google/wiki40b huggingface dataset:
Gestapo

1933

Esialgselt oli Gestapo ainult ühe suurema ja Saksamaa keskse Saksamaa liidumaa – Preisimaa (halduskeskus Berliin) Siseministeeriumi Politsei väiksearvuline allosakond 1A, mille juhiks oli Rudolf Diels ja üldjuhiks Preisimaa siseminister Hermann Göring. Koosseisu kuulus 50 töötajat. 
Samal ajal võimule tulnud NSDAP julgeolekuteenistuse juht Heinrich Himmler (Reichsführer-SS und Politzeipresident) koondas NSDAP julgeolekuteenistuse SD alluvusse (või allutas oma mõjule suunates riigis valitseva parteina oma parteiliikmeid liidumaade politseiteenistustesse juhtivatele ametikohtadele) kõigi teiste Saksamaa liidumaade poliitilise politsei üksused.
Baieri Poliitilise Politsei Komandör Heinrich Himmler võttis 1933–1934 üle enamiku liidumaade poliitilise politsei juhtimise (Hamburgi, Württembergi, Badeni, Anhalti ja Hesseni, Bremeni, Oldenburgi, Saksimaa ja Braunschweigi ning 1934. aasta aprillis nimetas Göring Himmleri Preisimaa Gestapo inspektoriks.

1936

Saksamaa korrakaitseorganid reorganiseeriti ning kõik Saksamaa liidumaade politseiasutused ei allunud enam kohalike liidumaade siseministeeriumitele, vaid otse SS-i riigifüürerile ja Saksa Politsei juhile (Reichsführer SS und Chef der Deutschen Polizei) Heinrich Himmlerile. Kriminaalkuritegevuse ja riigivastaste kuritegudega tegelevad politseiasutused – kriminaalpolitsei – kriminalpolitzei ja poliitiline politsei – Gestapo ühendati Julgeolekupolitsei (Sicherheitspolizei (Sipo)) nime all. Otseselt poliitiliste vastastega tegeles Riigi Julgeoleku Peaameti II osakond, mille juht oli Heinrich Müller ja JP Peaameti juhiks määrati Reinhard Heydrich, kes tol ajal Saksamaal levinud kohakaasluse alusel oli nii riikliku julgeolekuameti kui ka seni veel eraldiseisva partei alluvuses oleva parteilise julgeoleku Julgeolekuteenistuse (SD) eest vastutavate ametkondade juht.
Gestapo koosseis, millesse kuulusid kõikide Saksamaa liidumaade poliitiliste politseiasutuste töötajad, oli ligikaudu 4200 inimest.

1944

Pärast sõjaväeluure Abwehr likvideerimist ning töötajate liitmist RSHA – Riigi Julgeoleku Peaametiga loodi 3 Peaosakonda: Üldosakond, poliitiline politsei, sõjaväeline kaitsepolitsei (Abwehrpolizei).

1945

Koosseis (koos okupeeritud maade asutustega) oli ligikaudu 40 000 töötajat.
Pružany mõis

