google/wiki40b huggingface dataset:
Peeter Roosma

Peeter Roosma (sündinud 9. detsembril 1972) on Eesti jurist, kohtunik.
1995. aastal lõpetas ta Tartu Ülikooli õigusteaduskonna ja omandas 1997. aastal magistrikraadi Kesk-Euroopa Ülikoolist võrdleva konstitutsiooniõiguse alal.
Oma karjääri kohtutes alustas ta 1995. aastal Riigikohtu halduskolleegiumi konsultandina. Kaks aastat hiljem sai temast Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegiumi nõunik. Aastatel 1998–2003 oli Roosma lisaks nõuniku ametile Tartu Ülikooli riigi- ja haldusõiguse assistent, lugedes kursuseid riigiõigusest, inimõigustest ja põhiseaduslikkuse järelevalvest.
Aastatel 2004–2016 oli ta jurist Euroopa Inimõiguste Kohtus.
2015. aasta veebruaris kuulutas Riigikohtu esimees Riigikohtu uue liikme leidmiseks välja avaliku konkursi. Kohtunikuks kandideerisid Paavo Randma (Tartu Ringkonnakohtu kohtunik), Pavel Gontšarov (Tallinna Ringkonnakohtu kohtunik) ja Peeter Roosma ise. Valituks osutus Paavo Randma.
2015. aasta juunis kuulutas Riigikohtu esimees Riigikohtu uue liikme leidmiseks välja avaliku konkursi. Kohtunikuks kandideeris Peeter Roosma. Riigikohtu esimees, olles ära kuulanud Riigikohtu üldkogu ja kohtute haldamise nõukoja arvamuse, esitaski Riigikogule kandidaadina Roosma. 17. novembril 2015 otsustas Riigikogu Riigikohtu esimehe Priit Pikamäe ettepanekul nimetada Peeter Roosma riigikohtunikuks alates 1. märtsist 2016. Salajasel hääletusel oli otsuse poolt 58 Riigikogu liiget, vastu 7 ja erapooletuid 1. Ta andis ametivande 23. veebruaril 2016. Roosma on Riigikohtu kriminaalkolleegiumi ja põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegiumi liige.
2016. aastal nimetas Eesti valitsus kaheks aastaks Euroopa Inimõiguste Kohtu ad hoc kohtunikeks Madis Ernitsa, Meeli Kauri, Villem Lapimaa ja Peeter Roosma.
Detsembris 2018 esitas Eesti valitsus Euroopa Inimõiguste Kohtu kohtuniku ametikohale kolm kandidaati: Madis Ernits (Tartu Ringkonnakohtu halduskolleegiumi kohtunik), Meeli Kaur (Tallinna Ringkonnakohtu tsiviilkolleegiumi kohtunik) ja Peeter Roosma. Kandidaadid valis välja komisjon, kuhu kuulusid välisminister, justiitsminister, Riigikohtu esimees, õiguskantsler ja riigisekretär. Euroopa Nõukogu Parlamentaarne Assamblee valis 26. juuni 2019 hilisõhtul absoluutse häälteenamusega Eesti järgmiseks kohtunikuks Euroopa Inimõiguste Kohtus Peeter Roosma. Ta asub ametisse 4. jaanuarist 2020, kui lõppeb Julia Laffranque'i üheksa-aastane ametiaeg.
Peeter Roosma on avaldanud publikatsioone nii Eesti kui ka välismaa teadusajakirjades.
Pekka Himanen

