google/wiki40b huggingface dataset:
Kapatkievičy

Ajalugu

Küla mainiti kirjalikes allikates esimest korda XVI sajandil. Toona kuulus see Minski vojevoodkonda ja Mazyri maakonda. Aastast 1560 on teada, et see kuulus Leedu suurvürstidele. Aastaks 1568 oli see läinud Ruckyte valdusesse. Hiljem sai sellest Jeleńskitele kuuluv alev. Aastast 1693 on teada, et seal asus õigeusu kirik.
Seoses Poola jagamisega läks alev aastal 1763 Venemaa koosseisu, kus hakkas kuuluma Mozõri maakonda. Aastal 1863 konfiskeeriti sealsed valdused Jeleńskitelt ja alevi omanikuks sai kindral Tsõlov. Aastal 1886 tegutses seal lisaks kahele kirikule veel juutide palvemaja, alevis olid kool, veski ja kolm poodi. Aastaks 1897 oli sinna rajatud veel teinegi juudi palvemaja, poode oli kolmteist. Alevis tegutses apteek, seal asusid tuuleveski ja kõrts. Kapatkievičyl oli õigus pidada laata üks kord aastas.
2. detsembril 1918 vallutasid alevi saksa väed. Aastal 1919 läks Kapatkievičy Valgevene NSV koosseisu. Aastal 1921 korraldati seal pogromm, milles hukkus 118 inimest. Nõukogude ajal kujunes alev kahe kolhoosi ja ühe sovhoosi keskasulaks. Teise maailmasõja ajal hakkasid alevi ümbruskonnas tegutsema partisanid, mistõttu saksa karistussalklased põletasid alevi maha ja hukkasid 112 sealset elanikku. Sealne õigeusu kirik taastati aastal 1990, katoliku kirik aga aastal 1998, kuigi pühitseti see alles aastal 2003.
Chattanooga

Ajalugu

Linna asukohal elasid indiaanlased juba kiviajal. Linna nimi tähendab maskogi keeles 'kivi'.
Linna asutas 1816. aastal tšerokiipealik John Ross, kelle järgi sai see nimeks Ross's Landing. Oma praeguse nime sai Chattanooga 1838. aastal. Samal aastal algas ka tšerokiide ümberkolimine läände (tänapäeva Oklahomasse).
Ameerika Kodusõjas peeti 1863. aastal Chattanooga all lahing, milles Uniooni väed Ulysses S. Granti juhtimisel purustasid Konföderatsiooni väed. Sellest sai alguse põhjaosariikide vägede edenemine sügavamale lõunaosariikide aladele.
Pärast kodusõda sai Chattanoogast oluline raudteesõlm ja tööstuskeskus.
1970. ja 1980. aastatel pidas linn võitlust õhusaaste ja sotsiaalprobleemidega, tegi läbi põhjaliku uuenduskuuri ning sai muu hulgas mainekaks turismi sihtpunktiks.
Schumacher College

Schumacher College on 1991. aastal asutatud keskus Dartingtonis (Devoni krahvkond, Inglismaa), ja on nimetatud majandusteadlase Ernst Schumacheri järgi.
Keskus korraldab regulaarselt loenguseeriaid, mis on pühendatud jätkusuutlikule arengule ja holistlikule lähenemisele.
Lektorite hulgas on olnud David Abram, Patch Adams, Fritjof Capra, Deepak Chopra, Brian Goodwin, Stanislav Grof, Hazel Henderson, James Lovelock, Lynn Margulis, Humberto Maturana, Christian de Quincey, Wolfgang Sachs, Arne Næss, Rupert Sheldrake, Vandana Shiva jmt.
Ashley Barnes

