google/wiki40b huggingface dataset:
Walter Breuning

Walter Breuning (21. september 1896 Melrose, Minnesota – 14. aprill 2011 Great Falls, Montana) oli Ameerika Ühendriikide ülipikaealine. Ta oli 114 aastat vana ning pärast Henry Allinghami surma teadaolevalt vanim mees maailmas. Ta kuulus läbi aegade 10 vanima mehe hulka, kelle sünnipäev on tõestatud.
Breuning sündis Minnesotas John ja Cora Breuningi lapsena. Tema enda sõnul mäletab ta USA presidendi William McKinley mõrvamist 1901, sest sel päeval olevat tal esimest korda juukseid lõigatud. Samal aastal kolis pere Lõuna-Dakotasse, kus poiss käis 9 aastat koolis. 1910, kui Walter oli 14-aastane, tema pere lagunes, Walter langes koolist välja ja läks esialgu pagaritöökotta panne puhtaks kraapima, teenides 2,5 USA dollarit nädalas.
Breuning töötas alates 1913 viiskümmend aastat raudteetöölisena, saades esimestel aastatel palka 2,5 dollarit nädalas. Esialgu pidi ta ennast raudteeomaniku James Hilli eest peitma, sest Hill ei soovinud oma raudteedel näha alla 18-aastasi töötajaid, aga Breuning oli 17-aastane. Raudtee-ettevõte BNSF Railway nimetas 2. septembril 2009 tema järgi ühe raudteesõlme Montanas Broadview' lähedal nimega Walter Junction ja Breuning oli selle raudteesõlme sisseõnnistamise juures.
Kui puhkes Esimene maailmasõda, andis Breuning end sõjaväkke üles, kuid teenistusse teda ei kutsutud. Teise maailmasõja ajal oli ta sõduriks liiga vana.
Breuning abiellus 1922. Abielu kestis kuni naise surmani 1957. Teist korda Breuning ei abiellunud. Tema sõnul kordusabielud ei tööta ja tänapäeval ei tööta enam ka esmaabielud. Lapsi tal ei ole.
Breuning oli hea tervise juures. Ta suutis kõndida, sõi 2 korda päevas ning kandis alati ülikonda ja lipsu. Ta ei võtnud mingeid ravimeid peale ühe tableti lastele mõeldud aspiriini päevas. Alates 2007. aasta novembrist kasutas ta kuuldeaparaati.
Mohamed Dionne

Mohamed Ben Abdallah Dionne (sündinud 22. septembril 1959) on Senegali poliitik, kes oli 6. juulist 2014 kuni 14. maini 2019 Senegali peaminister. Ta lahkus ametist seoses põhiseaduse muudatuse jõustumisega, mis kaotas peaministri ametikoha.
George Harrison

