Sándor Petőfi

Sándor Petőfi (1. jaanuar 1823 Kiskőrös – 31. juuli 1849) oli ungari rahvusluuletaja ja 1848. aasta revolutsiooni kangelane. Petőfi nimi on ungari keelealal „luuletaja“ sünonüüm tänaseni. Viiekümnesse keelde tõlgitud luuletustega on ta esmajärguline suursaadik ka maailmakirjanduses.

Elust ja loomingust

Tema vanemad olid slovakid ja sünninimi oli tal Alexander Petrovics, ta ungaripärastas oma nime 1842. aastal, kui alustas kirjanikukarjääri. Tema sünnikodu on praegu majamuuseum. Tema lapsepõlvemälestused on seotud Kiskunfélegyházaga, millele ta viitab hiljem ka oma luules.
Kooliteed alustas ta viie ja poole aastasena luterlikes õppeasutustes: Kecskeméti koolis (1828–1831), Sárszentlőrincis (1831–1833), Pesti luteri gümnaasiumis (1833–1834). Järgmise õppeaasta veetis ta Pestis piaristide juures (1834–1835). Tema õnnelikemad õpinguaastad seostuvad Aszódiga (1835–1838). Seal õppis ta hästi, luges palju, joonistas ja kirjutas ka luuletusi – ja seal tekkis esmakordselt soov näitlejaks saada. Tema teismeiga langes ajaliselt kokku perekonna ainelise hävinguga. Tema sinnani jõukas isa vaesus peamiselt halbade tehingute ja laenude tõttu, viimase hoobi andis 1838. aasta Doonau suur üleujutus. Poolaasta Selmeci lütseumis lõppes Petőfi jaoks läbikukkumisega, misjärel ta esmalt Pestis Ungari Teatri juures omamoodi teatriteenijana töötas, seejärel pärast paari kuud Dunántúli sugulaste juures 1839. aasta septembris Sopronis soldatiks astus.
Nõrga kondiga poisina valetas ta end vanemaks, et ta vastu võetaks. Kuid maailma avastamise asemel veetis ta osa ajast laatsarettides ja oleks oma otsuse eest peaaegu eluga maksnud. Poolteise aasta möödudes, 1841. aasta algul, kui ta oli teeninud erinevais paigus (Sopron, Graz, Zágráb, Károlyváros, Zagreb, Sopron), lasti ta sandina erru. Vaid iseendale loota võiv noormees katsetas uuesti õpingutega (Pápa kolleegium 1841–1842), kuid ei sealne edu isetegevusringis ega ka luuletuse ilmumine ("A borozó" – "Veinijooja", Athenaeum, 22. mai 1842) ei lahendanud tema toidumuret. Sellest ajast sai aga alguse sõprus Mór Jókaiga. 1841. aasta suvel Dunántúlis ühines ta esimest korda rändnäitlejatega ning mängis 1842–1843 erinevate nimede all ja eri truppide koosseisus Székesfehérváris ja Kecskemétis. Toona polnud ta veel teinud lõplikku valikut kirjanduse ja näitlemise vahel, teda tõmbasid mõlemad romantilise eneseteostuse võimalused. Pozsonyis (Bratislavas), parlamendi kogunemispaigas ei leidnud ta aga esinemisvõimalust, seetõttu elatus ta seal parlamendi teatiste ümberkirjutamisest, hiljem Pestis ja Gödöllős aga romaanide tõlkimisest. Tema näitlejakarjääri jätkamist takistas nõrk tervis: 1834.–1844. aasta talve vireles ta tõbisena Debrecenis.
Tema pidevalt ilmuvad luuletused lõid aluse tema kirjanduslikele kontaktidele. 1844. aastal jõudis ta otsusele ja läks jala Pesti, et oma luuletused välja anda. See kavatsus oli tal juba ka varem Pozsonyis (1841) ja Kecskemétis (1843; plaanitud luulekogu käsikiri pealkirjaga „Ibolyák“ (Kannikesed) tuli alles 1996 päevavalgele), kuid see ei õnnestunud. Nüüd toimus tema elus Mihály Vörösmarty ning Pesti opositsioonilisi kodanikke ja haritlasi koondava Rahvusliku Ringi toetusel otsustav pööre. Ta sai oma luuletusi trükist ilmutada, 1. juulist 1844 sai ta abitoimetajaks Pesti Moelehes. Petőfi, kes kasutas seda nime 1842. aasta novembrist saadik, tasus elatise kindlustamise eest palavikulise tööga; kiiresti üksteise järel ilmusid tema teosed: 27. oktoobril 1844 "A helység kalapácsa" ("Küla vasar"), 10. novembril" Versek 1842–1844" ("Luuletused 1842–1844"), 6. märtsil 1845 "János vitéz" ("Sangar János"), 20. märtsil "Cirpuslombok Etelke sírjáról" ("Küpressioksad Etelke haualt") 15-aastaselt surnud Etelka Csapó mälestuseks.