Ashley Luke Barnes (sündinud 30. oktoobril 1989 Bathis) on Inglismaa jalgpallur. Ta mängib ründajana Premier League'i klubis Burnley.
Ta alustas klubikarjääri Paulton Roversis. 2007. aastal sõlmis ta oma esimese profilepingu, liitudes Inglismaa esiliiga klubiga Plymouth Argyle. Lisaks Plymouth Argyle'i meeskonnas mängimisele oli ta järgnevate hooaeagade jooksul laenul mitmes Inglismaa madalama liiga klubis. 2010. aasta juulis sõlmis ta lepingu kolmanda liiga klubiga Brighton & Hove Albion. Hooajal 2010–11 lõi ta liigas 17 väravat. Brighton & Hove Albion sai liigas esimese koha ja tõusis esiliigasse.
2014. aasta jaanuaris liitus Barnes Burnleyga, mis mängis toona esiliigas. Järgmiseks hooajaks tõusis Burnley Inglismaa kõrgliigasse. Esimese värava lõi ta Premier League'is 8. novembril 2014 mängus Hull City vastu, tuues Burnleyle selle hooaja esimese võidu.
Kuupsatelliit

Kuupsatelliit (inglise keeles CubeSat) on üks kosmoseuurimise jaoks mõeldud minitehiskaaslase tüüp, mille ruumala on täpselt üks liiter. Mõõtudelt on see 1×1×1 dm ja kogumass ei tohi ületada 1,33 kilogrammi. Selliste mõõtudega tehiskaaslast nimetatakse 1U-satelliidiks.
Esimesed kuupsatelliidid saatis kosmosesse 2003. aasta juunis Venemaa äriettevõte Eurockot, mis tegelebki satelliitide orbiidile saatmisega. 2012. aasta augusti seisuga on orbiidil umbes 75 kuupsatelliiti.
Esialgu ei olnud kuupsatelliidid mõeldud standardiks, kuid aja jooksul ta siiski muutus de facto standardiks.
2004. aasta seisuga maksis kuupsatelliidi valmistamine koos ülessaatmisega laias laastus 65–80 tuhat USA dollarit. See on suhteliselt väike summa võrreldes varasemate tehiskaaslastega, mis on jõukohane juba ka ülikoolidele ja eraettevõtetele. Enamik kuupsatelliite ongi valminud teadusasutustes, aga neid on valmistanud isegi suurte tehiskaaslaste tootja Boeing.
26. juulil 2006 saadeti ühe kanderaketiga välja 11 ülikooli ja eraettevõtte 14 kuupsatelliiti. See on suurim arv kuupsatelliite, mis on seni korraga välja saadetud. Start ebaõnnestus ja rakett hävis selle käigus koos kõigi kuupsatelliitidega. Hävinud kuupsatelliidid olid valmistatud muuhulgas Egiptuses, Itaalias, Lõuna-Koreas, Norras ja USA-s ning see kandis Valgevene läbi aegade esimest kuupsatelliiti.
Eestis valmistatud tehiskaaslane ESTCube-1 on 1U-satelliit. Enamik satelliite ehitatakse haridusasutustes, kuid ka paljud äriettevõtted on kuupsatelliite valmistanud. Kuupsatelliidi vorming on populaarne ka amatöörraadioside harrastajate seas.
Olemas on veel 2U- (2×1×1 dm) ja 3U- (3×1×1 dm) versioone.
Kuremaa loss

Kuremaa loss ehk Kuremaa mõisa peahoone on Kuremaal asuv klassitsistlikus stiilis Oettingenide perekonnale kuulunud mõisahoone.
Hoone ehitati aastail 1836–1843 Tartu arhitekti Emil Julius Straussi projekti järgi. Hoone sarnaneb väga ühe teise sama arhitekti projekteeritud mõisahoonega, nimelt Suure-Kõpu mõisa peahoonega. Algselt oli ehitise keskosa ja tiivad kahekorruselised ning neid ühendavad hooneosad on ühekorruselised, 1935. aastal ehitati kogu hoone kahekorruseliseks. 1986. aastal toimunud tulekahjus sai hoone tugevasti kannatada, seetõttu oldi sunnitud puitkonstruktsioonid lammutama. Ehitis taastati 1987. aastal.
Hoone riigistati 1919.
1921. aastal asutati seal Kuremaa Karjakasvatuse Kool. Samas hoones tegutsenud kool kandis hiljem veel nimetusi Kuremaa Zootehnikum, Kuremaa Loomakasvatustehnikum, Kuremaa Põllumajandustehnikum, Kuremaa Sovhoostehnikum ja Kuremaa Põllumajandustehnikum. 2004. aastal aga liideti Põllumajandustehnikum Luua Metsanduskooliga, koolitegevus Kuremaal lõppes ning 2005. aastal anti endise kooli varad Jõgeva valla omandusse.