George Harrison (25. veebruar 1943 Liverpool – 29. november 2001 Los Angeles, Ameerika Ühendriigid) oli briti muusik, laulja ja filmiprodutsent, kes on tuntud eelkõige ansambli The Beatles kitarristina.
Biitlite repertuaaris oli mitmeid tema kirjutatud laule, nagu "Something" (mida Frank Sinatra on nimetanud maailma parimaks armastuslauluks), "Here Comes the Sun", "Taxman", "While My Guitar Gently Weeps", "Old Brown Shoe" jpt. Siiski jäi ta ansambli peamiste laulukirjutajate John Lennoni ja Paul McCartney varju. Üheks The Beatlesi laialimineku põhjuseks peetaksegi seda, et Lennon ja McCartney ei andnud Harrisonile piisavalt loomingulist sõnaõigust.
Kuna The Beatles ei plaadistanud paljusid Harrisoni kirjutatud lugusid, oli tal The Beatlesi laialimineku ajaks varutud suur hulk laule, mis ilmusid 1970. aastal sooloalbumil "All Things Must Pass", millest sai rokkmuusika esimene kolmikalbum. Albumilt pärines ka ülemaailmne hitt "My Sweet Lord", mis oli esimene esikohasingel eksbiitlitelt. Laul oli uuesti esikohal uue väljaandena 2002. aastal pärast Harrisoni surma, seega 31 aastat pärast esimest väljaannet.
1971. aastal korraldas Harrison koos sõpradega (Bob Dylan, Eric Clapton, Ravi Shankar jpt) maailma esimese heategevuskontserdi Bangladeshi näljahädaliste toetuseks. Singel "Bangla-Desh" jõudis edetabelites 10 parima sekka mõlemal pool Atlandi ookeani.
Harrisoni tuntumad hitid olid veel "Give Me Love (Give Me Peace on Earth)", "Ding Dong, Ding Dong", "You", "All Those Years Ago", "Got My Mind Set on You", "When We Was Fab", "Cloud 9" ja postuumne singel "Any Road".
1979. aastal lõi Harrison filmiprodutseerimisfirma Handmade Films, mille kuulsamaid töid on "Monty Pythoni Briani elu".
1980. aastate lõpus liitus ta koos Bob Dylani, Roy Orbisoni, Jeff Lynne'i ja Tom Pettyga grupiks Traveling Wilburys. Projekt sai alguse "kogemata", kui Harrison, Orbison ja Lynne hakkasid Dylani stuudios salvestama B-poolt singlile "When We Was Fab". Tom Petty liitus projektiga juhuslikult, kuna Harrison oli oma kitarri Petty majja jätnud. Koostööna salvestati laul "Handle with Care". Harrisoni plaadifirma aga otsustas, et laul on B-poole jaoks liiga hea ja sellest vastuvõtust innustatuna salvestati pseudonüümide all album "Traveling Wilburys Vol. 1". Roy Orbisoni surmaga kaotas aga projekt palju ja pärast veel üht albumit mindi laiali.
Üheksakümnendad veetis Harrison kõrivähiga võideldes. Saanud sellest võitu, ründas 1999. aastal teda ja tema teist naist Oliviat nende kodus hull noakangelane ja Harrison sai kopsu mitu noahoopi. Selle tagajärjel tabas teda kopsuvähk. Saanud sellest peaaegu võitu, suri ta ajuvähi tagajärjel 2001. aasta 29. novembril. Tema tuhk puistati Gangesesse.
Ka George Harrisoni poeg Dhani on kutseline muusik.
Evengid

Evengid (vana nimetus tunguusid) on tunguusi-mandžu rahvas Venemaal Siberis ja Kaug-Idas, Hiinas ning Mongoolias. Evenkide asualad on väga laialdased, ulatudes Jenissei jõest kuni Ohhoota mere ja Põhja-Jäämereni.
Evenkide üldarv maailmas on ligi 80 000. 2010. aasta rahvaloenduse andmetel elas Venemaal 37 843 evenki (neist Sahha Vabariigis 21 008, Krasnojarski krais 4372, Habarovski krais 4101, Amuuri oblastis 1481, Taga-Baikali krais 1387 ja Irkutski oblastis 1271) Hiinas elas 2010. aasta rahvaloenduse andmetel 39 534 evenki (enamik nendest Sise-Mongoolias). Mongoolias elas 1995. aastal 1000 evenki.
Antropoloogiliselt kuuluvad evengid mongoliidse rassi baikali ehk paleosiberi rühma.
Evengi keel kuulub tunguusi-mandžu keelte põhjarühma. Venemaal on enamik evenke läinud üle vene või jakuudi keelele. 2010. aasta rahvaloenduse andmetel oskas Venemaal evengi keelt ainult 4802 inimest. Ka Hiinas on evengi keel ohustatud.
Evengid on lähtunud Baikalimaalt, kust nad alates II aastatuhandest on laiali rännanud. Varem olid nad tüüpilised rändeluviisiga põhjapõdrakasvatajad ja kütid. 20. sajandil on nad suuremalt jaolt üle läinud paiksele eluviisile. Juba 17. sajandil võtsid evengid formaalselt vastu õigeusu, kuid kuni 20. sajandi alguseni jäi valdavaks šamanism. Hiinas on evenkide hulgas levinud ka budism.
Eveenid on evenkide lähisugulased, kuid tegemist on eri rahvastega.
Ruunavere lahing

