google/wiki40b huggingface dataset:
Põhjapiirkond (Brasiilia)

Põhjapiirkond on Brasiilia suurim piirkond, mis hõlmab 45,27% riigi territooriumist. Samas on ta ka riigi kõige hõredama asustusega piirkond, rahvastiku tihedus on üksnes 0,292 in/km².
See koosneb seitsmest osariigist: Acre, Amapá, Amazonas, Pará, Rondônia, Roraima ja Tocantinsi osariik.

Loodus

Piirkonnas on üle poole kogu maailmas allesjäänud vihmametsadest. Vihmametsad on kõige liigirikkaim bioom. Amazonase vihmametsad on tohutu bioloogilise mitmekesisusega. Nendes elab 1/3 kogu maailmas elavatest liikidest. Piirkond on koduks 2,5 miljonile putukaliigile, kümnetele tuhandetele taimeliikidele ja paarile tuhandele linnu- ja imetajaliigile.
Gripi saarestik

Gripi saarestik on saarestik Norras Norra meres, Kristiansundist 14 km loodes.
Saarestik koosneb 82 laiust ja kivisest saarekesest.
Suurim ja ainus elamiskõlbulik saar on Gripholmen.
Bratthårskolleni saarel asub Gripi tuletorn.
Altruism

Altruism on tahtlik teise heaolu või teise huvide järgimine ilma omapoolset otsest kasu taotlemata.
Sõna võttis kasutusele Auguste Comte.
Altruism on egoismi vastand.

Altruistliku käitumise soodustamine (lastel)

Mitmed uurimused on näidanud, et  väikelapsed abistavad spontaanselt võõraid inimesi. Laste altruismi  arengus on oluline  roll vanemlikul kasvatusstiilil (Pilivian, 2009) ja et laste prosotsiaalne käitumine (sisaldab altruismi, abistamist, jagamist ja lohutamist) on hiljem positiivselt seotud  nende akadeemiliste tulemuste ja sotsiaalsete eelistustega. Artiklis "Plasticity of Altruistic Behavior in Children" kirjeldatakse uurimust, mis viidi läbi esimese klassi õpilaste hulgas. Uuringus püüti lastes altruistlikku käitumist soodustada erinevate loovate tegevuste abil, seda nimetatakse sekkumiseks. Sekkumine tähendas 10 nädala kestel toimunud 50-minutilist sessiooni, millest esimese 30 min jooksul viidi läbi programm ning ülejäänud ajal jälgiti ja täheldati üles laste käitumine, mil nad tegelesid kunstiga.
Selline sekkumise programm edendas suurepäraselt muutusi laste käitumises, mis peegeldus märkimisväärselt altruistlikkust mõõtvas testis ja samuti võimes säilitada rahu.
Samalaadseid tulemusi on ka saadud teiste erinevate uuringute puhul, mis on läbi viidud algklassi laste hulgas (5-7 aastased) ja on loodud laste koostoimimise jälgimiseks mingite tegevuste juures. Need näitavad, et ka sel juhul suureneb lapse eneseusk, loovus ja prosotsiaalne käitumine  (Garaigodobil, 2004, 2005; Garaigodobil & Berrueco, 2007).
Kalju Jakobsoo

Lapsepõlv

Kalju Jakobsoo sündis kümnelapselise pere esiklapsena. Tema isa oli võidelnud Vabadussõjas. Jakobsoo õppis Tartus Hugo Treffneri gümnaasiumis ja kuulus Noorte Kotkaste organisatsiooni. Kümneaastaselt levitas ta vabadussõjalaste ajalehte Võitlus.

