Restauratsioon (Šveits)

Restauratsioon

Kui Napoleoni langus muutus peatseks, peatati detsembri lõpus 1813 Vahendusakt ja kõigis Šveitsi kantonites algatati pikad arutelud tulevaste põhiseaduste üle. 
6. aprillil 1814 kogunes Pikk Maapäev asendama põhiseadust. Maapäev jäi halvatuks 12. septembrini, kuni Valais, Neuchâtel ja Genf Konföderatsiooni täisliikmeteks tõsteti. See kasvatas kantonite arvu 22-ni. Maapäev saavutas siiski väikest edu kuni Viini kongressini.
Viini kongressil (18. septembrist 1814 kuni 9. juunini 1815) esindas Šveitsi kolmest konservatiivsest poliitikust delegatsioon (Hans von Reinhard, Johann Heinrich Wieland ja Johann von Montenach), nende kõrval oli arvukalt mitteametlikke lobiste, kes püüdsid mõjutada riigi taasloomist, nagu Frédéric-César de La Harpe, kes oma endise õpilase tsaar Aleksander I toetusel võitles Vaud sõltumatuse eest Bernist – kuigi teisest küljest vastustas de La Harpe föderaalriigi loomist nagu ka ühendatud Šveitsi vabariigi loomist.
Ametliku delegatsiooni ülesanne oli kindlustada Šveitsi neutraliteedi tunnustamine, kuid nende jõupingutusi takistas keerukas kudum kantonite rivaliteedist ja erinevatest agendadest, mis pärssis Euroopa suurriikide huvi Šveitsi asjade suhtes. 20. märtsil lõpetas kongress deklaratsiooni Šveitsi tuleviku sihtes, sealhulgas Vahendusakti 19 kantoni territooriumi tunnustamine (sealhulgas rahaline hüvitis nendele kantonitele, kes kaotasid territooriumi uutele) ning Valais', Neuchâteli ja Genfi tunnustamine Šveitsi osana, samas Valtellina, Chiavenna ja Bormio lahutati Graubündenist ja tehti Lombardia-Veneetsia kuningriigi osaks.
Šveitsi neutraliteedi tunnustamine jäi otsustamata ning 20. mail, pärast Napoleoni tagasitulekut Elbalt, vandus Šveitsi Tagsatzung alla liitlaste survele ja kuulutas Prantsusmaale sõja, võimaldades liitlasvägedele pääsu läbi Šveitsi territooriumi (1815. aasta väiksemad kampaaniad). Šveitsi väed kindral Niklaus Franz von Bachmanni juhtimisel edenesid Franche-Comtésse ilma Maapäeva käsuta, kuid käsutati tagasi. Prantsuse kindlus Huningue Baseli lähedal piirati Austria ja Šveitsi vägede poolt ümber ja alistus 28. augustil. Šveitslased olid eriti innukad seda kindlust piirama pärast seda, kui selle komandör, kindral Joseph Barbanègre avas tule Baseli linnale.
Pariisi rahu 20. novembrist sisaldas Šveitsile rahalist hüvitist lisaks väikesele territooriumile, mis ühendas Genfi kantoni (enne eksklaav) Vaud'ga. Kõige olulisem, leping sisaldas Šveitsi alalise neutraliteedi tunnustamist kõigi Euroopa riikide poolt.
Kantonipõhiseadused töötati välja sõltumatult aastal 1814, taastades üldiselt hilisfeodaalsed tingimused 17. ja 18. sajandist. Tagsatzung korraldati ümber Liidulepinguga (Bundesvertrag) 7. augustil 1815.
Tagsatzung taastas vana lipu, valge rist punasel väljal, kasutades seda Konföderatsiooni vapil ja lipul.

Restauratsiooni lõpp

Pärast Prantsuse Juulirevolutsiooni aastal 1830 toimusid mitmed suured koosolekud uute kantonipõhiseaduste nõudmiseks. Kuna igal kantonil oli oma põhiseadus, tegelesid koosolekud igas kantonis erinevate pisiasjadega, kuid neil kõigil oli kaks peamist teemat. Esiteks kutsusid nad rahulikule põhiseaduse seadmisele, seades viisi, millega kohad kohalikus Seadusandlikus võimus ja Tagsatzungis määrati. Eriti olid nad vastu kantoni pealinna üle-esindatusele valitsuses. Teiseks otsiti viisi muuta põhiseadust. Väga vähesed kantonid omasid üldse viisi parandada või muuta põhiseadust ja ükski neist ei võimaldanud kodanike algatust.
Esimene koosolek peeti Weinfeldeni lähistel Thurgaus oktoobris ja novembris 1830. Novembris järgnesid koosolekud Wohlenschwilis Aargaus, siis Sursees Luzernis ja lõpuks Ustertag Usteri lähistel Zürichis. Detsembris oli kolm koosolekut Sankt Galleni kantonis Wattwilis, Altstättenis ja Sankt Gallenkappelis, samuti Balsthalis Solothurnis. Viimane koosolek toimus Münsingenis Bernis jaanuaris 1831. 
Koosolekutest teatavaid kõnesid ja artikleid levitati laialdaselt ja need muutusid väga populaarseteks. Rahvahulgad olid üldiselt rahumeelsed ja korralikud. Näiteks Wohlenschwilist teatati, et nad kohtasid "üllatavalt rahulikku suhtumist sündsustunde ja eeskujuliku korraga". Isegi Aargaus ja Sankt Gallenis, kus rahvahulgad marssisid Aarau (Freiämtersturm) ja Sankt Galleni tänavatel, oli protestimarss rahumeelne. Pärast koosolekuid ja marsse andsid kantonivalitsused kiiresti koosolekute nõudmistele alla ja parandasid oma põhiseadusi.

