Michael Ende

Michael Andreas Helmuth Ende (12. november 1929 Garmisch-Partenkirchen – 28. august 1995 Filderstadt) oli üks edukamaid saksa laste- ja noortekirjanikke, kes sai tuntuks oma fantaasiarikaste filosoofiliste muinasjutt-romaanidega. Mitmed tema teosed on olnud rahvusvaheliselt edukad, neist on tehtud filme, näidendeid ja telesaateid. Ende teoseid on tõlgitud rohkem kui 40 keelde ja neid on avaldatud üle 30 miljoni eksemplari.

Elust ja loomingust

Ende isa oli sürrealistlik maalikunstnik Edgar Ende, ema nimi oli Luise Bartholomä. Ende varases lapsepõlves kolis perekond Münchenisse. 30. aastail tabas peret kriis, kui natsionaalsotsialistid keelasid ideoloogilistel põhjustel Ende isa teoste levitamise. Paljud isa sõbrad ja kolleegid, kelle hulgas oli mitmeid juute, arreteeriti. Ende õppis juba lapsena, et võõrastele ei tohi rääkida kodus kuuldud asjust. Alates 1940 käis Michael Ende Müncheni Maximiliangymnasiumis, olles enda sõnul halb õpilane, kes jälestas kooli. 
Sõja tõttu lõpetas Ende aga 1948 hoopis Stuttgardi Waldorfi kooli. Selle järel käis Ende Münchenis asuvas näitlejate koolis, ehkki tema põhieesmärk ei olnud saada näitlejaks, vaid näitekirjanikuks. Kooli lõpetamise järel töötas ta mõned aastad kohalikes teatrites näitlejana, kirjutades paralleelselt kabareetekste, ning 1954–62 töötas ka Baieri ringhäälingus filmikriitikuna, mis oli tema esimene kindel sissetulekuallikas.
Tema enda kirjutatud enamasti dramaatilised näidendid talle edu ei toonud. 1950. lõpus kirjutas Ende oma raamatu "Jim Knopf und Lukas der Lokomotivführer". Ta kirjeldab oma üsna ebaharilikku tööprotsessi nii: "Istusin kirjutusmasina taha ja kirjutasin: "Maa, kus vedurijuht Luukas elas, oli üsna pisike." See oli esimene lause, misjärel mul polnud õrna aimugi, kuidas võiks kõlada järgmine. Mul polnud loo kirjutamiseks vähimatki plaani ega ideed. Nii avastasin enda jaoks kirjutamise kui seikluse. Lugu aina kasvas ja kasvas, sellesse sekkus üha rohkem tegelaskujusid ning sündmuste ahelad hakkasid mu suureks üllatuseks omavahel põimuma." Seda kummalist tööstiili võrdles Ende kunstnike töömeetodiga, mille käigus kasvab ähmasest ideest välja midagi hoopis paremat. Järgmise poolteise aasta jooksul lükkasid käsikirja tagasi kokku kaksteist kirjastust, kuna see olevat lasteraamatu jaoks liiga pikk. Raamat avaldati alles 1960. aastal ja see sai saksa noorsookirjanduse auhinna. Selle raamatu edu muutis Ende ka materiaalselt sõltumatuks. 
Näitlejanna Ingeborg Hoffmanniga abiellunud kirjanik elas 1965–1971 Müncheni lähedal. Ende jaoks tõi suure pettumuse tema tragikomöödia "Die Spielverderber" edutu lavastus, mille kriitikud maatasa tegid. Nad heitsid Endele ette eskapismi ja seda, et ta ei valmista oma positiivsete muinasjuttudega lapsi tõeliseks eluks ette. Kriitikud nimetasid teda põlastavalt lastekirjanikuks. Eskapismi debatt oli üks põhjusi, miks Ende kolis perega Itaaliasse. Ende sõnul ei tõmmata Itaalias nii selget joont realistliku ja fantaasiakirjanduse vahele, seal on tähtis vaid kirjutatu kvaliteet.
Ende on öelnud: "Kirjanduslikku salongi tohib astuda igast uksest: vanglauksest, hullumaja uksest või ka bordelliuksest. Ainult lastetoast ei tohi sa tulla. Seda kriitikud ei andesta. Omal nahal sai seda tunda juba Rudyard Kipling. Ma imestan ikka ja uuesti, kust on pärit see kummaline põlgus kõige suhtes, mis on seotud lapsega."
Itaalias kirjutas ta 1973. aastal muinasjutt-romaani "Momo", mida on müüdud nüüdseks üle seitsme miljoni eksemplari ning mis on tema rahvusvaheliselt kõige edukam teos. Ende on aidanud kirjutada sellest ka samanimelise filmistsenaariumi ja loonud ooperilibreto. 
1979. aastal kirjutas Ende oma teise kuulsama lasteraamatu "Die unendliche Geschichte" ("Ilma lõputa lugu"), mida on tõlgitud rohkem kui neljakümnesse keelde ja müüdud üle kümne miljoni eksemplari. "Die unendliche Geschichte" põhjal valminud film aga pahandas Endet väga. Kirjanik nimetas seda "hiiglaslikuks melodraamaks, mis koosneb kitšist, kommertsist, plüüsist ja plastikust" Tema sõnul puudub filmil sisemine loogika ning see ei anna edasi raamatu põhisõnumit. Ende kaebas filmitegijad kohtusse ja nõudis, et need muudaksid filmi pealkirja või lõpetaksid selle tootmise.
80. aastail saavutas Ende ka oma populaarsuse kõrgpunkti ning oli Saksamaa raamatumüügi edetabelites esindatud paljude raamatutega.
1983. aastal avaldas Ende eeskätt täiskasvanuile mõeldud jutukogu "Der Spiegel im Spiegel", üritades läbi lüüa ka tõsiseltvõetava täiskasvanute autorina. Kuid saksa kirjanduskriitikud (välismaised vähem) jäid Ende suhtes endiselt tõrjuvaks. 1989 ilmunud lasteraamat "Der satanarchäolügenialkohöllische Wunschpunsch" ("Satanakardinalkohõlepusapörgulik võlujook ehk Vunšpunš") tõi talle aga kirjandusauhinna La vache qui lit. 1994 ilmunud raamatus "Zettelkasten" ("Märkmete karp") avaldas Ende märkmeid oma arhiivist ning kirjutas esimest korda otseselt enese elust.
1985 pöördus Ende pärast abikaasa ootamatut surma Münchenisse tagasi. Ta abiellus 1989. aastal jaapani tõlkija Mariko Satoga. Ende armastas väga jaapani kultuuri ning käis Jaapanis korduvalt. Ende suri 1995. aastal Filderstadtis maovähki. Ta on maetud Müncheni Waldfriedhofi kalmistule.

Maailmavaade

Ende teoseid on oluliselt mõjutanud Rudolf Steiner ja antroposoofia põhimõtted. Ende jaoks oli kirjanduse ja kunsti ülesanne anda inimese elule mõte.
"Olen veendunud, et väljaspool füüsiliste meeltega tajuvata maailma on olemas veel teinegi reaalne maailm, kust inimene on pärit ja kuhu ta jälle tagasi läheb. Loodus ei ole minu meelest lihtsalt keemia ja füüsika summa. (…) Minu jaoks näeb maailm välja selline, et kogu kosmos on otsekui hiiglaslik amfiteater täis jumalaid ja deemoneid, kes vaatavad hinge kinni hoides, mida inimesed siin teevad. Pean meid universumi keskpunktiks. Kui ma enam sellesse uskuda ei suudaks, siis ei teaks ma, miks üldse elada."