Teine maailmasõda

16-aastasena kuulus Jakobsoo Ahja jõe lähedal tegutsenud metsavendade salka. Seejärel teenis ta politseipataljoni koosseisus.
Jakobsoo astus 1943. aastal vabatahtlikuna Eesti Leegioni ja võitles pataljoni Narva koosseisus tankitõrjekahuri meeskonnas, kus sai mitu korda haavata. Veebruaris 1944 osales ta Tšerkassõ kotist väljamurdmisel. Hiljem määrati ta Eesti Diviisi koerarakendi juhiks.
Pärast Avinurme lahingut jäi Jakobsoo Punaarmee piiramisrõngasse, kust ta Porkuni lahingus välja murdis. 1944. aasta septembri lõpus sattus ta Pärnus Punaarmee kätte vangi. Sealsamas Pärnus oli ta määratud mahalaskmisele, kuid ta päästeti ühe möödasõitva eestlasest Punaarmee ohvitseri poolt. Jakobsoo peitis end seejärel metsas ning taludes, enamasti Emajõe suursoos ning koduküla lähistel. Teda võeti mitmel korral NKVD töötajate poolt kinni, kuid uskumatul kombel suutis ta ka mitmel korral põgeneda. Ta esines ning töötas valenime all, kuni ta 1946. aastal lõplikult kinni võeti ning Siberisse saadeti.

Sõjajärgne tegevus

Jakobsoo oli pataljoni Narva veteranide ühenduse president ja Eesti Leegioni Sõprade Klubi auliige nr 1.
Moussa Kouyate

Moussa Kouyate (sündinud 1956) on Senegali muusik.
Ta on tuntuks saanud kora-mängijana.
Ta elab Suurbritannias Bristolis.
Arukäpp

Välimus

Arukäpa vars on 10–20 cm kõrgune. Varre alumises osas olevad lehed on 4–7 (isegi 8) cm pikad. Lehtedel on selgelt märgatavad pikirood ja külgrood. Ülemised lehed moodustavad varre ümber lehetupe. Lehed on süstjad, vahel ovaalsed, ja kasvavad männases juurealuselt välja. Mõned õhemad lehed kasvavad ka varrel peaaegu kuni õisikuni. Lehed on üleni rohelised.
Tähk on hõre ja väheste õitega. Õied on violetsed. Eriti intensiivse värvusega on umbes 1 cm pikkuse huule külgmised hõlmad. Keskmine huuleosa on heledam, tumedate täppidega. Arukäpa huul on ebaselgelt kolmehõlmaline, keskmine hõlm on tavaliselt veidi pügaldunud. Mõnikord on väljalõige keskmise hõlma tipul siiski nii suur, et huul näib kahehõlmalisena. Teised umbes 2/3 huule pikkused õiekattelehed hoiduvad ülal kompaktselt kokku, 3–4 mm laiused külgmised-välimised õiekattelehed võivad olla ka veidi eemal. Välimistel õiekattelehtedel leidub ka rohelist värvust ja pikisoonestus on väga kontrastne. Sisemised ülemised õiekattelehed on külgmistest kitsamad. Kõigi ülemiste õiekattelehtede tipud on allapoole või õie keskkoha poole suunatud. Tipust tavaliselt veidi jämedam, sigimiku pikkune kannus hoidub tipuga üles. Kandelehed on violetsed, peaaegu sigimiku pikkused.
Arukäpp õitseb Inglismaal aprilli lõpust juunini, aga näiteks Prantsusmaal hakkavad õitsema juba veebruaris. Õisik koosneb 5–25 õiest ja asub varre tipus. Igal õiel on kannus, kus leidub nektarit. Nektar meelitab ligi putukaid, kes tolmeldavad õisi.

Levila

Arukäpp kasvab Lõuna-Iirimaal, Walesis, Lõuna-Inglismaal, Ida-Hispaanias, Marokos, Kreekas ning sealt lääne poole kuni Kaspia mere lääneranniku ja Iraanini.
Saksamaal oli arukäpp 19. sajandil väga levinud, aga on hiljem mitmel pool Põhja-Saksamaal välja surnud.
Eestis on arukäpp II kategooria looduskaitse all olev liik. Ta kasvab Lääne-Saaremaal ja Lääne-Muhumaal.
Arukäpa meeliskasvupaigad on kuivad niidud, puisniidud, lookadastikud ja hõredad loometsad.
Saksamaal valitakse alates 1989 aasta orhideed ja arukäpp valiti juba 1991 Saksamaa aasta orhideeks.

