Esimene Balkani sõda

Taust

Pinged Balkani riikide vahel oma rivaalitsevates püüdlustes Osmanite-kontrollitavates Rumeelia provintsides, nimelt Ida-Rumeelias, Traakias ja Makedoonias vaibusid pisut pärast suurriikide sekkumist 19. sajandi keskpaigas, mille eesmärgiks oli tagada nii täiuslikum kaitse provintside kristlikule enamusele kui ka status quo hoidmine. Aastal 1867 saavutasid Serbia ja Montenegro sõltumatuse, mida kinnitas Berliini leping (1878). Küsimus Osmanite võimu elujõulisusest taaselustus pärast Noortürklaste revolutsiooni juulis 1908, mis sundis sultanit peatatud Osmanite põhiseadust taastama.
Serbia püüdlused Bosnia ja Hertsegoviina üle võtta nurjas Bosnia kriis ja provintsi annekteerimine Austria poolt oktoobris 1908. Serblased suunasid oma ekspansionistliku tähelepanu lõunasse. Pärast annekteerimist püüdsid Noortürklased esile kutsuda Bosnia moslemirahvastiku emigreerumist Osmanite riiki. Need, kes pakkumise vastu võtsid, asustati Osmanite võimude poolt ümber nendesse Põhja-Makedoonia piirkondadesse, kus oli vähe moslemeid. Eksperiment osutus riigile katastroofiliseks, kuna sisserännanud ühinesid kergesti olemasoleva albaanlastest moslemirahvastikuga. Nad osalesid mitmes Albaania ülestõusus enne ja 1912. aasta kevadel. Mõned Albaania valitsusväed vahetasid poolt.
Mais 1912 ajasid Albaania hamiidi revolutsionäärid, kes tahtsid sultan Abdülhamit II võimule tagasi upitada, Noortürklaste väe Skopjest välja ja surusid lõunasse Manastiri (praegu Bitola) suunas, sundides Noortürklasi juunis 1912 suurele piirkonnale tegeliku autonoomia andma. Serbia, kes aitas Albaania katoliku ja hamiidi mässulisi relvastada ning saatis salaagente mõne tähtsama juhi juurde, võttis mässu kui ettekäänet sõjaks. Serbia, Montenegro, Kreeka ja Bulgaaria olid kõik olnud kõnelustel võimalikust pealetungist Osmanite riigi vastu enne Albaania 1912. aasta mässu puhkemist; ametlik kokkulepe Serbia ja Montenegro vahel sõlmiti 7. märtsil. 18. oktoobril 1912 andis Petar I välja deklaratsiooni "Serbia rahvale", mis näis toetavat nii albaanlasi kui ka serblasi:
 