Pekka Himanen (sündinud 19. novembril 1973) on soome filosoof.
Õppis Helsingi ülikoolis filosoofiat (ja kõrvalainena informaatikat) ja kaitses 1994 doktoritöö religioonifilosoofiast Soome noorima teadusdoktorina teemal "Bertrand Russelli väljakutse".
On töötanud Soomes (Helsingi ülikoolis), Suurbritannias ja Ameerika Ühendriikides (Stanfordi ülikoolis ja California ülikoolis Berkeleys) ning teinud väliuurimistööd Indias, Hiinas ja Jaapanis. 
Himanen on tegutsenud ka Soome presidendi, valitsuse (sealhulgas haridusministeeriumi) ja parlamendi nõunikuna infoühiskonna alal, olles pidevas dialoogis maailma juhtivate infotehnoloogiafirmadega inimkeskse infoühiskonna küsimustes. 
Viimasel ajal on Manuel Castells ja Himanen tegutsenud infotehnoloogia ja infoühiskonna uurimiskeskuse rajamisel. Himaneni raamatuid on tõlgitud rohkem kui 20 keelde.
Project Chanology

Projekt Chanology (inglise keeles Project Chanology), tuntud ka kui Operatsioon Chanology (Operation Chanology) on saientoloogia ja saientoloogia kiriku vastu suunatud protestiliikumine, mille eestvedajaks oli detsentraliseeritud aktivstide võrgustik Anonymous. Anonymouse tegevuse põhjustas saientoloogia kiriku katse 2008. aasta jaanuaris tsenseerida internetis lõike suurt vastukaja leidnud intervjuust saientoloog Tom Cruise'iga.
Anonymous kuulutas oma operatsiooni välja 21. jaanuaril 2008 YouTube'i laetud videoga "Message to Scientology", milles kirjeldab saientoloogia käitumist tsensuurina internetis ja seab võrgustiku eesmärgiks saientoloogia "internetist välja lüüa". Video ilmumisele järgnesid saientoloogia kiriku vastu suunatud DDoS-ründed, libakõned ja mustad faksid, mis olid mõeldud nende tegevust häirima. 2008. aasta veebruaris otsustati üle minna legaalsetele meetoditele, seejuures rahumeelsed protestid ja surve avaldamine Ameerika Ühendriikide maksuametile, et nood uuriks saientoloogia kirikule antud maksuvabastusega seotud asjaolusid.
Reaktsioonid saientoloogia kirikult olid erinevad. Algselt ütles üks pressiesindaja, et Anonymous on kiriku tegevusest valesti aru saanud. Teine nimetas neid "arvutinohikuteks". Hiljem hakkas kirik Anonymoust kirjeldama "küberterroristidena", kes sooritavad "vihakuritegusid religiooni suhtes".
Soontaga vald

Soontaga vald oli vald Pärnumaal aastail 1939–1950.
Vald moodustati senise Koonga valla maa-alast, välja arvatud Kodasma küla ning Ellamaa ja Rintali asunduste maa-alad; senise Vee valla Parasma asunduse maa-alast; senise Veltsa valla maa-alast, välja arvatud Tõitse, Oidremaa ja Nõmme külade, Oidremaa, Karinõmme ja Väänja asunduste, Oidremaa sooasunduse, Vigala metskonna Keblaste metsandiku osa, Mõtsu metskonna Mõtsu ja Tuudi metsandikkude osade ning nende piirkonnas asuvate heinamaatükkide maa-alad; senise Jõõpre valla lahusosa maa-alast seniste Audru ja Koonga valdade piiride vahel.
Vald kuulus Riigivolikogu 34. valimisringkonda, kust valiti Ants Oidermaa.
Vald kuulus Audru põllumeeste konvendi tegevus- ja valimispiirkonda.
Soontaga vallavanem oli Mihkel Soodla.
1945 augustis moodustati Soontaga vallas Lõpe külanõukogu keskusega Lõpe külas, Koonga külanõukogu keskusega Koonga külas ja Mihkli külanõukogu keskusega Keblaste külas. 1950. aastal Soontaga vald likvideeriti ja selle alad arvati Lihula rajooni koosseisu.
Nikolai Kummits

Looming

Kummits hingestas Tartu aguliolustikku, poetiseeris oma maalides ja joonistustes leebelt seda ainust keskkonda, mida tõesti väga hästi tundis. Kummitsa kujutatud allajäänud ja viletsad on oma toakeste lambi- ja küünlavalguse hägusas nimbuses peaaegu religioosselt ülendatud. Ta on maalinud nende üksildase ja armetu elu väikesed hetked kütkestavaks.
Valgele valgega ehk värviliselt

"Valgele valgega ehk värviliselt" on Tallinna I Internaatkooli koordineeritav projekt, mille eesmärk on arendada erivajadustega õpilaste kunsti- ja käelise tegevuse arengut, võimaldades neil loovtöödes väljendada oma vaimu- ja tundeelu ning tunnetada end looja, vaataja ja hindajana.

