Metsavendlus Eestis

Rahvuskomitee ja Haukka-Tümmler

Esimesed katsed luua Nõukogude okupatsiooni taastulemise puhuks vastupanuorganisatsioonid tehti juba Saksa okupatsiooni ajal. Sakslaste okupeeritud Eestis moodustati veebruaris 1944 Eesti Vabariigi Rahvuskomitee, kus olid esindatud kõik enne 1933. aasta rahvahääletust eksisteerinud Eesti erakonnad peale kommunistide ja mis eitas Jüri Uluotsa volitusi Peaministrina Vabariigi Presidendi ülesandeis. Rahvuskomitee tuli salaja oma esimesele istungile Tallinnas kokku veebruaris 1944. 20. aprillil 1944 vahistas Saksa Julgeolekupolitsei aga üle 200 eesti rahvuslase, sealhulgas arvukalt Rahvuskomitee liikmeid. 1. augustil 1944 kuulutas Rahvuskomitee end kõrgema riigivõimu teostajaks okupeeritud Eestis, kuid 18. septembril 1944 nimetas Jüri Uluots ametisse Otto Tiefi juhitud Vabariigi Valitsuse ja sellega lakkas Rahvuskomitee olemast. Tiefi valitsusega oli seotud kunagise luuregrupp "Erna" meestest loodud Haukka-Tümmleri luuregrupp, kes pidi looma igasse maakonda vastupanukeskuse. Rahvuskomitee nägi oma korralduses nr 2 maa vallutamise puhul ette partisanivõitluse alustamist: "Kes ei jõua evakueeruda, varjaku end bolševike eest! Organiseerige bolševike seljataga metsavendade salku ja looge side Eesti Omakaitsega ja väeosadega." Rahvuskomitee luurajad saatsid oma esindajad kõikidesse maakondadesse, osalt isegi rindejoone taha. Koitjärvele rajati keskpunker, Tallinna Tehnikaülikooli ruumidesse paigutati võimas raadiojaam, millega sai ühendust võtta nii Rootsiga kui ka maakondlike keskustega, 1944. aasta suvel-sügisel hõivas Nõukogude Liit Eesti territooriumi. Saksa Julgeolekupolitsei jättis Tallinnast taganemisel maha kogu nende käsutuses olnud informatsiooni rahvusliku vastupanuliikumise kohta. Nõukogude julgeoleku arreteeris juba 1944. aasta lõpul enamuse kodumaale jäänud Rahvuskomitee liikmeid ja pea kõik Tiefi valitsuse liikmed. Oma 1944. aasta tegevust kokkuvõttes pidaski Eesti NSV Siseasjade Rahvakomissariaadi (SARK) Banditismivastase Võitluse Osakond (BVVO) oma tähtsaimaks saavutuseks Eestisse jäänud Tiefi valitsuse liikmete arreteerimist. 4. detsembril 1944 vahistas julgeolek Haukka pearadisti Ustav Toomi, kes andis üles raadiosaatja asukoha ja ridamisi oma kaaslasi. Algas massiline arreteerimiste laine, mis viis Koitjärvele rajatud peapunkri hävitamiseni 7. detsembril 1944. 10. detsembril 1944 vahistati Haukka-Tümmleri juhtiv liige Toomas Hellat, kellelt järgneval ülekuulamisel saadud informatsioon viis kogu organisatsiooni purustamiseni. 17. detsembril 1944 hukkus kinnivõtmisel Tallinn-Nõmmel Haukka-Tümmleri juht Leo Talgre. Detsembris 1944 purustati valdavalt kogu Haukka grupp. Osa Haukka liikmeid ühines aga end metsades varjavate inimestega.
1944. aasta sügisest alates hakkasid Eestis stiihiliselt kujunema ennast varjavate isikute grupid, mis moodustusid Saksa armee taandumisel Eestisse jäänud eestlastest sõjaväelastest ja nendega liitujatest, samuti Nõukogude mobilisatsiooni ja repressioonide eest pakku läinud inimestest. Kokku on aastatel 1944–1945 ennast varjanud isikute arvu hinnatud 20 000-le. Need rühmad püüdsid enamasti ära oodata sõja lõppu Euroopas, mis oodatavalt pidi kaasa tooma kokkupõrke lääneliitlaste ja Nõukogude Liidu vahel ning seejärel Eesti vabanemise. ÜK(b)P KK Eesti büroo aruandes 1945. aasta maikuus kirjutati Stalinile, et oluline osa "sõjalis-fašistlike"ja "kodanlik-natsionalistlike" organisatsioonide aktiivseid liikmeid, kes ei jõudnud põgeneda, hakkasid Punaarmee tulekul ennast varjama. Aktiivseid väljaastumisi nad ette ei võtnud, kuid osutasid vastupanu, kui neid tabada üritati.

