Urbanus VIII

1623. aasta konklaav

Urbanus VIII valiti paavstiks 6. augustil 1623 Vatikani paavstipalees ja krooniti mihklipäeval 29. Septembril kardinal Alessandro d'Este poolt. Kroonimine lükkus edasi paavsti haiguse tõttu. 19. juulist 6. augustini 1623 toimunud konklaavil osales 55 kardinali, kuid 3. augustil lahkus kardinal Andrea Baroni Peretti Montalto konklaavilt ja kohale jäänud 54 kardinali seast valiti Urbanus VIII paavstiks 50 häälega, kuid et üks kardinal ei pannud oma skrutiiniumit teiste hulka, kaaluti ka uue vooru korraldamist. Konklaavil peeti soosikuks kardinal Ottavio Bandinit, kes ei saanud aga vajalikku toetust. Kardinal Scipione Caffarelli Borghese toetas Giovanni Garzia Millini valimist, kes sai varasemas voorus 22 häält.

Välispoliitika

Urbanus VIII sai võimule Kolmekümneaastase sõja ajal. Ta soovis katoliiklike valitsejate vahelise liidu sõlmimist, et saavutada sõdivate poolte vahel neutraliteeti ja pidas oma missiooniks kõigi kristlaste isana rahumeelsete suhete taastamist. Urbanus VIII toetas välispoliitikas rohkem Prantsusmaa huvisid, kuna ta ei soovinud Habsburgide mõju laienemist Itaaliasse.

Suhted Prantsusmaaga

Urbanus VIII keeldus 1624 ühinemast Prantsusmaa, Veneetsia ja Savoia vahel Hispaania vastu moodustatud liiduga. Ta taunis 1631 liidu sõlmimist Prantsusmaa ja Rootsi vahel. 1635 sekkus Prantsusmaa Kolmekümneaastasesse sõtta. Urbanus VIII lähetas 1634–1636 Giulio Raimondo Mazzarino erakorraliseks saadikuks Prantsusmaale, kuid pärast oma volituste lõppemist jäi Mazarin Pariisi. Mazarini asemele määras Urbanus VIII 30. septembril 1636 uueks saadikuks kardinal Guido Bentivoglio d'Aragona. 1631 kohustas Urbanus VIII Maillezais' piiskoppi resideerima Fontenay-le-Comte'is.
Urbanus VIII keeldus vastu võtmast Prantsusmaa suursaadikut François Annibal d'Estréesi, sest too ei täitnud etiketireegleid.

Suhted Hispaaniaga

1625–1626 peeti Hispaania ja Prantsusmaa vahel Valtellina sõda, kus osalesid ka paavsti väed, mille koosseisus tegid sõjaretke kaasa ka Mazarin ja tulevane kardinal Nicola Guidi di Bagno. Urbanus VIII vahendusel sõlmiti 5. märtsil 1626 Monzoni rahuleping, millega omandasid nii Hispaania kui Prantsusmaa Valtellina alale võrdsed õigused.
Kui Parma hertsog ründas Hispaania üksusi, saatis Urbanus VIII Imola piiskopi hispaanlaste juurde, et Hispaania teeks rahu Modena ja Parmaga.
Hispaania suursaadik lootis 1637 di precenza privileegiga saavutada teiste Rooma akrediteeritud suursaadikute seas paremat positsiooni. Selle privileegi järgi viibisid suursaadikud paavsti vastuvõttudel järgmises järjekorras: Saksa-Rooma keisri saadik, Prantsusmaa saadik, Hispaania saadik, Aragóni saadik, Portugali saadik, Inglismaa saadik, Sitsiilia saadik, Ungari saadik, Küprose saadik, Böömimaa saadik, Poola saadik ja Daakia saadik. Kuid Aragón ja Portugal kuulusid sel ajal Hispaania koosseisu, Inglismaa polnud aga üldse esindatud ja keisrile kuulusid mitmed alad. Pärast seda viibisid suursaadikud vastuvõttudel paavsti otsuse alusel järgmises järjekorras: keisri, Prantsusmaa, Hispaania ja Poola saadikud.