Sihtrühm

Erivajadustega (vaimu- või/ja liikumispuudega) noored vanuses 12–18 aastat Eestist ja väljastpoolt. Projektis osaletakse väikeste gruppidena koolidest ja muudest organisatsioonidest. Gruppi kuulub maksimaalselt viis noort ning juhendajateks üks õpetaja ja tema abiline (abiõpetaja, klassijuhataja, kasvataja).

Projektist

Projektil "Valgele valgega ehk värviliselt" algas kevadel 2006. Igakevadiste projektide käigus pööravad projektis osalejad tähelepanu kodu ja loodust puudutavatele teemadele, õppides end ümbritsevat vaatlema ning kujutama. Ühiselt on projekt välja andnud kaks õpilaste töödega illustreeritud kalendrit, videofilmi, välja pannud kuus erinevate teemakäsitlustega näitust Eesti Riiklikus Nukuteatris, Oskar Lutsu nimelises Raamatukogus Tartus, Tallinna I Internaatkoolis ning Kumu kunstimuuseumi fuajees ja Tallinna Botaanikaaias.
Õpilased on individuaalselt ja gruppidena saanud osa erinevates kunstiliikide, materjalide ja tehnikate õpitubadest, Kumu haridus- ja Tallinna Botaanikaaia loodusprogrammidest. Õpetajad on kunstiprojektide käigus saanud inspiratsiooni, teadmisi ja oskusi kutselistelt kunstnikelt nii keraamika kui ka portselanimaali valdkonnas, jaganud oma tööalaseid kogemusi üksteisega ning saanud võrrelda oma tööd ja selle tulemusi teiste sama valdkonna spetsialistidega. Projektis on läbi aegade osalenud Inglismaa, Norra, Taani, Türgi, Rootsi, Soome ja Saksamaa koolide õpilased ning nende juhendajad. Välispartnerite teemakäsitlused on toonud uusi ideid ja lähenemisi Eesti erikoolide õpetajate tööpraktikasse ja vastupidi.
Projekti on toetanud Tallinna Haridusamet, Hasartmängumaksu Nõukogu ja Kultuuriministeerium, Kristiine linnaosa valitsus ja eraettevõtted.
Erich Ludendorff

Tsitaat

Baltikumi kohta: 
„Ma otsustasin okupeeritud territooriumil jätkata seda valgustuslikku missiooni, mida sakslased olid neil aladel teostanud juba mitu sajandit. Sealne elanikkond, mis on tegelikult üks suur ras­side segu, pole kunagi olnud suuteline looma mingit oma kultuuri ja võiks omapead jäetuna langeda Poola mõju alla."
Rautaruukki

1960

Rautaruuki asutas Soome valitsus 1960. aastal. Asutamises osalesid ka Outokumpu, Valmet, Wärtsilä, Rauma-Repola ja Fiskars. Ettevõtte eesmärk oli tagada vajalike toorainete saadavus Soome metallitööstusega tegelevatele ettevõtetele, näiteks laevaehitajatele. Tehas Raahes võttis kasutusele pideva valu tehnika, samal ajal, kui ülejäänud Lääne-Euroopas kasutati endiselt vanemaid tehnikaid. Aastal 1960. alustati 6 töötajaga, kuid juba 1960. aastate lõpus töötas ettevõttes üle 1700 inimese.

1970

Rautaruukki hakkas tootma lehtmetalli ja torusid, et laiendada klientide hulka. Uus tehas avati Hämeenlinnas ja tootmist laiendati Raahe tehases. Kümnendi lõpus oli töötajate arv kasvanud üle 7000.

