google/wiki40b huggingface dataset:
Kirjutamistõrge

Kirjutamistõrge (inglise keeles writer's block) on seisund, milles autor kaotab võime luua uusi teoseid või tema loomingulisus pidurdub. Kirjutamistõrgete raskusaste varieerub tugevalt, see võib ulatuda raskustest uute algupäraste ideede leidmisel kuni aastaid kestva loomevõimetuseni. Kirjutamistõrkeid on jäädvustatud kogu kirjanduse ajaloo vältel. Valdavalt kasutatakse terminit kirjutamistõrge otseselt kirjutamise ning seejuures enamasti ilukirjanduse kontekstis, kuid sama nähtus esineb ka teistel loomealadel nagu muusika ja kujutav kunst.
Kutselistest autoritest on kirjutamistõrgete käes kannatanud näiteks kirjanikud F. Scott Fitzgerald ja Joseph Mitchell, koomiksiautor Charles M. Schulz, helilooja Sergei Rahmaninov ja laulukirjutaja Adele. Sellealaste teadusuuringuteni jõuti 1970ndate aastatel lõpus ja 1980ndatel. Sellastes uuringutes valitsesid protsessuaalne ja postprotsessuaalne paradigma, mistõttu keskenduti peamiselt kirjutamisprotsessile. Kirjutamistõrgete esimese teadusliku kirjelduse andis 1947. aastal psühhoanalüütik Edmund Bergler. Samas on mitmed silmapaistvad kirjanikud kannatanud kirjutamistõrgete all ammu enne Bergleri kirjeldust, nagu näiteks Herman Melville, kes mõni aasta pärast "Moby Dick'i" lõpetamist loobus romaanikirjutamisest sootuks.

Põhjused

Kirjutamistõrgetel võib olla mitmesuguseid põhjusi. Osa neist on loovusprobleemid, mis on seotud autori enda loominguga. Kirjanik võib kaotada loomingulise inspiratsiooni, teda võivad häirida välised sündmused. Kirjandusliku kirjelduse sellest annab George Orwelli romaan "Keep the Aspidistra Flying", mille peategelane Gordon Comstock püüab asjatult lõpetada eepilist poeemi, mis kirjeldab üht päeva Londonis: "Õigupoolest oli see tema jaoks liiga suur. See ei olnud kunagi tõeliselt edasi liikunud, üksnes pudenes laiali kildudeks."
Tõrked võivad tuleneda ka häirivatest asjaoludes autori elus või töös nagu haigused, depressioon, eraeluliste suhete katkemine, rahamured või läbikukkumistunne. Juba surve loomingu tootmiseks võib kirjutamistõrkele kaasa aidata, eriti kui see sunnib autorit töötama vastu oma loomupäraseid kalduvusi (näiteks tähtajaks, sobimatus stiilis või žanris). Kirjutamistõrkeni võib viia ka surve, mis tuleneb eelnevast suurest edust.

Tühja lehe sündroom

Tühja lehe sündroom sarnaneb kirjutamistõrkele, ehkki ei ole rangelt psühholoogiline termin. See võib esineda igal ajal, sõltumata varasemast loomingulisest edust. Sündroom võib olla kirjanike jaoks äärmiselt häiriv ning takistada uue loomingu väljatulekut pikaks ajaks. Sellega toimetulekuks kasutatakse mitmesuguseid strateegiaid: konkreetsest teosest eemaldumine, teiste raamatute lugemine ja enese kirjutama sundimine sõltumata tulemusest. Tühja lehekülje sündroomi vältimiseks on kõige parem, kui juba kirjutama asudes on olemas idee, ning hoidutakse prokrastineerimisest, kuna stress vaid süvendab tühja lehekülje sündroomi.
Einar Vapper