Suhted Inglismaaga

Urbanus VIII mõistis 1626 taas hukka Inglise parlamendi otsuse truudusvande andmise kohta. Ta saatis 1624 Inglismaale vikaariks Robert Smithi, kes sattus tülli jesuiitidega, sest ta soovis endale saada piiskoplikku autoriteeti. Seetõttu pidi paavst 6. mail 1631 avaldatud dekreedis kinnitama, et ülempreestri volitused ei laiene jesuiitidele. Vahepeal sätestas Inglismaa valitsus uued meetmed katoliiklaste represseerimiseks ja Smith pidi 1631 Inglismaalt põgenema. 1634 saatis Urbanus VIII Inglismaale Gregorio Panzani ja 1638 George Conni, kes peatselt asendati Carlo Rossettiga. 1642 alustas Urbanus VIII eelneva saja aasta jooksul Inglismaal märtrisurma surnud isikute süüdimõistvate otsuste läbivaatamist.

Suhted Poolaga

24. oktoobril 1630 määras Urbanus VIII Mikołaj Toroszewiczi Lvivi peapiiskopiks. Paavst kinnitas 1640 Włocławeki piiskopkonna laienemise.

Suhted Veneetsiaga

Kirikuriigil jätkusid Veneetsiaga piiritülid Ferrara alade pärast. Urbanus VIII ajal eemaldati Sala Regias asunud ornamendid, mis kujutasid Aleksander III ja Friedrich I Barbarossa lepingu sõlmimist Veneetsias.

Kirikuriigi laiendamine ja sisepoliitika

Urbanus VIII inkorporeeris 1625–1631 Kirikuriigi koosseisu Urbino hertsogkonna, sest viimane hertsog Francesco Maria II della Rovere loobus pärast poja Federico Ubaldo della Rovere mõrvamist 1624 oma tiitlist. Urbanus VIII volitas piiskop Berlinghiero Gessit tema valdusi üle võtma ja Gessi määrati Urbino kuberneriks.
1626 kinnitas ta Pius V otsuse, mille alusel on keelatud võõrandada Kirikuriigi maid.
1633 avastati kardinal Felice Centini di Accolti sugulase Giacinto Centini juhitav vandenõu paavsti vastu. Centini soovis oma onu saamist paavstiks ja oli vandenõu korraldamiseks õppinud maagiat.
Urbanus VIII andis 1636 Urbania linnale linnaõigused.

Castro sõda

1639 läksid paavsti onupojad etiketireeglite pärast tülli Roomat külastanud Castro hertsogi Odoardo Farnesega. Nad veensid paavsti hertsogi vaenulikkuses, mille tulemusena vallutasid paavstiväed 13. oktoobril 1641 Taddeo Barberini ja Luigi Mattei juhtimisel Castro. 13. jaanuaril 1642 ekskommunitseeris paavst hertsogi. Orvietos sõlmiti esialgne rahuleping, kuid paavst ei tunnustanud seda, vaid pooldas sõja jätkamist. Sõja jätkudes toetasid Farneset Prantsusmaa, Veneetsia, Toscana ja Modena, kelle ühisjõududega oli hertsog valmis vallutama Roomat. Urbanus VIII pöördus abisaamiseks Hispaania poole, kuid see ei saanud talle piisavalt abi pakkuda, sest oli sõjas Prantsusmaaga. 1644 said paavsti väed Lagoscuro lahingus hävitava kaotuse osaliseks ja 31. märtsil 1644 sõlmiti rahu, mille järgi pidi paavst vabastama hertsogi kirikuvande alt ja pidi hertsogile loovutama kõik paavstivägede poolt Castros vallutatud alad.