Pružany mõis ehk Pružanõ mõis (Сядзібна-паркавы комплекс Швыкоўскіх või сядзі́ба Пружа́нскі пала́цык) on mõis Valgevenes Bresti oblastis Pružany rajoonis Pružany linnas.
Katariina II kinkis pärast Poola jagamist ümbruskonna maad kindral Rumjantsevile, kes selle valduse aga eraldi mõisadeks jagas ja uutele omanikele edasi müüs. Mõisa pindala oli 4000 tiinu. Nii tekkinud Pružany mõisa omanikuks said Jahmninad, seejärel aga Szwykowskid. Aastal 1863 konfiskeeriti Kastuś Kalinoŭski ülestõusu tagajärjel mõis, raamatukogu müüdi oksjonil maha. Juba aastal 1867 tagastati mõis aga Szwykowskitele. Aastast 1895 kuulus mõis Kleinmichelitele. Pärast Oktoobrirevolutsiooni emigreerusid omanikud Prantsusmaale ja mõis haldusüksusena kadus kaardilt.
Mõisa peahoone esindab uusrenessanssi ja ehitati aastal 1843, mil omanikeks olid Szwykowskid. Ehituse käigus lammutati varasemad hooned. Projekti autoriks oli Francesco Maria Lanci. Peahoonel on kaks tiiba, osalt on hoone kahekorruseline, osalt aga ühe korrusega. Lääneosas asuvad erker, torn ja veranda. Peamist fassaadi ehib väike risaliit, seal asub ka suur kahele sambale toetuv terrass.
Pärast Kleinmichelite lahkumist asus hoones kohalik omavalitsus, Teise maailmasõja ajal aga Guderiani staap ja saksa ohvitseride maja. Nõukogude võimu ajal asus hoones algul põllumajandustehnikumi internaat, seejärel lasteaed (aastani 1986) ja viimaks hambapolikliinik. Aastal 1989 hakati hoonet restaureerima ja tänapäeval asub hoones muuseum.
Mõisakompleksi kuulus algselt 10 hoonet, teiste seas ka pruulikoda ja telliselööv. Telliselöövi toodangut kasutati ka uue peahoone valmistamisel. Ajal, mil mõis konfiskeeriti, oli kõrvalhoonete arv 15, nende seas 4 tellistest hoonet. Lisaks peahoonele on tänapäeval säilinud veel kasvuhoone, kus kasvatati muu seas ka palme, agaave, sidrunipuid ja apelsinipuid.
Mõisa juurde rajati ka park (pindala tänapäeval 8 hektarit). Pargi tagumises osas asusid kanalid, mille äärde Kleinmichelite ajal istutati mitmeid võõrliike. Aastal 1939 tasandati see osa pargist ja selle asemele rajati staadion. Pargile lisandus veel suur juurviljaaed, mis on samuti tänapäeval hävinud. Lossi tagaküljel asub vana iidol, mis toimetati sinna Bućki külast.
Ruth Wodak

Ruth Wodak (sündinud 12. juulil 1950) on Lancasteri Ülikooli diskursuseuuringute õppetooli juhataja ja professor. Varem on ta olnud rakenduslingvistika professor Viinis, Austrias. Tal on Austria kodakondsus.
Wodaki uurimistöö on põhiliselt olnud seotud diskursuseuuringute ja kriitilise diskursusanalüüsiga (Critical Discourse Analysis; CDA). Koos oma endiste kolleegide ja doktorantidega Viinist (Rudolf de Cillia, Gertraud Benke, Helmut Gruber, Florian Menz, Martin Reisigl, Usama Suleiman, Christine Anthonissen) on Wodak välja arendanud CDA diskursiajaloolise suuna (Discourse Historical Approach; DHA) – interdistsiplinaarse lähenemise diskursuse uurimisele, mis vaatleb diskursiivsete praktikate muutumist ajas ja erinevates žanrites.
Wodak oma mitmete lingvistikaalaste ajakirjade toimetuse liige ja ajakirja Discourse and Society kaastoimetaja. Koos Norman Faircloughi, Phil Grahami ja Jay Lemkega toimetab ta ajakirja Critical Discourse Studies ja koos Paul Chiltoniga ajakirja Journal of Language and Politics.
Wodak on ulatuslikult uurinud rassismi, ksenofoobiat ja antisemitismi. Samuti on ta uurinud töötust ja tööd puudutavat diskursust Euroopa Liidu organisatsioonides, Austrias ja Ungaris peetavaid debatte NATO-st ja neutraalsusest, Euroopa identiteetide diskursiivset konstrueerimist, suhtumist Euroopa Liidu laienemisprotsessi, immigratsiooni puudutavaid parlamendidebatte ja individuaalseid ja kollektiivseid mälestusi Saksa Wehrmachtist ja Teisest maailmasõjast. Wodaki uurimishuvid on diskursusanalüüs, organisatsioonide diskursusepraktikad, sotsiolingvistika, keel ja poliitika, eelarvamused ja diskrimineerimine, soouuringud ja kvalitatiivse analüüsi metodoloogiad.
2013. aastal valiti Wodak Briti Sotsiaalteaduste Akadeemia (British Academy of Social Sciences) akadeemikuks.
Manhattan Municipal Building