Kuremaa lossituba

Lossis on üks ruum kohandatud muuseumiks, kus tutvustatakse Kuremaa piirkonna ajalugu ja tänapäeva. Enamik väljapanekutest on seotud Kuremaal antud põllumajandusliku haridusega.
Aleksander Uurits

Elulugu

Aleksander Uurits õppis aastatel 1903–1906 Ants Laikmaa ateljeekoolis. 1904. aastal töötas ta maalrina maalermeister Bersmanni juures, 1905. aastal Volta tehases mehaanikaõpilase ja rauatreialina. Samal ajal hakkas ta kaastööd tegema töölisliikumisega seotud väljaannetele. 
Aastatel 1906–1910 õppis ta Peterburi Kunstide Edendamise Seltsi kunstikoolis Nikolai Roerichi ja Ivan Bilibini juures. Tänu Ants Laikmaa juures saadud tugevale põhjale alustas ta õpinguid kooli viiendast, natuuriklassist, jättes vahele sellele eelnenud ornamendi, kapiteeli-, pea- ja figuuriklassi. 
Aastatel 1910–1911 täiendas ta end Pariisis, 1913. aastal Peterburis. 
1916. aastal viibis Uurits lühikest aega taas Peterburis, sealt läks edasi Moskvasse, kus sai tööd sorteerijana granaaditööstuseks kohandatud Olovjaniškovi tehases. Loomingule sai kunstnik taas pühenduda pärast seda, kui sõitis Kaukaasiasse ja jäi pikemaks ajaks peatuma Ülem-Linda asundusse. 1918. aastal siirdus Uurits Moskva kaudu Velikije Lukisse, kus pidi asuma tööle kunstikooli või kunstikursuste juures, kuid haigestus malaariasse ning suri 1918. aasta 10. augustil.

Looming

Uurits on loonud rahvusromantilisi juugendlikus stiliseeringus raamatuillustratsioone, dekoratiivpannoosid, õli- ja pastellmaale. Ta oli esimesi kunstilise plakati loojaid Eestis.  
Uuritsa loomingus on mõjutusi nii Nikolai Triigilt kui ka Paul Burmanilt. Triigiga tutvus Uurits juba Ants Laikmaa juures õppides. Pärast Pariisist naasmist elasid nad ühes majas, kasutasid sama modelli ning töötasid koos Kunstide Edendamise Seltsi kunstikooli natuuriklassis. Heades sidemetes oli Uurits ka Paul Burmaniga, kellega koos käidi loomaaias joonistamas. 1908. aastal esines Uurits Tartu Eesti Põllumeeste Seltsi põllu- ja käsitöönäitusel "joonistuste, ofortide ja maalimise töödega" ning pälvis esimese auhinna. 
1911. aastal sai Uurits Eestis tellimuse kahe suuremõõtmelise dekoratiivpannoo ("Jahimeeste kokkutulek" ja "Kandle helidel") maalimiseks Karl Burmani projekteeritud Kalevi spordiseltsi ehitatavasse majja Pirital. Samasse hoonesse maalisid teiste hulgas teoseid August Jansen ("Kalevipoeg kivi viskamas"), Peet Aren ("Viikingite meresõit") ja Paul Burman ("Kari jõe ääres"). 
Uurits võttis osa ka Eesti Kirjanduse Seltsi korraldatud „Kalevipoja“ illustreerimise võistlusest 1912. aastal. Kunstniku esimesed katsed raamatugraafika vallas pärinevad juba õpilasaastatest Laikmaa juures, mil ta nagu paljud teisedki ateljeekooli õpilased oli seotud Juhan Lilienbachi toimetatavate väljaannetega. Esimesed vinjetid, mis ilmusid nalja- ja satiiriajakirjas Tapper, pärinevad juba 1906. aastast. Tema karikatuure avaldati ka satiiriajalehes Kilk (Tallinnas 1912–1914). Peterburis tegi Uurits kaastööd sealsetele eestikeelsetele väljaannetele. Uurits on teinud kaanekujundused Karl Eduard Söödi ja Gustav Suitsu koostatud antoloogiale "Eesti luule" (1910) ja "Ääsi tules II" (1910). Ta on illustreerinud Marta Sillaotsa teose "Algajad" ning Matthias Johann Eiseni "Eesti muistsed jumalad ja vägimehed". 
Uuritsalt on teada ka kaks pintslidekooriga kaunistatud vaasi.
Wellesto

Wellesto on aastal 1988 Tallinnas asutatud kultuuriinimeste rühmitus.