Kiriku institutsioonide reformid

Urbanus VIII kinnitas 25. jaanuaril 1625 avaldatud apostelliku konstitutsiooniga "Ad romani pontificis" Gregorius XV otsused konklaavi toimumise kohta.
22. juunil 1626 avaldatud bullas "Inscrutabile" sätestas Urbanus VIII immuniteedi.
1627 avaldatud dekreedis "Sacra congregatio" uuendas Urbanus VIII sätteid noviitside vastuvõtmise kohta.
10. juunist 1630 hakati kardinalide, vaimulikest kuurvürstide ja Malta ordu suurmeistri poole pöördumisel kasutama tiitlit eminents (eminentissimus). Kardinalidele sätestati etiketireeglina eesõigus viibida audientsidel väärikamatel kohtadel kõikide isikute, väljaarvatud kroonitud peade ees.
20. detsembril 1631 avaldatud bullas "Alias felicis" sätestas ta privileegide määramise.
1633 kinnitas ta bullas "Plantata" Downside'i kloostri rajamise.
1634 rõhutas Urbanus VIII Trento oikumeenilise kirikukogu otsust, et prelaadid peavad resideerima oma ametikohtadel.
Ta sätestas paavsti õukonnas majordoomuse kohustused.
Annuntsiaadid
Ta kinnitas 1631 Maria Vittoria Fornari rajatud annuntsiaatide privileegid.
Bartolomiidid
1640 määras ta kardinal Stefano Durazzo bartolomiitide patrooniks.
Basilius Suure ordu
Ta tunnustas 20. augustil 1631 Basilius Suure ordut.
Ta andis Nocera dei Pagani kiriku basiliaanide käsutusse.
Benediktlased
8. oktoobril 1634 tunnustas ta Prantsusmaa benediktiini kamalduleeslaste kongregatsiooni (Notre-Dame de Consolation). 1634 ühendas ta Camaldoli ja Monte Corona kongregatsioonid.
Foillandid
Urbanus VIII eraldas 1630 foillandid (Notre-Dame des Feuillans) kaheks kongregatsiooniks.
Frantsisklased
Ta restruktureeris 1. oktoobril 1625 Prantsusmaal asunud frantsisklaste neli provintsi.
5. mail 1628 kinnitas ta frantsiskaani konventuaalide konstitutsiooni.
13. jaanuaril 1643 annetas ta Porziuncola privileegi frantsiskaanide kolmanda ordu kirikutele.
Halastuse Emanda nunnaordu
1642 tunnustas ta Halastuse Emanda nunnaordut.
Kaputsiinid
Urbanus VIII oli kaputsiinide patroon ja kinnitas 1643 nende privileegid. 30. aprillil 1627 nimetas ta kaputsiine „Franciscuse tõelisteks poegadeks.” 28. juunil 1627 avaldatud bullas "Salvatoris et Domini" kinnitas ta Paulus V otsuse, millega tunnustas kaputsiinide konstitutsiooni. 15. aprillil 1631 pühitseti Roomas sisse kaputsiinidele kuuluv Neitsi Maarja pärispatuta saamise kirik. 1636 suri Franche-Comtés nii palju kaputsiine katku, et Urbanus VIII lubas ordul ordineerida nooremaid, kui kanoonilise õiguse järgi oli lubatud.
Mauristid
1644 eraldas ta mauristid Cluny kongregatsioonist, kuigi Richelieu oli selle vastu.
Rüütliordud
Urbanus VIII tunnustas 1623 Mantova hertsogi rajatud rüütliordut.
Tsistertslased
1633 tunnustas ta tsistertslaste ordu Calabria ja Lucania kongregatsiooni.
Ta kinnitas l'Institut du Saint-Sacrementi (jansenism) sõltumatuse Cîteaux abti jurisdiktsioonist.
Visitatsiooni ordu
Urbanus VIII tunnustas 1626 Jeanne-Francoise de Chantali rajatud visitatsiooni ordut (salesiaani õed, l'Ordre de la Visitation).
Muud institutsioonid
4. jaanuaril 1628 tunnustas ta Nicolas Sanguini rajatud kongregatsiooni.
1628 tunnustas ta Pierre Fourier rajatud kongregatsiooni (Congrégation Notre-Dame).
Ta tunnustas 1630 Melki kongregatsiooni.
Ta tunnustas 1631 Claudia Mouy rajatud institutsiooni.
Urbanus VIII ei tunnustanud Mary Wardi rajatud liikumist, vaid 31. mail 1631 saatis selle apostellikus konstitutsioonis "Pastoralis" sõnakuulmatuse pärast laiali.
Ta saatis 1633 laiali ka Paulus V poolt tunnustatud Surmavendade kongregatsiooni.
12. jaanuaril 1632 (või 1633) avaldatud bullas "Salvatoris nostri" tunnustas ta Vincent de Pauli lazariste.
1633 tunnustas ta Jeanne Chézard de Mateli rajatud ordut (l'Ordre du Verbe Incarné).
1634 tunnustas ta Marie-Élisabeth de la Croix de Jésuse rajatud nunnaordut.