Mälestis

Aastast 1966 on tegu New Yorgi Mälestusmärkide Säilitamise Komisjoni poolt kaitsealuseks mälestusmärgiks (New York City Landmark) kuulutatud ehitisega. 1972 kanti see Ameerika Ühendriikide Ajalooliste Paikade Riiklikku Registrisse (National Register of Historic Places). Selle maailma ühe suurima, 2000 töökohaga valitsushoone välisküljed restaureeriti 1999. aastal.
Märjamaa rajoon

Märjamaa rajoon oli haldusterritoriaalne üksus Eesti NSV-s. Märjamaa rajoon moodustati aastal 1950 pärast maakondade likvideerimist. Hõlmas Läänemaa idapoolse osa, millele oli liidetud alasid endisest Harjumaast. Aastal 1959 liideti sellega likvideeritud Pärnu-Jaagupi rajooni põhjaosa. Rajoon likvideeriti aastal 1962, mil põhiosa liideti Rapla rajooniga ja Kullamaa piirkond liideti Haapsalu rajooniga.
CrunchBang Linux

Ajalugu

CrunchBang Linux töötati täielikult välja Ubuntu lähtekoodi põhjal, välja arvatud mõned paketid; distributsiooni loomisel saavutati hea tasakaal kiiruse ja funktsionaalsuse vahel.
Tarkvarateemalise veebisaidi Softpedia andmetel käivitub ja töötab CrunchBang kiiremini kui Ubuntu ja väheste ressursside korral ka Ubuntust paremini. Distro sisaldas lisaks vaikimisi rohkem rakendusi kui Ubuntu.
CrunchBangi autor Philip Newborough teatas projekti lõpetamisest 6. veebruaril 2015.
Nipernaadi skulptuur

Nipernaadi kuju on Valgas Säde pargis asuv skulptuur, mis on püstitatud Valgamaalt pärit kirjaniku August Gailiti mälestuseks. See kujutab A. Gailiti romaani "Toomas Nipernaadi" peategelast. Skulptuur avati 2009. aastal. See on 4,5 m kõrge ja põhineb Jaak Soansi ideel. 
Skulptuuri väiksem koopia antakse 2009. aastast August Gailiti novelliauhinna võitjale.
Clodius Albinus

Clodius Albinus (Imperator Caesar Ceionii Postumi Decimus Clodius Septimius Albinus Augustus; sünninimi teadmata; umbes 140...150 – 19. veebruar 197 Lugdunum (Lyon)) oli Vana-Rooma vastukeiser aprillist  193 kuni surmani.
Teda peetakse usurpaatoriks. Ta kuulutati pärast Pertinaxi surma keisriks Britannias ja Hispaanias asuvate Rooma leegionide poolt.
Ta kaotas lahingu Gallias Lugdunumi lähedal Septimius Severuse vägedega ja tapeti (teistel andmetel tegi enesetapu).
Kurkijoki vald

Külad

Alho, Aromäki, Elisenvaara, Haapavaara, Haavikko, Huutomäki, Hämeenlahti, Ihojärvi, Kannansaari, Korpisaari, Kuuppala, Lapinlahti, Lepousmäki, Levonpelto, Lopotti (Kauppakylä, Kirkonkylä, Kurkijoki), Luhovaara, Marianvaara, Metsikko-Jokiranta, Mikrilä, Oksentiinmäki, Otsanlahti, Pohjii (Pohjiinkylä), Rahola, Riekkala, Rummunsuo (Rungonsuo), Räihävaara, Saares, Savii (Saviinkylä), Savoja, Sillankorva, Sorjo, Soskua, Särkijärvi, Tervu, Titto, Uusikylä ja Vätikkä.
Põllumeeste Omaabi