„Türgi valitsused näitavad huvipuudust oma kohustuste suhtes kodanike ees ja jäid kurdiks kõigi kaebuste ja ettepanekute suhtes. Asjad on nii kaugele läinud, et mitte keegi ei ole rahul Türgi olukorraga Euroopas. See on muutunud talumatuks serblastele, kreeklastele ja ka albaanlastele. Jumala armust olen ma seetõttu käskinud oma vapral armeel ühineda Püha sõjaga, et vabastada meie vennad ja kindlustada parem tulevik. Vanas Serbias kohtub minu armee mitte ainult kristlike serblastega, vaid ka moslemitest serblastega, kes on meile võrdselt kallid, ja lisaks nendele kristlike ja moslemitest albaanlastega, kellega meie rahvas on jaganud rõõmu ja muret nüüd juba 13 sajandit. Kõigile neile toome me vabaduse, vendluse ja võrdsuse.“
Liitlaste otsimisel oli Serbia valmis läbi rääkima Bulgaariaga. Kokkuleppega sätestati, et võidu korral Osmanite üle pidi Bulgaaria saama kogu Makedoonia Kriva Palanka–Ohridi joonest lõunas. Bulgaaria nõustus Serbia laienemisega, kui see jääb põhja poole Šari mägedest (s.o. Kosovo). Vahepealsed alad pidid jääma "vaidlusalusteks"; vahekohtunikuks pidi eduka Osmanite riigi vastase sõja korral olema Venemaa tsaar. Sõja käigus sai ilmseks, et albaanlased ei pea Serbiat vabastajaks, nagu soovitas kuningas Petar I, ega Serbia väed jälgi tema deklaratsiooni sõprusest albaanlaste vastu.
Pärast edukat riigipööret ühinemiseks Ida-Rumeeliaga hakkas Bulgaaria unistama, et tema rahvuslik ühendamine võib teoks saada. Selleks arendas ta suure armee ja tuvastus kui "Balkani Preisimaa". Kuid Bulgaaria ei saanud sõda Osmanite vastu üksi võita.
Kreekas mässasid armeeohvitserid augustis 1909 Goudi riigipöördes ja saavutasid Elefthérios Venizélose edumeelse valitsuse ametisse nimetamise, mis loodetavasti pidi Kreeta küsimuse Kreeka kasuks lahendama. Nad tahtsid ka oma kaotuse Osmanitele 1897. aasta Kreeka-Türgi sõjas ümber pöörata. Sel eesmärgil pidi algama Prantsuse sõjalise missiooni poolt juhitud erakorraline sõjaline ümberkorraldamine, kuid selle töö katkestas sõja puhkemine Balkanil. Aruteludes, mis viisid Kreeka Balkani Liiduga ühinemiseni, keeldus Bulgaaria kohustumast mistahes kokkuleppele territoriaalsest jaotusest, erinevalt oma kokkuleppest Serbiaga Makedoonia üle. Bulgaaria diplomaatiline poliitika oli sundida Serbia kokkuleppele, mis piiraks tema ligipääsu Makedooniale, kuid samal ajal keeldudes mistahes sellisest kokkuleppest Kreekaga. Bulgaaria uskus, et tema armee on võimeline okupeerima suurema osa Egeuse Makedooniast ja tähtsa sadamalinna Saloníki (Thessaloníki) enne kreeklasi.
Aastal 1911 käivitas Itaalia sissetungi Tripolitaaniasse tänapäeva Liibüas, millele järgnes kiiresti Dodekaneeside okupeerimine Egeuse meres. Itaallaste otsustavad sõjalised võidud Osmanite riigi üle julgustasid Balkani riike ette kujutama, et nad võivad võita sõja Osmanite vastu. 1912. aasta kevadel ja suvel asutasid erinevad kristlikud Balkani rahvad sõjaliste liitude võrgustiku, mis sai tuntuks kui Balkani Liit.
Suurriigid, eeskätt Prantsusmaa ja Austria-Ungari, reageerisid nende liitude moodustamisele püüdega Liitu sõttaminemises ümber veenda, kuid nurjunult. Septembri lõpul mobiliseerisid nii Liit kui ka Osmanite riik oma armeed. Montenegro oli esimene, kes 25. septembril (vkj. 8. oktoobril) sõja kuulutas. Pärast 13. oktoobril Osmanitele võimatu ultimaatumi esitamist kuulutasid Bulgaaria, Serbia ja Kreeka neile 17. oktoobril sõja. Sõjakuulutused meelitasid ligi suurel arvul sõjakorrespondente. Hinnanguliselt 200–300 ajakirjanikku üle kogu maailma kajastas novembris 1912 sõda Balkanil.

Lahingukord ja plaanid

Osmanite lahingukord sõja puhkedes moodustas kokku 12 024 ohvitseri; 324 718 meest; 47 960 looma; 2318 suurtükki ja 388 kuulipildujat. Nendest kokku 920 ohvitseri ja 42 607 meest olid määratud üksiküksustesse ja teenistustesse, ülejäänud 293 206 ohvitseri ja meest olid määratud nelja armeesse. Nende vastas ja salajaste sõjaeelsete laienemiskokkulepete järjena omasid kolm slaavi liitlast (bulgaarlased, serblased ja montenegrolased) ulatuslikke plaane oma sõjaliste jõupingutuste koordineerimiseks: serblased ja montenegrolased Sandžaki teatris, bulgaarlased ja serblased Makedoonia ja Traakia teatrites.
Lõviosa Bulgaaria vägedest (346 182 meest) pidi ründama Traakiat, selle vastas oli Osmanite Traakia armee 96 273 meest ja umbes 26 000 garnisoniväelast või umbes 115 000 kokku. Ülejäänud Osmanite armee umbes 200 000 meest paiknes Makedoonias, selle vastas olid Serbia (234 000 serblast ja 48 000 bulgaarlast Serbia käsutuses) ja Kreeka (115 000 meest) armeed. See oli jagatud Osmanite Vardari ja Makedoonia armeeks, lisaks sõltumatud liikumatud kaitsjad kindluslinnade Ioánnina (kreeklaste vastas Epeiroses) ja Shkodëri (montenegrolaste vastas Põhja-Albaanias) ümber.

Montenegro

Montenegrot peeti samuti üheks väiksemaks riigiks Balkani poolsaarel, kuid ta parandas vahetult enne sõda Venemaa toel oma sõjalisi oskusi. Samuti oli ta ainus Balkani riik, mida Osmanite riik kunagi täielikult ei vallutanud. Kuna Montenegro oli Liidu väikseim liige, ei olnud tal palju mõjujõudu. Vaatamata sellele oli see Montenegrole eeliseks, sest kui Osmanite riik püüdis tõrjuda Serbia, Bulgaaria ja Kreeka tegevust, oli Montenegrol piisavalt aega ettevalmistusteks, mis aitasid teda edukas sõjalises kampaanias.