Hübriidid

Täheldatud on arukäpa hübriide orhideedega Orchis papilionacea, Orchis palustris ja Anacamptis pyramidalis.
Jelena Petropavlovskaja

Jelena Petropavlovskaja (1921 – 1993) oli Vene päritoluga Eesti arst.
Ta oli Taevaskoja Laste Tuberkuloosisanatooriumi peaarst.
Ta on maetud Põlva kalmistule.
Aleksander Aben

Aleksander Aben (19. juuli 1908 Hübja küla, Kaarma vald, Kaarma kihelkond, Kuressaare kreis – 11. oktoober 1991 Tallinn) oli Eesti poliitik ja Eesti NSV riigiametnik.
Aleksander Aben õppis Kaarma valla algkoolis ja astus 1922. aastal Kuressaare Gümnaasiumi, kust ta 1925. aasta algul riigivastasuses süüdistatuna välja heideti. Töötas põllutöölisena, 1931. aastal kutsuti ta Üleriikliku Maatöörahva Ühisuse Pärnumaa toimkonna sekretäriks. 1933. aasta jaanuaris siirdus Tallinna Eesti Tööliste Haridusliidu õppetöö instruktoriks. 1934. aasta aprillist kuni 1939. aasta juulini töötas ta Tallinna Ühises Haigekassas, algul käitiste revidendina ja hiljem kontrollosakonna juhataja asetäitjana. 
Aastatel 1929–1934 oli Aleksander Aben Eesti Sotsialistliku Tööliste Partei liige. Aleksander Aben valiti 1938. aasta kevadel ta Tallinna 9. valimisringkonnast I Riigivolikokku. 4. juulil 1939 mõisteti ta Sõjaväe Kõrgema Kohtu poolt presidenti ja valitsust halvustava lendlehe levitamise eest viieks aastaks sunnitööle. Põgenes Rootsi, kus elas poliitilise pagulasena kuni 1940. aasta juunipöördeni. Aleksander Abeni asemel asendussaadikuks I Riigivolikogusse sai 1939. aastal Aleksander Jõeäär.
Rootsist tagasi saabumise järel 1940. aastal määrati Aleksander Aben Ametiühingute Kesknõukogu esimeheks ja pärast EK(b)P liikmeks vastuvõtmist Johannes Varese valitsuse riigikontrolöriks. Peagi nimetati A. Aben Maata ja Vähese Maaga Talupoegade Maaga Varustamise Peakomitee esimehe asetäitjaks ja EK(b)P Keskkomitee põllumajandusosakonna juhatajaks.
Teise maailmasõja ajal peale evakueerumist Nõukogude Liidu tagalasse 1941. aasta suvel töötas Aleksander Aben algul 7. Eesti laskurdiviisi 354. laskurpolgu parteibüroo vastutava sekretärina ja hiljem sama diviisi ajalehe Punaväelane vastutava toimetajana. 1944. aasta veebruaris nimetati ta Leningradis väljaantud partisaniliikumise häälekandja Tasuja ja EKP Keskkomitee häälekandja Talurahvaleht vastutavaks toimetajaks.
Aleksander Aben subunati 1944. aasta mais EK(b)P Keskkomitee büroo otsusel NSV Liidu Välisministeeriumi Kõrgema Diplomaatilise Kooli juures korraldatud kursustele, nende lõpetamise järel sai temast Eesti NSV välisasjade rahvakomissari abi ja alates 1949. aasta augustist välisministri asetäitja. Aastatel 1945–1946 viibis komandeeringus Rootsis.
1950. aasta novembris tagandati Aleksander Aben ametist ja arreteeriti. NSV Liidu Ülemkohtu Sõjakolleegiumi kohtuistungil 17. jaanuaril 1952 mõisteti A. Aben 25-aastaks paranduslike tööde laagrisse. Karistust kandis ta Vorkuta vangilaagris kuni 10. septembrini 1955, mil tema kohtuasi kuriteo koosseisu puudumise tõttu lõpetati.
1957. aasta juulist töötas ta Eesti NSV Rahvamajanduse Nõukogu tehnikaosakonna vaneminspektorina. Aastatel 1959–1967 töötas ta Eesti NSV Tehnilise Informatsiooni Keskbüroos toimetaja ja osakonnajuhatajana ning seejärel kuni personaalpensionile siirdumiseni 1970. aastal Eksperimentaalkombinaadi Bit inseneri ja toimetajana. 
Aleksander Aben suri Tallinnas 14. oktoobril 1991 ja on maetud Tallinna Metsakalmistule.
ARPANET