Põllumeeste Omaabi oli 1930-1931 Tartus ilmunud ajaleht, mis vahendas uudiseid põllumajandusega seonduvast, fookuses oli põllumajanduskindlustus. Lehte andis välja ühisus Põllumeeste Omaabi. Lehe vastutav toimetaja oli A. Üts. Leht ilmus 8-12 korda aastas.
Eduard von Fock

Paul Alexander Eduard von Fock (5. jaanuar 1799 (vkj 25. detsember 1798) Tapa mõis – 29. juuni (vkj 17. juuni) 1884 Sagadi mõis) oli Eestimaa aadlik, Sagadi mõisnik.
Eduard von Fock teenis muuhulgas Eestimaa maanõuniku, Tallinna toomkiriku konvendi presidendi ja Eestimaa ülemkohtu presidendina. Ta sai salanõuniku teenistusastme.
Sagadi mõisnikuks sai ta oma isa surma järel 1827. aastal.
Eduard von Fock lasi 1845. aastal rajada Esku kabeli, mille juures olevale surnuaiale on ta ka ise maetud.
K-Wagen

Eellugu

Juunis 1917 tellis Saksamaa sõjaministeerium üliraskete tankide projekti. Uus tank pidi endast kujutama liikuvat kindlust nelja 77 mm kahuriga, kaaluma 150 tonni, teistel andmetel 145 või 165 tonni. 28. juunil 1917 kinnitati projekti "K-Wagen" kavand. Selle järgi pidi uue üliraske tanki soomuse paksus ulatuma kuni 30 millimeetrini, relvastusse pidi kuuluma kas kaks või neli 50–77 mm suurtükki, neli kuulipildujat ja kaks leegiheitjat. Meeskonda pidi kuuluma 18 meest, jõuseadmeks plaaniti kaks 200–300 hobujõulist mootorit ning masin pidi suutma ületada 4 m laiusi kraave.
Esialgu anti projekti töötlemisest kuni esimese näidise valmimiseni aega üks aasta, kuid hiljem vähendati seda 8 kuuni. Programm nägi ette tellimust 100 masinale, millest esimese seeriana valmiks 10 tanki. Ühe masina hinnaks kujunes kuni 500 000 Reichsmarka.
Hiljem vähendati tanki pikkust 13 meetrile ja kaal vähenes sellega 120 tonnini. Kuna kaks 200 hj mootorit olid ilmselgelt liiga nõrgad, valiti nende asemele kaks 650 hj mootorit.

Kirjeldus

K-wagen kaalus 120 tonni, oli ligi 13 meetrit pikk ja 3 meetrit lai (6 meetrit sponsoonide kohalt). Soomuse paksus oli kuni 30 mm. Tanki side- ja juhtimissüsteem olid üle võetud allveelaevalt. Bensiinipaagid mahutasid 3000 liitrit kütust. K-Wagen relvastati nelja 77 mm suurtükiga, kaks igas sponsoonis ja seitsme 7,92 mm MG08/15 kuulipildujaga. Projekteerimise alguses kavandatud leegiheitjatest loobuti. Meeskonnas oli kokku 27 liiget: komandör, kaks juhti, signaaliedastaja, relvastusohvitser, 12 suurtükiväelast, 8 kuulipildurit ja kaks mehaanikut.
Suur kaal tegi võimatuks pikkade vahemaade läbimise, mistõttu tanki plaaniti transportida raudteel rinde lähedusse, kus seda kasutada taheti. Et tank ühes tükis raudteeplatvormile ei mahtunud, võeti tank lahti kuueks  eraldi transporditavaks mooduliks: juhtimisruum, võitlusruum, masinaruum, ülekanderuum ja kaks sponsooni.