Osmanite riik

Aastal 1912 olid Osmanid raskes seisus. Neil oli suur rahvastik, 26 miljonit, kuid vaid umbes 6,1 miljonit neist elas riigi Euroopa osas. Nendest vaid 2,3 miljonit olid moslemid, ülejäänud olid kristlased, keda peeti väeteenistuseks kõlbmatuteks. Väga kehv transpordivõrgustik, eriti Aasia osas, dikteeris, et ainus kindel viis vägede massiliseks veoks Euroopa teatrisse oli meritsi, kuid see oli ohtlik Kreeka laevastiku tõttu Egeuse merel. Lisaks olid Osmanid ikka veel seotud pikaleveninud sõjaga itaallaste vastu Liibüas (ja nüüd ka Dodekaneesidel Egeuse merel), mis oli valitsenud Osmanite sõjalisi jõupingutusi üle aasta. Konflikt kestis kuni 15. oktoobrini, mõni päev pärast vaenutegevuse puhkemist Balkanil. Osmanid ei suutnud oluliselt tugevdada oma positsioone Balkanil, kuna nende suhted Balkani riikidega halvenesid aasta jooksul.

Osmanite sõjalaevastik

Osmanite laevastik tegutses Kreeka-Türgi sõjas (1897) hirmsalt, sundides Osmanite valitsust alustama olulist ümberehitust. Vanemad laevad saadeti erru ja uuemad võeti kasurusele, peamiselt Prantsusmaalt ja Saksamaalt. Lisaks kutsusid Osmanid aastal 1907 Briti mereväe missiooni uuendama oma väljaõpet ja doktriini. Tegelikult leidis admiral Douglas Gamble juhitav Briti missioon end peaaegu võimatu ülesande eest. Suurel määral oli see tingitud poliitilisest murrangust pärast Noortürklaste revolutsiooni; aastatel 1908–1911 vahetas mereministri amet 9 korda omanikku. Osakondadevaheline sisevõitlus ning ülespuhutud ja üleealise ohvitserikorpuse kinnistunud huvid, kellest paljud kasutasid oma positsioone peaaegu sinekuurina, takistas veelgi olulist reformi. Lisaks täitsid brittide katsed kontrollida sõjalaevastiku ehitamise programmi umbusuga Osmanite ministreid ja raha Gamble'i ambitsioonikatele plaanidele uutest laevadest ei eraldatud.
Et võistelda Kreeka poolt Georgios Averof omandamisega, püüdsid Osmanid esialgu osta uue Saksa soomusristleja SMS ''Blücher'' või lahinguristleja SMS ''Moltke''. Võimetuna endale laevade kõrget hinda lubama, omandasid Osmanid kaks vana drednoodieelset Brandenburg-klassi lahingulaeva, milleks olid Barbaros Hayreddin ja Turgut Reis. Koos ristlejatega Hamidiye ja Mecidiye moodustasid need kaks laeva Osmanite lahingulaevastiku suhteliselt moodsa tuumiku. Kuid 1912. aasta suvel olid need kroonilise hooletuse tõttu juba kehvas seisus: kaugusmõõdikud ja laskemoona tõstukid olid eemaldatud, telefonid ei töötanud, pumbad olid roostes ja enamus veetihedaid uksi ei sulgunud enam.

Bulgaaria teater

Montenegro alustas Esimest Balkani sõda, kuulutades Osmanitele 8. oktoobril (25. septembril) sõja. Balkani läänepiirkond, sealhulgas Albaania, Kosovo ja Makedoonia, oli sõja tulemusele ja Osmanite riigi ellujäämisele vähem tähtis, kui Traakia teater, kus bulgaarlased võitlesid suurtes lahingutes Osmanite vägede vastu. Kuid kuigi geograafia dikteeris, et Traakia saab sõjas Osmanite riigiga suureks lahinguväljaks, ohustas Osmanite armee positsiooni ekslik luurehinnang vastaste lahingukorrale. Teadmata Bulgaaria ja Serbia vahelisest salajasest sõjaeelsest poliitilisest ja sõjalisest kokkuleppest Makedoonia kohta, määras Osmanite juhtkond lõviosa oma väest sinna. Saksa suursaadik Hans von Wangenheim, üks kõige mõjukamaid inimesi Osmanite pealinnas, teatas 21. oktoobril Berliini, et Osmanite väed usuvad, et lõviosa Bulgaaria armeest dislotseerub Makedoonias koos serblastega. Seetõttu eeldas Abdullah paša juhitud Osmanite peakorter kohata Adrianoopolist idas vaid 3 Bulgaaria jalaväediviisi, saatjaks ratsavägi. Edward J. Ericksoni järgi tulenes see eeldus võib-olla nende Balkani Liidu eesmärkide analüüsist – aga sel olid surmavad tagajärjed Osmanite armeele Traakias, kes pidi piirkonda kaitsma lõviosa Bulgaaria armee eest võimatute võimaluste vastaselt. See väärhinnang oli ka katastroofiliselt agressiivse Osmanite strateegia põhjuseks kampaania alguses Traakias.

