Barca raport

Barca raport (inglise Barca report, pikemalt: An agenda for a reformed Cohesion Policy) on Euroopa Komisjoni regionaalpoliitika peadirektoraadi (DG REGIO) nõudmisel koostatud sõltumatu teaduslik uuring  Euroopa ühtekuuluvuspoliitika reformimisest, mille koostas Itaalia majandus- ja rahandusministeeriumi peadirektor Fabrizio Barca ning mis avalikustati 27. aprillil 2009.

Barca raporti struktuur ja peamine eesmärk

Barca raport püüab vastata järgmisele küsimusele: kas ühtekuuluvuspoliitika oma senise ülesehitusega on olnud sobilik senistele väljakutsetele? Raporti peamine raskuskese asub ettepanekutel, mis peaksid ühtekuuluvuspoliitikale taaskord andma võtmerolli Euroopa integratsiooni dünaamikas. Raporti võib jagada viieks osaks, mis sisaldavad katkeid majandusteooriast, poliitilisest visioonist ning praktilistest kaalutlustest. Kommenteeritud kokkuvõte esitleb kümmet halduspoliitika reformimiseks ettenähtud sammast. Barca raporti väärtus seisneb aga pigem selle äärmiselt põhjalikus diskussioonis selle üle, mis teeb ühtekuuluvuspoliitika eeskujulikuks poliitikaks, milliseid selle poliitika elemente tuleks säilitada ning edaspidi veelgi enam süvendada, millised liialdused ning väärarusaamad tuleks eemaldada või teistmoodi väljendada.

Esimene osa

Barca raporti esimene osa on pühendatud Euroopa Liidu kohapõhise arengupoliitika õigustuseks ning selle eesmärkide tutvustamiseks. Siinkohal tuuakse võrdlus Ameerika Ühendriikidega, vaidlemaks vastu ettepanekutele asendada ühtekuuluvuspoliitika valdkondliku poliitikaga ning viitab kohapõhise poliitika vajadusele, mis on defineeritud kui (1) pikaajaline arengustrateegia, võitlemaks ressursside täispotentsiaali alakasutuse ning püsiva sotsiaalse ebavõrdsusega antud piirkonnas; (2) poliitika, mis on keskendunud avalike hüvede ja teenuste integreeritud tootmisele, mis on paika pandud piirkondlike eelistuste ning teadmistega läbi osalusdemokraatia; (3) süsteem, mis toetab mitmetasandilist valitsemist, hõlmates rangeid tingimusi raha liikumisele.

Teine osa

Raporti teine osa uurib praegust ühtekuuluvuspoliitikat ja selle ajalugu ning annab sellele hinnangu. Raportis viidatakse tõsiasjale, et ühtekuuluvuspoliitika on mänginud olulist rolli “paradigma vahetuses” riikliku, regionaalse ning kohaliku tasandi poliitika teostamisel, toetamaks majanduskasvu, investeeringuid, inimressursside arengut ning igapäevast demokraatiat. Samas leitakse raportis, et ühtekuuluvuspoliitika ei ole suutnud luua laiaulatuslikku konsensust Euroopas, anda läbipaistvust kõige efektiivsematele meetoditele ega ka stimuleerida pidevat innovatsiooni kohapeal.

Kolmas osa

Kolmas osa keskendub raporti ettepanekute täpsustamisele. Raport viitab senise poliitika suunamuutmise vajadusele, mis põhineb viiel üldisel printsiibil, lähtudes eelnevatest kogemustest: ressursside kontsentreeritus, toetuste orienteeritus tulemuste saavutamiseks, mobilisatsioon ning õppimine, Euroopa Komisjoni tugevdamine ning kõrgetasemelise kontrolli ja tasakaalu süsteemi tugevdamine. Rõhutatakse, et tehtud ettepanekuid ei saa rakendada järk-järgult, vaid tuleb täide viia üheaegselt.

Neljas osa

Barca raporti neljas osa tegeleb prioriteetidega, millele ühtekuuluvuspoliitika peaks keskenduma. Välja on toodud kuus keskset prioriteeti: innovatsioon, kliimamuutused, migratsioon, lapsed, oskused ja vananemine.

Viies osa

Raporti viies osa keskendub valitsemistavadele. Esile kerkib arvamus, et ühtekuuluvuspoliitikat tuleks rakendada kõikjal, keskendudes eeskätt vähem arenenud regioonidele. Raportis prognoositakse toetuste eraldamist järgmise skeemi alusel: rohkem kui 80% vähem arenenud piirkondadele ning 15% teistele. Samuti vihjab raport vajadusele luua tingimused piiriülestele koostööprogrammidele.

