Ajajaotusega hulgipöördus

Multipleksimiseks nimetatakse mitme signaali või teabevoo viimist sellisele kujule, et neid saab samaaegselt edastada ühel signaalikandjal üheainsa liitsignaalina. Vastuvõtupoolel toimub signaalide üksteisest eraldamine ehk demultipleksimine.
Digitaalsignaalide puhul kasutatakse harilikult ajajaotusega multipleksimist ehk aegtihendust (TDM – Time-Division Multiplex), kus mitut signaali edastatakse vaheldumisi, nö jupikaupa üle ühe ja sama kanali erinevates ajavahemikes.
Aegmultipleksimine töötab nii, et peakanal jaotatakse ajaintervallideks ja seejärel edastatakse üht ja sama kanalit mööda informatsiooni, eraldades igaühele neist teatud ajaintervallid. Nii on võimalik ühel ja samal sagedusel tekitada mitu samaaegselt toimivat andmekanalit.
Signaali saatja sisendis jaotab multiplekser signaali osadeks ja suunab nad mööda ühte kanalit edasi. Seega sisaldab liitsignaal mitme saatja andmeid. Liini teises otsas sorteeritakse signaalid demultiplekseriga ja juhitakse vastavate kasutajateni. Kahesuunalises ribalaiusega sideliinis on vaja liini mõlemasse otsa multiplekserit ja demultiplekserit.
Paljude signaalide edastamine pikas liinis on tehniliselt keeruline. Aegmultipleksimise eeliseks on selle paindlikkus. Kui saadetavate signaalide hulk liinis muutub, siis viiakse läbi pidevad muudatused, et sättida paika ajaintervallid saadavaloleva ribalaiuse optimaalseks kasutuseks. Internet oma on sellest hea näide, sest seal on andmevahetuse maht pidevas muutumises.

3G-süsteemid

Kolmanda põlvkonna laiaribaline mobiilside tehnoloogia on andmeedastuskiirusega kuni 2 Mbit/s. 3G teine nimetus on UMTS (Universal Mobile Telecommunications System). Peale kõne- ja andmeside võimaldab 3G-tehnoloogia edastada ka audio- ja videoinformatsiooni mobiilseadmetele üle kogu maailma läbi statsionaarsete, mobiil- ja satelliitsidesüsteemide.
Kolmanda põlvkonna mobiilside tehnoloogiaid on mitu ning eri maades kasutatakse eri tehnoloogiaid. Kuigi enamik 3G-süsteemidest põhineb GSM-i rivaalil CDMA-l, on ka TDMA kasutusel. TDMA-d kasutatakse enamasti 3G-süsteemides kombineerituna CDMA ja TDD-ga (time division duplexing – ajajaotus-dupleksimine), et ära kasutada kõikide tehnoloogiate parimaid omadusi.

TDMA võrdlus teiste hulgipöördussüsteemidega

TDMA on raadiosüsteemides tavaliselt kasutusel koos FDMA ja FDD-ga (frequency-divison duplex – sagedusjaotusega dupleksimine). Seda kombinatsiooni tähistatakse FDMA/TDMA/FDD. Seda kasutatakse näiteks GSM- ja IS-136 (D-AMPS – digitaalne täiustatud mobiilsideteenus) süsteemides. Erandiks on süsteemid, kus kasutatakse ajajaotus-dupleksimist.
TDMA hea omadus on, et mobiili saatja/vastuvõtja peab ainult töötama kindlal ajahetkel oma ajapilus. Ülejäänud aja saab mobiil teha telefonivõrgu mõõtmisi, tuvastades ümbruses olevaid erinevatel sagedustel töötavaid saatjaid. See lubab ohutut ühelt sageduselt teisele üleminekut, mis näiteks CDMA süsteemi jaoks on väga keeruline ja mida IS-95 (Interim Standard 95 – mobiilside teise põlvkonda kuuluv kitsaribaline CDMA tehnoloogia Ameerika Ühendriikides) süsteem üldse ei toeta. UMTS (Universal Mobile Telecommunications System – universaalne mobiilsidesüsteem) toetab seda ainult tänu keerukatele lisasüsteemidele.
TDMA puuduseks on häired sagedusel, mis on otseselt seotud ajapilu pikkusega. See on mõnikord kuuldav pininana, kui jätta TDMA telefon raadio või kõlarite lähedusse. Üheks puuduseks on veel n-ö surnud aeg pilude vahel, mis piirab TDMA kanali ribalaiust. Neid rakendatakse osaliselt seetõttu, et on raske tagada täpset edastamise ajastust. Mobiiltelefonid, mis kogu aeg liiguvad, peavad pidevalt sättima ajastust, et ülekanne toimuks täpselt õigel ajal. Kui mobiilsed seadmed tugijaamas kaugemale liiguvad, siis pikeneb ka signaali kohalejõudmise aeg.