10. Roheline Partisanide Pataljon

1944. aasta suvel asusid Haukka grupi liikmed Harald Keem ja Viktor Lukk elama Valgamaale Sangaste Mäekülas asuvasse Mesila tallu, kus nad tegutsesid Saksa okupatsiooni lõpuni varustades luureandmetega Haukka keskust. Nõukogude okupatsiooni tulekul muutus see peatuskoht aga järjest hädaohtlikumaks. 1944/1945. aasta talvel varjasid nad ennast mitmel pool tuttavate juures Võrumaal. 1945. aasta veebruarist varjasid nad ennast koos Luku isa Friedrich Luku ja Avo Pruusiga Kilago talus Antsla vallas. 1945. a. aprillis otsustasid nad rajada punkri Nursi lähedale Keretu soo lõunaosas asuvale soosaarele. Soise pinnase tõttu rajati punker maa peale. Punkris olid kahekordsed lavatsid kuhu mahtus magama 12 meest. 1945. aasta suvel kujunes sellest Nursi või Nursipalu punkrist Võrumaa metsavendade keskne punker. Metsavennad ise nimetasid selle 10. Rohelise Partisanide Pataljoni staabiks. Number 10 nimes tulenes sellest, et algselt tuli sedalaadi keskused moodustada igasse Eesti maakonda ning Võrumaa oli nende seas tähestikuliselt viimane ehk kümnes. Harald Keem lõikas puust välja ka pitsati, millel oli tekst "10. Roheline Partisanide Pataljon" ja keskel kuperjanovlaste embleem – pealuu ja ristatud kondid. Punkri ülemaks määrati Friedrich Lukk. Punkrisse muretseti raadio ning hakati sealt välisraadiojaamadelt saadud uudistele tuginedes välja andma lendlehti, mis kandsid nime "Vivat Estonia" ja millel oli löödud Harlad Keemi loodud tempel. Need lendlehed levisid Võrumaal üsna laialdaselt ning tõid inimesteni uudiseid laiast maailmast ja õhutasid neid vastupanu jätkama. Lendehtede peamine koostaja oli kooliõpetaja Edgar Raudsepp, kes ise punkris ei elanud, kuid seda korrapäraselt külastas. Punkrit külastasid ja seal ööbisid ka palju ümberkaudsed metsavennad. 1945. aasta suvel loodi side Võru Keskkooli põrandaaluse õpilaste vastupanuorganisatsiooniga "Skautlus". Noortele teatati, et metsavendadel on side vastupanukeskuega Rootsis ning nende ülelandeks on koordineerida vastupanuliikumist Võrumaal. Selle jaoks on vaja koguda luureandmeid Punaarmee väeosade kohta. Peamine tegevus pidigi seisnema luureandmete kogumises ja sidemete loomises metsavendadega. Otsesest relvavõitlusest tuli üldjuhul hoiduda, et okupatsioonivõime ilmaasjata mitte ärritada. Vabalt ringi liikuvate koolinoorte abil sõlmisid partisanide juhi sidemed paljude Võrumaa metsavennasalkadega. Kontakt saavutati Viitina, Sõmerpalu, Rõuge, Kanepi, Lasva ja nelja lõunapoolsema Tartumaa valla metsavendadega.
1945. aasta sügisel jagunesid Skautluse liikmed kaheks organisatsiooniks: "Põhjala Noored" ja "Noored Partisanid". Mõlemad jätkasid koostööd Nursi punkriga. Ühiselt koostati Võru ja Antsla plaanid, kuhu peale märgiti Nõukogude asutuste ja sõjaväeüksuste asukohad. Üksikasjalik plaan koostati ka Võru vangla kohta. Koostati nimekiri okupatsioonivõimu käsilastest Võrumaal, kellele hakati Nursi punkrist saatma hoiatuskirju. 1945. aasta novembri lõpul ja detsembri algul korraldasid metsavennad koolinoortele Lükka talu lähedal metsas sõjalised õppused.
1945. aasta lõpuks oli Nursi punker saanud juba sedavõrd laialdaselt tuntuks, et seal viibimine muutus ohtlikuks. Novembris 1945 ehitati 5–6 km kaugusele uus punker, kuhu oli plaanitud kolida detsembri lõpuks. Selleks ajaks oli aga julgeolekul õnnestunud sokutada Nursi punkrit külastavate metsavendade hulka oma agent, kelle abil valmistati üksikasjalikult ette rünnak punkrile. 28. detsembri varahommikul kell 5 ründas Võrus paiknenud NKVD sisevägede 4. laskurrood ootamatult Nursi punkrit, kus sel hetkel ööbis 11 metsavenda. Valvet välja polnud, Harald Keem küttis ahju ja luges laua taga. Vaikselt punkri sissepiiranud ründajad viskasid punkrisse käsigranaadid, mille tagajärjel punker süttis. Lukk ja Keem said kohe rünnaku alguses surma, teistel metsavendadel õnnestus punkrist välja roomata ja avada vastutuli. Jõud olid aga ebavõrdsed ja peagi metsavendade vastupanu suruti maha. Kokku langes 28. detsembri varahommikul Nursipalu punkris üheksa metsavenda, kahel – Arnold Ottanil ja Kristjan Tuvikesel – õnnestus haarangust imekombel pääseda. NKVD sõduritest said kaks raskelt haavata. Partisanide juht Friedrich Lukk pääses, kuna ei viibinud sellel öösel punkris. Kuuldes, et tema vend ja vennanaine on arreteeritud, andis ta end 3. jaanuaril 1946 ise Võru miilitsasse üles, lootes, et tema lähedasid sellega vabastatakse. Fr. Lukk suri 10. septembril 1949 vangilaagris Tobolskis
Harald Keem ja Viktor Lukk olid ka ainsad Haukka grupi liikmed, kes viisid ellu Rahvuskomiteelt saadud ülesande – organiseerida oma tööpiirkonnas vastupanuliikumise keskus.