Saatus

Paljud pidasid seda projekti absurdseks, kuid Paul von Hindenburg isiklikult nõudis, et tank ikkagi ehitataks. Plaanide kohaselt pidi 10 tellitud masinat valmima 1919. aastal. Materjalide puuduse tõttu hakkas ehitus venima ja sõja lõpuks oli peaaegu valmis vaid kaks eksemplari. Mõlemad lõhuti liitlaste kontrollkomisjoni poolt või teise variandi kohaselt sakslaste endi poolt.
Mihhail Šolohhov (jõelaev)

Ajalugu

Kiil pandi laevale tehasenumbriga 384 VEB Elbewerften Boizenburg/Roßlau laevatehases ning laev anti Doni ääres Rostovis asuvale Volga-Doni Laevakompaniile (ГП Волго-Донское речное пароходство МРФ РСФСР) üle 1985. aastal. Riigiettevõte Volga-Doni Laevakompanii ja hiljem eraettevõte OAO Volgo-Donskoje Parohodstvo (ОАО Волго-Донское пароходство) on kasutanud jõelaeva Mihhail Šolohhov enne ja pärast täielikku moderniseerimist 2001. aastal Volgal, Donil ja Neeval välismaa turistide jaoks. 27. aprillil 2012. aastal sõidab laev Doni äärsest Rostovist Peterburi, et seal suvel välisturistidega töötada.

Juhtumid

3. septembril 2012 põrkasid öösel Peterburist Moskvasse sõitev Mihhail Šolohhov ja puksiir kokku Rõbinski veehoidlal Karagatši saare lähistel.
Venemaa teeneline meistersportlane

Venemaa teeneline meistersportlane (vene keeles Заслуженный мастер спорта России) on aunimetus spordi valdkonnas Venemaal. Asutatud 1992. aastal. Aunimetusega kaasneb rinnamärk.
Aunimetuse andmise üldised kriteeriumid: Venemaa kodakondsusega sportlane on saanud medalikoha olümpiamängudel (sealhulgas mees- või naiskonna koosseisus), esikoha Euroopa või maailmameistrivõistlustel või tulnud maailma karikavõistluste võitjaks. Erandkorras võidakse aunimetus anda sportlasele, kellel eelpool toodud kriteeriumid on täitmata, kuid kellel on teeneid Venemaa spordi ees rahvusvahelisel areenil.
Nõukogude Liidus anti  välja NSV Liidu teenelise meistersportlase aunimetust.
Laitse vald

Laitse vald (Gemeinde Laitz) oli vald Nissi kihelkonnas Harjumaal.
Vallas sündisid maadleja Voldemar Roolaan ja loomakasvatusteadlane Elmar Rätsep.
1939. aasta valdade reformiga liideti 2/3 Laitse vallast (Mäe ja Vansi külade maa-alad ning Laitse asunduse maa-ala kuni Ruila metsandiku kvartaalide nr. 10 ja 11 maa-aladeni, viimased kaasa arvatud) Kernu vallaga, Vähepereveski nr. A-149 talu maa-ala läks Keila valla koosseisu.
Ülo Pihlak

Isiklikku

Ta oli Oskar Pihlaku ja Irma Truupõllu poeg ning Ilmar Pihlaku vend.

Teadustöö

Uurimisvaldkond: Eesti linnade arenguprobleemid. Osalenud linnade üld- ja detailplaanide koostamisel, k.a "Tallinna arengukava aastateks 1994–1997". ENE ja EE kaasautor. Eesti Geograafia Seltsi liige. Mõnikümmend teadustrükist, arvukalt aimeartikleid; ilukirjanduslik-mälestuslik "Valitud teosed" (Tallinn, 2000).
Inglased

Inglased (inglise keeles English või English people) on Euroopa rahvas, kes on traditsiooniliselt elanud Inglismaal ja emakeelena rääkinud inglise keelt või mõnda selle erikuju.
Inglaste rahvuslik indentiteet pärineb varakeskajast. Nende nimetus tuleneb läänegermaani hõimu anglide nimetusest, kes rändasid Suurbritannia saarele 5. sajandil. Inglased pärinevad siiski mitme eri hõimu segunemisest.
Allveelaevade Divisjon

Allveelaevade Divisjon oli Eesti merejõudude üksus aastail 1940.
Divisjon moodustati 1. aprillil 1940. Divisjoni kuulus kolm laeva: allveelaev Kalev, allveelaev Lembit ja vahilaev Pikker. Divisjoni ülemaks määrati kaptenmajor Ferdinand Schmiedehelm. Allveelaevade Divisjoni emalaevaks sai vahilaev Pikker.
Tambet