ARPANET (Advanced Research Projects Agency Network) (eesti k. Arenenud Teaduslike Projektide Agentuuride Võrk) on USA kaitseministeeriumi poolt loodud esimene pakette vahetav arvutivõrk. Põhiline kasutusala oli teaduse arendamine. ARPANET on interneti eelkäija.
ARPANET töötati välja 1970. aasta paiku kui eksperimentaalne laivõrk (WAN), mis suudaks üle elada tuumasõja. Ta ühendas omavahel USA ülikoolide arvutuskeskusi. 1971 oli sellesse ühendatud 15 asutust ja 23 arvutit ehk hosti. 1983 oli hoste juba 500. Samal aastal moodustati ARPANETi alamvõrk MILNET- ainult kaitseministeeriumi kasutamiseks.
1990 lõpetas ARPANET oma eksistentsi, sest oli aegunud.
Vihmutus

Vihmutus on niisutusviis, mille korral surve all olev vesi paisatakse vihmutitega surve all õhku. Seal vesi pihustub ja sajab vihmana maapinnale, niisutades nii mulda, taimi kui ka õhku. Vihmapiisad on udupiiskadest palju suuremad (läbimõõt 0,5...3 millimeetrit). Vihmutuse peaeesmärk on mulla veevarude suurendamine.
Vihmutus on üks paremaid niisutusviise, kuna seda saab hästi mehhaniseerida ja automatiseerida. Vihmutada võib igasuguseid muldi, kastetav ala ei pea olema tasane ja koos kastmisveega saab mulda viia ka väetisi. Vihmutusega võib teha ka öökülmatõrjet ja taimekaitset.
Vihmutuse osatähtsus suureneb kogu maailmas, eriti ebastabiilse ja parasniiske kliimaga aladel, kus niisutus on vajalik periooditi. Ariidses kliimas pole vihmutamine sageli otstarbekas, sest suurte kastmisnormide tõttu on seadmete jõudlus väike ja liiga palju vett (30...40% kastmisveest) aurub mulda jõudmata. Eestis on vihmutus igati sobilik niisutusviis rohumaade ja köögiviljade kastmisel.

Vihmutuse eelised

• Suhteliselt hea niisutusühtlus, ilma pindmise äravoolu tekketa
• Võimalik kasutada nõlvuse korral
• Tööjõud võib olla suhteliselt vähe koolitatud
• Automatiseerimise võimalus

Vihmutuse puudused

• Suur soetuskulu
• Käitluskulud suuremad kui mittesurvelisel süsteemil
• Nõudlik veekvaliteedi suhtes (soola, võõrised)
• Veetaseme kõigutamine veehaardes
• Mittestandardseid põlde raske kasta
• Tuulised kohad põhjustavad suurt veekadu
• Madala infiltratsioonivõimega muldasid ei saa vihmutada
Lõetsa soo

Lõetsa soo (ka: Muhu soo) on soo Muhu saarel; ühtlasi ainus seal looduslikuna säilinud sooala. Soo pindala on 885 ha.
Soo turbakihi paksus on kuni 6 m.
Tõnis Jõgiaas