Liturgilised reformid

Urbanus VIII andis 1624 välja korralduse vaimulike riietumise kohta.
1625. aastat tähistati juubeliaastana.
1627 avaldatud bullas "In coena domini" kinnitas ta Paulus V otsuse ekskommunikatsiooni määramiseks 20 juhul.
12. septembril 1628 reguleeris Urbanus VIII pihireegleid.
Urbanus VIII määras 1629 breviaariumi revideerimiseks ametisse komisjoni, kuhu kuulusid ka Maciej Kazimierz Sarbiewski ja Anthony Hickey. Ta kirjutas ümber mitmed hümnid ja komponeeris Eliisabeti tunnipalved. Revideeritud breviaarium avaldati 19. septembril 1631.
Urbanus VIII sätestas 29. aprillil 1631 idariituse kasutamise.
Ta revideeris 2. septembril 1634 avaldatud bullaga "Si quid est" missaali.
Urbanus VIII vähendas 13. septembril 1642 avaldatud bullas "Universa per orbem" kiriklike suurpühade arvu 34 päevani (v.a. pühapäevad). Ta piiras ka piiskoppide õigust uute suurpühade sisseseadmiseks, mida ei tohi teha ilma paavsti loata.
Ta tunnustas palverännakud püha Sernini seitsme altari juurde Toulouse’is samaväärseks palverännakutega Rooma Püha Peetruse basiilika seitsme altari juurde.

Teoloogilised vaidlused

Urbanus VIII lõpetas 1633 Sorbonnes tekkinud vaidluse John Floydi teeside üle.
Juunis 1643 (koostatud 6. märtsil 1641 või 1642) avaldatud bullas "In eminenti" mõistis ta hukka Michael Baiuse teesid ja Cornelius Janseniuse "Augustinuse".
Üks Hiinasse saadetud preester kinnitas, et ilmikud pole kohustatud osalema pihisakramendil. Urbanus VIII määras küsimuse uurimiseks ametisse komisjoni, kes otsustas, et pihisakrament on ilmikutele kohustuslik ja seda peavad läbi viima vähemalt preestripühitsust omavad vaimulikud.

Galilei protsess

Kardinal Maffeo Barberini oli aastaid Galileo Galilei isiklik tuttav ja patroon. 1616 oli Barberini vastu inkvisitsiooni poolt Galileile määratud ettekirjutusele. 1624 külastas Galilei jälle Roomat ja käis kuuel korral paavsti audientsil. Urbanus VIII jättis 1616 langetatud otsuse tühistamata, aga lubas Galileil siiski kirjutada raamatu "Dialoog kahe peamise maailmasüsteemi kohta". 1630 määras Urbanus VIII Galileile 40 skuudo suuruse pensioni. 1632 avaldaski Galilei eelmainitud teose, kuid Urbanus VIII keelas teose levitamise ja määras selles sisalduvate väidete uurimiseks ametisse komisjoni ning kohustas septembris 1632 inkvisitsiooni uurima Galilei juhtumit. Kuna inkvisitsiooni väitel oli Galilei 1616 lubanud enam mitte õpetada Mikołaj Koperniku vaateid, pidi ta oma vaadetest pärast teose ilmumist uuesti inkvisitsiooni ees aru andma. Vanusele ja põdurale tervisele viidates soovis Galilei istungi pidamist Firenzes. Urbanus VIII eesistumisel peetud istungil lükati Galilei ettepanek tagasi ja ta pidi tulema Rooma, kus Urbanus VIII lubas tal resideerida Toscana saatkonnas. 22. juunil 1633 inkvisitsiooni poolt langetatud otsusega määrati Galilei määramata ajaks vangistusse ja ta pidi 3 aasta jooksul lugema korra nädalas seitset patukahetsuspsalmi. Galilei 5 teost lisati keelatud raamatute indeksisse, kuhu need jäid 1835.aastani. 10 kardinalist pooldasid 7 seda otsust ja karmimast karistusest päästis Galileid arvatavasti varasem tutvus valitseva paavstiga, samuti jäi inkvisitsiooni otsus paavsti allkirjaga kinnitamata. Karmile otsusele vaatamata asendati vanglakaristus kohe koduarestiga. Kuigi Urbanus VIII saatis hiljem põdurale Galileile oma õnnistuse, ei lubanud ta pärast Galilei surma rajada talle hauamonumenti.