Regeneratsioon

See "taastatud" olukord tähendas, et patriitsid ja vabalinnad taastasid enamuse oma endisest võimust maarahva arvel, mis põhjustas rahulolematust ja vägivaldseid konflikte, nagu Züriputsch aastal 1839. Mõned vabariiklikud saavutused siiski säilitati, nagu alluvate territooriumide kaotamine, säilitades Aargau ja Thurgau kui sõltumatud kantonid ja garanteerides võrdsed poliitilised õigused kõigile (meessoost) kantonikodanikele. Baselis lõppes konflikt aastal 1833 jagunemisega Basel-Stadtiks ja Basel-Landschaftiks. Sarnaselt eraldus kanton Ausserschwyz aastal 1831 ajutiselt Schwyzi kantonist, kuid taasühendati Schwyziga aastal 1833 pärast egalitaarse põhiseaduse koostamist. Aastast 1830 olid demokraatlikud jõud tõusuteel. Šveitsi Radikaalne Partei kehastas neid demokraatlikke jõude. Nõudmised uuele föderaalsele põhiseadusele tihedamate sidemetega erinevate kantonite vahel ja õigustega üksikkodanikele kerkisid esile Šveitsi Radikaalsest Parteist ja liberaalsetest gruppidest nagu grupp, mis kutsus end la jeune Suisse (Noor Šveits). Tõepoolest, Radikaalne Partei moodustas grupi Noor Šveits esmase kavatsusega sütitada liberaalset toetust nendele ideedele kõigis Šveitsi kantonites.
Liberaalsete gruppide, nagu Noor Šveits, kesksed nõudmised olid tsensuuri kaotamine, riigi ja kiriku lahusus, rahva suveräänsus ja esindusdemokraatia. Kaasatud oli ka nõudmine ühtsele rahasüsteemile. Need reformid, eriti majandusreformid pidid tugevdama Šveitsi kaubandust, tööstust ja pangandust. Siiski olid rahareformid need, mille vastu oldi tugevalt. Vastuseisu nendele majanduslikele nõudmistele varjati religioosse retoorikaga. Jesuiidid ründasid Radikaalse Partei ja Noor Šveitsi liikmeid kui usutaganejaid. Selles poliitilises konfliktis oli patriitse esindav parema tiiva Konservatiivne Partei vastamisi "vabamõtlejate" vasaku tiiva Radikaalse Parteiga, tänapäevase Šveitsi Vaba Demokraatliku Partei eelkäijaga. Kui radikaalid 1830. aastatel võimule tulid, kehtestasid nad aastal 1841 Aargaus piiranguid katoliku kiriku vastu. Luzern lubas kättemaksuks jesuiidid taas kantoni koolidesse õpetajateks. Seetõttu ("Jesuiitide küsimus") tungisid aastatel 1844 ja 1845 kantonisse relvastatud radikaalid (Freischarenzüge), keda juhtisid Wilhelm Snell, hilisem liidunõunik Ulrich Ochsenbein ja Jakob Stämpfli. Osaleja oli ka Gottfried Keller, kuid ta ei võtnud kunagi osa võitlustest. 1845. aasta sissetung lõppes Freischärler jaoks hävitavalt, 35 neist tapeti. Radikaalne pool pöördus taas poliitiliste vahendite poole ja jesuiidid saadeti föderaalse Tagsatzungi dekreediga 3. septembril 1847 taas välja (dekreet tühistati alles aastal 1973).
1845. aasta katoliiklik Sonderbund oli reaktsiooniks Freischarenzüge vastu. Kantonitevaheliste lepingute rikkumise tõttu tõsteti relvile liiduarmee. Liiduväed tungisid Sonderbundi territooriumile novembris 1847, algatades Sonderbundskrieg, mis tänu kindral Guillaume-Henri Dufouri targale tegutsemisele põhjustas vähem kui sada hukkunut mõlemal poolel. 
Pärast vägivallast loobumist oli katoliiklik pool halvemas seisus, moodne Šveits moodustati esimese liidupõhiseadusega.