Landesveeri sõda

Olukord Lätis Esimese maailmasõja lõpul

Kasutades ära Saksa okupatsioonivägede paiknemist Läti territooriumil, tuli 12. aprillil 1918. aastal Riias kokku Eesti-, Liivi- ja Kuramaa Maanõukogu (Landesrat), mis kuulutas välja Balti hertsogiriigi. 18. oktoobril tunnustas Balti hertsogiriiki Saksamaa ning 5. novembril kuulutas Maanõukogu end kõrgeimaks võimuks. Kui Saksamaa 11. novembril Esimeses maailmasõjas kapituleerus ja muutus seejärel vabariigiks, jäi Balti hertsogiriik ilma oma põhilisest toetajast. Samal päeval alustas Balti hertsogiriigi valitsus (Regentnõukogu) Balti maakaitseväe ehk Landeswehr'i loomist.
Kui 18. novembril 1918 kuulutati välja Läti Vabariik, seisis see aga äärmiselt nõrgal alusel, sest kuna Läti rahvusüksused ühinesid peamiselt Punaarmeega, puudus Läti ajutisel valitsusel praktiliselt relvastatud jõud. Seepärast ei olnud Läti Ajutisel Valitsusel muud võimalust, kui tunnustada 7. detsembril Landeswehri Läti riigi sõjaväena. Läti Ajutise Valitsuse ja Saksa peavoliniku August Winnigi vahel sõlmitud kokkuleppe kohaselt pidi Landeswehris olema lätlaste enamus. Kuna aga lätlasi polnud kuskilt võtta, kujunes Landeswehrist baltisaksa armee, mis oli Läti Vabariigi suhtes vaenulikult meelestatud. 29. detsembril allkirjastas Läti Ajutine Valitsus Winnigiga lepingu, mille kohaselt said Läti kodakondsuse ja kõik õigused (muuhulgas ka õiguse maad saada) kõik Saksa kodanikud, kes neli nädalat olid Läti riigi teenistuses sõdinud.
Samal ajal liikusid Nõukogude väed Läti territooriumil kiiresti edasi. Jaanuaris 1919 langesid Nõukogude Venemaa vägede kätte Riia ja Jelgava. Läti ajutine valitsus eesotsas peaminister Kārlis Ulmanisega oli sunnitud Liepājasse siirduma.
Compiègne'i vaherahu üheks tingimuseks Saksamaale oli Baltikumi kaitsmine seni, kuni kohalikud rahvad organiseeruvad. Seda ning Läti ajutise valitsusega sõlmitud leppeid kasutades alustas Saksa väejuhatus tegutsemist: tugevdati Raudbrigaadi, mille ülemaks nimetati major Josef Bischoff. Veebruaris 1919 saabus Liepājasse kindral krahv Rüdiger von der Goltz, kes varem oli Saksa vägesid juhtinud Soomes. Temast sai kõikide Kuramaal asunud vägede, kaasaarvatud Landeswehri, ülemjuhataja, kes küll formaalselt pidi abistama Läti Ajutist valitsust, kuid kes tegelikult unistas Vene enamlusele surmahoobi andmisest . Märtsiks 1919 koondas von der Goltz Lätis relvile 13500 meest, kellest 5000 kuulus 1. kaardiväe reservdiviisi, 4000 Rauddiviisi, ning 4500 Landeswehri. Lätlasi oli Saksa korpuses tollal umbes 1400 meest.
K. Ulmanise Läti Ajutine Valitsus pöördus abi saamiseks ka Eesti poole. Kaaluti ka valitsuse evakueerimist Tallinna, kuid hiljem sellest siiski loobuti. 20. jaanuaril andis Eesti valitsus loa Läti relvastatud jõudude loomiseks Eesti pinnal. Eestlaste plaaniks oli neid vägesid kasutada puhvri loomiseks lõunapiiril. 15. veebruaril andis Eesti vägede ülemjuhataja korralduse Läti väeosade loomiseks Eesti 2. diviisi alluvuses. 17. veebruaril saabus Tartusse grupp Läti ohvitsere ning töö algas. 28. veebruaril mobiliseeriti kõik Eestis elavad lätlased, hiljem ka lätlased Eesti vägede kontrolli all olevatel Põhja-Läti aladel. 31. märtsil moodustati Läti brigaad, mille ülemaks sai kindral Jorģis Zemitāns ja mille tugevuseks oli umbes 9800 meest.
Märtsis 1919 võttis von der Goltz ette kolm piiratud ulatusega pealetungioperatsiooni, mille tulemusena võeti Punaarmeelt tagasi Tukums ja Jelgava. Punaarmee vastupealetungi katsed tõrjuti. Olukorra stabiliseerumisel rindel hakkasid K. Ulmanise suhted sakslastega halvenema. Saksa väed takistasid üldmobilisatsiooni ning viisid 16. aprillil 1919 läbi riigipöörde, mille tulemusena seati võimule Andrievs Niedra valitsus. Kuna Karlis Ulmanis ei saanud läbirääkimistel 12 ministriportfellist nõutud seitset, eelistas ta Niedra valitsuses mitte osaleda ja palus lääneliitlaste ja Eesti sekkumist.
Mai alguseks oli von der Goltzil armees 28000 meest, kelle abil vallutati 22. mail Riia. Hävitavalt purustatud Punaarmee, keda ründas põhjast ka Eesti, jättis seejärel kiiresti maha kogu Läti territooriumi. Eesti väed olid 24. mail alanud pealetungi käigus 31. maiks hõivanud Limbaži-Cēsise joone.