Ajalugu

Selle rühmituse esimene avalik üritus oli 3. märtsil 1988 Tallinna Kirjanike Maja musta laega saalis. Ettevalmistavad kohtumised olid aga juba varem aset leidnud, arvatavasti detsembris 1987. aastal, kuid allikad pole kindel, kas 7, 25, 25. või 26. või 26. detsembril. Kogunemiskoht oli Ott Rauna tuba Loomingu toimetuses.
Algul nimekuju oli «Vellesto», kuid hiljem sai sellest Wellesto järgmistel põhjustel: "1) vastu tulles seltsi välisliikmete soovile eelistada rahvusvahelist kirjaviisi; 2) suurem kirjapildiline erinevus EÜS «Veljesto» nimest; 3) sõnamängu võimalus «Well, Esto»; 4) kultuurilooline traditsioon."
Wellesto oli Kultuurifondis registreeritud ning ei ole teatavasti kunagi ametlikult oma tegevust lõpetanud, kuigi ta oli juba 1994. aastal "praktiliselt soikunud". Aktiivne tegevusaeg oli aastatel 1988–1989.

Liikmed

Asutajaliikmed, kes enamasti võtsid osa 1988. aasta 3. märtsi üritusest, olid:
Ülev Aaloe, Maimu Berg, Sven Grünberg, Mati Hint, Indrek Hirv, Merle Jääger, Doris Kareva, Peet Kask, Sirje Kiin, Hasso Krull, Rein Kruus, Madis Kõiv, Toomas Liiv, Ülo Mattheus, Paul Mõtsküla, Linnart Mäll, Ott Raun, Olev Remsu, Mati Sirkel, Sergei Stadnikov, Mihkel Tiks, Haljand Udam, Udo Uibo, Jaan Undusk ja Märt Väljataga.
Hiljem liitusid: Tapio Mäkeläinen, Toomas Raudam, Peeter Puide, Cornelius Hasselblatt, Astrid Ivask, Ivar Ivask, Toomas Hendrik Ilves, Lia Peet ja Juhan Kristjan Talve.
Mihkel Tiks lahkus rühmitusest 1988. aasta jooksul.
1. augustil 1989 lahkusid Wellestost Doris Kareva, Indrek Hirv ja Ott Raun.

Tegevus

Avaüritusel loeti ette kaks manifesti, üks Doris Kareva sulest, teine Mati Hindi sulest. Neist esimene oli lüürilisem, teine programmilisem. Doris Kareva sõnastas rühmituse soove järgnevalt: "Ei märgi me maha mandrit, me alus on arhipelaag. Vilkugu tuhat tähte ja tähendust, valgus on vaba ja üks. Tuulisui, tulisõna saagu sild üle mere!" Mati Hint rõhutas oma tekstis eesti kultuuri tähtsust ja tähendust Wellesto liikmetele: "Me ei taotle kramplikku eestlust. Eesti kultuuris elamine ja selle eest seismine on meie jaoks enesestmõistetav. […] Me ei saa soovida tulevikku, kus eesti keel muutub Eestis teisejärguliseks keeleks ja eestlased ise teisejärguliseks rahvaks, samal ajal aga laulab, tantsib ja naeratab inturistidele ja propagandaameti fotograafidele eesti laulu- ja tantsuansambel."
Rühmitus korraldas väljasõite ja mitmeid kirjandusõhtuid erinevates kohtades Eestis. Kavas oli avaldada regulaarselt oma infoleht, millest aga ainult üks number on teostunud (detsember 1988). Kõige suurem saavutus on oma almanahhi avaldamine, mis õnnestus soome toe abil. Koguteos "Wellesto" ilmus 1989. aastal Oulus. Sel 152 leheküljel on tekste rohkem kui 30 autorilt, nende hulgas ka luuletused Kalju Lepikult ja kolm kirja Uku Masingult Linnart Mällile.
Ketšuad