Misjon

Urbanus VIII võttis vastu Konstantinoopoli patriarhi ja Kongo valitsejate saadikud.
Ta saatis Egiptuse katoliiklastele kirja, et need võimaldaksid kaputsiinidel Põhja-Aafrikas misjoneerida.
1626 nõustus Etioopia valitseja Sūsinyōs saama koos poegadega katoliiklaseks, kuid tema poeg Fāsīladas korraldas 1632 riigipöörde.
Urbanus VIII lubas 1633 Jaapanis ja Hiinas misjoneerida kõikidel katoliku kiriku vaimulikel.
Ta saatis 1637 teatiinid Bijapuri Indias.
Urbanus VIII toetas Jean-Jacques Olieri ja Jérôme de la Dauversière misjonit Kanadas.

Suhtumine juutidesse

22. aprillil 1625 avaldatud bullas "Sedes apostolica" tunnistas Urbanus VIII Portugalis elavad juudid ketseriteks. 20. augustil 1626 avaldatud bullas "Injuncti nobis" määratles ta privileegid katehhumeenide kloostrile. 18. oktoobril 1635 avaldatud bullas "Cum sicut acceptimus" sätestas ta kohustuse vaeste juutide toitmiseks, kes olid vangistatud võlgade pärast. 17. märtsil 1636 avaldatud bullas "Cum allias piae" määras ta 10 eküü suuruse maksu sünagoogidele Ferrara ja Urbino hertsogkondades.

Onupojapoliitika

Kaheldes sugulastele osutatud soosingu õigsuses, määras Urbanus VIII kahel korral ametisse komisjoni, mis pidi uurima tema otsuste õigsust kanooniliselt ja mõlemal juhul leidis komisjon, et paavst pole valesti käitunud.
Urbanus VIII vend Carlo Barberini sai 1627 Monterotondo hertsogiks. Carlo abiellus Costanza Magalottiga. Nende poeg Francesco Barberini sai 1623 kardinaliks ja 1632 asekantsleriks. Carlo poeg Taddeo Barberini abiellus Anna Colonnaga, kelle suguvõsast pärines paavst Martinus V. Taddeo sai kindraliks, pärast isa surma 1630 sai temast Monterotondo, Montelibretti ja Collalto hertsog
Carlo poeg Antonio Barberini sai 1627 kardinaliks, 1638 camerlengoks ja ta oli paavsti vägede komandör.
Urbanus VIII vend Marcello Antonio Barberini sai 1624 kardinaliks.
Carlo naisevend Lorenzo Magalotti sai 1624 kardinaliks.
Magalottide sugulane Francesco Maria Macchiavelli sai 1641 kardinaliks.

Kardinalide pühitsemised

Urbanus VIII pühitses oma valitsemisajal 74 kardinali 8 konsistooriumil. See oli suurim hulk ühe paavsti poolt pühitsetud kardinale pärast Paschalis II. Urbanus VIII ajal sai kardinaliks hilisem paavst Innocentius X. Tema ajal sai 1641 kardinaliks Jules Mazarin. Lisaks itaallastele said kardinalideks 5 prantslast, 4 hispaanlast, 1 sakslane, 1 poolakas ja 1 ungarlane. Ta rajas 6. oktoobril 1627 San Carlo ai Corso titulaarkiriku, asendades sellega San Carlo ai Catinari tiitli, kuid 5. septembril 1639 taastas endise tiitli.