Tambet on eesti mehenimi.
1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis eesnimi Tambet 326 mehel. Tambet on Eestis populaarsuselt 342. mehenimi.
Tambet oli keskmiselt 33 aasta vanune (mediaanvanus oli 35).
Kõige populaarsem oli eesnimi Tambet vanuserühmas 40–44, kus neid on 10 000 elaniku kohta 5,01 ning Saare maakonnas, kus neid on 10 000 elaniku kohta 7,39.
Laine

Lainete liigitus

Lained jagunevad ristlaineteks ja pikilaineteks.
Keskkonna järgi lained ruumelastsuslaineteks ja kujuelastsuslaineteks.
On olemas ka pinnalained, mille puhul on häiritud vedeliku pind. Paralleelsete lainepindadega laineid nimetatakse tasalaineteks, kontsentriliste sfääridega laineid sfäärilisteks laineteks.

Lainete tekkimine

Laine on võnkumiste levimine.
Lainet elastses keskkonnas tekitab selle ühe osa häiritus, millest tuleb võnkumine ümber tasakaaluasendi. Lainet keskkonnas põhjustab võnkeallika võnkumine.
Keskkonna elastsuse tõttu levib häiritus ühest punktist teise.
Kui võnkeallikas võngub harmooniliselt, siis on ka tekkiv laine harmooniline, ehk teisiti öeldes, laine profiiliks on sinusoid.
Laine levimiskiiruse määrab keskkonna inertsuse ja elastsuse vaheline vastastikune toime. Elastsusel põhinevad jõud, mis püüavad häiritusest tingitud seisundimuutust kaotada, inertsus paneb nende jõudude toimele vastu.
Laineid saab tekitada ka gaasis, näiteks õhus. Laineallikaks on sel juhul heliallikas, mis paneb õhuosakesed võnkuma. Tekkivad õhu tiheduse muutused hakkavad ruumis levima lainena. Kui heliallikas võngub harmooniliselt, siis on ka tekkiv laine harmooniline – see tähendab, et häiritused alluvad harmoonilise võnkumise seadusele.

Energia edasikandmine

Laine põhitunnuseks on energia edasikandmine. Näiteks helilaine kannab edasi helienergiat (muidu me ei kuuleks heli), valguslaine kannab edasi valgusenergiat (muidu me ei näeks valgust).
Katseliselt on kindlaks tehtud, et veelaine paneb triivivad esemed liikuma. See viitab energia edasikandmisele lainelt neile esemetele.
Laine energia koosneb kineetilisest energiast ja potentsiaalsest energiast. See energia kandub keskkonna osalt edasi naaberosadele. Mehaaniline laine kannab energiat edasi, ilma et keskkond kohta vahetaks.
Giórgios Georgiádis

Giórgios Georgiádis (sündinud 8. märts 1972) on endine Kreeka jalgpallikoondise poolkaitsja, Euroopa meister (2004).
Kreeka rahvuskoondises mängis Georgiádis 61 korda ja lõi 11 väravat. Debüüt koondises oli 10. märtsil 1993.

Isiklikku

Giórgios Georgiádis on 174 cm pikk.
EURO 2004 – Kreeka rahvuskoondis
1 Nikopolídis • 2 Seitarídis • 3 Venetídis • 4 Dabízas • 5 Déllas • 6 Basinás • 7 Zagorákis • 8 Giannakópoulos • 9 Charistéas • 10 Tsiártas • 11 Nikolaḯdis • 12 Chalkiás • 13 Katergiannákis • 14 Fýssas • 15 Vrýzas • 16 Kafés • 17 Georgiádis • 18 Goúmas • 19 Kapsís • 20 Karagkoúnis • 21 Katsouránis • 22 Papadópoulos • 23 Lákis • treener Rehhagel
Tartu rahu (Soome ja Nõukogude Venemaa)