Konflikti algus

Olgugi et Saksa väejuhatus oli von der Goltzile andnud Antanti survel korralduse, millega keelati riigisaksa vägede nihutamine Riiast kaugemale ning Landeswehri edasiliikumine üle Jugla järvede joone, andis major Alfred Fletcher 29. mail 1919 käsu pealetungi jätkamiseks Daugavast põhja poole. Landeswehri edasimarss põhja suunas algaski 31. mail kolmes kolonnis. 2. juuni õhtul jõudis kapten Walter von Medemi juhitud kolonn Jērikisse ning võttis kontakti Läti brigaadi staabiga Cēsises. Edasise tegevuse arutamiseks lepiti kokku poolte kohtumises 4. juunil. Hinnates olukorda andis Eesti vägede ülemjuhataja Johan Laidoner 3. juunil käsu võtta Eesti vägedel enda kontrolli alla Jēriki-Gulbene raudtee. Paiknemisala piiriks määrati joon Gauja jõe suudmest piki jõge Siguldani, sealt joonel Nītaure-Vecpiebalga-Jaungulbene. Samuti käskis Laidoner viivitamatult soomusrongide valve alla võtta Valga-Gulbene raudtee koos Jēriki raudteesõlmega.
Kokkulepitud ajaks Landeswehri esindaja Cēsisesse ei saabunud, küll saabus teateid Landeswehri vägede asetumisest, rünnakusihiga Eesti vägede vastu. Sellises olukorras esitas alampolkovnik Nikolai Reek Landeswehri juhatajale telegraafi teel ultimaatumi sakslaste tagasitõmbumiseks 12 tunni jooksul Eesti väejuhatuse poolt nõutud joone taha. Ultimaatumi tähtaeg möödus 5. juunil kell 12:00. 13:45 asusid Jēriki poole teele Eesti kitsarööpmelised soomusrongid, eesmärgiga kontrollida ultimaatumi täitmist. Erapooletuks vaatlejaks võeti kaasa liitlasvägede kolonelleitnant Ernest J. Dawley. Amata jõe silla lähedal ründasid Landeswehri väeüksused soomusronge. Sellega oli sõjategevus faktiliselt alanud.
6. juunil vallutasid Landeswehri väed üsna vähese vaevaga Cēsise, mida kaitses lahingukogemuseta 2. Läti Võnnu polk ja kaks Eesti soomusrongi. 8. juunil üritasid Eesti väed linna tagasi vallutada, kuid ebaõnnestunult. 8. ja 9. juunil vahistasid eestlased Narva lähedal maandunud 3 saksa lennuki piloodid, kes olid teel Vene Loodearmee poole, eesmärgiga proovida Loodearmeed kaasata Eesti vastasesse võitlusse, kuid maandusid ekslikult Eesti vägede piirkonnas.

