Hõlmikpuu

Kasvukoht

Endiste hõlmikpuumetsade asukohtade uurijad on külastanud poolmetsikuid hõlmikpuid Tianmushani mäel (Hiina, Zhejiang) ja näinud neid kasvamas ojade kallastel, kivistel mäenõlvadel ja kaljupaljanditel.

Taksonoomia ja klassifikatsioon

Eesti Looduseuurijate Seltsi juures tegutseva botaanika terminoloogia komisjoni taimenimede andmebaasis on eestikeelseks teaduslikuks botaaniliseks taksoninimetuseks hõlmikpuu. Hõlmikpuu
teaduslik ladinakeelne liiginimetus on Gingko biloba L.. Hõlmikpuu on hõlmikpuutaimede hõimkonna hõlmikpuuliste sugukonna hõlmikpuu perekonna ainus elav liik.
Saksa loodusteadlane, arst ja maadeuurija Engelbert Kämpfer (ka Kaempfer) (16. september 1651 – 2. november 1716) puutus hõlmikpuuga kokku Nagasakis oma Jaapani reisi ajal 1690. aastal. Teda peetakse ginkgo esmakirjeldajaks ("Amoenitates Exoticae", 1712); kirjeldamisel, illustreerimisel ja transkriptsioonil toetus ta jaapani entsüklopeediale "Kinmo zui" (1666).
Carl von Linné kirjeldas liiki 1771. aastal "Mantissa Plantarum Alteras", lk 313–314: APPENDIX. biloba GINKGO. Kaemph. amoen, 811.t.813. Linne lähtus liiginimetuse koostel Kaempferi kirjeldustest; epiteet biloba tuleb ladinakeelest: bis, mis tähendab kahte ja loba tähendab sagarat, viidates sellega lehe kujule. Liigiepiteet tähendab "kahehõlmalist".

Botaaniline kirjeldus

Hõlmikpuu võib kasvada 30–40 meetri kõrguseks. Jahedamas kliimas kasvades võib saavutada vaid poole sellest kõrgusest. Hiinas on mõned isendid kasvanud ka 50 m ja Koreas on üks hõlmikpuu kasvanud 64 m kõrguseks.
Võra laimunajas, korrapäratu ja laieneb puu vananedes tunduvalt. Tüvi harilikult sirge ja okslik.

Sugu

Kahekojalisel puul võidakse vajadusel eristada emas- ja isaspuid. Looduslikes kasvukohtades arvatakse nende esinemissageduseks 1:1. Hõlmikpuude juveniilne kasvuperiood on pikk ja suguküpsuse saavutavad nad 20-aastaselt.
M. Fevre-Duchartre (1958) on hõlmikpuu paljunemise vormiks nimetanud ovipaariat.
Isaspuud on sirgema tüve ja koonusja võraga, emasisenditel on tüvi aga hargnenum ja laiem ning võra ümaram.

Kuju ja suurus

Rohkesti hargnevad oksad kinnituvad tüvele terav- või peaaegu täisnurga all. Tüve ümbermõõt võib ulatuda 4 või ka üle 17 meetrini (Hananoki-zeki, Nōgata, Fukuoka, ♂, ligi 1000 aasta vanune, ümbermõõt 17,6 m, kõrgus 28,4 m). Hõlmikpuu koor on hallikaspruuni värvusega, kasvuspurti alustanutel ühtlane ja sile, vanemal puul võib koor muutuda korkjalt rõmeliseks. Võrsed on hallid ja läikivad.
Mõõduka mullaviljakuse korral on juveniilse hõlmikpuu kõrguse juurdekasv kuni pool meetrit aastas, kuid suguküpseks saades jääb kasvukiirus väiksemaks. Hõlmikpuud kasvatavad keskkonnastressi või toitainete külluse korral ka teisese tüve otse maapinna tasandilt. Hõlmikpuuistandustes pügatakse hõlmikpuid selliselt, et nende kõrgus ei ületaks 3 meetrit.