Ruunavere lahing  oli Liivi sõja raames 13. veebruaril (vkj 3. veebruaril) 1567 Harjumaa piiril Ruunavere veski juures toimunud lahing Poola ja Rootsi vägede vahel. Lahingu võitis Poola. 
Enne seda lahingut oli Poola kaotanud Riia piiskopkonnas Rootsile ja Poola tahtis anda vastulööki. Seejärel toimunud Ruunavere lahingus olid Poola väed ülekaalus. Lahingu käigus põgenesid Rootsi ratsamehed ja Rootsi jalavägi kandis paksus lumes suuri kaotusi. Lahingu kohta on öeldud, et veri tõusnud seal ruuna (hobuse) põlvini. Ehkki ka Poola kaotused olid suured, siis võtsid nad palju sõjavange. Kokku oli surnuid ja vangivõetuid 2000 (Rootsi poolel?). Võiduka lahingu järel rüüstasid Poola väed Lääne- ja Harjumaad kuni Tallinnani.
Lahingut mälestavad Ruunavere postijaama lähedal Ruunavere silla juures asuvad langenud sõjameeste kalmed.
Asta Blumenfeld

Asta Blumenfeld (sündinud Asta Hermann, I abielus Jaik, II abielus Blumenfeld; 3. juuli 1914 – 21. juuli 2004 ) oli Eesti tõlkija.
Asta Blumenfeld oli helilooja ja keeleteadlase Karl August Hermanni poja Ülo Hermanni tütar.
Johannes Jalak

Johannes Jalak (18. veebruar 1899 Avinurme – 23. jaanuar 1942 Perm) oli Eesti kaadriohvitser, auastmelt major.
Jalak osales Gattšina sõjakooli kursandina vabatahtlikult Vabadussõjas. Ta lõpetas hiljem Tallinna Sõjatehnika Kooli ning teenis 1. Soomusrongi Rügemendis Tapal ja aastast 1936 Tallinnas Raudteevalitsuses ja Sõjaministeeriumis insenerina. Koostas õpikud "Telefoniasjandus" ja "Gaasikaitse" (kummastki on eksemplarid säilinud). Jalak oli Tallinna Ohvitseride Keskkogu liige. Autasustati 1938. aastal Valgetähe V klassi teenetemärgiga.
Abielust Jenny Ottmanniga sündisid lapsed Inge ja Ennu. Jalak päris pärast isa surma Maetsmas Avijõe kaldal oleva Kaunissaare jahu- ja saeveski.
Pärast 1940. aasta riigipööret jäi Jalak edasi väeteenistusse. Ta ütles: "Põgenemist ei peeta heaks tooniks. Ma olen vande andnud, sõdureid ei saa üksi jätta." Eesti kõrgemad sõjaväelased, sealhulgas Jalak, arreteeriti NKVD poolt 30. aprillil 1941 ja saadeti Nõukogude Liidu koonduslaagritesse. Teda süüdistati luuretegevuses Nõukogude Liidu vastu 1937. aastal, sest ta kogus konduktorite käest andmeid Venemaa raudteepöörmete kohta, mida "Eesti rünnakul" Venemaa vastu oleks saadud kasutada. Selle eest mõistis Nõukogude Liidu sõjatribunal ta surma. Johannes Jalak lasti sõjatribunali otsusel maha 23. jaanuaril 1942 Permis.
Johannes Jalak rehabiliteeriti 25. veebruaril 1991 Eesti NSV Ülemkohtu määrusega tühistada sõjaväeosa nr 4165 sõjatribunali otsus kuriteokoosseisu puudumise tõttu.
Kiili raamatukogu

Kiili raamatukogu on raamatukogu Harju maakonnas Kiili vallas Kiili asulas. 
Raamatukogu asutas 1922 algul Kurna Hariduse Selts nime all Kurna raamatukogu.
1979 nimetati raamatukogu ümber Kiili raamatukoguks.
Raamatukogu juhataja on Taie Saar.
Krimmitatari keel