Makedoonia rinne

Osmanite luure oli ka Kreeka sõjaväe kavatsustest katastroofiliselt valesti aru saanud. Tagantjärele tundub, et Osmanite staabid uskusid, et Kreeka rünnak jaguneb võrdselt kahe peamise lähenemistee, Makedoonia ja Epeirose vahel. 2. armee staap jagas seega 7 Osmanite diviisi ründetugevuse võrdselt Yanya korpuse ja VIII korpuse vahel, vastavalt Epeiroses ja Lõuna-Makedoonias. Kreeka armeel oli samuti 7 diviisi, kuid omades initsiatiivi, koondas kõik 7 VIII korpuse vastu, jättes Epeirose rindele vaid mitu sõltumatut pataljoni, napilt diviisi tugevusega. Sellel olid saatuslikud tagajärjed armeede Läänegrupile, sest see viis kõigi 3 Makedoonia rinde strateegilise keskuse Thessaloníki varajasele kaotamisele, tõsiasi, mis pitseeris nende saatuse. Ootamatult hiilgavas ja kiires kampaanias hõivas Tessaalia armee linna. Turvaliste meresideliinide puudumisel oli Thessaloníki-Konstantinoopoli koridori säilitamine oluline Osmanite riigi üldisele strateegilisele asendile Balkanil. Kui see oli läinud, muutus Osmanite armee kaotus paratamatuks. Et olla kindel, mängisid bulgaarlased ja serblased Osmanite peaarmeede kaotuses tähtsat rolli. Nende suured võidud Kirk Kilisse, Lüleburgazi, Kumanovo ja Monastiri (Bitola) juures purustasid Ida- ja Vardari armeed. Kuid need võidud ei olnud otsustavad selles mõttes, et lõpetavad sõja. Osmanite väliarmeed säilisid ja Traakias nad tegelikult kasvasid päev-päevalt tugevamaks. Strateegilises mõttes olid need võidud võimalikud osaliselt Osmanite armeede nõrgenenud seisundist, mille tõi Kreeka armee ja laevastiku aktiivne kohalolu.
Sõjakuulutusega edenes Kreeka Tessaalia armee kroonprints Konstantínose juhtimisel põhjasuunas, ületades edukalt Osmanite vastupanu kindlustatud Sarantáporo maakitsusel. Pärast teist võitu Giannitsá lahingus 2. novembril (20. oktoobril) loovutas Osmanite komandör Hasan Tahsin paša Thessaloníki ja oma garnisoni 26 000 meest 9. novembril (27. oktoobril) kreeklastele. 2 korpuse peakorterit (Ustruma ja VIII), 2 Nizami diviisi (14. ja 22.) ning 4 Redif diviisi (Salonika, Drama, Naslic ja Serez) olid seega Osmanite lahingukorrast kadunud. Lisaks kaotasid Osmanite väed 70 suurtükiväe ühikut, 30 kuulipildujat ja 70 000 vintpüssi (Thessaloníki oli Läänearmeede keskne relvaarsenal). Osmanite väed eeldasid, et 15 000 ohvitseri ja sõdurit tapeti kampaania ajal Lõuna-Makedoonias, mis viis kogukaotused kuni 41 000 sõdurini. Teine otsene tagajärg oli see, et Makedoonia armee hävitamine pitseeris Osmanite Vardari armee saatuse, mis võitles serblastega põhjas. Thessaloníki langemine jättis selle strateegiliselt isoleerituks, ilma logistilise varustamiseta ja manööverdamissügavuseta, kindlustades selle hävitamise.
Saades teada Giannitsá lahingu tulemuse, saatis Bulgaaria Ülemjuhatus kiiresti oma 7. Rila diviisi põhjast linna suunas. Diviis saabus sinna nädal hiljem, päev pärast kreeklastele üleandmist. Kuni 10. novembrini laiendati Kreeka-okupeeritud tsooni jooneni Dojrani järvest Pangeoni mägedeni Kaválast läänes. Kuid Lääne-Makedoonias maksis koostöö puudumine Kreeka ja Serbia peakorterite vahel kreeklastele 15. novembril (2. novembril) tagasilöögi Soroviçi lahingus, kui Kreeka 5. jalaväediviis kohtas oma teel VI Osmanite korpust (osa Vardari armeest, mis koosnes 16., 17. ja 18. Nizam diviisist), kes taganes pärast Prilepi lahingut serblaste vastu Albaaniasse. Kreeka diviis, üllatatud Osmanite korpuse kohalolust, isoleeritud ülejäänud Kreeka armeest ja arvulises vähemuses nüüd vasturündavate Osmanitega, kes tulid Monastirist, sunniti taganema. Tulemusena surusid serblased kreeklased Bitolasse.