Ketšuad (ketšua keeles Runakuna, Kichwa ja Inga) on indiaani rahvas, kes elab Lõuna-Ameerikas Andide alal Colombiast Argentinani. Nimetus koondab mitmeid etnilisi rühmitusi, mis kõnelevad ketšua keeli, peamiselt lõunaketšuat. Ketšuaid ühendavad ka ajaloolised, kultuurilised ja usundilised seosed.
Ecuadori ketšuad nimetavad nii ennast kui ka oma keelt Kichwa või Quichua. Colombias kutsub ketšua keelt kõnelev rühm ennast Inga. Teised ketšua keele kõnelejad nimetavad end Runakuna ('rahvas'), Nunakuna (Peruus Junínis ja osas Ancashist); ainsus on Runa või Nuna.
Ajalooliste ketšua rahvaste hulka kuuluvad näiteks inkad, tšankad (Huancavelicas, Ayacuchos ja Apurímacis Peruus), huankad (Junínis Peruus; kõnelesid ketšua keelt enne inkasid) ja Cañar'id (Ecuadoris; omandasid ketšua keele inkadelt).
Ketšua keele kõnelejail, keda on Peruus, Boliivias, Tšiilis, Colombias ja Argentinas 9–14 miljonit, on nõrk ühine identiteet. Ketšua murded on sageli nii erinevad, et vastastikune arusaamine on võimatu.
Ketšua keelt kõnelesid mitte üksnes inkad, vaid ka inkade impeeriumi vaenlased. Nende seas olid huankad (wanka on ketšua murre, mida kõneldakse tänapäeval Huancayo piirkonnas) ja tšankad (tšanka murre Ayacuchos) Peruus ning Cañar'id Ecuadoris. Enamik neist, eriti Boliivias ja Ecuadoris, omandasid ketšua keele alles inkadelt.
1969. aastal andis Juan Velasco Alvarado sõjaväeline režiim ketšua keelele Peruus teise ametliku keele staatuse. Viimastel aastatel on ketšua kõnelejate seas ilmnenud tendentse rahvuse arengule, eriti Ecuadoris ja Boliivias, kus keelelised erinevused võrreldes Peruu ketšuaga on väikesed. Üks selle pingutuse märke on Ecuadori ketšuate katusorganisatsioon ECUARUNARI (Ecuador Runakunapak Rikcharimuy). Mõned kristlikud organisatsioonid kõnelevad samuti "ketšua rahvast", näiteks kristlik lühilaineraadiokanal HCJB – La Voz de los Andes ('Andide hääl'). Väljendit "ketšua rahvus" kasutatakse sellistes kontekstides nagu Ketšua Rahvuse Haridusnõukogu (Consejo Educativo de la Nación Quechua, CENAQ), mis tegeleb ketšua keele õppimise ja kakskeelsete koolidega Boliivia ketšuakeelsetes piirkondades. Mõne ketšua keele kõneleja väitel oleksid ketšuad iseseisev rahvus, kui Ladina-Ameerikas oleksid kujunenud Euroopa laadis rahvusriigid.

Tagakiusamine

Ketšuad on tänini poliitiliste konfliktide ja etnilise tagakiusamise ohvrid. Valitsuse ja Sendero Luminoso vahel 1980. aastail peetud Peruu kodusõjas oli hinnanguliselt 70 000 surnust umbes kolmveerand ketšuad, sõja osapooled koosnesid aga valgetest ja mestiitsidest.
Alberto Fujimori sterilisatsioonipoliitika sihtmärgiks olid peaaegu eranditult ketšua ja aimaraa naised, kokku üle 200 000. Boliivia filmirežissöör Jorge Sanjines tegeles sundsteriliseerimise teemaga 1969. aastal ketšuakeelses filmis "Yawar Mallku".
Etniline diskrimineerimine jätkub parlamendi tasandil. Kui Peruu vastvalitud parlamendiliikmed Hilaria Supa Huamán ja María Sumire andsid 25. juulil 2006 oma ametivande ketšua keeles – esmakordselt põliselanike keeles kogu Peruu ajaloo vältel – keeldusid Peruu parlamendi eesistuja Martha Hildebrandt ja parlamendiliige Carlos Torres Caro seda vastu võtmast.
Kaupo Karelson