Krimmitatari keel (krimmitatari keeles Qırımtatarca, Qırımtatar tili, Къырымтатарджа, Къырымтатар тили) on tänapäeval Venemaa Föderatsiooni poolt õigusvastaselt okupeeritud ja annekteeritud Ukraina territooriumil asuva Krimmi poolsaare põlisrahva krimmitatarlaste keel. Krimmitatari keel kuulub turgi keelte hulka.
Lisaks Krimmile kõneldakse seda krimmitatari diasporaas Usbekistanis, Türgis, Rumeenias ja Bulgaarias, vähemal määral USA-s ja Kanadas.
Krimmitatari keelt ei tuleks ajada segi tatari keelega, mida kõneldakse Venemaal Tatarstanis. Krimmitatari ja tatari on küll sugulaskeeled, kuid mitte vastastikku mõistetavad. Samas on krimmitatari ja mitmeid teisi turgi keeli pikaajaliste kontaktide kaudu tugevalt mõjutanud türgi keel, mistõttu need keeled on vastastikku mõistetavad, nagu ka aserbaidžaani ja türkmeeni keel.
Enne krimmitatarlaste küüditamist Krimmist Usbekistani 18. mail 1944 oli krimmitatari keel Krimmi Autonoomse Nõukogude Sotsialistliku Vabariigi ametlik keel.
2016. aastal võitis Eurovisiooni lauluvõistluse Ukraina laujatari Džamala esitatud laul "1944", mille refrään oli krimmitatari keeles.

Kõnelejad

Tänapäeval elab Krimmis enam kui 260 000 krimmitatarlast. Umbes 150 000 elab Kesk-Aasias (peamiselt Usbekistanis), kuhu Nõukogude võim küüditas nende esivanemad 1944. aastal. Valdavalt kõneleb krimmitatari keelt siiski vaid vanem põlvkond. 2013. aastal arvati keel olevad kadumise piiril, seda õpetati vaid 15 koolis Krimmis. Türgi on toetanud krimmitatarikeelset kooliõpetust Ukrainas. Türgis elab umbes 5 miljonit Krimmi päritolu inimest, kelle esivanemad emigreerusid 19. sajandil ja 20. sajandi algul. Neist kõneleb keelt ligikaudu 2000. Väiksemaid krimmitatari kogukondi leidub ka Rumeenias (22 000), Bulgaarias (6000) ja USAs. Krimmitatari keel on üks Euroopa tõsiselt ohustatud keeltest.
Peaaegu kõik krimmitatarlased on kaks- või mitmekeelsed, kasutades esimese keelena asukohariigi põhikeelt, milleks on ukraina, türgi, usbeki või vene keel.
Viiratsi mõis

Viiratsi mõis (saksa keeles Wieratz) oli linnamõis Viljandi kihelkonnas Viljandimaal. Nüüdisajal jääb mõis Viljandi maakonda Viljandi valda.
Mõis asutati 1634 Viljandi mõisast eraldatud alast. Mõis kuulus Viljandi linnale.
Halil İnalcık

Halil İnalcık (26. mai 1916 İstanbul – 25. juuli 2016 Ankara) oli krimmitatari päritolu Türgi ajaloolane (osmanist).
Pärast kodumaale naasmist 1992. aastal töötas ta elu lõpuni Bilkenti Ülikoolis. Tema peamine uurimisvaldkond oli Osmanite riigi ajalugu. Ta oli Euraasia Akadeemia asutajaid.