Einar Vapper (14. november 1929 Männikvälja, Virumaa – 7. aprill 1992 Tallinn) oli eesti õpetaja ja koolijuht.
Aastatel 1945–1948 õppis ta Rakvere Õpetajate Seminaris. 1951. aastal lõpetas Tallinna Õpetajate Instituudi ajaloo osakonna. 1953. aastal asus õppima Tallinna Pedagoogilisse Instituuti, mille kaugõppe osakonna ta lõpetas keskkooli ajalooõpetaja kutsega.
1948–1949 töötas Rakvere 2. 7-klassilises Koolis algklassiõpetajana, 1949–1951 töötas Kose-Lükati Sanatoorses Metsakoolis õpetajana, 1951. aastast oli ta Tallinna 22. Keskkooli õppealajuhataja.
Aastatel 1959–1964 oli ta Tallinna 18. Keskkooli direktor. Aastatel 1964–1971 oli ta Tallinna 22. Keskkooli direktor. 1971. aastast töötas ta Tallinna Pedagoogilises Instituudis, 1972. aastast valiti ta pedagoogika ja psühholoogia kateedri juhatajaks. 
1972. aastal kaitses ta Tartu Riikliku Ülikooli pedagoogika kateedri juures kandidaadiväitekirja "Kodumiljöö mõju õpilase õppejõudlusele" (juhendaja Heino Liimets) ning sai pedagoogikakandidaadi kraadi. 1973. aastast oli ta TPedI kaugõppeprorektor, 1977. aastast TPedI teadusala prorektor, 1981. aastast kaugõppeosakonna juhataja.
Ta on maetud Tallinna Metsakalmistule.
Kampala

Ajalugu

Linn on tekkinud 1890. aastal Frederick Lugardi rajatud tugiposti juurde.
Kampalas asuvad 1922. aastal asutatud Makerere ülikool ja 1954 asutatud tehnikaülikool.
Hampshire'i maakond (Massachusetts)

Hampshire'i maakond (Hampshire County) on maakond USA-s Massachusettsi osariigis. Geograafilised koordinaadid on 42°43' N, 72°68' W.
Maakonna halduskeskus on Northampton ja suurim linn Amherst.
Maakonna pindala on 1413 km², millest 43 km² moodustab veepindala.
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 158 080. Aastal 2000 oli elanike arv 152 251.
Guðni Thorlacius Jóhannesson

Guðni Thorlacius Jóhannesson (nime lühivorm Guðni Th. Jóhannesson; sündinud 26. juunil 1968 Reykjavíkis) on Islandi ajaloolane ja poliitik, riigi kuues president alates 2016. aasta augustist.
Ta sai bakalaureuse kraadi ajaloos Warwicki Ülikoolis 1991. aastal ja magistrikraadi ajaloos Islandi Ülikoolis 1997. aastal ning magistrikraadi ajaloos Oxfordi Ülikoolis 1999. aastal. Doktorikraadi ajaloo alal sai ta 2003. aastal Londoni Ülikoolis.
Ta on töötanud õppejõuna Islandi Ülikoolis, Bifrösti Ülikoolis ja Londoni Ülikoolis.
Guðni Thorlacius Jóhannesson valiti islandi presidendiks 25. juunil 2016, mil ta kogus 39,1% häältest. Presidendi ametikohuseid asus ta täitma 1. augustil 2016.
Ahlen

Ajalugu

Tänapäeva linna kohal asus sakside asula. 850. aasta paiku on seal mainitud Villa Alna asundust. Sellest kasvas 13. sajandiks linn, mis 1271. aastal ümbritseti linnamüüriga. Ahlen kuulus Hansa Liitu. Kolmekümneaastase sõja ajal sai linn tugevalt kannatada.
Linnamüüri hakati lammutama 1765. aastal ja 1929. aastaks olid viimased müüririismed hävinud.
1847. aastal sai linn raudteeühenduse ning kasvas seejärel tööstuslinnaks. Teise maailmasõja ajal pommitati linna seal asunud söekaevanduse tõttu.
Heldur Meerits