Lehed ja pungad

Hõlmikpuu lehed, mis emastel ja isastel on täiesti sarnased (kuni 10 cm pikkused), on lehvikukujulised, basaalroodsed, enamasti kahehõlmalised, kiilja, lühivõrsetel peaaegu sirge alusega. Kujult meenutavad need juusadiantumi (Adiantum capillus-veneris) lehti.
Leheroots on 2-(3-)-10 cm pikkune. Hõlmikpuu lehe ülemine äär võib olla ebakorrapäraste madalate sisselõigetega. Lehed asetsevad pikkvõrsel vahelduvalt ühekaupa, lühivõrsetel 3–6 kaupa männastes või kimbus. Suviti on lehed pealt sinakas- ja alt helerohelised, kuid hilissügisel muutuvad ühtlaselt kuldkollasteks.
Hõlmikpuu on mikroobidega nakatumise suhtes üsna kindel, kuid mitmed seeneliigid võivad hõlmikpuulehti nende kasvu ajal koloniseerida, nagu Glomerella cingulata, Phyllosticta ginkgo ja Epicoccum purpurascens). Uuringute kohaselt on terve välimusega hõlmikpuulehtede pruunidel laikudel tuvastatud ka Phoma sp. (Phoma herbarum), Curvularia sp. (Curvularia brachyspora) ja kerahalliku (Aspergillus sp.) perekonna seeni.
Tegemist on heitlehise puuga, mille pungad on ümarkoonilised, teravatipulised, värvuselt rohelised või punased.
Hõlmikpuulehtedest (kuni veel rohelised) valmistatakse mitmeid taimseid drooge ja toidulisandeid, nende saamiseks on rajatud mitmel pool maailmas hõlmikpuuistandusi. Peamisteks toimeaineks arvatakse hõlmikpuujuure koores ja lehtedes esinevad ginkoliidid, nagu näiteks ginkgoliid B.
Esimene hõlmikpuulehtede standardiseeritud ekstrakt EGb 761 valmis Saksa farmaatsiaettevõttes Dr. Willmar Schwabe GmbH & Co. 1965. aastal.

Juured

Enamik hõlmikpuujuuri on nakatunud vesikulaar-arbuskulaarse mükoriisaga, see seente moodustatud struktuur aitab hõlmikpuul mullast fosforit omastada. Lämmastiku fiksatsioonil osaleb seen Glomus epigaeum.

Eluiga

Hõlmikpuu eluiga on 1000–3000 aastat. Üks suur 3000-aastane emane hõlmikpuu kasvab Shandongi provintsis Ju maakonnas Folaishanis, tema rinnasdiameeter oli rohkem kui 4 m ja kõrgus 26,5 m.
Praegu on maailma vanim hõlmikpuu 4000–4500 aasta vanune Li Jiawani suur hõlmikpuukuningas (Guizhou, Hiina).