Haridustee ja töökäik

Ta lõpetas 1940. aastal Ankara Ülikooli ajaloo erialal. 1942. aastal sai ta samas doktorikraadi ajaloos. Tema dissertatsioon käsitles bulgaarlaste olukorda Osmanite riigis, peamiselt Tanzimâti perioodil. See oli Türgi historiograafias esimene töö, milles teemat käsitleti sotsiaalmajanduslikust aspektist lähtuvalt.
Aastatel 1949–1951 külastas ta Suurbritanniat (kohtus Osmanite riigi ajaloo uurijate Paul Witteki ja Bernard Lewisega) ning Prantsusmaad (kohtus Annaalide koolkonna tuntud esindaja Fernand Braudeliga).
1952. aastal asus ta professorina tööle Ankara Ülikooli. 1950. aastatel kutsuti teda külalisprofessorina USA ülikoolidesse: Columbia Ülikooli New Yorgis (1953–1954) ja Harvardi Ülikooli (1956–1957). 1972. aastal võttis ta vastu Chicago Ülikooli pakkumise tulla alaliseks õppejõuks ja kuni 1986. aastani luges ta seal Osmanite riigi ajaloo kursust. Aastatel 1990–1992 töötas ta külalisprofessorina Harvardi Ülikoolis ja Princetoni Ülikoolis. 1992. aastal naasis ta Türgisse ja asus tööle Bilkenti Ülikooli, kus töötas elu lõpuni (suri 2016).
Inna Uit

Inna Uit (sündinud 1. septembril 1965) on Eesti läbi aegade edukam naiskulturist.
Tallinna Olümpiapurjespordikeskus

Tallinna Olümpiapurjespordikeskus  (lühend TOP, Pirita Purjespordikeskus) on seoses 1980. a olümpiapurjeregatiga Pirita jõe suudmesse rajatud sadama- ja spordikompleks.

Kirjeldus

Spordikompleks projekteeriti arhitektide Henno Sepmanni, Peep Jänese, Ants Raidi ja Avo-Himm Looveeri poolt 193 000 m² suurusel maa-alale 1980 aasta olümpiaregatiks. Sinna kuulus 18 hoonet: jõe- ja meresadam 470 alusele, jahtklubi, ellingud, töökojad, pressikeskus ja laevakujuline olümpiaküla 632 voodikohaga. Poolsaarena lõikus jõesadamasse tseremooniaväljak, mille tipus sirutus konsoolina jõe kohale platvorm olümpiatulega. Jõe vastaskaldale monteeriti tribüünid 5000 pealtvaatajale. 
Oma suuruse tõttu kujutas TOP endast Eesti 20. sajandi arhitektuuri kontekstis haruldast spordilinnakut. Peahoone esindab 1970. aastate lõpu hilismodernistlikku arhitek­tuu­ri. Kompleksi idee oli peahoones oma­ette mikrokeskkonna loomine, kus oma tä­na­vate ja väljakutega tekib hori­sontaalne, rannikuga paral­leelne madala mahu ning verti­kaalse aktsendiga kerkiv hoone teiste eri­funkt­sioo­niliste hoonete vahel. Selline lahendus on Eestis ainulaadne.
1980. aasta suveolümpiamängudeks rajatud hoone võeti 1997. aastal arhitektuurimälestisena riikliku muinsuskaitse alla. 1981. aastal pälvis keskus NSVL riikliku preemia

Projekteerimine

Moskva ja Tallinn valiti suvemängude linnadeks 1974. aasta oktoobris. Uue spordikeskuse ehitust plaaniti juba aasta varem. Projekteerimine oli intriigiderohke. 1973. aastal toimunud arhitektuurivõistluse võitis noorte arhitektide Avo-Himm Looveeri, Kristin Looveeri, Tiit Kaljundi, Harry Sheini juhitud kollektiiv märgusõnaga "Onu", kes asus projekteerima. Kuid hiljem organiseeriti järelkonkurss, mille võitis sama grupp. Noori mitte usaldades mängiti 1975 autorite kollektiiv ümber: juhtima asus Henno Sepmann, juurde tulid Peep Jänes ja Ants Raid, algsest kollektiivist jätkasid vaid Avo-Himm Looveer, Kristin Looveer ja disainer Matti Õunapuu. Jänes oli peamiselt olümpiaküla, Looveer jahtklubi ja tseremooniaväljaku autor. 
1976 mais pani Rahvusvahelise Purjespordiliidu president Giuseppe Croce uuele keskusele nurgakivi. Enne ehituse algust tuli lammutada spordilaevade katsetehase (kolis Paljassaarde) ning sõjaväe jahtklubi majad.