Epeirose rinne

Epeirose rindel oli Kreeka armee esialgu raskelt vähemuses, kuid tänu Osmanite passiivsusele suutis vallutada Préveza (21. oktoobril 1912) ja liikuda põhja, Ioánnina suunas. 5. novembril juhtis major Spyros Spyromilios mässu Himara rannikualal ja ajas Osmanite garnisoni ilma märkimisväärse vastupanuta minema, samas 20. novembril sisenesid Kreeka väed Lääne-Makedooniast Korçasse. Kuid Kreeka väed Epeirose rindel ei olnud piisavalt suured, et alustada pealetungi sakslaste loodud Bizáni kaitsepositsioonidele, mis kaitsesid Ioánnina linna, ja pidid seega ootama tugevdusi Makedoonia rindelt.
Pärast kampaania lõppu Makedoonias saadeti suur osa armeest Epeirosesse, kus kroonprints Konstantínos ise juhtimise võttis. Bizáni lahingus murti Osmanite positsioonid läbi ja 6. märtsil (22. veebruaril) võeti Ioánnina. Piiramise ajal, 8. veebruaril 1913 sai Vene piloodist N. de Sackoffist, kes lendas kreeklaste poolel, esimene piloot, kes kunagi lahingus alla tulistatud, kui tema biplaan pärast pommirünnakut Bizáni kindluse müüridele alla tulistati. Ta maandus väikese Préveza linna lähedal rannikul, Lefkáda saarest põhjas, parandas kohalike kreeklaste abil oma lennuki ja lendas tagasi baasi. Ioánnina langemine võimaldas Kreeka armeel jätkata edenemist Põhja-Epeirosesse, tänapäeva Albaania lõunaossa, mis okupeeriti. Siin edenemine peatus, kuigi Serbia kontrolljoon oli väga lähedal põhja pool.

Laevastiku operatsioonid Egeuse ja Joonia meredel

Sõjategevuse puhkedes 18. oktoobril seilas Kreeka laevastik äsjaülendatud kontradmiral Pávlos Koundouriótise juhtimisel Límnose saarele, okupeerides selle kolm päeva hiljem (kuigi võitlus saarel jätkus kuni 27. oktoobrini) ja luues ankrupaiga Moúdrose lahes. See käik oli suure strateegilise tähtsusega, kuna pakkus kreeklastele etteulatuva baasi Osmanite laevastiku peamise ankru- ja pelgupaiga, Dardanellide lähiulatuses. Arvestades Osmanite laevastiku ülekaalu kiiruses ja pardavõimsuses, ootasid Kreeka planeerijad selle rünnakut väinast sõja alguses. Arvestades Kreeka laevastiku ettevalmistamatust, mis tulenes sõja enneaegsest puhkemisest, oleks selline varajane Osmanite rünnak suutnud saavutada otsustava võidu. Selle asemel kulutas Osmanite sõjalaevastik esimesed kaks sõjakuud operatsioonidele bulgaarlaste vastu Mustal merel, andes kreeklastele väärtuslikku aega ettevalmistuste lõpetamiseks ja võimaldades neil koondada kontroll Egeuse merele.
Novembri keskpaigaks hõivasid Kreeka mereüksused Ímvrose, Thásose, Ágios Efstrátiose, Samothráki, Psará ja Ikaría saared, samas dessandid suurematele Lesbose ja Chíose saartele võeti ette alles vastavalt 21. ja 27. novembril. Märkimisväärsed Osmanite garnisonid olid vaid viimastel ja nende vastupanu oli äge. Nad taandusid mägisele sisemaale ja alistati alles vastavalt 22. detsembril ja 3. jaanuaril. Sámost, ametlikult autonoomset vürstkonda rünnati alles 13. märtsil 1913, soovist mitte häirida itaallasi lähedastel Dodekaneesidel. Kokkupõrked siin olid lühiajalised, kuna Osmanite väed taganesid Anatooliasse, nii et saar oli kindlalt Kreeka käes 16 märtsiks.
Samal ajal loodi Osmanite rannikul Dardanellidest Suessini arvukate abiristlejateks muudetud kaubalaevade abil lõtv mereblokaad, mis katkestas Osmanite varustusvoo (vaid Musta mere teed Rumeeniasse jäid vabaks) ja jättis umbes 250 000-mehelise Osmanite väe kasutult Aasiasse. Joonia merel tegutses Kreeka laevastik ilma vastuseisuta, vedades armeeüksustele Epeirose rindele varustust. Veelgi enam, kreeklased pommitasid ja siis blokeerisid 3. detsembril Vlorë ning 27. veebruaril Durrësi sadama Albaanias. Sõjaeelsest Kreeka piirist Vlorëni ulatuv mereblokaad loodi samuti 3. detsembril, isoleerides seal baseeruva äsjaloodud Albaania ajutise valitsuse igasugusest välisabist.
Leitnant Nikolaos Votsis kasvatas 31. oktoobril Kreeka moraalile suure edu: ta viis oma torpeedopaat nr. 11 öö varjus Thessaloníki sadamasse, uputas vana Osmanite soomustatud lahingulaeva Feth-i Bülend ja põgenes vigastamata. Samal päeval hõivasid Kreeka Epeirose armee väed Osmanite Préveza mereväebaasi. Osmanid uputasid 4 sealset laeva, kuid kreeklased suutsid päästa Itaalias ehitatud torpeedopaadid Antalya ja Tokat, mis võeti Kreeka sõjalaevastikus kasutusele vastavalt kui Nikopolis ja Tatoi. Mõni päev hiljem, 9. novembril pidas Kreeka torpeedopaat nr 14 leitnant Periklís Argyrópoulose juhtimiel Ayvalıki juures kinni ja uputas puidust Osmanite relvastatud aurulaeva Trabzon.