Heldur Meerits (sündinud 27. veebruaril 1959) on eesti ettevõtja ja pangandustegelane.
Meerits lõpetas 1977. aastal Põltsamaa Keskkooli ning 1982. aastal Tartu Riikliku Ülikooli majandusteaduskonna rahanduse ja krediidi erialal. 
Ta töötas Eesti Pangas aastatel 1989–1991 osakonnajuhatajana ja 1995–1997 asepresidendina. Ta oli Hansapanga asutajaliige ning töötas aastatel 1991–1995 Hansapangas ja Hoiupangas. Ta kuulub LHV Panga nõukokku.
Ta oli aastatel 1995–2002 peaministri büroo majandusnõunik. Ta on 1997. aastal loodud eraõigusliku Audentese erakoolivõrgustiku üks asutajaid ja on siiani nõukogu liige. Ta on Avatud Eesti Fondi nõukogu liige.
Boomerang (lasutuvastussüsteem)

Tööprotsess

Boomerangi süsteem asub masti küljes, mis on kinnitatud sõiduki külge. Boomerang kasutab seitset väikest mikrofoni, mis tajuvad ja mõõdavad nii relvapauku kui ka kuuli häält, mis tekib kuuli ülihelikiirusel liikumisel. Iga mikrofon registreerib heli natuke erineval ajal. Boomerang kasutab keerukaid algoritme, et arvutada kuuli suunda, kõrgust maapinnast ja laskja kaugust. Kõik arvutused tehakse vähem kui sekundi jooksul. Süsteemi kasutajad saavad samaaegselt informatsiooni laskja asukoha kohta nii visuaalselt kui auditiivselt. Sõidukitesse on üles seatud analoogkella laadsed LED-idega varustatud paneelid ning kõlarid, kus teavitatakse laskja asukohast. Näiteks, kui tulistatakse otse selja tagant, siis on kõlaritest kuulda "Lask, kella kuue suunas" ning LED süttib paneelil kella 6 juures. Lisaks ütleb arvuti sõdurile laskja kauguse, kõrguse ja asimuudi. 
Boomerang töötab ka ekstreemsete ilmastikuolude korral, nii avamaastikul kui linnakeskkonnas, seistes või liikudes. BBN väidab, et vigade hulk laskude tuvastamisel kiiruse 80 km/h juures on tuhande töötunni jooksul väiksem kui üks. 
Boomerang ei suuda tuvastada laske, mis on tehtud summutiga relvadest, ning samuti ei tööta see efektiivselt, kui kuulide kiirus on väiksem helikiirusest.
Arnljot Eggen

Arnljot Eggen (13. august 1923 Tolga – 4. veebruar 2009 Oslo) oli norra kirjanik.
Ta kirjutas luuletusi, näidendeid ja lasteraamatuid.
Arnljot Eggeni debüütluulekogumik "Eld og is" ilmus 1951. aastal.
Teda on auhinnatud Norra kirjanduskriitika auhinnaga (norra Den norske Kritikerprisen for litteratur või Kritikerprisen) lasteraamatu "Den lange streiken" eest. Samuti on ta saanud Melsomi auhinna lauluraamatu "Bakside-viser" eest 1971. aastal ja aastal 1995 sai ta sama auhinna luulekogumiku "Det flyktige varige" eest.
Ta kirjutas nii bokmålis kui ka nynorskis.
Antrekoot

Antrekoot (prantsuse keeles entrecôte 'ribidevaheline') on veise seljatükist ribikondi vahelt lõigatud steek paksusega umbes 2 cm. 
Klassikalist antrekooti lõigatakse üheksanda ja üheteistkümnenda ribi vahelt. See on väga õrn liha, mistõttu seda valmistatakse tavaliselt kiiresti praadides. Antrekoodi äärtel on rasv ja ka sees on pekisooned.

Ostmine

Antrekoodiks sobib ainult korralikult laagerdunud liha. Turult ostetud värske liha praadimisel ei pehmene.
Hea antrekoodi paksus on umbes 1,5 cm ja ta kaalub 200...250 g.

Säilitamine

Loomaliha säilib külmkapis paar-kolm päeva, sügavkülmas ei ole soovitatav hoida üle kolme kuu.

