Karen Horney

Lapsepõlv

Karen Horney sündis 1885. aastal Saksamaal Hamburgi lähedal. Tema isa, Berndt Wackels Danielson oli norralane, sügavalt usklik ning teenis leiba laevakaptenina. Ema Clotilde (keda teatakse kui "Sonni") oli väga veetleva välimusega naine, kes oli oma abikaasast 18 aastat noorem. Horneyl oli vanem vend (Berndt), kellest ta väga hoolis. Samuti oli tal neli vanemat poolõde-venda isa eelmisest abielust.

Haridus ja noorus

Suurema osa Horney lapsepõlvest ja noorusajast valdasid teda kahtlused eneseväärikuse osas ning madal enesehinnang oma välimuse suhtes. Kuna ta tundis ennast ebaatraktiivsena, otsustas ta selle kompenseerida suurepäraste teadmiste ja tarkusega.
1904. aastal lahkus Kareni ema tema isa juurest (kuigi nad kunagi ei lahutanud) ning võttis lapsed kaasa. 
Juba 14-aastaselt tahtis Horney saada arstiks. 1906. aastal asus Horney Freiburgi Ülikooli meditsiini õppima, olles sellega Saksamaal esimene naine, kes arstiteaduskonda vastu võeti. Horney otsus polnud vanematele aga meeltmööda.
Ülikoolis õppides kohtas ta Oskar Horneyt, kellega astus 1909. aastal abiellu. Järgmisel aastal sündis tütar Brigitte, kes oli esimene nende kolmest tütrest. Kareni ema suri aga 1911. aastal. Karen lõpetas meditsiiniõpingud 1915. aastal Berliini Ülikoolis. Järgmisel viiel aastal õppis ta psühhoanalüüsi. Selle aja jooksul kannatas Horney raske depressiooni all ning üritas sooritada enesetappu, kuid abikaasa suutis Horney siiski päästa.
1926. aastal tekkisid Horneyl isiklikest raskustest tingituna ka probleemid abielus, mistõttu ta lahutas aastal 1927.

Karjäär

1920. aastal võttis Horney vastu töökoha Berliini Psühhoanalüütilises Instituudis, kus ta töötas aastaid õppejõuna. Ta kirjutas ja reisis palju. Karl Abraham, kes oli kirjavahetuses Sigmund Freudiga, pidas Karen Horneyt väga andekaks analüütikuks ja psühhoanalüüsi õpetajaks. 1932. aastal kolis Horney Ameerika Ühendriikidesse, kus asus Chicago Psühhoanalüütilise Instituudi direktoriks. Elades Brooklynis, arendas Horney seniseid teadmisi ja teooriaid neuroosi ja isiksuse kohta, mis põhinesid psühhoteraapia alal töötades saadud kogemustel. Kaks aastat hiljem kolis ta New Yorki, kus hakkas loenguid pidama sealses psühhoanalüütilises instituudis.
Seejärel avaldas Horney oma esimesed raamatud: "Tänapäeva neurootiline isiksus" ("The Neurotic Personality of Our Time") (1937) ja "Psühhoanalüüsi uued teed" ("New ways in Psychoanalysis") (1939). Need raamatud väljendasid tema arusaama psühhoanalüüsist ning olid hiljem aluseks vastuseisule sellele, mis puudutas Freudi libiidoteooriat. 1941. aastaks oli Horney dekaan Ameerika Ühendriikide Psühhoanalüütilises Instituudis, kus ta töötas kuni surmani. Horney suri 1952. aastal vähki.

Kultuur ja neuroos

Horney järgi determineerib kultuur isiksuse ja selle patoloogia (kõrvalekalde normist). Seda indiviidi, kes käitub enda kultuurinormidele mitte vastavalt, peetakse Horney järgi hälbivaks. Samuti need kultuurid, mis loovad emotsionaalset isoleeritust, pingeid, hirmu, võitlust, ebakindlust ja abitust, on Horney järgi kõige ohtlikumad.

Neuroosi etioloogia

Võrreldes teiste psühhoanalüütikutega, käsitles Horney neuroosi teise nurga alt. Nimelt erinevalt Freudist ei uskunud Horney, et ärevus on vältimatu osa inimese psüühikast. Vastupidi, Horney arvas, et ärevus tekib ebaturvalisuse tundest, mida põhjustab ebapiisav vanemlik hoolitsus (sinna alla kuuluvad vanemate armastus, vajalikkuse tunne, vastastikune respekteerimine). Vastavate tingimuste puudumine põhjustab aga omakorda baasärevust. Sellest tulenevalt leidis ta, et neurootilise käitumise etioloogia on seotud suhetega vanema-lapse vahel. Kui laps saab tunda end armastatu ja aktsepteerituna, tunneb ta end ka turvaliselt ning nii on suurem tõenäosus, et tema areng kulgeb normaalselt. Teisalt kui aga laps tunneb end ebaturvaliselt ning käitub seega vaenulikult oma vanemate suhtes, võib vaenulikkus generaliseeruda ning muutuda baasärevuseks. Horney järgi võib ülemäärase baasärevuse tasemega lapsest saada tulevikus neurootiline täiskasvanu.