1980

Rautaruukki alustas laienemist Lääne-Euroopasse asutades müügikontoreid ja ostes teisi firmasid. Taanis osteti pindade värvimisega tegelev Metalcolour A/S, Norras terase hulgimüügiga tegelev CCB-Gruppen ja torude tootmistehas Schmacke Rohr GmbH Saksamaal. Taanis asutati 1989. aastal Stelform A/S. Kümnendi lõpus küündis töötajate arv peaaegu 10 000 inimeseni ja 1989. aastal läks ettevõte börsile.

1990

Ettevõte investeeris tootmise uuendamisse ja sisenes ehitusturule, kui omandas plekkkatuse tootja Rannila. Ida-Euroopa turud avanesid: kõigepealt Baltikum ja Poola, siis Venemaa, Ukraina, Tšehhi ja Ungari. Kümnendi lõpus oli Rautaruukkil üle 12 000 töötaja, neist 5000 väljaspool Soomet.

2000

Sakari Tamminen sai 2004. aasta jaanuaris Rautaruukki tegevjuhiks ja lükkas käima laialdase uuenduste programmi. Uue strateegia kohaselt keskendus Rautaruukki korporatsioon terasest erilahendustele, ehitus- ja inseneritööstusele. Võeti ette mitu keerukat projekti üle maailma.
Ettevõtte omandas 2004. aastal Velsa, 2005. aastal MetalPlasti ja Syneco Industri AB, 2006. aastal PPTH, OOO Ventalli, Omeo, AZST-Kolori ja Steel-Monti. Aastal 2005 viis laienes tegevus ka Hiina ja esimene Müügikontor avati 2009. aastal Hiinas Shanghais, 2012. aasta seisuga tegutseb müügikontor ka Pekingis.

2010

Ettevõtte organisatsiooni uuendati 2011. aastal ja see koosneb nüüd kolmest osakonnast. Avati müügikontor Mumbais.

Rautaruukki Eestis

Rautaruukki tegutseb eestis alates 1992. aastast ja annab Eestis tööd 115 inimesele. Ruukki tootmisüksus Eestis paikneb Pärnus. Aastal 2009 koondati sinna kogu Baltikumis toimuv tootmine ning väikesed tootmisüksused Riias ja Vilniuses suleti.
Sirje Virkus

Sirje Virkus (kuni abiellumiseni Lehtla, sündinud 15. detsembril 1956 Pärnus) on eesti infoteadlane ja Tallinna Ülikooli infoteaduse professor.

Haridus

Lõpetas 1975 Pärnu 1. Keskkooli ja 1979 Tallinna Pedagoogilise Instituudi. Kaitses magistrikraadi infoteaduses 1996. aastal Tallinna Pedagoogikaülikoolis. Kaitses doktorikraadi info- ja kommunikatsiooniteadustes Manchesteri Metropoli Ülikoolis Ühendkuningriigis 2011. aastal.

Töö

1978-1985 Eesti Teadus- ja Tehnikainformatsiooni ning Majandusuuringute Instituudis. Alates 1985. aasta augustist Tallinna Ülikoolis: 1999–2002  ja 2005-2007 infoteaduste osakonna juhataja, 1999-2000 sotsiaalteaduskonna teadus- ja välissuhete prodekaan, alates 2015 infoteaduste akadeemilise suuna juht. Alates 2012 Tallinna Ülikooli infoteaduse professor.

Teadustöö

Teadustegevus on seotud infopädevuse, infokultuuri ning info- ja raamatukogundusliku hariduse uurimisega. ETISe andmetel on tema publikatsioonide arv 274. Tema juhendamisel on kaitstud 38 magistritööd ja kaks doktoritööd.