Vastasseisud Dardanellide ees

Osmanite pealaevastik jäi sõja algusosas Dardanellidesse, samas Kreeka hävitajad patrullisid jätkuvalt väina suuet, et teatada võimalikust rünnakust. Koundouriótis vihjas väinasuu mineerimisele, kuid rahvusvaheliste reaktsioonide kartuses seda ei tehtud. 7. detsembril asendati Osmanite laevastiku pea Tahir bei Ramiz Naman beiga, ohvitserikorpuse pistrike fraktsiooni juhiga. Lepiti kokku uus strateegia, kusjuures Osmanid pidid kasutama ära iga Georgios Averofi eemalviibimist, et rünnata teisi Kreeka laevu. Osmanite staap koostas plaani meelitada arvukalt Kreeka patrullhävitajaid lõksu. Esimene selline katse 12. detsembril nurjus katla vea tõttu, kuid teine katse kaks päeva hiljem põhjustas kõhkleva osalemise Kreeka hävitajate ja ristleja Mecidiye vahel.
Sõja esimene suur laevastikutegevus, Elli lahing, võideldi kaks päeva hiljem, 16. detsembril (3. detsembril). Osmanite laevastik, 4 lahingulaeva, 9 hävitajat ja 6 torpeedopaati, seilas väina väljapääsu. Kergemad Osmanite alused jäid tahapoole, kuid lahingulaevade eskadrill liikus Kumkale fortide katte all põhjasuunas ja kohtas Ímvrosist tulevat Kreeka laevastikku kell 9:40. Jättes vanemad lahingulaevad nende algsele kursile, juhtis Koundouriótis Averofi sõltumatult tegutsema: kasutades oma suuremat kiirust, lõikas see Osmanite laevastiku vööri eest läbi. Kahelt poolt tule all olles olid Osmanid kiiresti sunnitud Dardanellidesse taganema. Kogu tegevus kestis vähem kui tunni, milles Osmanite Barbaros Hayreddin sai raskelt viga; türklastel 18 surnut ja 41 haavatut (enamik korrapäratu taganemise ajal) ning kreeklastel 1 surnu ja 7 haavatut.
Pärast Ellit, 20. detsembril pandi Osmanite laevastiku tegevjuhiks energiline ülemleitnant Rauf bei. Kaks päeva hiljem viis ta oma väed välja, lootes patrullivad Kreeka hävitajad Osmanite laevastiku kahe jao vahele taas lõksu püüda, üks Ímvrosi juures ja teine ootamas väina suudmes. Plaan nurjus, kui Kreeka laevad lõhkusid kiiresti kokkupuute. Samal ajal langes Mecidiye Kreeka allveelaeva Delfin rünnaku alla, mis lasi torpeedo välja, kuid ei tabanud; esimene selline rünnak ajaloos. Sel ajal jätkas Osmanite armee sõjalaevastikule vastumeelse plaani pealesurumist taasokupeerida Tenedos, mida Kreeka hävitajad kasutasid oma mereoperatsiooni baasina. Operatsioon oli kavandatud 4. jaanuarile. Sel päeval olid ilmaolud ideaalsed ja laevastik oli valmis, kuid operatsiooniks eraldatud Yenihan rügement ei saabunud õigeaegselt. Mereväe staap ei käsutanud laevastikku enam kunagi rünnakule ja Kreeka laevastikuga arendatud tegevusele ilma märkimisväärsete tulemusteta kummaltki poolelt. Sarnased rünnakud järgnesid 10. ja 11. jaanuaril, kuid selliste "kassi ja hiire" operatsioonide tulemused olid alati samad: "Kreeka hävitajad suutsid alati jääda väljapoole Osmanite sõjalaevade tuleulatust ja ristlejad tulistasid iga kord mõne kogupaugu enne tagaajamise lõpetamist".
Ette valmistades järgmist katset lõhkuda Kreeka blokaad, otsustas Osmanite admiraliteet luua diversiooni, saates Rauf bei juhitava kergeristleja Hamidiye püüdma Kreeka kaubalaevu Egeuse merel. Loodeti, et Georgios Averof, ainus suur Kreeka üksus, küllalt kiire Hamidiyet püüdma, meelitatakse eemale ja ülejäänud Kreeka laevastik nõrgeneb. Tegelikult lipsas Hamidiye 14.–15. jaanuari öösel läbi Kreeka patrullide ja pommitas Kreeka saare Sýrose sadamat, uputades Kreeka abiristleja Makedonia, mis siin ankrus oli (see tõsteti hiljem üles ja parandati). Seejärel lahkus Hamidiye Egeuse merelt Vahemere idaossa, peatudes Beirutis ja Port Saidis enne Punasesse merre sisenemist. Kuigi pakkudes Osmanitele suurt moraalivõimendit, nurjus operatsioon oma peaeesmärki saavutamata, kuna Koundouriótis keeldus oma postilt lahkumast ja Hamidiyet püüdmast.
Neli päeva hiljem, 18. jaanuaril (5. jaanuaril), kui Osmanite laevastik taas väinast Límnose suunas välja tungis, sai see teist korda lüüa Límnose merelahingus. Seekord koondasid Osmanite sõjalaevad oma tule Averofile, mis taas kasutas oma suurt kiirust ja püüdis Osmanite laevastiku eest risti läbi sõita. Barbaros Hayreddin sai taas raskeid purustusi ja Osmanite laevastik sunniti naasma Dardanellidesse ja selle kindlustesse varjule. Osmanid kaotasid 41 tapetutena ja 101 haavatutena. See oli Osmanite sõjalaevastiku viimane katse lahkuda Dardanellidest, jättes seega kreeklased Egeusel domineerima. 5. veebruaril (24. jaanuaril) viis Kreeka Farman MF.7 (piloot leitnant Moutoussis ja vaatleja lipnik Aristeidis Moraitinis) läbi Osmanite laevastiku õhuluuret selle ankrupaigas Nagaras ja viskas laevadele neli pommi. Kuigi tabamusi ei olnud, peetakse seda operatsiooni esimeseks meri-õhk operatsiooniks sõjaajaloos.
Kindral Ivanov, 2. Bulgaaria armee komandör, tunnistas Kreeka laevastiku rolli Balkani Liidu üleüldises võidus, märkides, et "kogu Kreeka laevastiku ja üle kõige Averofi tegevus oli põhiline tegur liitlaste üldises edus".