Üksteisele järgnevad kogud tõid luuletajale ennenägematu populaarsuse. Tema luuletusi deklameeriti, kopeeriti, viisistati; nii mõnigi neist muutus õige pea rahvalauluks. Ent ta ei rahuldunud "rahvalauliku" staatusega. Toona ei õnnestunud tal veel kaasat leida, mälestust sellest kannab Berta Mednyánszky vastu tuntud lootusetu armastuse tsükkel ("Szerelem gyöngyszemei", "Armastuse pärlid", ilmus 20. oktoobril 1845). Kuigi 10. novembril 1845 ilmus järjekordne kogu ("Versek 1844–1845", "Luuletused 1844–1845"), pidi ta silma vaatama vältimatule – iseendale, ungari kirjanduse ja kriitika olukorrale, sõpruse ja mõttekaasluse truuduse küsimusele, ühiskondlikule ebaõiglusele. See toimus 1845–1846, tema Szalkszentmártonis elavate vanemate juures. See pool aastat polnud kriisiperiood sõna harilikus tähenduses, ta käis ikkagi kaasas luule uuenemisega (Felhők, Pilved, 23. aprill 1846), tegi katseid uute žanrite, romaani- ja näitekirjanduse vallas (A hóhér kötele – Timuka köis, 4. juuni 1846, Tigris és hiéna – Tiiger ja hüään, 2. jaanuar 1847) ja tegi ka olulisi otsuseid oma elus. Temast sai vabakutseline kirjanik, esimene poeet, kes Ungaris oma sulest ära elas; ta asutas noorte kirjanike huvide kaitsmise ühingu, Tízek Társasága – Kümne Seltsi. Ja mis võib-olla veel olulisem: tema romantiliselt julge tegutsemishimu kujunes Prantsuse revolutsiooni uurimise mõjul vabariiklikuks maailmavaateks, pea religioosselt intensiivse vabaduse- ja looduskultusega. Ta leidis ka kaasa: 8. septembril 1846 Transilvaania reisile minnes tutvus ta Nagykárolys Júlia Szendreyga, kelle ta nende kohtumise esimesel aastapäeval naiseks võttis. Nende üheaastase armastuse vabadussõja käigus (vääritimõistmiste, vanemate keeldude, kirja- ja luulevormis sõnumitega) selgus: sellest sai esimene selline poeediarmastus ungari kirjanduses, milles tüdruk ei otsustanud mitte oma pere, vaid kaasa kasuks. Nii kirjutas Petőfi sulg Koltó pulmareisil (septembris–oktoobris 1847) ja ka pärast seda armastusluulet abikaasale. 1847. aastasse jääb ka tema tutvumine János Aranyga, kes jätkab Petőfi elutööd pärast poeedi surma.
15. märtsil 1847 ilmusid tema kogutud luuletused, seniste luuletuste täielik kogu. See oli väga edukas teos, 1848. aastal tuli välja anda uus, kaheosaline köide. Ta oli vaieldamatult rahvusluuletaja, kes aga ei osalenud traditsioonilistes feodaalsetes politiseerivates foorumites. Reformide asemel ootas ta juba 1848. aastat, Euroopa "rahvaste kevadet". 15. märtsil sai tema Nemzeti dal – Rahvuslaul Pesti revolutsiooni, Euroopa ainsa veretu revolutsiooni sümboliks. 