Valmistamine

Lõigult eemaldatakse peaaegu kogu äärtes olev rasv (paksu rasvakihi eemaldab tavaliselt lihunik).  Alles jäänud rasvaviirgu tehakse täkked, et lihalõik kuumutamisel servadest kokku ei tõmbuks. Klopitakse kergelt, maitsestatakse soola ja pipraga. Soola on soovitatav lisada alles pärast valmistamist, sest sool võtab koos vedelikuga maitse välja. Praetakse pannil suure kuumusega õlis (10...15 minutit) või grillitakse (2...3 minutit) ning serveeritakse erinevate lisandite (eriti šampinjonide) ja praetud või küpsetatud kartulitega. Kaste antakse eraldi.
Eriti hästi sobib antrekoot punase veini kõrvale.

Tervislik toitumine

Loomalihas on valku, rasva, mineraalaineid ja vitamiine. 
100 g loomaliha annab 834 kJ ehk 197 kcal energiat ning sisaldab 20 g valku ja 20 g rasva.
Uno Pohrt

Uno Pohrt (31. jaanuar 1873 Kuramaa – 31. mai 1927 Viljandi) oli Eesti insener ja ettevõtja.
Uno Pohrt õppis Miitavi (Jelgava) reaalkoolis, mille järel töötas Kõpus Luisenhütte masinavabrikus õpilase-praktikandina. Seejärel õppis Charlottenburgi tehnikainstituudis (tänapäeval Berliini Tehnikaülikool), mille lõpetas inseneri kutsega. 
Töötas Jekaterinoslavi ja Marinopoli vabrikutes insenerina. 1900. aastal naasis Luisenhütte vabrikusse ja töötas seal juhatajana kuni 1903. aastani. Ehitas Viljandisse Kantrekülla Uno Pohrti masinavabriku, mis alustas tööd 1904. aastal. 1910. aastal konstrueeris Pohrti propelleriga mootorsaani, mis tol ajal suurt vastukaja leidis.
1919. aastal tabas Pohrti halvatus, millest ta aegamööda taastus ja jätkas vabriku juhtimist. 1927. aastal tabas teda järgmine halvatus, mille tagajärjel Pohrt suri.
Berijev Be-12

Berijev Be-12 Tšaika (vene keeles Бериев Бе-12 «Чайка», 'kajakas'; NATO koodnimi Mail) on NSV Liidu päritolu kahe turbopropellermootoriga amfiiblennuk, mis võeti 1961. aastal Nõukogude Liidu mereväes kasutusele allveelaevade avastamiseks ja tõrjeks ning vaatlus- ja merepäästelennukina.
Kokku ehitati 143 Berijev Be-12 lennukit, millest on tänapäeval kasutusel veel üksikud.
Veepinnale maandumiseks kohandatud lennupaadi tüüpi kerega Berijev Be-12 on lisaks varustatud telikuga, mis võimaldab maanduda ka tavalistel maismaa lennuväljadel.
Venemaa rubla

Päritolu

Sõna "rubla" tuleneb vene tegusõnast рубить ('raiuma'). Ajalooliselt oli rubla teatud kaaluga raiutud hõbedatükk. See oli Vene vaste keskaegse Lääne-Euroopa margale.
Sõna "kopikas" tuleneb vene sõnast копьё ('oda'). Esimesed kopikad, mis vermiti Moskva Suurvürstiriigis peale Novgorodi vallutamist 1478. aastal, kandsid Moskva vappi püha Jüriga, keda kujutati odaga tapmas draakonit.
Toomas Väli

Isiklikku

Tema vend on skulptor Ekke Väli.
Mõju (füüsika)

Mõju on füüsikas suurus, mida kasutatakse füüsikalise süsteemi liikumisvõrrandite tuletamiseks statsionaarse mõju printsiibi alusel. Matemaatiliselt on see funktsionaal, mis võtab argumendiks trajektoori läbi füüsilise ruumi ning tagastab reaalarvu. Mõju SI ühikuks on džaul-sekund.