Erialane tegevus

Ajakirja Infofoorum asutaja ja peatoimetaja (a-st 1996-2005), ajakirjade Library Review, Global Knowledge, Memory and Communication, Journal of Integrated Information Management,Qualitative and Quantitative Methods in Libraries,Nordic Journal of Information Literacy in Higher Education, Education for Information, Information Research ja teaduskogumike seeria Knowledge & Information: Studies in Information Science toimetuskolleegiumi liige. European Association of Distance Teaching Universities juhatuse liige (2003–2016) ja täidesaatva komitee liige (2009–2011), Library and Learning Support Academic Network of European Assocition of Distance Teaching Universities liige (a-st 1998; aseesimees 1998–99, esimees 1999–2002). Euroopa Raamatukogu- ja Infoalase Hariduse ja Uuringute Assotsiatsiooni (European Association for Library and Information Education and Research/EUCLID) juhatuse liige (2018-).

Tunnustused

2011 Tallinna Ülikooli teenetemärk
2008 Emeraldi parima artikli auhind. Artikkel: Abdullahi, I., Kajberg, L., Virkus, S. Internationalization of LIS education in Europe and North America, New Library World, 108 (182), 2007
Bilateraalne sümmeetria

Bilateraalne sümmeetria ehk bilateraalsümmeetria ehk kahekülgne sümmeetria) on üks paljudest sümmeetriatüüpidest. Näieks, bioloogias on see sümmeetriatüüp vaadeldav kui organismi kehaehitusplaani võimalik kaheks jaotamine vaid ühe sümmeetriatasandiga, mille tagajärjel saab kahte osa vaadelda üksteise peegelpiltidena.
Bilateraalne sümmeetria on aktiivselt liikuvatel loomadel, kuna neil on eristunud ees- ja tagaots, kõhtmine ja selgmine pool ning vasak ja parem külg. Bilateraalne sümmeetria esineb enamikul hulkraksetel loomadel ja mõnedel taimedel. Bilateraalsed on näiteks rõngussid ja keelikloomad, kaasa arvatud inimene.
Bilateraalset sümmeetriat esineb ka taimeriigis. Näiteks lehed nii puudel kui rohttaimedel on tavaliselt sümmeetrilised. Mõned taimed, näiteks orhideed ja liblikõielised, võivad olla täielikult kahekülgselt sümmeetrilised.
Bilateraalne sümmeetria kehtib ainult keha väliskuju, mitte siseelundite asetuse kohta. Näiteks inimesel on süda ja põrn vasakul pool, aga maks ja sapipõis paremal pool.
Bilateraalne sümmeetria ei tähenda siiski täielikku sümmeetriat viimase üksikasjani. Näiteks sünnimärgid inimese kehal paiknevad ebasümmeetriliselt.
Kahekülgse ja radiaalsümmeetria kombineerumise tulemusel tekib biradiaalsümmeetria ehk kaksikradiaalsümmeetria. See esineb näiteks kammloomadel ja mõnel algsuuste rühmal.
Châtelaine

Châtelaine ([ʃætəleɪn], 'lossiproua'; prantsuskeelne châtelaine on naisvorm sõnast châtelain 'kastellaan', 'lossihärra') on vöö küljes kantav ehiskinnitus, mille küljes ripuvad ketikeste otsas igapäevases majapidamises tarvilikud väikesed esemed nagu võtmed, käärid, kell, sõrmkübar, nuusksoola- või lõhnaveepudel vms. Tänapäeva ehtestilistikas võib see tähendada mitmete ripatsitega ehet, mida kantakse vööl või rinnas või kehal.
Viikingi- ja rahvasterännuaja arheoloogilise materjali kontekstis nimetatakse sellist tarbeesemeid kandvate ketikeste kimpu ahela ketilüli kuju järgi varrasahelikuks.