Eesti vägede pealetung

Eesti vägede vastupealetung algas 22. juunil. Limbaži piirkonnas alustasid 9. polgu kolm roodu liikumist oma positsioonidelt lõuna suunas, surudes Rauddiviisi üksused tagasi ning vallutasid õhtuks Bīriņi mõisa. Ülejäänud roodud liikusid kagusuunal ning hõivasid õhtuks Jugla mõisa, ähvardades nii Straupes paiknevaid Rauddiviisi jõude selja tagant. Samal ajal jätkasid Rauddiviisi üksused rünnakuid Stalbe vallutamiseks, arvestades lisajõududega, kes aga olid juba eelmisel päeval viidud Cēsisesse ja keda polnud enam võimalik appi saata. Eesti vägedest oli seevastu Stalbesse toodud 6. polgu I rügement, mistõttu sakslaste rünnakuid suudeti edukalt tõrjuda. Saades päeval teada Eesti 9. polgu edenemisest ja õhtupoolikul ka sellest, et abivägesid ei saabu, otsustas von Kleist õhtul taanduda. Eestlased said sellest teada alles järgmisel hommikul, jättes nii sakslastele võimaluse rahulikuks taganemiseks.
Cēsise alla olid samuti saabunud eestlaste lisajõud. Nimelt jõudis varahommikul Lode jaama lähedale Kalevlaste pataljon, kes suunati kohe eelmisel päeval rindest läbi tunginud Skangaļis paiknevate Landeswehri üksuste vastu. Lisaks oli Valmierast rindele saabunud 1. polgu II pataljon, kelle ülesandeks jäi koos Murmuižas paikneva soomusautoga Vanapagan tagasi vallutada Starti. Keskpäeval alanud lahingus mängis tähtsat osa just soomusauto, mille ilmumine pani Landeswehri oma positsioonidelt taganema. Õhtuks jõudis 1. polgu II pataljon Rauskasse, sakslased taganesid Jaunrauna mõisa. Need rünnakud parandasid ka Rauna all paikneva 3. polgu väeosade olukorda, kes pidasid major Böckelmanni juhitud Landeswehri rünnakuile reservide rindele toomisega vastu. Samuti aitas asjaolu, et purustatud tee tõttu ei saanud sakslased täiel määral kasutada oma kahte piirkonnas paiknenud soomusautot.

Sõjategevuse lõpp

Vaherahu läbirääkimised algasid Riia linna ees asuvas Strazdumuižas 2. juuli õhtul. Nende tulemusena sõlmiti 3. juulil kell 3:30 poolte vahel vaherahu tingimustel, et sakslaste väed tõmbuvad tagasi Lielupe taha, Rauddiviis lahkub Lätist ja Landeswehrist lahkuvad Saksa kodanikest sõjaväelased ning eestlased lõpetavad pealetungi.

Landesveeri sõja tagajärjed

Sõja üheks oluliseks tagajärjeks Eesti ja Läti jaoks oli baltisakslaste rolli pisenemine äsjaloodud Eesti ja Läti Vabariigis ning baltisakslaste maine teatav langus nende riikides. Just Landeswehri sõda pani viimase piisa karikasse, mis põhjustas baltisaksa mõisaomanduse sedavõrd radikaalse riigistamise, nagu see läbi viidi. Eestis varjutas Landeswehri puutuv näiteks suures osas eestlastega koos võidelnud Balti (tegelikult baltlaste) Rügemendi tegevuse, mis väljendub 1920–1930. aastatel avaldatud trükisõnas.
Globaalsemas mastaabis põhjustas Landesveeri sõda aga bolševike vastase sõjalise tegevuse killustamist. Nimetatud killustatust võib pidada üheks teguriks, miks Venemaal jäid võimule 1917. aasta oktoobris võimu haaranud bolševikud eesotsas Leniniga, vaatamata Antanti pidevatele katsetele neid kukutada.

Tuntumad vastased

Landeswehri sõja ajal Eesti vastu sõdinud sõjaväelastest sai nii mõnigi hiljem laiemalt tuntuks, Nii sõdisid Rauddiviisi koosseisus näiteks hilisem välimarssal Paul Ludwig Ewald von Kleist, tankivägede kindral Heinz Guderian jt.