Barca raporti kümme sammast

1. Põhiprioriteetidele keskendumine

Euroopa Liit peaks suunama 65% oma toetustest kolmele-neljale põhiprioriteedile, mis jaotub liikmesriikide ja regioonide vahel vastavalt vajadustele ning strateegiale.

2. Uus strateegiline võrgustik

Dialoogi Euroopa Komisjoni ning liikmesriikide vahel tuleks võimendada ning see peaks põhinema European Strategic Development Framework printsiipidel, seades kindlad indikaatorid, eesmärgid ning printsiibid tulemuslikkuse hindamiseks.

3. Uus lepinguline suhe, rakendamine ja aruandlus

Komisjon ning liikmesriigid peaksid looma uut tüüpi lepingulise suhte, mis põhineb tulemuslikkusel ning kontrollitavatel kohustustel.

4. Tugevdatud valitsemine põhiproriteetide suunas

Euroopa Komisjon peaks kindlaks määrama tingimused riiklikele institutsioonidele toetuste jaotamiseks, lähtuvalt kindlaksmääratud prioriteetidest ning hindama eesmärkide täitmist.

5. Täiendavate, innovaatiliste ning paindlike kulutuste edendamine

Euroopa Komisjon peaks tugevdama “täiendavuse” printsiipi, mis tagab, et liikmesriigid ei asenda riiklikke kulutusi EL kulutustega. Lepinguline kohustus on vajalik, tagamaks seda, et meetmed oleksid uuenduslikud ning omaksid lisandväärtust.

6. Edendada eksperimenteerimist ja kohalike osalejate mobiliseerimist

Komisjon ning liikmesriigid peaksid julgustama eksperimenteerimist ning parema tasakaalu loomist kohalikus poliitikas osalemise ning huvirühmade “kaaperdatud” poliitika vältimise vahel.

7. Edendada õppeprotsessi: liikuda võimalike mõjude hindamise suunas

Parem meetodite disain ning rakendamine, hindamaks, millised tulemused oleksid olnud, kui sekkumine poleks aset leidnud, võimaldab paremini aru saada, millised meetodid kuskil “töötavad”.

8. Tugevdada Euroopa Komisjoni kui kompetentsikeskuse rolli

Arendada suuremat spetsialiseerumist Euroopa Komisjonis paremini koordineerides peadirektoraate selleks, et sobitada suurenenud rolli ning kaalutlusõigust Euroopa Komisjoni poliitikas.

9. Finantsjuhtimise ja kontrolli käsitlemine

Saavutada suuremat efektiivsust struktuurifondide haldamisel, jätkates käimasolevat lihtsustamise kava ning kaaludes ka teisi meetmeid, vähendamaks kulutusi ning koormust Euroopa Komisjonile, liikmesriikidele ning abisaajatele.

10. Tugevdada kontrolli ja tasakaalu kõrgetasemelist poliitilist süsteemi

Tugevdatud kontrollide ja tasakaalu süsteem Euroopa Komisjoni, Euroopa Parlamendi ning Euroopa Nõukogu vahel, luues ametliku kohesioonipoliitika nõukogu.

Euroopa Liidu ühtekuuluvuspoliitika Eestis

Perioodil 2007–2013 keskendub ühtekuuluvuspoliitika Eestis peamiselt neljale valdkonnale: keskkond, investeeringud transpordi infrastruktuuri, teadus- ja arendustöö ning innovatsioon, väljaõpe ja haridus. Lisaks eelnimetatud neljale valdkonnale eraldatakse vahendeid ka ettevõtluse, eriti just väikese ja keskmise suurusega ettevõtluse toetamiseks. Kuna tänapäeva Euroopas sõltub majanduslik edu tihti regiooni võimest arendada välja võrkusid teiste regioonidega, siis on Eesti Euroopa Regionaalarengu Fondi abiga panustanud seitsmes territoriaalses koostööprogrammis osalemisse: 2 piiriülest koostööprogrammi (Eesti-Läti ja Kesk-Baltimaad koos Soome, Rootsi ja Lätiga), riikidevaheline “Läänemere piirkonna “ programm (osalevad 9 EL liikmesriiki ja Venemaa) ning Eesti osaleb ka kõigis neljas regioonidevahelises koostööprogrammis.