Serbia ja Montenegro teater

Serbia väed tegutsesid Osmanite Läänearmee suure osa vastu, mis paiknes Novi Pazari, Kosovo ning Põhja- ja Ida- Makedoonia piirkonnas. Strateegiliselt olid Serbia väed jagatud 4 sõltumatuks armeeks ja grupiks: Javori brigaad ja Ibari armee, mis tegutsesid Osmanite vägede vastu Novi Pazari piirkonnas; Kolmas armee, mis tegutses Osmanite vägede vastu Kosovo ja Metohija piirkonnas; esimene armee, mis tegutses Osmanite vägede vastu Põhja-Makedoonia piirkonnas; ja teine armee (tegutsedes Bulgaaria territooriumilt), mis tegutses Osmanite vägede vastu Ida-Makedoonia piirkonnas. Otsustavat lahingut eeldati võidelda Põhja-Makedoonia piirkonnas, täpsemalt Ovče Pole tasandikul, kuhu Osmanite Vardari armee peaväed eeldavasti koondusid.
Serbia ülemjuhatuse plaani kohaselt pidid 3 Serbia armeed (esimene, teine ja kolmas) ümber haarama ja hävitama Vardari armee selles piirkonnas, esimene armee pidi edenema põhjast (piki Vranje-Kumanovo-Ovče Pole joont), teine armee pidi edenema idast (piki Kriva Palanka-Kratovo-Ovče Pole joont) ja Kolmas armee pidi edenema loodest (piki Priština-Skopje-Ovče Pole joont). Selle plaani teostamisel oli põhiroll esimesel armeel, samas teine armee pidi ära lõikama Vardari armee taganemistee ning vajadusel ründama selle tagalat ja paremat tiiba. Kolmanda armee peamine sihtmärk oli võtta Kosovo ja Metohija ning vajadusel abistada esimest armeed Vardari armee vasaku tiiva ja tagala ründamisega. Ibari armeel ja Javori brigaadil oli Serbia plaanis väike roll: neilt oodati Novi Pazari sandžaki kindlustamist ja Kolmanda armee asendamist Kosovos pärast selle kaugemale lõunasse edenemist.
Serbia armee kindral (hiljem marssal) Putniki juhtimisel saavutas kolm otsustavat võitu Vardari Makedoonias, oma peamises sihtmärgis sõjas, hävitades tõhusalt Osmanite väed piirkonnas ja vallutades Põhja-Makedoonia. Nad aitasid ka montenegrolastel Sandžaki võtta ja saatsid 2 diviisi bulgaarlastele appi Edirnet piirama. Viimane lahing Makedoonia pärast oli Monastiri lahing, milles Osmanite Vardari armee riismed Kesk-Albaaniasse taganema sunniti. Pärast lahingut palus peaminister Pasic kindral Putnikul osa võtta võidujooksust Thessaloníkile. Putnik keeldus ja pööras oma armee läände, Albaania suunas, nähes ette, et tulevane vastasseis kreeklaste ja bulgaarlaste vahel Thessaloníki pärast oleks suuresti abiks Serbia plaanidele Vardari Makedoonias. Pärast suurriikide avaldatud survet hakkasid serblased Põhja-Albaaniast ja Sandžakist taanduma, kuigi nad jätsid maha oma raskesuurtükiväe pargi, et aidata montenegrolastel Shkodëri piiramist jätkata. 23. aprillil 1913 oli Shkodëri garnison sunnitud nälja tõttu alla andma.