Ajalugu

Mõju formuleeris esmakordselt prantsuse matemaatik Pierre Louis Maupertuis aastal 1744. Samal aastal tegi Leonhard Euler sõltumatuid avastusi ning olulisi täiendusi Maupertuis' tööle. Mõned ajaloolased on ka arvamusel, et mõju kasutas ka Gottfried Leibniz oma kirjavahetustes juba aastal 1707, kuid nende kirjade originaale ei ole leitud.
Suurimad arendused algelise variatsioonarvutuse vallas tegi aastal 1760 Joseph-Louis Lagrange, kes 1788. aastal kasutas neid meetodeid mõju defineerimiseks sellisel kujul, nagu neid tänapäeval tuntakse. Aastal 1834 pakkus olulise alternatiivse formalismi välja William Hamilton.
Kaasaegses füüsikas on kõik fundamentaalsed jõud formuleeritavad mõju kaudu. Empiirilised seadused, näiteks liugehõõrdel tekkiva jõu arvutamise valem, ei pruugi olla statsionaarse mõju printsiibist tuletatavad. Jäävusseadusi saab ka süstemaatilisel moel mõjust tuletada. Seda saab teha Noetheri teoreemi abil, mis seab igale pidevale sümmeetriateisendusele vastavusse jääva suuruse.
Kesse pank

Kesse pank ehk Kesselaiu pank (ka Kessu pank ja Kessulaiu pank) on pank Kesselaiul Muhu saare ja mandri vahel. Kesse pank on osa Lääne-Eesti paekaldast.

Iseloomustus

Kesselaiu looderannikul paiknev ja valdavalt vertikaalse seinana tõusev paeastang on umbes 600 meetri pikkune ning kõrgemates kohtades kuni kümne meetri kõrgune. Laiu põhjaosas eemaldub astang merest ja kulgeb vaikselt laskudes edasi maismaal. Peaastangu taga paiknevad ka kaks kõrvalastangut, mis on küll metsa kasvanud.

Uurimine

Kesselaiu aluspõhja ja ühtlasi ka Kesse panga geoloogiat on uurinud Artur Luha (1930, 1940) ja Helle Perens (1996). Kaarel Orviku (1974) ja Meeme Veisson (1976) on teinud seal rannikugeoloogilisi uurimistöid. Samuti on panka lähemalt uurinud ka Kaidi Tilk enda Siluri klindi geoloogiat ja morfoloogiat puudutava magistritöö (2004) raames, mille käigus tehti ka seni viimased täppismõõtmised pangal.

Kaitse

Kesse pank võeti koos seda ümbritseva umbes 60 hektari suuruse maa-alaga looduskaitse alla juba 1938. aastal. Keelati pangale paemurdude rajamine, kivide ja klibu kuhjamine ning ehitiste rajamine, et säilitada paiga ilmet muutumatuna ka järeltulevastel põlvedele.
Pärast teist maailmasõda Kesse panka enam kaitsealuste objektide hulka ei arvatud ning seda arvatavasti seetõttu, et kuna tegemist oli piiritsooniga, oli see tavainimestele niikuinii kättesaamatu. Kaitseala taasloodi ja sedapuhku juba kogu saart hõlmavana 5. mai 2004 välja antud määrusega nr 184 "Kesselaiu maastikukaitseala kaitse-eeskiri" (RT I, 2004, 41, 285).
1934. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlused

Ajalugu

Teised MM-võistlused jalgpallis anti korraldada Euroopale. FIFA kongressil 1932. aasta oktoobris kulus kaheksa pikka istungit, et finaalturniiri korraldajaks valida Itaalia. Lõplik otsus tehti 8. oktoobril.
Itaalias oli juba kümme aastat võimul olnud fašistlik valitsus eesotsas Benito Mussoliniga ning MM-võistluste korraldamine oli ideaalne võimalus oma natsionaalsotsialistlikke ideid propageerida. Mussolini kinnitas, et Itaalia korraldab sellise jalgpallietenduse, millist maailm veel kunagi näinud pole.
Kuna FIFA tolleaegsete reeglite järgi korraldaja automaatselt osalusõigust ei saanud, siis tuli Itaalia koondisel kodusele MM-ile jõudmiseks pingutada. MM-i korralduskomitee võis kergendatult hingata alles siis, kui itaallased olid otsustavas matšis alistanud Kreeka 4:0.
Valikturniir tuli esimest korda korraldada seetõttu, et 1933. aasta 28. veebruariks oli osalussoovi avaldanud 32 riiki. Tšiili, Peruu ja Türgi enne valikmängude algust siiski loobusid. 16 finalisti hulka mahtus vaid neli mitte-euroopa koondist – USA, Brasiilia, Argentina ja esimese Aafrika meeskonnana Egiptus. Briti jalgpalliliidud olid FIFA-ga tülis ning ei Inglismaa, Šotimaa, Wales ega Põhja-Iirimaa osalenud valikmängudel.
Kuna Uruguay oli solvunud, et enamik Euroopa meeskondi nende kutse 1930. aasta MM-ile tagasi oli lükanud, siis oma meeskonda Itaaliasse nad ei saatnud. See on MM-võistluste ajaloos esimene ja seni ka viimane kord, kui valitsev meister oma tiitlit kaitsma ei tulnud.
Kui 1930. aasta MM-il mängiti kõik kohtumised vaid Montevideos, siis itaallased jagasid mängud üle kogu maa. Kokku nähti MM-i mänge kaheksas linnas – Roomas, Napolis, Milanos, Torinos, Firenzes, Bolognas, Genovas ja Triestes.
Kui esimesel MM-il Uruguays mängiti esmalt alagruppides, siis Itaalias mängiti olümpiasüsteemis ja esimese mängu kaotanud meeskond langes kohe välja. Kui mängu normaalaeg lõppes viigiga, mängiti 2 x 15 minutit lisaaega. Kui ka see võitjat ei selgitanud, peeti kordusmäng. Loosimine toimus 3. mail Roomas.
Ämblikulaadsed

Eluviis

Enamik ämblikulaadseid elab maismaal. Ämblikulaadsed elavad küllaltki varjatult ja enamik on röövtoidulised, kes kütivad väiksemaid selgrootuid. Paljud koovad saagi püüdmiseks võrgu.

Morfoloogia

Ämblikulaadsete keha on kaheks osaks jagunenud – pearindmikuks ehk eeskehaks ja tagakehaks. Lestadel (Acarina) ja koibikulistel (Opiliones) on pearindmik ja tagakeha kokku kasvanud. Ämblikel on tagakeha muu kehaga seotud kitsa varrekese abil. Kõikidel ämblikulaadsetel on kaheksa jalga ning kaks paari suiseid. Selliseid tundlaid nagu vähkidel ja putukatel ämblikulaadsetel pole.

Anatoomia

Närvisüsteem on ämblikulaadsetel kõhtmine. Suurem juhtimiskeskus on koondunud rindmikupiirkonda. Peaaju paikneb söögitoru kohal ning tema ülesandeks on töödelda peapiirkonnas asuvate meeleelundite signaale. 
Silmi on erinevatel ämblikulaadsetel üks kuni viis paari. Paljud pinnases elavad lestad aga on hoopis pimedad. Silmad on tüübilt lihtsilmad. Nägemisvõime on neil piiratud ning nad tajuvad vaid valguse muutumist ja liikumist.

Sigimine

Ämblikulaadsed on lahksugulised. Sugunäärmed, kas muna- või seemnesarjad, asuvad tagakehas. Sigimisbioloogia on neil väga mitmekesine ning paljudel liikidel eelneb paaritumisele omapärane pulmatants. Mõnel lestaliigil täheldatakse partenogeneesi. 
Ämblikulaadsed on valdavalt munejad, kuid esineb ka sünnitajaid vorme.
Ujumise lühiraja Euroopa meistrivõistlused