Ajaloost

Ese on pika ajalooga, pisiesemetega ketikimp nii tarbeesemena kui ka ehtena on olnud kasutusel Vana-Rooma ajast kuni 19. sajandini. Kuigi 18. sajandil oli selle ehte hiilgeaeg, tuli sõna vööripatsi tähenduses prantsuse keeles kasutusele alles 19. sajandil, lühendina väljendist chaîne châtelaine 'lossiproua kett'. 19. sajandil omandas châtelaine majaemanda staatuse sümboli tähenduse, selle kandjaks oli sageli perekonna vanim naine, kes võis kamandada teenijaid ja otsustada ainuisikuliselt perekonnaliikmete ligipääsu üle väärisesemetele. 
2006. aastal korraldas Ameerika kollektsionäär ja kuraator Helen W. Drutt rahvusvahelise ehtekunstinäituse "Challenging the Châtelaine" (avati Helsingi Disainimuuseumis, eksponeeriti ka Tarbekunsti- ja Disainimuuseumis Tallinnas 2007. aastal eestikeelse pealkirjaga "Tõlgendades châtelaine'i"), mis koondas 78 rahvusvaheliselt tuntud ehtekunstniku teost ja esitas nende tänapäevaseid tõlgendusi sellest ajaloolisest ehtetüübist (Eestist Kadri Mälk, Eve Margus-Villems ja Kristi Paap).
Printsess Elisabeth

Eraelu

Printsess Elisabeth oli 26 aastat vabaabielus Claus Hermanseniga, kuni mehe surmani 2006. aastal. Sellest kooselust lapsi ei sündinud.

Töökohad

Aastail 1956–2001 töötas printsess Taani välisministeeriumis.
Maria Karamzina

Maria Vladimirovna Karamzina (sündinud Maria Maksimova; 19. jaanuar 1900 Peterburi – 17. mai 1942 Novõi Vasjugan) oli vene ja Eesti luuletaja, kirjanik, kirjanduskriitik ja tõlkija.

Elulugu

Pärast 1917. aasta revolutsioone kolis tema pere Prahasse. Seal abiellus tollane Maria Maksimova Praha ülikooli vene õigusteaduskonna privaatdotsendi Ivan Davidovitš Grimmiga, kelle isa David Grimm oli 1910–1911 olnud Peterburi ülikooli rektor. 1927. aastal asusid mõlemad elama Tartusse.
Eestis kohtus Maria Grimm Vassili Aleksandrovitš Karamziniga, ajaloolase Nikolai Karamzini venna pojapojaga. Abiellunud, kolisid Karamzinid Kiviõlisse, kus Vene kodusõja järel elas rühm vene valgeid emigrante. Maria Karamzinal oli kolm poega: üks esimesest, kaks teisest abielust.
Pärast Eesti liitmist NSV Liiduga 1940. aastal arreteeriti aadlik ja endine rittmeister Vassili Karamzin peagi, 1941. aasta juunis lasti ta maha. Tema naine ja alaealised lapsed küüditati 14. juunil 1941 Volkovo asulasse Narõmi krais Siberis. Maria Karamzina suri 1942. aasta mais nälja ja haiguste kätte haiglabarakis Tomski oblastis, Novõi Vasjugani asulas.
Hiljem võttis üks Maria Karamzina kunagisi Kiviõli naabreid lastekodust enda juurde ühe tema poja, Mihhaili.

Looming

Maria Karamzina luulekogu "Ковчег" ilmus Narvas 1939. aastal vene kirjaniku ja Nobeli laureaadi (1933) Ivan Bunini soovitusel, kellega Maria Karamzina oli kohtunud 1938. aastal Tallinnas. Karamzina pidas kirjavahetust ka Vladislav Hodasevitši, Ivan Šmeljovi ja peapiiskop Joann Šahhovskoiga. Tema luuletused ilmusid ka kogumikus "Поэзия узников ГУЛАГа" 2005. aastal.
2008. aastal ilmus Tallinnas raamat "Ковчег: стихотворения, судьба, памятные встречи, письма И. А. Бунина к М. В. Карамзиной"
Rasmus Mägi

Isiklikku

Teda treenivad vanemad Taivo ja Anne Mägi.
Tema õde Maris Mägi on samuti olnud edukas kergejõustiklane, poolõde Kadri Jukk on võimleja.
Liptovský Mikuláš