15. märtsil 1848 oli ta üks revolutsiooni algatajatest Ungaris ja 12-punktilise nõudmiste nimekirja kaasautor. Petőfi mängis sündmuste kujunemises oma rolli ka hiljem ühe saatkonna liikmena (Közcsendi és a Pest megyei Közbátorsági Választmány), kuid järjekindla vabariikliku veendumuse tõttu jäi ta koos märtsi noortega üha enam isolatsiooni. Kui ta 1848. aasta suvel esimestel rahvasaadikutega riigikogu valimistel Szabadszállásis kandideeris, jäi ta kohalikule kandidaadile alla. Tema isolatsiooni jäämist ei muutnud ka edasised teosed: 1. mail ilmus peaaegu vastukajata jäänud "Lapok Petőfi Sándor naplójából" ("Lehekülgi Sándor Petőfi päevikust"), kümme päeva hiljem aga Shakespeare'i tragöödia "Coriolanus" tõlge. Talle valimistel osaks saanud ebaõnne mõjul kirjutas ta jutustava luuletuse "Az apostol" ("Apostel", 1848 juuli–september), selle terviktekst ilmus trükis alles 1874.
Et luuletaja ei pidanud läbi elama oma kangelase Szilvesteri kogu saatust, selle põhjuseks oli vabadussõda, relvastatud enesekaitse käivitumine. 1848. aastal liitus ta kindral József Bemi adjutandina Ungari sõjaväega võitluses Habsburgidega. Oma vanemad ja lapseootel abikaasa kindlasse kohta viinud, teenis ohvitser Petőfi alates oktoobrist Debrecenis kodukaitseväe kaptenina. Debrecenis sündis 15. detsembril 1848 tema poeg Zoltán. Poeet-revolutsionääril oli muuseas palju probleeme sõjaväelise distsipliiniga, 1849. aastal loobus ta kahel korral oma auastmest. Oma koha leidis ta lõpuks Transilvaania armees, sõjaväelise geeniuse kindral József Bemi kõrval, kes armastas teda nagu oma poega: tegi temast oma adjutandi, autasustas 1849. aasta aprillis, mais andis talle majori auastme. Kuid ka Artúr Görgey, kes aitas Petőfit tema konfliktide lahendamisel, pidas teda oma lemmikluuletajaks.
Mõlemad vanemad kaotanud Petőfi kavatses armeest lahkudes oma perele ja kirjandusele elama hakata. Seetõttu tõmbus ta pärast Vene interventsiooni koos perega Mezőberényisse sugulaste juurde. Sealt läks ta koos perega Bemi juurde Transilvaaniasse. Oma pere Tordasse jätnud, läks ta koos näitlejast sõbra Gábor Egressyga armeesse. Uuesti teenistusse asunud kindrali adjutant osales oma ohvitseri keelu vastaselt Fehéregyházi kokkupõrkes 31. juulil 1849. Pärast lahingu kaotamist relvitult põgenevat luuletajat nähti viimati Fehéregyházi–Héjjasfalvi maanteel. 1849. aastal jäi ta Segesvári lahingus kadunuks.
Petőfi esimese eestikeelse tõlkekogu „Valitud luuletusi“ (1955, lk 134–135) järelsõnast võib lugeda järgmist: „Petőfi on kõik oma tunded, mõtted ja teod värssidesse valanud, nii et ta loomingus peegeldub kogu ta lühike elu. Ta lõi palju kauneid laule armastusest oma naise, vanemate, rahva ja kodumaa vastu, kuid armastusest kõrgemaks pidas poeet alati vabadust. Sándor Petőfi on suurimaid vabaduse- ja revolutsioonilaulikuid mitte ainult ungari, vaid ka maailma kirjanduses. Ta isiklik suurus seisab selles, et ta alati tegudega tõestas oma kirglikke sõnu ja andis viimaks elugi selle eest, mis alati oli moodustanud ta olemasolu keskse mõtte – vabaduse eest".

Mälestuse jäädvustamine

Tema järgi on nimetatud üks Budapesti sildadest Petőfi sillaks, sadu tänavaid Ungari linnades, hulk koole, kirjandusmuuseum ja raadiojaam.

Luulenäide

Tema üks tuntumaid luuletusi on "Rahvuslaul" (Nemzeti dal):
Üles, madjar! Kodu kutsub.

Aeg on käes – kas nüüd või iial!

Valige, nüüd aeg teilt küsib:

vabadus, või orjus püsib.

Madjarite jumalale

vannume,

vannume: ei enam orjust

kanna me! 

/.../