Tartu rahu oli Soome Vabariigi ja Nõukogude Venemaa vahel 14. oktoobril 1920 allakirjutatud rahuleping, mis lõpetas Soome kodusõja, milles Nõukogude Venemaa toetas Soome kommuniste materiaalselt ja sõjaliselt.
Leping allkirjastati Eesti Üliõpilaste Seltsi majas Tartus.
Tartu rahuleping määras kindlaks muude küsimuste hulgas ka kahe riigi vahelise piiri, mis järgis üldjoontes, väikeste eranditega, autonoomse Soome suurvürstiriigi ja Venemaa keisririigi vahelist, kuni 1917. aastani kehtinud piiri.
Soome delegatsioonis olid Juho Kusti Paasikivi (juht), Juho Vennola, Alexander Frey, Rudolf Walden, Väinö Tanner, Väinö Voionmaa ja Väinö Kivilinna. Venemaa delegatsiooni juhtis Jan Berzin.
Andrievs Niedra

Andrievs Niedra (läti vanas kirjaviisis Andreews Needra; 4. veebruar 1871 – 24. september 1942 Riia) oli Läti ühiskonnategelane, vaimulik, kirjanik ja poliitik.
Ta õppis Vecpiebalga kihelkonnakoolis, aastatel 1887–1889 Riias gümnaasiumis, lõpetas aastal 1890 Jelgavas kubermangugümnaasiumi. Aastatel 1891–1899 õppis ta Tartu Ülikoolis usuteadust. Ta oli korporatsiooni Lettonia liige. Prooviaastal oli ta aastatel 1900–1901 Koknese koguduses Gotthilf Wilhelm Samuel Reinhold Hillneri juures.
Ta oli aastatel 1906–1908 Matīši koguduse õpetaja, aastatel 1908–1918 Kalsnava koguduse ja Vietalva koguduse õpetaja.
Läti iseseisvussõja ajal tõusis ta sakslaste poolt toetatud Läti valitsuse peaministriks. Pärast sõja lõppu põgenes ta Lätist, kuid tuli tagasi 1924. aastal. Ta mõisteti riigireetmises süüdi, kuid pärast kaheaastast vangistust amnesteeriti 1926. aastal ja saadeti riigist välja. Niedra läks Saksamaale ja võttis Saksa kodakondsuse. Teise maailmasõja ajal naasis Riiga, kus ta suri. Andrievs Niedra on maetud Riia metsakalmistule.
Koljaadatsaarid

Koljaadatsaarid (valgevene keeles Цары Каляды) on traditsiooniline uusaastapidustus Valgevenes,  Minski oblasti Kapyli rajoonis Siemiežavas. Üritus on kantud UNESCO inimkonna suulise ja vaimse pärandi meistriteoste nimekirja. Pidustused leiavad aset Juliuse kalendri järgi enne uut aastat, 13. ja 14. jaanuaril.
Ühe oletuse kohaselt said pidustused alguse XVIII sajandil, mil Siemiežava lähedal peatus tsaariarmee väeosa. Kohaliku loo põhjal käisid sõdurid ja ohvitserid uusaasta eel lõbusat etendust andes majast majja, kogudes koljaadatavade kohaselt ande. Peale väeosa lahkumist jätkasid seda kohalikud noored, kellele pakkus lõbu end sõjaväevormiga ehtida.  See versioon ei ole aga kinnitust leidnud, on andmeid, mis kinnitavad, et traditsioon pärineb ajast enne tsaarivägede tulekut. 
Pidustusel osalevad valges mundris noormehed ("tsaarid") kelle rinnal on punase Siemiežava tikandiga vööd ja kel on peas lintidega mütsid. Tsaare saadavad sõdurid ja koomilised tegelased Baba (eit, kehastab mees) ning Dzed (taat, kehastab naine). Rongkäik külastab Siemiežava maju, etendades näidendit "Tsaar Maximilian". Rongkäik toimub tõrvikute valgusel.
Traditsioon kestis XX sajandi kuuekümnendate aastateni, seejärel see katkes. Aastal 1996 taastati see kohalike elanike initsiatiivil. Aastal 2009 lisas UNESCO selle inimkonna suulise ja vaimse pärandi meistriteoste nimekirja.
Robert Gallo