Ajalugu

Asulat on esmamainitud 1286. aastal nime all possessio Scentmiklos. 1360 andis kuningas Lajos I asulale linnaõigused. 1677 sai Liptó komitaadi halduskeskuseks. 1952. aastani oli linna nimi Liptovský Svätý Mikuláš.
1713 hukati Liptovský Mikulášis röövlipealikust slovaki rahvuskangelane Juraj Jánošík.
19. sajandil muutus linn üheks slovaki rahvusliku liikumise keskustest, kus tegutses evangeelne slovaki intelligents.
1970. aastatel rajati linna lähedale Liptovi paisjärv.
2001. aastal olid 94% elanikest slovakid, 2,3% mustlased ja 2,1% tšehhid.
Linnas asuvad 15. sajandist pärinev Püha Nikolause roomakatoliku kirik, 18. sajandil rajatud evangeelne kirik ja sünagoog. 
Linna läbib Žilina–Košice raudtee.
Koivaliina kirikumõis

Koivaliina kirikumõis ehk Gaujiena kirikumõis (saksa keeles Adsel Pastorat, läti keeles Gaujienas mācītājmuiža) oli kirikumõis Liivimaal Valga kreisis Koivaliina kihelkonnas. Tänapäeval asub mõisakompleks Lätis Ape piirkonnas Koivaliina vallas.
Mõisa on esmakordselt mainitud aastal 1631.
Mõisakompleksi kuuluvad aastal 1761 valminud peahoone, ait aastast 1788, laut aastast 1666 ja XIX sajandil valminud tall ning tõllakuur. Hooned on puidust ja baroksed. Siseruumid on peahoones kujundatud anfilaadina. Säilinud on ka mantelkorsten, baroksed XVIII sajandil valmistatud uksed ja samast ajast pärinevad klassitsistlikud seinamaalingud. Kirikumõisa hooned on riikliku kaitse all olevad muinsusmälestised.

Mõisa suurus

Bienenstammi andmetel ei kuulunud mõisale 1816. aastal maad, samuti ei allunud sellele mitte ühtki hinge.
Ka agraarreformi ajal mõisa maid eraldi ei arvestatud. Tol ajal oli Koivaliina kirikumõisa pindala koos Dārta karjamõisaga ja Koivaliina mõisaga 2665,44 hektarit.
Bosjöklosteri loss

Bosjöklosteri loss on loss Rootsis Skåne läänis Ringsjöni järve ääres Hööri vallas. 
Lossikompleksi kuuluvad Bosjöklosteri kirik, linnuseaed, roosiaed, aiaterrassid ja ürdiaed. 
Lossis korraldatakse kunstinäitusi, seal on restoran ja muuseum. Iga aasta septembri alguses toimuvad Skåne päevad.
Riigitee 23 ja lossi vahel on golfiklubi  Bosjökloster GK.

Ajalugu

Bosjökloster rajati algselt 1080. aastatel nunnakloostrina (Bosø klooster). See  oli üks Skåne rikkamaid  kloostreid ja kuulus benediktlaste ordule.  Vanim kloostrit mainiv dokument pärineb 1181. aastast ja selle kirjutas paavst Lucius III. Legendi järgi annetati kloostrimaad Tord Thottile. 
Reformatsiooni ajal klooster suleti ning maad läksid 1537 Taani kuningriigi omandusse. Klooster läänistati viimasele Lundi peapiiskopile Torbern Billele tingimusel, et ta hoolitseb kloostri nunnade eest. 16. sajandil ehitati klooster ümber lossiks ja algehitisest säilitati ainult mõned üksikud osad. Umbes  1560 andis Frederik II kloostri vahetuskaubana Skåne lesestunud aadlidaamile Thale Ulfstandile. Tema initsiaalid ja aastaarv 1569, mis on lõigatud tammepuust peauste peale, on siiani nähtavad. Nii läks loss Ulfstandide suguvõsale. Aastal 1629 läks loss abielu kaudu Beckide suguvõsale, kuid kui Jochum Beck oma varanduse kaotas, müüdi see ta võlgade katteks Corfitz Ulfeldtile, kelle omandusse see Skåne vallutamiseni jäi. Rootsi kroon konfiskeeris Bosjöklosteri. Sellele ei pööratud sellele suurt tähelepanu ja hoone hakkas lagunema. Aastal 1735 sai Corfitz Ludvig Beck-Friis kohtuotsusega mõisa Beckidele tagasi. Beckid renoveerisid lossi.  Pärast parun Lave Beck-Friisi surma müüdi loss 1908 Bonde suguvõssa kuuluvale Philip Bondele. Praegu kuulub see tema järeltulijale Tord Bondele. Alates  1962. aastast on loss avalikkusele avatud.
Elektrirong