Kaupo Karelson (sündinud 19. märtsil 1974 Tartus) on Eesti teleprodutsent.
Kaupo Karelson on lõpetanud Miina Härma Gümnaasiumi ja omandanud Liverpooli Ülikoolis ärijuhtimise magistrikraadi. Lisaks on ta õppinud Tartu Ülikoolis füüsikat.
Alates 1996. aastast on Kaupo Karelson tootnud üle 50 telesaatesarja. Tuntumad neist on "Eesti otsib superstaari", "Su nägu kõlab tuttavalt", "Laulud tähtedega", "Laulupealinn", "Tähed muusikas", "Vanad ja kobedad", "Edekabel", "Õige valik". Alates 2000. aastast on ta produtsent teletootmisettevõttes Ruut.
Üleandmise leping

Üleandmise leping oli Eesti esimene välisleping, mis sõlmiti 19. novembril 1918 Riias Saksa valitsuse esindaja August Winnigi ja Eesti Ajutise Valitsuse esindajate vahel.

Üleandmise leping.

RT 1918, 1.
Baltimaade jaoks määratud Saksa riigi peavoliniku hra August Winnigi ja Eesti Ajutise Valitsuse esitajate hrade teedeministri Petersoni, Dr. Koniku, vann. adv. Birki, kaupm. Puhki ja Heinrich Luhti vahel:
1. Ülemat riigivõimu Eesti etnografilises piirkonnas käsitab Eesti ministerium Ajutise Valitsuse kujul, kes Eesti Maapäeva ees vastutav.
2. Kogu valitsemine selles piirkonnas läheb, niivõrd kui see juba sündinud ei ole, 21. novembrist saadik Eesti Valitsuse asutuste kätte. Ühtlasi võetakse üle kõik bürood, laduruumid, inventar, tagavarad ja kassaseisud, niivõrd kui palju nad mitte sõjaväe omandus ei ole. Idapanka ja teistesse rahaasutustesse mahutatud avalikud (riigi ja kogukonna asutuste) rahad lähevad Eesti Valitsuse omandusesse üle.
3. Kuni sõjaväed maale jäävad, pole neil mingit õigust valitsuse ja administratiiv-asjadesse segada. Maavalitsus muretseb, sõjaväelaste teenistuse kohtadega käsikäes käies ja ladudes olevaid tagavarasid kaasa tarvitades, sõjaväelaste korterite ja söögi eest. Eesti Valitsus saab vägede väljaviimise sammude üle alatasa informeritud. Väljaviimise juures tulevad üle anda sõjavägee poolt tarvitatud sisseseaded, niivõrd kui nad maal eest olid leitud.
4. Postiühenduse võtab Eesti Valitsus üle. Telegrahv ja telefon jäävad ajutiselt kuni edaspidise kokkuleppimiseni sõjaväevalitsuse alla. Elanikud võivad olevaid sisseseadeid piiramatalt tarvitada; Eesti Valitsus võib võrgu ülesehitamist ja uute sisseseadete ehitamist viibimata alustada.
5. Raudtee asjanduse ülevõtmiseni saadab Eesti Valitsus oma komissarid Sõjaväe-Raudtee-Direktsioni (M. E. D.) selle alam-asutuste ja jaamade juure, et niihästi sõjaväelise, kui ka kodanlise läbikäimise tarvidust täita. Raudtee tööliste ja teenijate töötingimised saavad kohe läbi katsutud ja parandatud.
6. Väljavedu seatakse Eesti Valitsuse asutuste kontrolli alla, kes seda niivõrd, kui see mitte sõjaväe varandusse ei puutu, takistada võivad. Esialgu lahtiseks jääb kokkulepe maal kokkuostetud tooresainete kohta.
7. Eesti etnografiline piirkond lahkub Ülem-ida tollipiirist välja. Sissevõetud tollimaksud käivad üleüldisesse lõpuarvesse.
8. Tartu ülikool läheb kõige hiljem praeguse semestri lõpul Eesti Valitsuse kätte üle.
9. Mõlemad pooled soovivad edaspidiseid läbirääkimisi kõige paremas läbisaamises korraldada.
Valmistatud: Riias, 19. Novembril 1918.
August Winnig. F. Peterson.
V. Puhk.
Dr. Konik.
H. Luht.
A. Birk.
Tõlge alguskirjast õige:
E. A. V. asjade valitseja: Ed. Laaman.
Helend Peep

Elulugu

Helend Peebu vanemad olid väikepõllupidajad. Isa suri, kui Peep oli nelja-aastane.
Aastal 1931 lõpetas ta Jõhvi Ühisgümnaasiumi.