Olümpia sõpruspuu

25.07.1980 avati Pirital skulptuurikompositsioon, mille kinkis Tallinnale Tšehhoslovakkia skulptor Zdeněk Němeček. See kujutas endast seitsme meetri kõrgust põimvõraga metallpuud, mille tüve ümbritsevad viis olümpiarõngast. Autor nimetas oma töö Olümpia sõpruspuuks. Němečeki sporditeemalisi skulptuure leidus ka teistes olümpialinnades. Moskva olümpiamängudes valmis lisaks Tallinna puule ka teine kompositsioon, mis seati üles Moskva olümpiakülas.
German Pekarevski

German Pekarevski (30. november 1934 Asekejevo küla Orenburgi oblast Vene SFNV – 14. märts 2001 Tallinn) oli Eesti trombonist.

Elulugu

1952. aastal lõpetas trombooni erialal Rimski-Korsakovi nimelise Leningradi Muusikakooli. 1963. aastal lõpetas Tallinna Riikliku Konservatooriumi.
Aastatel 1952–1956 mängis Tallinna garnisoni puhkpilliorkestris, 1956–1958 mängis bigbändis Mickeys. Aastatel 1958–1964 mängis ta Eesti NSV Riikliku Filharmoonia Estraadiorkestris, 1964–1995 Eesti Televisiooni ja Raadio Estraadiorkestris. Ta on mänginud veel Horre Zeigeri Bigbändis ja ansamblis Synthesis ning salvestas muusikat koos ansambliga Collage ja Jaan Kumani ansambliga.
1977. aastast oli ta Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis trombooni õppejõud.
Ta on maetud Tallinna Metsakalmistule.
Akivo Lenzner

Akivo Lenzner (16. märts 1927 – 27. aprill 2012) oli Eesti arst ja mikrobioloog.
Lenzner lõpetas Hugo Treffneri gümnaasiumi ning õppis Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonnas, mille lõpetas cum laude. 1953. aastal kaitses ta kandidaadiväitekirja, mille järel töötas TRÜ arstiteaduskonna mikrobioloogia kateedris. 1964. aastast oli ta kateedri juhataja, hiljem ka teadusprodekaan, alates 1974. aastast professor. 1973. aastal kaitses Lenzner doktoritööd inimese laktofloora teemal.
Akivo Lenzneri teadustöö põhiteema oli inimese mikrofloorasse kuuluvate piimhappebakterite uurimine normi ja patoloogia tingimustes, sealhulgas kosmoselendude käigus. Ta oli inimese mikroobiökoloogia suuna rajaja nii Eestis kui ka endises NSV Liidus. Lenzneri juhendamisel valmis 14 väitekirja. 1992. aastal ta emeriteerus.

Tunnustus

1996. aastal valiti Akivo Lenzner Venemaa meditsiinilis-tehniliste teaduste akadeemia akadeemikuks.
Orange Prize for Fiction

Orange Prize for Fiction (ka Orange Broadband Prize for Fiction) on Ühendkuningriigi prestiižikamaid kirjandusauhindu. Auhind antakse naiskirjanikule parima romaani eest, mis on kirjutatud inglise keeles ja Ühendkuningriigis eelneval aastal välja antud. Auhinda sponsoreerib Orange. 2012. aastal teatati, et Orange lõpetab auhinna sponsimise. Otsitakse uut sponsorit.
Auhind loodi 1996. aastal, eesmärgiks pöörata enam tähelepanu naiste kirjutatud teostele. Võitja saab 30 000 naela ja Grizel Niveni pronksskulptuuri "Bessie".
Esimesed 17 aastat oli auhinna sponsoriks telekommunikatsiooniettevõte Orange, mistõttu nimetati auhinda Orange Prize for Fiction. Aalates aastast 2014 on auhinna sponsoriks alkoholibränd Baileys Irish Cream, seega auhinna täisnimetus on Bailey's Women's Prize for Fiction.
2017. aasta juunis tuli toetajailt teade, et auhinna nimi muudetakse Women's Prize for Fiction, auhinda hakkab toetama sponsorite perekond ning muudatus hakkab kehtima alates 2018. aastast.
Auhinda antakse välja igal aastal ja selle võib võita ükskõik mis rahvusest naiskirjanik, kes möödunud aasta jooksul on avaldanud inglise keeles täispika romaani. Ka žürii töös osalevad ainult naised. Võitja saab 30 000 naela ja kunstnik Grizel Niveni loodud Bessie-nimelise pronksskulptuuri.
Karel Svoboda