Paleobotaanika

Hõlmikpuuliste (Gingoaceae) sugukonna liigid olid juuraajastul (200–150 miljonit aastat) peaaegu kosmopoliitse levikuga, mis hakkas taanduma kriidiajastul. ja neid peetakse elavaks fossiiliks (Tralau, 1968; Stewart 1983, viidanud Peter Del Tredici 522:1992, sellest annavad tunnistust hõlmikpuulehtede kivistised. Hõlmikpuulehed on hilisjuura ajastu kivides üsna tavalised, neid on leitud Inglismaa (Yorkshire), Saksamaa, Prantsusmaa, Venemaa, Bornholmi saare kivides ja mitmeis Euroopa paigus. Hõlmikpuulehed keskjuura ajastu kivides Põhja-Siberis; juurajastul ka Franz Josephi maa saarestiku, Gröönimaa saare idarannikul ja Lääne-Teravmägede flooras indikeerivad tema laia levikut aegkonnas.
Hõlmikpuu lehe karakteristikud on aja jooksul üsna vähe muutunud, nii loetakse kriidiajastu taimefossiili Ginkgo adiantoides'e lehti hõlmikpuu omadest eristamatuteks.
Hõlmikpuu pärineb Ida-Aasiast, Hiinast, Koreast ja Jaapanist. Kaua aega arvati, et see on vabas looduses väljasurnud, kuid on säilinud Ida-Hiina Zhejiangi ja Guizhou provintsis. Seega viimase jääaja elas puuliik üle Ida-Aasias.
Mesosoikumi aegkonnas (keskjuura) võisid hõlmikpuulehestik ja -seemned olla Sauropoda dinosauruste toiduks. 2002 teatasid Zhou ja Zhang, et on avastanud Hiinas nüüdseks väljasurnud Jeholornis'e perekonna linnuliigi (elasid keskmiselt 122 ja 120 miljoni aastat tagasi), kelle pugus oli arvestatav kogus Ginko-laadseid seemneid. Singhi jt arvates võisid hõlmikpuuseemneid levitada ka nüüdseks välja surnud † MultituberculataCope, 1884 sugukonna loomad.
1800. aastatest alates on bioloogid debateerinud selle üle. kas hõlmikpuid vabas looduses veel eksisteerib. E. H. Wilson (1916, 1919), olles uurinud nn metsikute hõlmikpuude kasvukohta, on nende olemasolu eitanud, kuna kohtas üksnes kultuurhõlmikpuid. Enamik neist lõpetamata vaidlustest käib poolmetsikute hõlmikpuude ümber, kes kasvamas Tian-mu mäe läänetipus Xitianmu Shanil (nüüdne Zhejiangi provints). (Li 1956; Wang, Xiang ja Chen, 1986; Chen 1989, viidanud Del Tredici 1992). Sanderi, Elliku ja Paiveli (1990) arvates on nimetatud hõlmikpuud looduslikud ja kasvavad Tianmushani (Tian Mu Shani, Dian Mu Shani) mägedes, Jangtse (Chang Jiang) alamjooksust kagus, piki Chekiang (Zhejiang) ja Anhvei (Anhui) provintside piiri. Ühe uuema uurimuse kohaselt Xitianmu Shani hõlmikpuude populatsioon introdutseeritud buda munkade poolt. Uurijate poolt hõlmikpuupungade DNA-analüüsid indikeerivad hõlmiku antropogeen-vahenduslikku sünnilugu.

Tianmushani hõlmikpuud

Tianmushanis kasvas 1984. aastal 224 hõlmikpuud.
Ühe uuema uurimuse järgi on pärinevad Xitianmu Shani hõlmikpuud buda munkade introdutseeritud puudest. Populatsiooni inimtekkelisusele viitab DNA analüüs.
Nende hõlmikpuude keskmine läbimõõt rinnaskõrgusel on 45 m ja keskmine kõrgus 18,4 m. Enamik neist kasvab halvasti ligipääsetavates kohtades jõesängides, paljanditel ja kaljuservadel. Hõlmikpuuseemikuid kohtab seal harva, kohtades, kus metsa on tugevasti rikutud. Teiseseid tüvesid leidub tugeva stressi tõttu kahjustada saanud puudel.

Hõlmikpuu Hiina kultuuris

Elwesi ja Henry andmetel on hiina kirjanduses hõlmikpuud mainitud esimesena 8. sajandil pKr ilmunud teoses "Chung Shu Shu" (李时珍 / 李時珍). Li Shizhen (1518–1593), "Bencao Gangmu" (本草綱目/本草纲目 (1578) autor, mainib varasematele autoritele viitamata, et hõlmikpuu (Ya-chio-tze, Jao Chiao,
Ja Chia 'pardijalg') kasvab Jiangnanis Jangtsest lõuna pool.
Üsna kindlaks peetakse ka munk Lu Tsan-Ningi teost "Ko Wu Tshu Than" (980; 'Lihtsad kõned asjade uurimisest'), kus mainitakse hõlmikpuud. Songi dünastia ajast pärineb Ouyang Xiu (1007–1072) ja poeedi
Méi Yáo-Chéni (1002–1062) poeemide vahetusest, millest saab aimu hõlmikpuu kultiveerimise kohta hõlmikpuuseemnete saamiseks; hõlmikpuu nimetuseks "pardijalg". Ouyang kirjutab: "Ya chio (pardijalg) kasvab Chiangnanis ebasobiva nimega. Algul tuli see siidkottides andamina, ja yin hsing (hõbeaprikoos) hakati seda armastama. Õilsa Printsi [Li] uudishimu ja pingutused panid kaugelt toodud juured pealinnas kasvama. Kui puud hakkasid esimest korda vilja kandma, siis neil kasvas ainult kolm või neli pähklit. Need toodi troonile kuldses kausis. Aadlikud ja ministrid ei tundnud neid ära ja keiser annetas sada untsi kulda. Praegu, mõned aastad hiljem, kannavad puud rohkem vilja."