Robert Charles Gallo (sündinud 23. märtsil 1937) on Ameerika biomeedik ja viroloog.
Teda tuntakse enim inimese immuunpuudulikkuse viiruse HIV ühe avastajana. Ta on ka hiljem andnud olulise panuse HIV-uuringuisse.
Gallo on Baltimore'is asuva Marylandi Ülikooli meditsiinikooli inimviroloogia instituudi direktor. Ta asutas instituudi 1996. aastal koos kahe pikaajalise kaastöötaja Robert R. Redfieldi ja William A. Blattneri, USA Marylandi osariigi ning Baltimore'i linnaga. 2005. aastal oli Gallo üks meditsiinifirma Profectus BioSciences, Inc. asutajaist, mis töötab välja ning kommertsialiseerib tehnoloogiaid inimeste viirushaiguste, sealhulgas AIDS-i põhjustatud suremuse vähendamiseks.
Robert Gallo sündis Waterburys Connecticuti osariigis Itaalia päritolu tööliste peres. 1959. aastal kaitses ta bakalaureusekraadi teaduses (Bachelor of Science) bioloogias Providence College'is. 1963. aastal andis Jefferson Medical College Philadelphias talle meditsiinidoktori kraadi. Pärast residentuuri Chicago ülikoolis sai Gallost teadur USA Riiklikus Vähiinstituudis (National Cancer Institute). Gallo on väitnud, et tema elukutsevalikut mõjutas tema ainsa õe varane surm ägedasse lümfoidleukeemiasse. Algselt pühendaski ta oma uuringuis leukeemiale palju tähelepanu.
Eestis on Gallo teinud koostööd Tartu Ülikooli viroloogiaprofessori Mart Ustaviga, kellega nad on töötanud HIV ravimisel Lõuna-Aafrikas.
1985. aastal võitis ta Dicksoni auhinna ja 1988. aastal Jaapani auhinna. 2000. aastal pälvis Gallo koos Luc Montagnieriga Astuuria printsi auhinna teadusliku ja tehnilise uurimimistöö valdkonnas.
Saho keel

Keelenäited

1 – inik , 2 – lamma, 3 – adox, 4 – afar, mafarra, 5 – koon, 6 – lix, 7 – malxin, 8 – baxar, 9 – sagal, 10 – taman. 
Ishi afah waanisha – Ta räägib oma keeles.
Cali ishi abbah dhageeko inki af geye – Ali sai ühe osa oma isa põllust. 
Eritreas kasutatav kirjakeel kasutab alates 1986. aastast ametlikult ladina tähestikku ning põhineb enamasti põhjasaho dialektil. 
Eritreas ei ole saho keel väljasuremisohus, küll aga ümbritsevatel aladel, näiteks Tigree piirkonnas. Eritrea haridusministeeriumi andmetel oli 2007. aastal Eritreas 39 sahokeelset algkooli kuni 5000 õpilasele. Koolides kasutatavad õpikud on kirjutatud Eritrea saho kirjakeeles, mis võib kohalike dialektide eripära nooremate põlvkondade keelekasutusest kõrvaldada. Kogu kõnelejate arvust on kirjaoskajad 1–3%.
Arved Väikmeri

Arved Väikmeri (sündinud 5. veebruaril 1941 Iru vallas (praegu Maardu)) on eesti poksija.
Väikmeri poksis aastatel 1958–1965 Tallinna Tööjõureservides, tema treener oli Martin Linnamägi. Ta pidas 136 kohtumist ja võitis neist 123.
Väikmeri oli II keskkaalus (kuni 75 kg) Eesti NSV meister 1962. aastal. Ta osales kaks korda Eesti NSV – Soome sõpruskohtumisel ning kaotas oma kohtumise 1962. ja võitis oma kohtumise 1965. aastal.
Väikmeri sai Tööjõureservide üleliidulistel noorte meistrivõistlustel I keskkaalus (kuni 71 kg) esikoha (1960) ning täiskasvanute meistrivõistlustel II keskkaalus (kuni 75 kg) III koha (1965).