Ujumise lühiraja Euroopa meistrivõistlused (mida mitteametlikult nimetatakse ka "Euroopa 25 m meistrivõistlusteks") on LEN-i korraldatud ujumisvõistlused. Võistlustel osalevad Euroopa ujujad, kes võistlevad lühiraja (25 meetri) basseinis. Võistlused toimuvad traditsiooniliselt detsembri alguses. Alates 2013. aastast toimuvad võistlused paaritutel aastatel.
Meistrivõistlused toimusid esmakordselt 1996. aastal ja neile eelnevatel aastatel 1991–1994 peeti Euroopa sprindi meistrivõistlused. Sprindivõistlustel oli 14 ala: ujuti 50 m vabalt, rinnuli, selili ja liblikat, 100 m kompleksi ning 4x50 m vabalt ja kompleksi.
1996. aastal laienesid võistlused 38 alale, lisandusid 100 ja 200 m, vabaujumises 400 ja 800/1500 m ning 200 ja 400 m kompleksi. LEN alustas ka meistrivõistluste nummerdamist uuesti ning nimi muudeti "Lühiraja meistrivõistlusteks". 1997. aastal võislusi ei toimunud, kuid kuni 2013. aastani peeti neid igal aastal.
2012. aastal laienesid võistlused 40 alale: 19 meestele, 19 naistele ja kaks segateatevõistlust. Nii meeste kui ka naiste programmis on 17 individuaalset ala ja 2 teatevõistlust.
Nasvarahu

Nasvarahu on Saare maakonnas Saaremaa vallas Pilguse lahes asuv väike saar (rahu).
Rahu koordinaadid on 58° 15′ N, 22° 0′ E.
Frieslandi kreis

Ajalugu

Friisi piirkonda valitsesid kohalikud pealikud kuni 15. sajandini; vaata Ida-Friisimaa.
1438. aastal asutati tänapäevase Frieslandi kreisi põhjaosas Jeveri isandkond. Ida-Friisimaad tuli sellest ajast pidada vaenulikuks territooriumiks ning Jeveri ja Ida-Friisimaa vahel leidis 15. ja 16. sajandil aset palju kokkupõrkeid. Jeveri viimane valitseja oli Maria, kes valitses aastani 1575.
Pärast tema surma sai Jeverist Oldenburgi osa, kuid Ida-Friisimaa esitas territooriumile samuti nõudmisi. Järgnenud kümnenditel püüdis Ida-Friisimaa tõkestada kõik teed Jeveri ja Oldenburgi vahel. Alles 17. sajandil lõppes vaenutegevus Ida-Friisimaa ja Oldenburgi vahel.
Aastatel 1667–1793 oli Jever Anhalt-Zerbsti eksklaav ja pärast Napoleoni okupatsiooni Preisimaa läänepoolseim eksklaav. 1818. aastal sai Jeverist taas Oldenburgi osa.
Tänapäevase Frieslandi kreisi lõunaosa on Friesische Wehde (Friisi mets), mis oli samuti suurema osa ajaloost Oldenburgi osa. See piirkond moodustas hiljem Vareli kreisi.
Kreis loodi 1933. aastal endiste Jeveri ja Vareli kreiside ühendamisega Frieslandiks. 1977. aastal see kaotati ning jaotati naaberkreiside Wittmundi ja Ammerlandi vahel. Kaotamine kuulutati 1979. aastal põhiseadusevastaseks, kuna see rikkus endise Oldenburgi liidumaa õigusi, ja kreis taasloodi vanades piirides 1980. aastal.
Friesland on ka provints Hollandi loodeosas.

Geograafia

Idas külgneb kreisiga Jade abajas, mis on Põhjamere madal laht. Wangerooge saar, üks Ida-Friisi saari, on Frieslandi osa.
Frieslandi asukad rõhutavad, et nad ei ole Ida-Friisimaa osa. See on mõnevõrra segadusttekitav, kuna Friesland asub Ida-Friisimaast idas ja geograafid peavad Frieslandi selle piirkonna osaks. Eristumisel on ajaloolised põhjused: Friesland oli aastatel 1438–1575 iseseisev riik. Siis ja hiljem oli piirkonna nimi Friesland, kuigi see on ka kogu Friisimaa saksakeelne nimi.
Osa kreisist on Alam-Saksi padumere rahvuspargis.
Kibe piimalill