Kultiveerimine

Andmed hõlmikpuu esmase kultiveerimise kohta, kus neid kasutati alleepuuna, pärinevad Hiinast Tangi dünastia (618–907 pKr) ajast.
Hõlmikpuud kasvatatakse Hiinas, Jaapanis, Koreas, Kesk-Euroopas ja Põhja-Ameerikas, lehtede saamiseks peamiselt Hiinas, Prantsusmaal ja USA-s.
Hõlmikpuu on vähenõudlik ja teda leotakse vastupidavaks keskkonna stressile, haigustekitajatele (seentele, viirustele, bakteritele) ning kahjuritele.
Üldiselt soojalembene, kuid üksikud isendid on osutunud küllaltki külmakindlaks. Nooremas eas on puud külmaõrnad, hiljem külmakindlus suureneb. Eelistab värsket, viljakat, lubjarikast mulda. Valgusnõudlik, küllaltki kiirekasvuline. Puu peaks olema istutatud tuulevaiksesse sooja kasvukohta.
Meie kliimas jääb küllaltki külmaõrnaks, seetõttu tuleb kasvu-kohta valida. Kasutatakse vähesel määral haljastuses. Emaspuudel arenevate viljade tõttu, kes võivad ebameeldivalt lõhnada ka linnatänavatel, on haljastuses eelistatud isaspuud.
Sobib kasvatada kitsamatel tänavatel, kuna kasv on aeglane ning võra jääb kitsaks. Hõlmikpuu istikuid on ka Eestis aianduspoodides saadaval.

Hõlmikpuu Jaapani kultuuris

"Kinmo zui" (1666) on paigutanud hõlmikpuu viljade juurde ja kujutatud on hõlmikpuu oksa koos lühikeste võsude, lehtede ja seemnetega.
Jaapani zooloogid Nishiwaki ja Kamiya (1958) nimetasid hõlmikpuu järgi vaalaliigi Mesoplodon ginkgodens.
Parimad sumo-maadlejad võivad oma juuksed siduda ginko-sõlmega (ōichōmage). Jaapanis on ginkgo liidetud nii krabide, seente, kartulite, haide, lillevaaside, tööriistade, panipaikade, laudade nimetustele jpm.