Tagajärjed

Londoni leping lõpetas 30. mail 1913 esimese Balkani sõja. Kõik Osmanite territooriumid Enez-Kıyıköy joonest läänes loovutati Balkani Liidule, status quo järgi vaherahu ajal. Leping kuulutas välja ka Sõltumatu Albaania riigi. Peaaegu kogu uue Albaania riigi moodustamiseks määratud territoorium oli okupeeritud kas Serbia või Kreeka poolt, kes vastumeelselt oma väed välja viisid. Omades lahendamata vaidlusi Serbiaga Põhja-Makedoonia jagunemise üle ja Kreekaga Lõuna-Makedoonia jagunemise üle, valmistus Bulgaaria vajaduse tekkides probleeme jõuga lahendama ning hakkas oma vägesid Ida-Traakiast vaidlusalusesse piirkonda tooma. Soovimata mistahes survele järele anda, lahendasid Kreeka ja Serbia omavahelised erimeelsused ja sõlmisid 1. mail 1913 Bulgaaria vastu suunatud sõjalise liidu isegi enne, kui sõlmiti Londoni leping. Sellele järgnes 19. mail (1. juunil) "vastastikuse sõpruse ja kaitse" leping. Seega teise Balkani sõja kulissid olid püstitatud.

Mittevõitleva rahvastiku saatus

Esimene Balkani sõda põhjustas ulatuslikku kahju mittevõitlevale rahvastikule piirkondades, mida väed läbisid. Võidukad riigid kasutasid äsjaomandatud territooriumitel rahvusliku ja usulise assimileerimise poliitikat. Traakias ja Rodopes laastas Bulgaaria armee arvukalt türgi, kreeka ja pomaki külasid. 50 000 türklast põgenes Lozengradi piirkonda. Jaanuaris-veebruaris 1913 ristis Bulgaaria õigeusu kirik tuhandeid pomakke Rodope ja Pirini piirkondades. Vardari Makedoonias survestasid Serbia võimud alates 1912. aasta sügisest kohalikke inimesi end serblasteks kuulutama. VMRO loodud kohalikud valitsused Ohridis, Velesis ja teistes linnades saadeti laiali. Bulgaaria preestreid ja õpetajaid kiusati taga, sunniti põgenema ja asendati serblastega. Bulgaaria koolid suleti. Serbia väed viisid ellu kohaliku miilitsa relvitustamise poliitikat koos peksu ja ähvardustega. Kreeklased Edela-Makedoonias ajasid kohaliku rahvastiku seas samasugust poliitikat.

Nimepoleemika

Mõiste "esimene Balkani sõda" koostati järk-järgult, kahes peamises etapis. Pärast sõja puhkemist aastal 1912 märgiti seda maailma ajakirjanduses tavaliselt kui "Balkani" lihtsalt seetõttu, kuna selle teater oli Balkanil. Mistahes muu kindla mõiste puudumisel sellele sõjale oli märge "Balkani" iseenesest heakskiidetud mugav tehniline mõiste, kuigi kõik teadsid, et see oli lihtsalt järjekordne "Balkani" relvastatud konfliktide pikas reas ja seetõttu mitte erinev paljudest eelnenud Balkani sõdadest, mida piirkonnas läbi ajaloo on võideldud. Probleem mõistega tuli ilmsiks, kui aastal 1913 puhkes järgmine piirkondlik sõda. Niipea, kui järjest toimunud sõdu hakati märkima "esimese" ja "teisena", tekkis tõsine probleem: mõiste "esimene Balkani sõda" tähendas tegelikult seda, et mingil moel see oli "esimene" sõda Balkanil, vaatamata nii paljudele eelmistele sõdadele oma ajaloolise ebaõnne poolest tuntud piirkonnas. Siit alates oli juba hilja muuta laialt heakskiidetud mõistet ja sõda sattus historiograafiasse oma problemaatilise nimega.