Jaan Rootsi salk

Pärast Nursi punkri hävitamist asus julgeolek likvideerima nendega seotud koolinoorte organisatsioone. 29. detsembri õhtul ja öösel arreteeriti enamus "Põhjala Noorte" ja "Noorte Partisanide" juhtkonnast. Julgeolekumehed saabusid Võrus tema korteris arreteerima "Põhjala Noorte" poiste grupi juhiks olnud Jaan Rootsi, kuid viimasel õnnestus põgeneda ja liituda metsavendade rühmaga, kelle hulgas olid ka tema vennad Martin ja Harri. Metsas varjas ta ennast kuni 1946. aasta sügiseni. Kui 1946. aastal kuulutati mobilisatsioonist kõrvalehoidjatele välja amnestia, läksid tema vennad sellega kaasa. Jaan Rootsil õnnestus hankida endale valedokumendid ja asuda õppima Viljandi tööstuskooli. Julgeoleku eest põgenedes läks Tallinna, kus ta mais 1947 vahistati. Julgeolekus värvati ta nn. marsruutagendiks ülesandega otsida üles inglise spioon Batcek (tegelikult endine Saksa sõdur Erich-Peter Bateck, kes oli välja mõelnud, et ta on Inglismaa spioon, kes on salaja toodud Eestisse vastupanuliikumist organiseerima). Jaan Roots asus elama kodukohta Võrumaale Lasva valda. Ta käis mööda ümbruskonna talusid ja rääkis, et on saadetud julgeoleku poolt Bateckit otsima. 1948. aasta algul läks ta metsa ja ühines Paul Randmaa metsavennasalgaga. 1949. aasta märtsiküüditamise ajal põgenes kogu Jaan Rootsi perekond metsa. Kuna nüüd olid metsas kogu Rootside pere tuli ka Jaan Roots Randmaa salgast ära. Paari kilomeetri kaugusele Randmaa salga punkrist rajati Meenikunno soo idaservale uus punker. Seal varjasid ennast Jaan, Harri, Martin ja nende õde Aino Roots koos viimase paariaastase pojaga. Tihedat koostööd tehti Randmaa salgaga.
27. oktoobril 1949 hävitas julgeolekuüksus nii Rootside kui ka Randmaa salga punkri. Hukkusid vennad Martin ja Harri Roots (tema seoti raskelt haavatuna jalgupidi hobuse külge ja lasti peadpidi mööda maad lohiseda kuni suri), Paul Randmaa ja mitmed teised nende salkade liikmed. Jaan Rootsil, kes viibis rünnaku alguses Randmaa punkris, õnnestus koos kolme kaaslasega põgeneda.
Pärast Paul Randmaa langemist koondusid ellujäänud mehed Jaan Rootsi ümber, kes moodustas nüüd uue salga. Sellest metsavendade salgast kujunes Kagu-Eesti edukaim ja paremini organiseeritud metsavendade salk. Roots luges metsavendi Eesti Vabariigi sõjaväeks, kelle kohuseks on võidelda Nõukogude Vene okupantide ja nende eestlastest käsilaste-reeturite vastu. Tema põhieesmärk oli igati kahjustada Eestit okupeeriva riigi majandust. Selleks rünnati kauplusi, kaubaautosid, raha­saadetisi, või- ja koorevoore jne, mis tollal kuulusid kõik Eestit okupeerivale Nõukogude Liidu­le. Sellega kahjustati okupantide majandust ning saadi samal ajal endale võitluse jätkamiseks vajalikud toidu­varud ja raha. Seda ei käsitletud röövimisena, nagu seda sageli on nimetatud, vaid rekvireeri­misena – sõjavägi rekvireerib sõja ajal vajaduse korral ikka vaenlasele kuulu­vaid varandusi ning seda tegid ka metsavennad Eesti Vabariigi sõjaväelastena okupantide­vas­tases partisani­sõjas. Kõiki okupatsioonivõimudega aktiivsele koostööle läinud Eesti Vabariigi kodanikke käsitleti riigireeturitena.
Jaan Rootsi salka on mitmetes kirjatöödes nimetatud ka "Orioni" salgaks, kuigi selle salga ellujäänud liikmed pole sellest nimest kunagi midagi kuulnud. Küll kannab Roots julgeolekudokumentides nime "Oriol" (vene keeles "kotkas"), kust võibki nimi Orion tulla.
