Hippokrates

Elulugu

Hippokrates
sündis Kosi saarel umbes aastal 460 eKr ja suri umbes aastal 377 eKr Tessaalias. Tema isa Herakleides
oli arst, kellel oli seitse poega. Hippokratese pojad Thessalos ja Drako ning tema väimees Polybos olid samuti silmapaistvad arstid.
Hippokrates
alustas arstiõpinguid kodusaarel Kosil ja jätkas Knidosel, Thasosel ja
Tessaalias, hiljem ka Egiptuses, Lüüdias ja Sküütias. Kuigi Hippokrates reisis
palju, töötas ta peamiselt Kosi saarel arstina ja arstiteaduse õpetajana. Hippokratese
kuulsus levis kaugele ja tema patsientide hulka kuulusid ka Makedoonia
valitseja Archelaos Perdikkas ning Pärsia valitseja Artaksekses I. Ateena linn kutsus
Hippokratese appi aastal 430 eKr, kui seda laastas hävitav epideemia.

Arstiteaduse isa

Arstiteaduse isaks on nimetatud Hippokratest seetõttu, et ta oli esimene läänemaailma arst, kes tahtis eristada arstiteaduse usust. Hippokratese arvates ei ole haigused jumala põhjustatud, vaid kõigil
haigustel on omad loomulikud põhjused. Antiik-Kreeka oli siiski filosoofia
lummuses. Teadus ei arenenud, sest tähelepanu oli pööratud välismaailmast
sisemaailma, metafüüsikasse, moraali ja eetikasse. Katseid ei tehtud, vaid rahulduti
vaatluse ja kogemusega ilma võrdluseta. Seetõttu jäi ka arstiteadus suurelt
osalt kasutuks ja ekslikele lähtekohtadele toetuvaks. Arusaamad anatoomiast,
füsioloogiast ja patoloogiast olid puudulikud. Uues suunas oli tähtsaimaks Hippokratese tõdemus,
et haigeid peab isoleerima tervetest ja vett peab keetma haiguste leviku
vältimiseks.
Hippokratese tähtsaim pärand on tervishoiu
eetikareeglid, mis on tuntud kui Hippokratese vanne.

Humoraalpatoloogia

Kosi saarel õitses Asklepiaadide arstikool Hippokratese juhtimisel, kes pidas organismi mitmetest osistest tähtsaimaks vedelikke – verd (kuum ja niiske), lima (külm ja niiske), kollast sappi (kuum
ja kuiv) ja musta sappi (külm ja kuiv). Hippokratese koolkonnas oli
põhimõtteks, et kui nende vedelike segu on tasakaalus (krasis), siis on organism terve. Tasakaalutuse korral (dyskrasia) korral tekib haigus. Haiguste põhjusteks peeti sisemisi ja väliseid põhjuseid. Toitumine ja
liikumisharjumused seesmiselt ning kliima, tuuled ja aastaajad väliselt
mõjutasid organismi tasakaalu. See filosoofia oli ka kõigi põetamispõhimõtete
aluseks.
Seesugust haiguste olemuse õpetust hakati nimetama humoraalpatoloogiaks, mis püsis oma
põhijoontes kuni 15. sajandini, osaliselt isegi 19. sajandini.

Ravimine

Hippokratese
järgi on olemas teatud elu alalhoidev vaimne ja parandav võime, mida ta käsitles
arsti oskuste alusena. Oskust parandada haigusi ja ravitseda inimesi võidi
saavutada vaid kogemuste abil. Üksikute sümptomite avastamine lõi aluse haigusilmingute üldiste seaduspärasuste tundmiseks. Kliiniliste vaatluste
tegemist kasutati kontrollimiseks, kinnitamiseks ja kuulamiseks. Hippokratese
kirjutistes on esitatud kõik 42 kliinilist kirjeldust ja need on nii
kõrgetasemelised, et samaväärse tasemega kirjeldusi ilmus hiljem alles pärast 1500. aastat.
Haiguse arengus peeti pöördepunktiks kriisi, mille järel haige paranes või suri. Haiguse edenemisele tuginedes püüti prognoosida kriisi tulemust.
See lahendas ka haiguse prognoosi küsimuse, mida Hippokratese ravimiteaduse
esindajad pidasid tähtsaks. Kui kriisi kohta ennustati, et patsient sureb, siis
ka hoiduti põetamisest. Hippokrates osales ise aktiivselt haiguse ravimisel,
kuid teisest küljest ta rõhutas põetusmeetodite hoolikat läbimõtlemist. Tema
ütluseks peetakse lauset "Ophelein e me blaptein"
(ld Primum est non nocere – 'tähtis on
mitte kahjustada'). Ta rõhutas eriti eluviisi ja toitumisharjumuste tähtsust. Kuigi
Hippokrates ei teinud operatsioone, vigastusi ravis ta neid töödeldes, luumurde
ja nihestusi paigale asetades.