Tõnis Jõgiaas (19. veebruar 1931 – 20. detsember 1992) oli Eesti ehitusinsener ja vabadusvõitleja.
Jõgiaas õppis Tartu 6. Keskkoolis ning oli kooli komsomolisekretär.
Ööl vastu 6. novembrit 1949 lasid viis Tartu noort – Tõnis Jõgiaas, Heiki Vaibla, Miia Saviauk (hiljem Jõgiaas), Ellen Rander ja Riita Vint - trotüülilaengu abil õhku Tartus Raadi pargis seisnud Punaarmee monumendi.
Plahvatusele järgneval hommikul alustasid miilits ja julgeolekuorganid juurdlust. Alles aasta pärast selgus, et juba 1947. aastast oli Tartus tegutsenud põhikirja, kindla struktuuri ja liikmeskonnaga põrandaalune nõukogudevaenulik noorteorganisatsioon Sini-Must-Valge, mida juhtis Karl Piir. Juhul, kui tuleb uus küüditamine, kavatsesid noored ka õhkida Tartu sillad, et rongid küüditatutega Eestist minema ei pääseks.
1950. aasta lõpul arreteeriti organisatsiooni liikmed, kokku 38 noort. Kindlaks tehti ka Raadil toime pandud plahvatuse korraldajad. Kõik organisatsiooni liikmed said 10-15 aasta pikkused vanglakaristused (teistel andmetel 37 liiget).
Hiljem, pärast vanglat ja Siberit, abiellus Tõnis Jõgiaas Miia Saviauguga.
Aino Sepp

Aino Tõnisson-Sepp (15. august 1932 Paksu küla, Olustvere vald, Viljandimaa – 25. november 1996) oli eesti skulptor.
Ta õppis ERKI-s skulptuuri aastatel 1951–1957 ja lõpetas kiitusega. Aastatel 1957–1963 töötas ta Viljandi Pioneeride majas skulptuuriõpetajana. Alates 1964 tegutses vabakutselise kunstnikuna. Alates 1981. aastast õpetas Sepp ERKIs nahakunsti kateedris skulptuuri.
Ta lõi palju puuskulptuure, materjalidest kasutas veel dolomiiti, kipsi, tsementi, epoksüvaiku, alumiiniumi, pronksi jne.
Harilik ussilakk

Klassifikatsioon

Harilikku ussilakka on varem liigitatud liilialiste sugukonda. 
APG II süsteemis aga lemmelilleliste sugukonda.

Levik ja kasvukoht

Ussilakk on varjulembene ja suhteliselt niiskete kasvukohtade taim. Teda leidub nii salu-, laane- ja lodumetsas kui ka puisniitudel. Leviala hõlmab Euroopa lähisarktilist ja paraskliima alasid ning ulatub Lääne-Aasiasse ja Siberisse. Eestis ja Soomes on tavaline.

Kirjeldus

Ussilakk on mitmeaastane ühekojaline rohttaim kõrgusega 18...45 cm. Varre tipus paikneb männasena neli (sageli 3–8) äraspidimunajat lihtlehte. Mais ja juunis moodustub üks tipmine õis. Õiekate on lihtne. Välimised õiekattelehed on laimirohelise värvusega, 4–7 cm laiused ja neid on harilikult 8. Kroonlehed on kollakasrohelised. Emakkond on mitmeosaline. Tolmukapead on oranžikas-kollakad. Tolmlemine toimub tuule abil või isetolmlemise teel. Umbes 13 mm läbimõõduga vili on peaaegu kerajas väikese kirsi suurune mari , mustjassinise värvusega ning sisaldab keskmiselt 34 seemet. Seemned on pruunid, kurrulised, poolkeraja kujuga ning 2,5 × 1,5 mm suurused. Ussilakk paljuneb nii seemnetega kui ka risoomiga, mis on tal pikk, peenike, harunev ja soomustega kaetud.