Jaan Rootsi salk koosnes põhigrupist ja sellega koostööd teinud väiksematest salkadest, mis varjasid ennast eraldi. Põhigruppi, kuhu kuulus umbes kümmekond liiget, võeti vastu ainult tuttavaid inimesi pärast põhjalikku kontrolli, võõraid sinna ei pääsenud. Julgeolek üritas korduvalt oma agente tema salka sokutada. Põhisalgaga see ei õnnestunud, kuid temaga koostööd tegevatesse gruppidesse õnnestus julgeolekul sisse imbuda.
Operatsioonidel käimist nimetati Rootsi salgas retkedel käimiseks. Kõik retkeleminekud arutati osavõtjate vahel eelnevalt põhjalikult läbi. Salgas valitses võrdlemisi demokraatlik kord, kusjuures ka retkedel osalemine oli vaba­tahtlik. Tavaliselt käisid retkedel nooremad mehed, kuna vanemad tegelesid majapidamise, valve ja muude töödega.
Rootsi salk oli võrdlemisi liikuv, tegutsedes peamiselt tollaste Põlva, Räpina ja Võru ra­joo­­­nide piirides. Alati õnnestus tal pärast operatsiooni kiiresti kaduda ja jälitajad maha rapu­tada. Ringiliikumiseks kasutati võimudelt "kasutamiseks" võetud sõidu- ja veoautosid ning kaup­lustest ja ametimeestelt (kolhoosiesimehed, varumisvolinikud jne) rekvi­reeritud mootorrattaid
Sügisel 1951 ehitas Rootsi salk endale uue punkri Taevaskoja lähedale, Suure-Taevaskoja kaljust umbes 400 m lõuna poole. Punker koosnes kahest ruumist. Eesruumis hoiti toiduai­neid, joogivett ja küttepuid ning tagumine ruum oli eluruum. Vesi oli raudvaa­ti­des, liha ja hakkliha hoiti puupüttides ning võid kastides ja püttides. Varutud oli ka kartulit ja jahu, sest punkris küpsetati leiba. Kõik talveks vajalik muretseti juba sügisel val­mis. Tagumises ruumis oli ahi ja kahekordsed narid kümnele mehele. Korsten torgati välja ainult ahju kütmise ajal, mis toimus tavaliselt öösel. Punkri sissepääsu kattis luuk, millel kas­vas väike kuusk, luugi alt viis redel punkrisse. Talv veedeti punkris ning retkedel ei käidud, et mitte jätta lumele reetlikke jälgi. Väljas käidi vajaduse korral ainult lumesaju ja tuisu ajal.
Pärast aastatepikkust üritamist Rootsi salka sisseimbuda õnnestus julgeoleku agendil Eduard Kasesalul võita Rootsi salga usaldus. 6. juunil 1952 õnnestus julgeolekul enamus Rootsi salgast Räpina lähedal Ristipalos lõksu meelitada. Tekkinud tulevahetuses tšekistidega hukkus Jaan Roots ja veel neli tema salga liiget. Salga järele­­jäänud liikmed August Sabbe (Sabe), Jaan Vigel, Ludvig Juks ja Elmar Kurvits, jäädes ilma juhita, aktiivselt enam ei tegutsenud. Kuna Ristipalos julgeolek kedagi elusalt kätte ei saanud, jäid allesjäänud mehed Tae­vas­koja punkrisse edasi ning kasutasid seda talviti kuni 1954. aasta veebruarini. 3. veebruaril 1954 sattus juhuslik möödamineja punkri asukoha peale, vajudes jalgupidi auku, kust kütmise ajal korsten välja torgati. Kuna seda meest salga liikmed ei usaldanud, kuid ei tahtnud teda ka maha lasta, otsustati punker maha jätta. Pärast Taevaskojast lahkumist varjas iga mees end omaette. Omavaheliseks side­pida­miseks olid neil postkastid, maasse kaevatud piimanõud, kuhu jäeti aeg-ajalt üksteisele kirju. 1954. aasta lõpul tulid Juks ja Vigel metsast välja ja legaliseerusid. Järgmisel aastal nad aga arreteeriti ja mõisteti vangilaagrisse. Kurvits legaliseerus 1956. aastal, kuid teda ei õnnestunud kinni panna, sest talle ei leitud mingit süüd peale enda varjamise. Ainsana jäi metsa August Sabbe (Sabe), kes hukkus kinnivõtmisel Võhandu jõel 28. septembril 1978.