Invasiivne liik

USA-sse viidi kibe piimalill arvatavasti kogemata koos viljaseemnetega 19. sajandi algul. Esimesena täheldati teda Massachusettsis 1827. Ta levis kiiresti ja jõudis juba 80 aastaga Põhja-Dakotasse. Tänapäeval kasvab see enamuses USA põhjaosast. Kõige levinum on ta Dakotas, Montanas, Nebraskas ja Wyomingis. Ameerika Ühendriikide Põllumajandusministeerium on kibeda piimalille tunnistanud invasiivseks liigiks. Kanadas Albertas leiti see esimest korda 1933 ja ta on sisse viidud ka Lõuna-Ameerikasse.
Kibe piimalill kasvab eriti preerias. Ta tõrjub teisi taimi välja mitmel viisil: ta varjutab nende eest päikese, võtab oma tohutu juurestiku abil ära vee ja toitained ning endas leiduvate taimemürkide abil takistab enda läheduses teiste taimede kasvu. Ta võib suured maa-alad üksinda üle võtta.
Ühest juuretükist piisab, et taim uuesti kasvaks, sellepärast on teda raske välja juurida. Taimemürke on tema vastu välja töötatud ja need on ka mõjunud, kui neid kasutada õite ja seemnete arengu ajal juunis või siis septembri alguses, kui taim kogub oma juurtesse toitaineid. Mürgitamisele järgneval kevadel tuleb maapind põlema panna, et piimalill uuesti ei kasvaks, ja niimoodi mitu aastat järjest, sest tema seemned võivad mullas mitu aastat idanemisvõimelisena püsida. Kui kasvõi üks aasta vahele jätta, võib taim uuesti kasvada ja protseduuri tuleb algusest peale korrata. See teeb võitluse kibeda piimalillega väga tülikaks.
Bioloogiline võitlus on andnud paremaid tulemusi. Kõigepealt suudavad kodukitsed nähtavasti süüa kibedaid piimalilli ilma mürgitust saamata ja Idahos kasutatakse neid kergliiklusteede teepervede puhastamiseks kibedaist piimalilledest. USA põllumajandusministeerium on Euroopast sisse toonud ka kibeda piimalille looduslikke vaenlasi, näiteks mitmesuguseid poilasi, mille vastsed ja valmikud toituvad tema juurtest ja vartest. Esimesel aastal ei ole tulemused nii märgatavad kui taimemürkide kasutamisel, aga mõne aastaga, kui putukad paljunevad, on saavutatud muljetavaldavaid tulemusi.
Christian Chávez

Christian Chávez (täisnimi José Christian Chávez Garza; sündinud 7. augustil 1983 Reynosas, Mehhikos) on Mehhiko laulja ja näitleja. Ta sai tuntuks Giovanni Méndeze rolliga Mehhiko seebiooperis "Rebelde" ja on praegu populaarse ansambli RBD laulja.
Aastatel 2002–2003 mängis Chávez telesarjas "Clase 406" ja aastatel 2004–2006 telesarjas "Rebelde". Koostööst kaasnäitlejatega sündis ansambel RBD, mis tegi oma debüüdi detsembris 2004. Sellest ajast on RBD ja sellega koos ka Chávez hispaaniakeelses maailmas populaarsust kogunud, lisaks on nad sisenenud edukalt ka Brasiilia ja Ameerika Ühendriikide turule.
1. märtsil 2007 avaldas Christian Chávez ansambli RBD veebilehel pöördumise oma austajate poole, kus tunnistas avalikult oma homoseksuaalsust. Chávez tegi avalduse pärast seda kui ilmsiks tulid fotod temast ja ta poiss-sõbrast 2005. aastal Kanadas abielu sõlmimas.
Chávezist sai Mehhiko esimene tippartist, kes on avalikkuses oma homoseksuaalsusest rääkinud. Tema avaldus kutsus esile vastakaid arvamusi Mehhiko ühiskonnas, ärgitades diskussiooni seksuaalse sättumuse ja sallivuse teemadel.