Karel Svoboda (14. juuli 1939 Praha – 28. jaanuar 2007 Jevany) oli tšehhi helilooja. Ta lõi 1970. aastail filmimuusikat mitmele laste joonisfilmile.
1969. aastal kirjutas Svoboda loo "Lady Carneval" tšehhi poplauljale Karel Gottile, mis sai väga populaarseks. Ühtekokku kirjutas Svoboda Gottile umbes 80 laulu. Ta tegi 30 aasta jooksul koostööd saksa telekanaliga ZDF ja kirjutas tunnusmuusika paljudele saadetele. Svoboda loomingust on tuntud muu hulgas tunnusmuusika sarjadele "Mesilane Maia", "Tao Tao", "Pinocchio" ja "Nils Holgerssoni seiklused". Svoboda on loonud ka kaks muusikali: "Dracula" (1995) ja "Monte Cristo" (2000).
Svoboda leiti jaanuaris 2007 surnuna kuulihaavaga oma suvila aiast Jevanys. Arvatakse, et tegemist oli enesetapuga.
Atmosfääri vastukiirgus

Atmosfääri vastukiirgus (inglise downward terrestrial radiation või atmospheric counterradiation) on maapinna poole suunatud atmosfääri pikalaineline ehk soojuskiirgus.
Astrid Ivask

Isiklikku

Ta oli aastast 1949 abielus eesti luuletaja ja kirjandusteadlase Ivar Ivaskiga. Tema isa oli läti kindral Mārtiņš Hartmanis; vend on läti ja USA matemaatik, Turingi auhinna laureaat (aastast 1993) Juris Hartmanis. Astrid Ivask oli Wellesto liige.
Priidik Tikenberg

Priidik Tikenberg (7. veebruar 1873 Suure-Lähtru vald, Läänemaa – 13. aprill 1939) oli Tallinna vorstitööstur.
Ta õppis ametit Saalbergi lihaäris, töötas Schumanni vorstitööstuses ja Tapal Golshorni vorstivabrikus. Märtsis 1898 asutas ta iseseisva vorstitööstuse Tallinnas Liivalaia tänavas, mida juhtis kuni surmani.
Tallinna Lihakauplejate Ühingu, Tallinna Lihatööstur-meistrite Ühingu ja Kaarli koguduse nõukogu liige.
Vassili III

Vassili III (25. märts 1479 – 3. detsember 1533) oli Moskva suurvürstiriigi suurvürst aastatel 1505–1533.

Riigi laiendamine

Vassili ajal viidi lõpule tema isa, Ivan III algatatud "Vene maade kogumine": 1510. aastal liideti riigiga Pihkva vürstiriik, 1521. aastal Rjazani vürstiriik, Novgorodi vürstiriik (1522).
Samuti peeti kohati edukaid sõdu Leeduga, Moskva suurvürstiriik vallutas 1514. aastal Smolenski piirkonna, mis oli aastast 1404 olnud linn Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi koosseisus. Et Vassili sisuliselt jätkas oma isa poliitikat, siis pole ajaloolased talle tavaliselt kuigi palju tähelepanu pööranud.
Vasilii III pidas Leedu suurvürstiriigi suurvürsti Zygmunt I-ga sõdu aastail 1507–1508 ja 1512–1522.
Aastail 1518–1522 pidas edutuid sõdu Krimmi khaaniriigi ja Kaasani khaaniriigiga. Sõjas Krimmi khaaniriigiga, 1517. aastal jõudsid tatari väed sõjakäiguga kuni Tula linnani Venemaa sisemaal ja 1521. aastal sõjakäigus, piirasid Moskvat.
Aleksandr Vvedenski