Eesti Vabastamise Komitee

Voldemar Hendriksoni juhitud Eesti Vabastamise Komitee tegutses 1944–1945 Viljandi- ja Pärnumaal. Staap asus Vastsemõisa vallas. Hendrikson elas enne sõda kümmekond aastat Abessiinias ja Somaalias, sealt on pärit tema üks hüüdnimi Neegus. 1941. aastal moodustas ta Viljandis koos endise linnapea Albert Vilmsiga organisatsiooni Kodumaa Võitlejad, kuhu kuulus üle 50 inimese ja võttis nõukogude vägede lahkumisel linnas võimu enda kätte. Pärast sõda loodud Eesti Vabastamise Komitee põhieesmärk oli lääneliitlaste ja Venemaa vahel puhkeva sõja korral 1941. aasta suvesõja kordamine. Pärnu- ja Viljandimaa piiril metsades ja rabades oli tollal palju metsavendi, Hendrikson püüdiski neid ühendada, allorganisatsioon oli isegi Pärnu linnas. Organisatsiooni kuulus NKVD toimiku järgi üle 300 inimese. Keskses Vastsemõisa vallas kuulus sinna 70 metsavenda. Viljandimaal juhtis organisatsiooni Hendrikson ja Pärnumaal Boris Kangro. Anti välja ka lendlehti. Hendrikson arreteeriti 1945. aasta sügisel ning mõisteti surma ja lasti maha. Ühtekokku vahistati Eesti Vabastamise Komiteega seoses 58 inimest.

Metsavendlus Virumaal

Virumaa metsavendadest kuulsaim oli kahtlemata Heino Lipp, hüüdnimega Pargas.