Ohtlikkus ja kasutamine

Kogu taime peetakse osade loomade (sh inimeste) jaoks mürgiseks, eriti marja. Marjade (maitse ebameeldiv) või risoomi söömine põhjustab kõhuvalu, soolte ja põie kramplikke kokkutõmbeid,  oksendamist, iiveldust, peavalu ja -pööritust. Südame rütmihäired võivad ilmneda peale mõne marja söömist. Kümnete marjade söömise järel võib saabuda surm krampide ja südame- või hingamislihaste halvatuse tõttu.
Marjade ja risoomi mürgisus arvatakse tulenevat saponiini paristifiini (toimib limaskestadesse) ja sapoglükosiidi paridiini (toimib südamesse) sisaldusest. Esmaabiks kutsuda esile oksendamine, anda aktiivsütt.
Mürgisusest hoolimata on taime kasutatud rahvameditsiinis pea- ja närvivalude korral ning hingetorude haiguste ja kõripõletiku puhul.Homöopaatias on samuti kasutusel närvisüsteemile avalduva toime tõttu: peavalu, närvivalu, migreeni ja peapöörituse korral. Mõnel pool tarvitatakse seemneid ja marju suguiha suurendamiseks. Ürti (Paridis quadrifoliae herba) kogutakse vilja valmimise ajal.
Lisaks on ta ka hinnatud dekoratiivtaim.
Venemaa opositsiooni koalitsioon

Koalitsioon "Venemaa Eest Ilma Omavolita ja Korruptsioonita" (vene keeles Коалиция "За Россию без произвола и коррупции") oli liberaalsete poliitiliste organisatsioonide koalitsioon Venemaal. 
Demokraatlike jõudude koalitsiooni loomisest teatati 2010. aasta septembris pressikonverentsil Moskvas. Koalitsiooni liidriteks said Mihhail Kasjanov, Boriss Nemtsov, Vladimir Rõžkov ja Vladimir Milov.

Koalitsiooni esimene miiting

9. oktoobril 2010 toimus Moskvas Bolotnaja ploštšadil opositsiooni koalitsiooni esimene miiting. See oli linnavõimude poolt sanktsioneeritud. Miitingul nõuti ausaid valimisi, jõustruktuuride omavoli keelustamist, vaba meediat ja  kohtupidamise Mihhail Hodorkovski üle lõpetamist. Ka lubati 2011. aastal esitada 2012. aasta Venemaa presidendivalimistel demokraatlike jõudude ühiskandidaat.

Partei loomine

9. oktoobril 2010 toimunud koalitsiooni korraldustoimkonna koosolekul otsustati luua partei – Rahvavabaduse Partei. Sama aasta detsembris toimus Moskvas partei asutamiskongress. Meedias ilmusid pealkirjad "Venemaa opositsioon ühines parteiks". Mihhail Kasjanov teatas, et kui parteid ei registreerita, siis jätkab opositsioon poliitilist võitlust koalitsioonina.
2011. aasta mais esitas Rahvavabaduse Partei (akronüüm PARNAS) taotluse Venemaa justiitsministeeriumile partei registreerimiseks, mida ei rahuldatud. 2012. aasta juunis ühines Rahvavabaduse Partei Venemaa Vabariikliku Parteiga (RPR). Kahe partei ühinemine vormistati sellisel viisil, et PARNAS-i liikmed astusid RPR-i liikmeks ja RPR muutis enda partei nime. Uus nimi: Venemaa Vabariiklik Partei – Rahvavabaduse Partei (lühend RPR–PARNAS).
Gunnar Rudolf Knüpffer

Gunnar Rudolf Knüpffer (27. juuni 1888 Tallinn – 7. jaanuar 1963 Kläden) oli Eesti vaimulik.
Gunnar Rudolf Knüpffer õppis aastatel 1898–1906 Tallinna Nikolai Gümnaasiumis ja 1907–1915 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Oli prooviaastal Viljandis, töötades samaaegselt Viljandi Maagümnaasiumis usuõpetajana. Ordineeriti õpetajaks 28. jaanuaril 1918. Võttis osa Vabadussõjast Balti pataljoni koosseisus.
Gunnar Rudolf Knüpffer oli aastatel 1920–1931 Tartu Pauluse koguduse adjunktõpetaja, lisaks oli ta alates aastast 1928 usuõpetaja Tartu saksa keskkoolis. 1931–1939 oli ta Tartu Ülikooli koguduse saksa pihtkonna õpetaja.
Gunnar Rudolf Knüpffer lahkus aastal 1939 Saksamaale. Oli aastatel 1940–1945 pastor Thornis Lääne-Preisimaal (praeguse nimega Toruń Kujawy-Pomorze vojevoodkonnas). Aastatel 1945–1963 oli ta pastor Klädenis (Bismarki linnaosas Stendali kreisis Saksi-Anhalti liidumaal). Klädenis ta ka suri.