Elektrirong on elektri jõul sõitev rong. Elektrirongid (inglise k. electric multiple unit) koosnevad veomootoritega mootorvagunitest, juhikabiiniga juhtvagunitest ja veomootoriteta reisivagunitest.
Elektrifitseeritud raudtee ehk elektriraudtee kohal on kontaktliin, millest elektrirongid vooluvõtturite abil elektrivoolu saavad. Mõnes riigis saavad rongid elektrienergiat ka toiterööpast. Elektriahela teiseks pooluseks on üldjuhul rööbastee, mille rööpad on omavahel elektriliselt ühendatud ehk sillatud.
Elektrironge hakati kasutama 19. sajandi lõpul. Augustis 1883 avati elektriraudtee Brightonis. Saksamaa esimesed elektriraudteed avati 1895 liinil Meckenbeuren–Tettnang, 1900 Mansfeldi kandis ja 1903 Hamburgi kandis.
NSV Liidus olid kaks esimest elektriraudteed Bakuu–Surahhanõ (1926, pinge 1200 V) ja Moskva–Mõtištši (1929, pinge 1500 V). 1950-ndatel mindi NSV Liidus üle pingele 3000 V, kuid kümnendi lõpus hakati paralleelselt tootma juba selliseid ronge, mille tööpinge on 25 kV.
Elektrirongi koguvõimsus on 700–1000 kW. Tänapäeva elektrongid suudavad arendada kiirust üle 200 km/h.

Elektriraudtee Eestis

Eestis (Tallinnas ja Harjumaal) korraldab elektrirongiliiklust Elron.
Eesti esimene, 11,2 km pikkune regulaarne elektrirongiliin avati 1. oktoobril 1924 Tallinna (Balti jaam) ja Pääsküla vahel.
1941 lõpetati elektrirongiliiklus. Kogu veerem viidi Permi, mis sel ajal kandis nime Molotov. 1942–1944 demonteeriti elektriraudtee kontaktvõrk.
1946 elektriraudtee taastati. Liiklus algas 18. augustil. Kasutati sõjasaagiks saadud Berliini elektrironge, mille jaoks ehitati kõrged ooteplatvormid. Elektriraudtee pikendati 1958 Pääskülast Kloogani, (Keilani 1958, Kloogani 1960) 1960 Klooga-Rannale, 1962 Paldiskisse, 1965 Vasalemma, 1978 Aegviiduni (Kehrani juba 1973. aastal) ja 1981 Riisipereni.
Ülemaailmsed Rohelised

Ülemaailmsed Rohelised (Global Greens) on ülemaailmne roheliste parteide ja roheliste liikumiste võrgustik. 
Ühendus loodi 2001. aastal Canberras toimunud konverentsil. Teine ülemaailmne konverents toimus 2008. aastal São Paulos.
Silmalaug

Kalad

Kaladel silmalaud puuduvad.

Maolised

Madude silmi ei kata liikuvad silmalaud, vaid kokkukasvanud laugudest moodustunud läbipaistev nahk – nahkkile, mis katab sarvkesta ja uueneb üheskoos kestamisega.

Inimene

Laugude välimine pind on kaetud õhukese nahaga. Sisepinda katab aga lau-sidekest.