Neurootilised kalduvused

Horney järgi kasutavad lapsed baasärevusega seotud ebakindluse, abituse ja vaenulikkuse tunnetega toimetulemiseks kindlaid kaitsestrateegiaid. 1942. aastal identifitseeris ta 10 seesugust strateegiat, mida ta nimetas neurootilisteks kalduvusteks (neurotic trends).

Toimetulek neurootiliste konfliktidega

Horney järgi on mitmeid viise, kuidas neurootiliste konfliktidega toime tulla – need kõik on alateadvuses.
Esimeseks mehhanismiks on konflikt reaalmina ja idealiseeritud mina vahel, mille tulemuseks on perfektsionism. Neuroos tekib, kui reaalne mina on asendatud idealiseeritud minaga – seda nimetatakse neuroosi tekkimise baasmehhanismiks. Terve isiksus on juhul, kui reaalmina ja idealiseeritud mina langevad kokku.
Teiseks on enese distantseerimine teistest, mille tulemusel ei teki ka eeldatavalt konflikte.
Kolmandaks on eksternaliseerimine, mille sisuks on ületamatu reaalse ja idealiseeritud mina vastuolu. Selle tulemusena tekib sõltuvus teistest.

Uusfreudism

Horney nõustus Freudiga selles, et lapsepõlves kogetu on olulise tähtsusega, kujundades isiksust ja selle toimimist täiskasvanueas. Kuid nende arvamused erinesid selles osas, kuidas isiksus kujuneb. Nimelt ei nõustunud Horney Freudi väitega, et on olemas universaalsed psühhoseksuaalsed tasemed, mis kujundavad ja mõjutavad isiksuse arengut. Horney arvates on isiksuse kujunemisel määrav roll sotsiaalsel suhtlusel lapse ja vanemate vahel.

Naise psühholoogia

Horney ei nõustunud peaaegu ühegi oletusega, mida Freud naiste kohta välja pakkus. Üheks neist oli Freudi peenisekadeduse kontseptsioon, mida Horney pidas ebaloogiliseks ja iganenuks. Horney leppis sellega, et "peenisekadedus" võib esineda vahel neurootiliste naiste puhul, kuid väitis, et "emaka kadedus" (womb envy) esineb ka samapalju meestel kui "peenisekadedus" naistel. Horney arvas, et mehed on kadedad naiste võime peale sünnitada lapsi. Nimelt naistel on "võim" kanda ja imetada lapsi, mistõttu peavad mehed enam pingutama, et naistega "ühele tasemele" jõuda.
Horney tegi ümber ka Freudi Oidipuse kompleksi. Nimelt väitis Horney, et ühe vanema külge klammerdumine ning seetõttu teise vanema poolne kadedus põhjustab lapse-vanema vahelise suhte kõikumist/ebastabiilsust, mille tulemusena tekib lapsel ärevus.
Horney kirjutas aastatel 1922–1937 14 naise psühholoogiat puudutavat teost, mis liideti üheks köiteks pealkirjaga "Feminine Psychology". Oma essees "The Problem of Feminine Masochism" kirjeldas Horney kultuuride ja ühiskondade survet naistele, milles nad on sunnitud olema sõltuvad meeste armastusest, prestiižist, tervisest, hoolitsusest ja kaitsest. 
Horney kohaselt saavutavad naised eluväärtuse vaid oma laste ja suuremate pere kaudu. Ta puudutas seda teemat oma essees "The Distrust Between the Sexes", kus võrdles mehe ja naise suhet lapse ja vanema vahelise suhtega.
Horney uskus, et mõlemast soost inimestel – nii meestel kui ka naistel – on sisemine tung olla geniaalne ja produktiivne. Ent naised on võimelised seda tungi rahuldama loomulikul, sünnipärasel viisil – jäädes rasedaks ja tuues lapsi ilmale. Mehed aga peavad oma tungide rahuldamiseks kasutama väliseid võimalusi – saavutama silmatorkavaid tulemusi tööl või muul alal, mis kompenseeriksid nende loomupärase võimetuse lapsi ilmale tuua.
Horney arendas oma ideid nii kaugele, et ta avaldas ka esimese "eneseabiraamatu" "Are You Considering Psychoanalysis?" (1946). See raamat selgitas, et nii mehed kui ka naised, kes on kergelt neurootilised, saavad iseennast aidata (olla enese "psühhiaatriteks"). Nimelt Horney rõhutas, et eneseteadlikkusel on oluline osa paremaks, tugevamaks ja rikkamaks inimeseks saamisel.

Karen Horney nimeline kliinik

6. mail 1995 rajati New Yorki Karen Horney nimeline kliinik, mis asutati tema saavutuste auks. Kliinik tegeleb teadusliku uurimistöö ja psühhiaatriavaldkonnas koolituste korraldamisega. Samuti on tegemist ravikeskusega.