Kultuurhõlmikpuu levik

Šoti botaaniku John Claudius Loudoni kohaselt lugesid botaanikud tol ajal (1838) üldiselt, et puu pärineb Nipponilt ja Hiinast.(Loudon, 2095:1838) Alexander Georg von Bunge (1833) kirjeldas, et nägi Pekingis pagoodi kõrval tohutut hõlmikpuud, kelle ümbermõõt oli ligi 12 m.
Hollandisse Utrechti introdutseeriti hõlmikpuu vahemikus 1727–1737 ajal, kuna 1838. aasta andmete kohaselt oli puu vanus 90–100 aastat; ja Inglismaale 1754. aastal või üks-kaks aastat varem, nii kirjutas John Ellis Linnele, et James Gordonil, Mile Endi (London) puukoolipidajal, on kasvamas haruldased, veel määramata taimed. Gordon saatis Linnele ühe sellise taime 1771. aastal.
Roueni istutati saliburia 1776 ja Pariisi 1780.
Ameerikasse saabus hõlmikpuu Prantsuse botaaniku André Michaux' (1746–1802) vahendusel 1784. aastal ja kultiveeriti esmakordselt Philadelphias ja kasvab praeguseni Philadelphia metsakalmistul.
1792. aastal leidis Montpellier' ja Genfi Ülikooli professor Augustin Pyrame de Candolle (1778–1841) Genfis Euroopa ainukese emastaime.
Venemaale jõudis hõlmikpuu Ukraina kaudu 1809. aastal. Esimesteks kasvukohtadeks said Osnovjantsõ Aklimatsioonaed (1809), Kremenetsi Botaanikaaed (1811) ja Nikita Botaanikaaed (1818). Kuid Krimmis kasvavad hõlmikpuud kannatavad kuivuse käes.
Baltimaadesse saabus hõlmikpuu 19. sajandi teisel poolel ja teda mainis Baltimaade dendrofloora ülevaates Tartu Ülikooli Botaanikaaia abidirektor Johann Christoph Klinge (1883), kasvukohana oli märgitud Riia.
A. von Siversi (1889) järgi kasvas hõlmikpuu ka Liivimaal Alt-Schwanenburgis.

Hõlmikpuuistandused

Hõlmikpuulehtede saamiseks on rajatud mitmel pool maailmas, näiteks Prantsusmaal, USA-s ja Hiinas hõlmikpuuistandusi. Kirjalike allikate kohaselt kuuluvad nii USA-sse kui Prantsusmaale rajatud hõlmikpuuistandused firmale Dr Willmar Schwabe & Beaufor. Prantsusmaal kasvatatakse hõlmikpuud Garnay Ginkgo istanduses (480 hektaril) tuntud veinipiirkonnas Bordeaux's.
Hiinas kogutakse lehti 1000–3000 hektari suuruselt alalt.
Maailma suurim hõlmikpuuistandus on rajatud Sumterisse Lõuna-Carolinas USA-s; seal kasvab 12 miljonit hõlmikpuud.

Hõlmikpuu Eestis

Eestis kasvatatakse teda botaanikaaedades (Tartu Ülikooli Botaanikaaed, Tallinna Botaanikaaed), tänavatel ja parkides haljastus- ning koduaedades ilupuuna.
Maailma põhjapoolseim ja ühtlasi ka Eesti suurim introdutseeritud Süda tänava hõlmikpuu kasvab Tallinnas, Peeter Süda tänava ja Pärnu maantee tänava nurgal.Tema kõrgus on 13 m, tüve ümbermõõt 1,3 m kõrguselt mõõdetuna 164 cm (2000) ja vanus umbes 119 aastat.

Hiina traditsiooniline meditsiin

Hõlmikpuud on mainitud juba 2800 eKr "Shénnóng Běncǎojīngis". (Michel ja Hosford, 1988; viidanud Del Tredici). Hõlmikpuulehtede välispidist kasutamist ravi otstarbel on mainitud Lan Mao (1397–1476) teoses "Dian nan ben cao" (1436) nahahaavandite ja tedertähnide korral. Seespidist kasutamist on kirjalikes allikates esmakordselt mainitud Liu Wen-Tai teoses "Ben Cao Pin Hue Jing Yaor" (1505).
Ginkgo biloba lehed on põliselt olnud Hiina rahvameditsiini nurgakiviks, millega raviti peaaegu kõike astmast hemorroidideni. Hõlmikpuu seemnetega ravimist mainitakse Li Shizheni teoses „Benaco gangmu“ („Suur taimeraamat“, 1578), mida kasutatakse traditsioonilises hiina meditsiinis ka tänapäeval. Neid soovitatakse astma, köha, ja põiehädade ravimiseks. Tooreste seemnetega ravitakse vähki, keedetutega ravitakse seedimist. Selle taime lehetõmmised avaldavad positiivset toimet peaaju funktsioonile, parandavad mälu ja vaimset aktiivsust. Viimased uuringud näitasid ginko tugevat antioksüdantset toimet inimese rakkudele – lihtsamalt öeldes, ginko pidurdab vananemist.