Kaarma õpetajate seminar

Kaarma õpetajate seminar (vene keeles Кармельская учительская семинария) oli Saaremaal Kaarmal asunud pedagoogikaõppeasutus, mis tegutses aastail 1871–1910.

Asutamine ja ülevalpidamine

Kuni 19. sajandi keskpaigani said Saaremaa luteri usu vallakoolid õpetajaid peamiselt kohalikest kihelkonnakoolidest. Et Saaremaa kihelkonnakoolide õpetuse tase jäi tunduvalt maha Liivimaa mandriosa koolidest, oli ka sealsete rahvakooliõpetajate pedagoogiline ettevalmistus nõrgem. Külakoolmeistrite haridustaseme tõstmiseks valis Saaremaa sinod 1867. aastal õpetajate seminari asutamiseks komitee, kes pöördus vastavasisulise ettepanekuga Saaremaa rüütelkonna poole. Saaremaa rüütelkond otsustas seminari finantseerimise enda kanda võtta, andes asutamiskuludeks 2000 hõberubla ning määras iga-aastaseks toetuseks 1000 hõberubla. Seminari jaoks renditi talu Kaarma kirikumõisalt ja 1870. aastaks valmis ühekordne seminarihoone.
Seminari üle teostas järelevalvet Saaremaa ülemkirikuvöörmünder. Alates 1882. aastast vähendati kiriku osa seminari juhtimises ja õppeasutus allutati rohkem Saaremaa rüütelkonnale. 1886. aastast teostas seminari üle järelevalvet inspektor. Seminari tööd juhtis direktor.

Direktorid ja õpetajad

Seminari esimene direktor oli Kaarma pastor Julius Leo Immanuel Girgensohn, kellele aastail 1881–1884 järgnes Kaarma pastori ja seminari direktorina luuletaja ja kultuuriloolane Martin Lipp. 1885. aastast oli seminari direktoriks kultuuriloolane ja tõlkija Friedrich Wilhelm Ederberg.
Seminari esimene õpetaja oli kuni aastani 1882 pedagoog ja põllumajandustegelane Georg Markus. Aastail 1882–1900 oli seminari õpetajaks Thomas Undritz. Pärast Undritzi lahkumist kuni seminari sulgemiseni oli seminari õpetajaks Johann Kirotar. Alates 1886. aastast oli seminari palgal ka abiõpetaja, kelle ülesandeks oli peamiselt vene keele õpetamine. 1887. aastani oli abiõpetajaks Mart Reinik.

Õppetöö

Kaarma õpetajate seminari eesmärgiks oli vallaametnike ning küla- ja kihelkonnakoolmeistrite ettevalmistamine. Seminari võeti vastu kihelkonnakooliharidusega noormehi, kursus kestis esialgu kolm aastat, alates 1903. aastast pikendati seda ühe aasta võrra. Õppetöö toimus esialgu eesti keeles, alates 1880. aastate teisest poolest hakati seoses venestamisreformidega järk-järgult üle minema vene õppekeelele.
Seminari põhikiri nägi ette 12 õpilase tasuta koolitamise, kellele lisaks võis vastu võtta ka õppemaksu maksvaid noormehi.
Õppeaineteks olid seminari algaastatel nooremas jaos eesti keel, saksa keel, usuõpetus, matemaatika, geograafia, laulmine, orelimäng ja joonestamine. Vanemas jaos lisandusid vene keel ja ajalugu. 1882. aastal kinnitatud ja pikemat aega kehtinud seminari õppekava kohaselt kuulusid kohustuslike ainete hulka usuõpetus, eesti keel, vene keel, saksa keel, aritmeetika, sissejuhatus geomeetriasse, üldajalugu, Venemaa ja Baltimaade geograafia, laulmine, orelimäng ja looduslugu. Vabatahtlikult võis õppida veel põllumajanduslikke aineid, talurahvaseadusi, võimlemist ja käsitööd. 1886. aastal asendati vabatahtlikud õppeained pedagoogika, ilukirja ja joonestamisega. 1880. aastate teisest poolest süvendati vene keele õpetamist ja alates 1901. aastast õpetati vene keeles kõiki aineid peale üldajaloo.

Õpilased

Seminari esimese põhikirja järgi tuli õppemaksuta vastu võtta üks õpilane igast Saaremaa 12 kihelkonnast. Lisaks võis tasulisse õppesse astuda veel samapalju õpilasi, kusjuures väljastpoolt Saare- ja Muhumaad tulnud seminaristide õppemaks oli kaks korda suurem. Õpilaste arv aastati oli kõikuv, püsides enamasti 25 ümber. Seminari nimekamate kasvandike hulka kuulub näiteks Eesti haridustegelane ja hilisem haridusminister Friedrich Sauer.