Arvamused

Helend Peep oma teatriteest raamatus "Nende helinate saatel", lk 154:

"Olen oma teatriteel näinud meeldejäävaid etendusi, hingevapustavaid kui ka mind külmaks jätvaid lavastusi. Olen imetlenud imeliselt sugereerivaid näitlejaid. Olen nautinud imekauneid naisnäitlejaid nende õnnestunud etteastetel. See on nagu jumalaand äravalitule."
Ülo Vilimaa, Vanemuise tantsija, peaballettmeister ja lavastaja:

"Imeinimene! Elanud ja töötanud nii paljudel erinevatel aegadel, on ta osanud ikka iseendaks jääda. Seda tõestab kas või ta "Kerjuse laul". See ei sündinud küll ta varases nooruses, aga seda suuremaks väärtuseks on see saanud koos tema endaga. Minu teada pole tal mitte kunagi ühegi lavastajaga probleeme olnud. Ta on osanud end sättida madalamaks kui muru, sest uus muru peab ju peale kasvama – see tähendab looming, mida lavastaja vormib. Koos temaga tuleb lavale midagi head, mida publik alati ootab ja tahab, ta toob lavale soojuse. Helend Peep on oma ande mitmekülgsuses ja paindlikkuses tõeline vanemuislane – selliseid ei ole tõenäoliselt enam palju."
Ao Peep, poeg ja kolleeg

"Ta on olnud hea isa ja perekonnapea, talle meeldis lastega tegelda, nii omade kui ka võõrastega – teatri puhkekodus oli ta suur laste lemmik, need istusid tal alati ümber. Kui ta aga rolli tegi, siis ei lasknud ta end segada, nagu pühendunud inimesed ikka".

Isiklikku

Tal on tütred Sirje, Ilo ja Eha, pojad Hillar ja Ao ning kasutütar Halliki Uibo.
Hebron

Ajalugu

Hebron on püsivalt asustatud üle 5000 aasta. Linnas asuv Machpela ehk Patriarhide hauakoobas on nii juutide kui muslimite pühakoht. Sinna on pärimuse järgi maetud Aabraham, Iisak ja Jaakob koos oma naistega. Hauakoopa juures asub ka Aabrahami mošee. 6. sajandil lasi Justinianus I sinna kiriku ehitada, mis hiljem purustati.
638 vallutasid araablased Hebroni koos muu Palestiinaga. 1100 vallutasid linna ristisõdijad. 1187 vallutasid linna ajjubiidid Saladini juhtimisel. 1516 läks linn Ottomani impeeriumi koosseisu. Detsembris 1917 okupeerisid briti väed Hebroni. Linna hakkasid tagasi tulema juudid. 1929. aastal elas Hebronis 750 juuti. 1929. aasta Hebroni veresaunas tapsid araablased 69 juuti ning ülejäänud põgenesid linnast. Kui 1948 loodi Iisraeli riik, läks Hebron koos läänekaldaga Jordaaniale. 1967 okupeeris Iisrael Läänekalda. 1974 asusid Hebroni kesklinna elama juudi asunikud. Enamik neist on radikaalsed juudi natsionalistid.
1995. aastast on suurem osa linnast Palestiina omavalitsuse kontrolli all. Hebroni kesklinn on Iisareli sõjaväe kontrolli all, kes kaitsevad seal elavaid juudi asunikke. Lisaks asunikele elab seal ka umbes 30 000 palestiinlast, kelle liikumisvabadus on tugevasti piiratud.
Linnas asub Hebroni ülikool.
Linna nimi viitab Aabrahamile, kes oli "Jumala sõber" (araabia خليل , heebrea חבר 'sõber').