Eduard Vilde

Eduard Vilde (4. märts 1865 Pudivere, Pudivere mõis, Avanduse vald (Simuna kihelkond) – 26. detsember 1933 Tallinn) oli eesti kirjanik ja Eesti diplomaat, kriitilise realismi algataja ning silmapaistev esindaja eesti kirjanduses.
Vilde peateoseks on ajalooliste romaanide triloogia "Mahtra sõda", "Kui Anija mehed Tallinnas käisid" ja "Prohvet Maltsvet". Hästi on tuntud draama "Tabamata ime", komöödia "Pisuhänd" ja romaan "Mäeküla piimamees". Teoste alusel on vändatud ka mängufilme ("Vigased pruudid", "Külmale maale" ja Mäeküla piimamees).
Kirjaniku auks on püstitatud mitmeid mälestusmärke ja tema järgi on nimetatud tänavaid, koole, kolhoose ja teater. Tegutseb Eduard Vilde muuseum ning antakse välja Eduard Vilde nimelist kirjandusauhinda.

Elulugu

Eduard Vilde oli pärit mõisateenija perekonnast. Ta kasvas Muuga mõisas.
Aastatel 1878–1882 õppis ta Tallinna kreiskoolis.
Aastatel 1883–1886 töötas ta ajalehe Virulane toimetuses, 1887–1890 ajalehe Postimees toimetuses. Aastatel 1890–1892 oli ta Berliinis vabakutseline ajakirjanik, 1893–1896 töötas taas Postimehe toimetuses.
Aastal 1896 elas ta Moskvas.
Aastatel 1897–1898 toimetas ta Narvas ajalehte Virmaline, 1898–1901 töötas Tallinnas ajalehes Eesti Postimees, 1899 Rahwa Lõbu-Lehe toimetajana, 1901–1904 Tallinnas ajalehe Teataja ja 1904–1905 Tartus ajalehe Uudised toimetuses.
1905. aastal oli Vilde Tartus Eesti Sotsiaaldemokraatliku Tööliste Ühisuse loojate seas. Aasta lõpul pidi Vilde minema revolutsioonilise tegevuse tõttu maapakku, mis kestis 1917. aastani. Pagulasena elas ta koos elukaaslase Linda Jürmanniga (1880–1966) Šveitsis, Soomes (1906 toimetas seal satiiriajakirja Kaak), Saksamaal, New Yorgis (1911), Kopenhaagenis (1911–1917) ja mujal.
Pärast veebruarirevolutsiooni tegutses ta 1917–1918 Estonia teatri dramaturgina.
Aastatel 1919–1920 oli ta diplomaatilises teenistuses – 1919. aasta algul määras Eesti Ajutine Valitsus Vilde teadetebüroo juhatajaks Kopenhaagenisse ning sama aasta lõpus saadikuks Berliini, milliselt kohalt ta vabastati 5. oktoobril 1920.
Aastatel 1920–1923 oli ta Berliinis vabakutseline, alates 1923. aastast elas Tallinnas.
Eduard Vilde suri oma kodus 26. detsembril 1933. aastal ja temast esimene Eesti kultuuritegelane, kes maeti Tallinnas Metsakalmistule. Nii nagu ta ei olnud ennast kunagi laulatada lasknud, nii nüüdki soovis ta ilmalikult maetud saada. Abikaasa Linda Vilde korraldamisel sai Vildest 30. detsembril 1933 esimese inimene, kes Metsakalmistul mittepühitsetud mulda sängitati.

Isiklikku

Tema tädipoeg oli Eduard Bornhöhe.
Eduard Vilde oli kaks korda abielus. 27. augustil 1891 abiellus ta Berliinis Antonie Gronau'ga, kelle emal oli Riias moeäri. Ametlikult lahutati abielu alles 1921. aastal. Aastal 1905 hakkas Vilde kokku elama noore ajakirjaniku Linda Jürmanniga.

Pseudonüümid

Edwardo Wilde, Gronau, Aidu Raidula, Tiiu Tasane, Annus Aiduraidula, Rein Rihm, Siim Sarjus, Vennaksed Praakmanid, K. Päts, Europas, Pavel Pavlovitš Pulemjotov, Kepivere mõisa perisherra, Parun Haubold-Mordheim-Schimpfenburg, Siim Sõnajalg jt.

Looming

Eduard Vilde tuli kirjandusse 1880. aastail vähese kunstilise viimistlusega põnevusjuttude ja naljalugude menuka ning erakordselt viljaka autorina ("Musta mantliga mees", 1886, "Kuhu päike ei paista", 1888; "Kõtistamise kõrred", 1888).
Eduard Vildest sai eesti kriitilise realismi algataja ja silmapaistev esindaja ning realistliku meetodi propageerija. Eesti realistliku kirjanduse tekkimises on oluline osa tema romaanidel "Karikas kihvti" (1893) ja ""Linda" aktsiad" (1894). Järgnesid maakehvikuromaan "Külmale maale" (1896) ning romaan "Raudsed käed" (1898, raamatuna 1910). Eduard Vilde peateos on ajalooliste romaanide triloogia 1850.–1860. aastate talurahvaliikumisest: "Mahtra sõda" (1902), "Kui Anija mehed Tallinnas käisid" (1903) ja "Prohvet Maltsvet" (1905–1908). Eriti "Mahtra sõjas" on palju kasutatud arhiivimaterjali ja mälestusi.
Maapao-aastate loomingu paremikku kuuluvad viimistletud stiiliga "Jutustused" (1913) ja süvenenud psühholoogilise vaatlusega romaan "Mäeküla piimamees" (1916). Samal ajajärgul ilmusid eesti näitekirjanduse tippteosed, draama "Tabamata ime" (1912) ja komöödia "Pisuhänd" (1913), mis kujutavad kodanluse kultuuriambitsioone; ärieluaineline näidend "Side" ilmus 1917.
Hiljem avaldas Eduard Vilde novelle ja redigeeris varasemat loomingut (aastatel 1923–1935 avaldati "Kogutud teoste" 33 annet); lõpetamata jäi romaan "Rahva sulased". Aastatel 1951–1961 ilmusid Vilde "Teosed" (14 köidet).

Mälestuse jäädvustamine

Alates 1946. aastast tegutseb Eduard Vilde muuseum.
Eduard Vilde 100. sünniaastapäeva tähistamiseks algatati 1965. aastal Eduard Vilde nimeline kirjandusauhind.
Eduard Vilde nimeline tänav on õige mitmes Eesti asulas. Lisaks asub Tallinnas Mustamäe linnaosas Eduard Vilde tee, mille järgi on omakorda nime saanud improvisatsioonikomöödia Vilde tee.
Tartus tegutses aastatel 1959–1991 Eduard Vilde nimeline Tartu Rahvateater. Rahvateatri järjepidevuse jätkajaks peab end 2005. aastal loodud MTÜ Vilde Teater.
Tallinna Ülikooli eelkäijaks olnud Tallinna Pedagoogiline Instituut kandis vahemikus 1955–1992 nime Eduard Vilde nimeline Tallinna Pedagoogiline Instituut. Samuti tegutseb Juuru alevikus Juuru Eduard Vilde Kool.
Kirjaniku auks sai nime mitu kolhoosi: kolhoos Põlva rajoonis ja kolhoos Rakvere rajoon.
Tallinnas tegutseb MTÜ Tammsaare ja Vilde Sõprade Selts.