Isiklikku

Gunnar Rudolf Knüpfferi äi oli Tõstamaa Maarja koguduse õpetaja Immanuel Eduard Nikolai Hahl.
Ralf Liivar

Ralf Liivar (2. aprill 1903 Tallinn – 14. juuni 1990 Tallinn) oli Eesti jalgpallur.
Eesti jalgpallikoondislasena osales ta 1924. aasta Pariisi OM-il, ehkki mängida ta ei saanud.
1924–1928 mängis ta klubides JK Tallinna Kalev ja JK Tallinn.
Aastast 1924 mängis ta Eesti jalgpallikoondises 12 mängu.
Ralf Liivar suri 14. juunil 1990 Tallinnas ja maeti 20. juunil 1990 Rahumäe kalmistule.
Valga Jaani kiriku orel

Valga Jaani kiriku orel on Friedrich Ladegasti 1867. aastal ehitatud orel Valga Jaani kirikus, esimene ja ühtlasi ainus algselt säilinud Ladegasti orel Eestis.

Oreli päritolu ja kirjeldus

Valga Jaani kiriku orel on ehitatud Friedrich Ladegasti töökojas Weißenfelsis Saksamaal, toodud Valgasse ja kohapeal üles pandud. Oreli maksumus oli 2650 rubla, mis oli tol ajal suurema talu hind. Tellija oli Valga seminari juht Jānis Cimze. Valga Jaani kiriku orel on tihedalt seotud Cimze seminariga, sest selles seminaris õpiti ka orelimängu.
Valga orel on kahe manuaali, pedaali ja 21 registriga orel. Kõla poolest on ta hilisbaroki-vararomantismi orel, millel on võimalik mängida nii 17.–18. sajandi kui ka 19.–20. sajandi alguse orelimuusikat.

Oreli haruldus

Valga Jaani kiriku orelit võib pidada haruldaseks, sest see vana pill on ehitatud tuntud saksa oreliehitaja Friedrich Ladegasti poolt – kes oli 19. sajandi tuntuim orelimeister Gottfried Silbermanni järel – ja ta on säilinud algsel kujul. Tänapäeval peetakse väga lugu vanadest algupärastest orelitest. Valga Jaani kiriku orel kuulub õigustatult Euroopa 200 parima instrumendi hulka – kõrvuti selliste meistrite orelitega nagu Arp Schnitgeri (1648–1719) baroksed pillid, Gottfried Silbermanni (1683–1753; tegi koostööd Johann Sebastian Bachiga), Aristide Cavaillè-Colli (1811–1899) ja Friedrich Ladegasti (1818–1905) omad.
Valga Jaani kiriku orel restaureeriti Olev Kentsi orelitöökoja poolt aastatel 1998–2004 ja avati taas 8. juulil 2004.
Valgas toimuvad regulaarselt orelikontserdid. Jaani kiriku orelil on esinenud tipporganiste, näiteks James David Christie Ameerika Ühendriikidest, Olli Porthan ja Markku Mäkinen Soomest, Pieter van Dijk Hollandist ja paljud teised – Saksamaalt, Itaaliast, Taanist, Rootsist ning loomulikult Eestist. Alates 1993. aastast töötab ja mängib sellel orelil Jüri Goltsov, Valga Jaani kiriku organist.
August Alekõrs