Aleksandr Vvedenski (Александр Иванович Введенский, 23. november (6. detsember) 1904 Peterburi – 19. detsember 1941) oli vene luuletaja ja näitekirjanik, kes kuulus ühendusse OBERIU. Eluajal oli ta üldsusele tuntud eelkõige lastekirjanikuna; enamik Vvedenski täiskasvanutele mõeldud loomingust avaldati postuumselt.
Vvedenski arendab Mihhail Meilahhi sõnutsi oma filosoofilises lüürikas "eshatoloogilisi aja ja surma, Jumalast hüljatuse ja Jumala sekkumise teemasid". Vvedenskile on omased radikaalsed semantilised eksperimendid (zaum, absurd). Need võimaldavad õpetlaste sõnutsi diskrediteerida argiteadvust ning seada kahtluse alla ratsionaalsuse ja mõtlemise kui sellise (ning keele kui nende instrumendi) adekvaatsuse.

Elulugu

Vvedenski sündis Peterburis 6. detsembril (vana kalendri järgi 23. novembril) 1904. 1914. aastal saadeti ta koos noorema vennaga õppima Peterburi Nikolai kadetikorpusesse, kuid 1917. aastal viidi mõlemad ema nõudmisel üle gümnaasiumisse, mille Aleksandr lõpetas 1921. aastal. Gümnaasiumis õppides tutvus ta tulevaste sõprade ja rühmitusekaaslaste Jakov Druskini ja Leonid Lipavskiga. Samas gümnaasiumis õppis ka Vvedenski esimene abikaasa Tamara Meier. Kooli lõpetamise järel töötas Vvedenski elektrijaama ehitusel arvepidajana; 1922. aastal astus Peterburi ülikooli ühiskonnateaduste teaduskonna õigusteaduse osakonda, kuid jättis selle pooleli. 1924. aastal astus Vvedenski Leningradi luuletajate liitu, määratledes end futuristina.
1925. aastal tutvus Vvedenski Daniil Harmsiga. Koos osalesid nad kirjanduslike rühmituste Tšinari ja OBERIU tegevuses; samuti hakkasid nad Samuil Maršaki soovitusel tegema koostööd lasteajakirjadega Jož ('Siil') ja Tšiž ('Siisike'). 1931. aastal Harms ja Vvedenski arreteeriti (viimane anonüümse kaebuse alusel, mille järgi ta olevat öelnud toosti Nikolai II terviseks) ning saadeti asumisele Kurskisse. 1934. aastal astus asumiselt tagasi jõudnud Vvedenski Nõukogude Kirjanike Liitu. 1936. aastal abiellus Vvedenski kolmandat korda ning kolis koos abikaasaga Harkovisse, kus neil 1937. aastal sündis poeg. 27. septembril 1941 arreteeriti Vvedenski süüdistatuna kontrrevolutsioonilises agitatsioonis; arvatavasti saadeti ta Saksa vägede lähenedes tapiga Kaasanisse, kuid suri tee peal 19. detsembril 1941 pleuriiti.
Aive Mõistlik

Aive Mõistlik (kuni 1979 Aive Raamat; sündinud 2. augustil 1957 Valjala vallas Lööne külas) on eesti pedagoog ja munitsipaalpoliitik.

Hariduskäik

Ta lõpetas 1975. aastal Orissaare Keskkooli ja 1985. aastal Tartu Riikliku Ülikooli kehakultuuriteaduskonna.

Töökäik

Aastatel 1993–2001 oli ta Kahtla Põhikooli direktor ja 2001. aastast on ta Valjala Põhikooli direktor. Ta on õpetajana peale kehalise kasvatuse andnud ka eesti keele ja kirjanduse tunde.
Lisaks pedagoogitööle on ta olnud ka Valjala vallavolikogu esimees ning haridus- ja kultuurikomisjoni esimees.

Isiklikku

Tema tütred on Ave Maria, Astra ja Marja.