Urbanus VIII kultuuriloos

18. novembril 1626 pühitses Urbanus VIII ümberehitatud Püha Peetruse basiilika. Tema ajal ehitati Castelfranco, Palazzo Barberini, Barberini raamatukogu (Biblioteca Barberini), kuhu 1640 oli koondatud 6458 ladinakeelset koodeksit. Urbanus VIII käsul kindlustati Civitavecchia sadam, Monte Cavallo ja Sant' Angelo kindlus. Sant' Angelo kindluse varustamiseks kahuritega kasutati Panteonis olevat materjali, mille tõttu oli Roomas käibel väljend quod non fecerunt barbari, fecerunt Barberini (mida ei teinud barbarid, tegid Barberinid). Roomas taastati tema ajal Santa Martina kirik. Alates 1626 oli paavsti suveresidentsiks Clemens VIII poolt omandatud Castel Gandolfo. 1630 tegi Urbanus VIII palverännaku Gennazanosse. Pietro Berrettini dekoreeris paavsti käsul Santa Bibiana kabeli. Kardinalina käskis Barberini taastada Spoleto katedraali.
Ta oli Benedetto Castelli, Cavaliere Giovanni Baglioni, Nicolas Poussini, Athanasius Kircheri, Gian Lorenzo Bernini, Francesco Borromini ja Claude Lorraini patroon. Tema sõber oli teoloog Fra Dominicus Andrijasevic. Bartolommeo Gavantus pühendas talle 1628 oma teose "Thesaurus sacrorum rituum". Denis Pétau pühendas talle oma 1637 avaldatud teose. Urbanus VIII käsul koondati Thomas a Jesu kirjutised köidetesse.
6. detsembril 1629 määras ta Gregorio Allegri ametipostile Sixtuse kabeli kooris. Ta kinnitas Regia Accademia di Santa Cecilia privileegid, mille järgi ei tohi ühtki muusikateost avaldada ilma selle akadeemia akadeemikute loata. Samuti ei tohi ühtki muusikakooli rajada ilma akadeemia loata.
1624 keelas Urbanus VIII ekskommunikatsiooni ähvardusel nuusktubaka kasutamise kirikus ning keelas 30. jaanuaril 1642 avaldatud bullas "Cum Ecclesiae" ekskommunikatsiooni ähvardusel igaühel tuua tubakat ja nuusktubakat Sevilla peapiiskopkonna kirikutesse.
Tema palvel vabastas Hispaania kuningas Felipe IV 15. mail 1626 Napoli vanglast Tommaso Campanella.
Ta rajas 10. novembril 1625 kardinalide kolleegiumi arhiivi.
Ta rajas Tivoli relvatehase.
Ta kinnitas 1631 Sixtus V otsuse astroloogia hukkamõistmisest.
Ta kinnitas 10. juulil 1626 avaldatud bullas "Piis Christi fidelium" Mandri-Euroopas asuvatele iiri kolleegiumite privileegid. Ta rajas 1627 Urbanuse kolleegiumi (Collegio Urbano), millest sai järgnevatel sajanditel oluline institutsioon misjonäride ettevalmistamisel. Ta kinnitas 14. oktoobril 1627 Pedro de Continho poolt Lissabonis rajatud inglise kolleegiumi. Ta rajas 9. septembril 1629 Münsterisse akadeemia. Ta rajas 1636 Vatikani seminari (Seminario Vaticano).
Tema ajal eemaldati Sala Regias asunud ornamendid, mis kujutasid Aleksander III ja Friedrich I Barbarossa lepingu sõlmimist Veneetsias.
Pietro da Cortona ja Gian Lorenzo Bernini on teda kujutanud oma maalidel.

Legendid

Teose "Catholic Encyclopedia" andmetel olevat Urbanus VIII pärast tulemuste selgumist konklaavil palvetanud altari ees, kus ta soovis, et Jumal laseks tal ennem surra, kui et tema valitsemisaeg ei oleks kirikule meelepärane.

Surm

Urbanus VIII suri 29. juulil 1644 Roomas ja maeti Vatikani basiilikasse. Ta oli valitsenud 20 aastat 11 kuud ja 23 päeva, mis oli pikim valitsemisaeg pärast Aleksander III.