August Alekõrs (26. juuni 1898 Äksi kirikumõis, Sootaga vald, Tartumaa – 5. veebruar 1989 Tallinn) oli Eesti kohtunik.
Ta lõpetas 1917. aastal Hugo Treffneri Gümnaasiumi, õppis 1917–1918 ja 1920–1924 (lõpetas) Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas, Eesti Üliõpilaste Seltsi vilistlane.
August Alekõrs osales Vabadussõjas, oli 1923–1925 Tartu maavalitsuse juriidilise büroo ametnik, 1926–1929 Paide ja 1929–1930 Tallinna 1. jaoskonnakohtunik, 1930–1944 Tallinna Ringkonnakohtu liige.
Dare Vršič

Dare Vršič (sündinud 26. septembril 1984 Mariboris) on Sloveenia jalgpallur, kes mängib alates 2014. aastast jalgpalliklubis NK Maribor  poolkaitsjana. 2011–2012 mängis ta klubis NK Olimpija ja 2012–2014 klubis FK Austria Wien.
Sloveenia jalgpallikoondises mängis ta 2007–2012 kokku 13 mängu ning lõi neis 3 väravat. 
11. oktoobril 2011 lõi ta 2012. aasta Euroopa meistrivõistluste alagrupimängus Serbia vastu võiduvärava.
Philadelphia

Geograafia

Ameerika Ühendriikide Rahvaloenduse Büroo järgi on linnaterritoorium 369,3 km², millest 349,9 km² moodustab maapind ja 19,7 km² ehk 5,29% on veepind.
Linna madalaim koht on merepind ja kõrgeim Chestnut Hill (136 m merepinnast).

Rahvastik

2009. aastal elas Philadelphias 1 539 226 inimest.

Majandus

Philadelphias oli 2005. aastal USA linnadest neljas suurim ja maailmas üheksas SKP, mis oli 312 miljardit USA dollarit. Ainult New Yorgis (1133 miljardit dollarit), Los Angeleses (693 miljardit dollarit) ja Chicagos (460 miljardit dollarit) oli suurem SKP. Väiksem SKP oli näiteks Washingtonis, Bostonis ja Miamis.
Oskar Kask

Oskar Reinhold Kask (7. jaanuar 1898 Pärnu – 13. aprill 1942 Sosva vangilaager, Sverdlovski oblast) oli Eesti poliitik.
Ta võttis osa Eesti Vabadussõjast, lõpetas 1919. aastal Sõjakooli 1. lennu ja 1923. aastal Tartu Ülikooli õigusteaduskonna.
Kask oli ajakirjanik ja Eesti Tööerakonna aktivist Pärnus, Pärnu linnavolikogu liige ja Pärnu linnapea (1924–36; ametisse astudes oli ta noorim Eesti linnapea). Ta oli Tööerakonna esimees aastail 1930–1932, III Riigikogu IV Riigikogu V Riigikogu saadik. V Riigikogus oli ta alguses Rahvusliku Keskerakonna nimekirjas, alates 1933. aastast sõltumatu saadik. Konstantin Pätsi viienda valitsuse valimise eel 21. oktoobril 1933 astus ta Rahvusliku Keskerakonna Riigikogu rühmast välja. Sel puhul teatas ta: "Olen küll vabadussõjalane ja olen sümpatiseerinud noorema generatsiooni võitluse riigielu põhjalikuks uuenduseks, kuid ei ole aga vabadussõjalaste liidu liige ja loomulikult ei või ka olla vabadussõjalaste liitude esindajaks riigikogus." Aastail 1935–1940 oli Kask Isamaaliidu juhatuse liige, Rahvuskogu ja I Riigivolikogu liige. Aastail 1936–1940 oli ta sotsiaalminister Konstantin Pätsi viiendas valitsuses, Kaarel Eenpalu teises valitsuses ja Jüri Uluotsa valitsuses. Tema isa, Pärnu majaomanik Jaan Kask (4. veebruar 1859 – 24. märts 1936), suri päev pärast tema ametisse astumist.
Ta vahistati 1941. aasta juunis NKVD poolt ja lasti maha Sverdlovski oblastis.