Aadel

Leedu aadel

Leedumaa võttis vastu ristiusu 14. sajandil, viimase paganliku maana Ida-Euroopas ning Leedu suurvürst Jagailo sai 1385. aastal Krevo uniooniniga Poola kuningaks Władysław II Jagiełłona. 14. augustil 1385 Krevos sõlmitud personaaluniooni ja ühise rooma-katoliku kiriku usutunnistuse alusel toimus järgnev leedu kõrgkihi assimileerumine Poola aadelkonnaga. Leedu bojaarid ja Poola aadlikud kogunesid Horodlos 1413. aastal, siis said umbes 50 väärikaimat leedu bojaarisuguvõsa Poolas kehtiva korra kohaselt ühelt poola aadlisuguvõsalt vapi, nime ning samad eesõigused.
Poolas antud ajal kehtinud korra kohaselt uue suguvõsa aadeldamisel, võttis mõni vana aadlisugu selle uue suguvõsa oma patronaaži alla ja andis kasutada oma staniitsa ehk suguvõsade vappidel kujutatud geomeetrilised kujundid, mis meenutavad eesti peremärke või muinasgermaani ruunimärke. Taolisi vapiseltsilisi oli vanadel suguvõsadel kuni pool tuhat ja sõjas võitlesid nad kõik oma patrooni lipu all, kandes sarnaseid kilpe, kuid erinevaid kiivriehiseid.
Leedu ja Poola valitseva eliidi perekondlik kokkusulamine viis kahesaja aasta pärast 28. juunil 1569 Lublini reaaluniooni ning Poola ja Leedu ühisriigi Rzeczpospolita moodustamiseni.

Saksamaa ja Austria aadel (Adel)

Eesõigustega seotud tiitlid saadi algselt omandi või päritolu põhjal või vürsti ustava teenimise eest. Vabariigi kehtestamisest saati ei anta Saksamaal ega Austrias enam uusi aadlitiitleid välja.

Kirja-aadel

Kirja-aadlisse arvatakse suguvõsad, kes olid algselt kodanlikku või välismaa aadli päritolu ning kelle mõni suverään aadliüriku väljastamise (ning enamasti vapi annetamise) teel (Saksamaa) aadliseisusse tõstsid. Seda hakati Saksamaal tegema juba keiser keiser Karl IV ajal, et teha aadlikeks ametnikke, eelkõige juriste. Kõige varasema teadaoleva aadliüriku väljastas keiser Karl IV 30. septembril 1360 Wicker Froschile, kes oli Mainzi St. Stephani kiriku skolastik. Need suguvõsad loetletakse aadlikäsiraamatutes rubriigis "Adlige (Adlige, Freiherrliche, Gräfliche) Häuser B".
Aadliseisusse tõstmine oli Saksa-Rooma riigi ajal (aastani 1806) eelkõige keisri prerogatiiv, välja arvatud Preisimaa puhul, mis suurelt jaolt Saksa-Rooma riigi alla ei kuulunud, ja mõningate teiste vürstide puhul, kes said õiguse aadliseisusse tõsta. Need olid Austria ertshertsog (1453), Baieri kuurvürst, Pfalzi kuurvürst, Lotringi hertsog (14. sajandil) Salzburgi peapiiskop , Metzi piiskop ja Touli piiskop. Kuni 1806. aastani (Austrias 1918. aastani), valitses ka komme vastaadeldatu nime muuta, varustades selle kaunikõlalise lisandiga (pseudokohanimega). Nii näiteks said auväärse linnakodaniku, Oderi-äärse Frankfurdi ülemlinnapea Samuel Prätoriuse (suri 1605; ta kandis algul nime Schulz, seejärel Scultetus ja lõpuks Praetorius) järglased 1661 aadlikeks nime ja tiitliga "Reichsritter und Edle Prätorius von Richthofen". Tituleerimata mehed sellest suguvõsast nimetavad end praegugi "Prätorius von Richthofen".
Kirja-aadli omaette kategooriad olid ohvitseriaadel (mõõga-aadel) ja ordeniaadel. Pärast 30-aastast teenimist keisririigi armees (Reichsarmee; kuni 1806. aastani) oli igal kodanlikku päritolu ohvitseril õigus saada tõstetud aadliseisusse. Pärast vastava avalduse sisseandmist see peaaegu alati ka saadi. See traditsioon püsis Austria-Ungaris 1918. aastani.