google/wiki40b huggingface dataset:
Tsooniteooria

Tsooniteooria on kvantmehaanika teooria, mis kirjeldab elektronide energiaolekuid ja liikumist kristallistruktuuriga tahkises.
Vaba elektroni energiaspekter on pidev. Kui elektron kuulub aatomi koosseisu, siis on see spekter diskreetne (mittepidev) ja 
energial saavad olla ainult teatud kindlad väärtused. Sel puhul öeldakse, et elektron saab olla teatud energiatasemel ehk kvantmehaanilises energiaolekus. Tahkises moodustavad elektronide energiatasemed nn lubatud tsoone, milleks on valentsitsoon (valentselektronide energiatsoon) ja juhtivustsoon (määrab aine elektrijuhtivuse). Need tsoonid võivad olla teineteisest eraldatud keelutsooniga.

Energiatsoonide moodustumine

Üksikus isoleeritud (eraldiseisvas) aatomis saab elektroni energia omandada teatud kindla väärtusega tasemeid ehk olekuid; sel kohta öeldakse ka, et elektron võib asuda ühel etteantud orbitaalidest. 
Kui mitu aatomit on ühendatud keemilise sidemega (nagu molekulis), siis on igal aatomil oma orbitaalid ja koos moodustavad nad molekuliorbitaalid. Aatomite süsteemi edasisel kasvamisel makroskoopiliseks, näiteks kristalliks (aatomeid üle 10²⁰), muutub orbitaalide arv väga suureks ja ja naaberorbitaalide energiaerinevus väga väikseks, nii et orbitaalidest moodustuvad praktiliselt pidevad energiatsoonid.

Energiatsoonid juhtides, pooljuhtides ja mittejuhtides

Tsoonide paigutus määrab aine elektrijuhtivuse tüübi.
Elektrijuhtides valentsitsoon ja juhtivustsoon osaliselt kattuvad. Seetõttu on elektronidel võimalik nende tsoonide vahel vabalt liikuda, täites juhtivustsooni tühje tasemeid. Elektrijuhile rakendatud potentsiaalide vahe mõjul moodustavad nad elektrivoolu. Elektrijuhtide hulka kuuluvad kõik metallid.
Pooljuhtides tsoonid ei kattu ja nende vahele jääb umbes 1 elektronvoldi laiune keelutsoon. Absoluutse nulli lähedasel temperatuuril juhtivustsoonis elektronid puuduvad. Valentsitsoonis on kõik energiatasemed (-olekud) elektronide poolt hõivatud (elektronidega täielikult täidetud) ja kuna vabad energiatasemed puuduvad, ei saa elektronid liikuda.
Temperatuuri tõustes hakkab soojusliikumise arvel elektronide kineetiline energia kasvama ja osa neist on võimelised siirduma läbi suhteliselt kitsa keelutsooni juhtivustsooni. Lahkunud elektronist jäänud augud valentsitsoonis käituvad nagu positiivse laengu kandjad ja osalevad koos juhtivustsooni elektronidega pooljuhi elektrijuhtivuse suurendamisel.
Pooljuhtidele on seega iseloomulik elektrijuhtivuse tugev temperatuurisõltuvus. Pooljuhi elektrijuhtivust on aga võimalik ka eesmärgipäraselt suurendada, kui keelutsoonis tekitada lubatud energiaolekud legeerimisega, s.t sinna sobiva lisandaine aatomite sisestamise teel (vt Pooljuht). 
Mittejuhtides ehk dielektrikutes on valentsitsoon elektronidega täielikult täidetud. Keelutsoon on lai (kuni 10 eV) ja seetõttu ei suuda elektronid tavatemperatuuridel juhtivustsooni jõuda. Kuna juhtivustsoonis laengukandjaid pole, on dielektrikute elektrijuhtivus nullilähedane. Küllalt kõrgel temperatuuril võivad mittejuhid siiski omandada pooljuhi juhtivusmehhanismi.
Martin Krampen

Martin Krampen (9. märtsil 1928 Siegen – 18. juuni 2015) oli saksa semiootik ja kunstnik.
Ta töötas visuaalsemiootika ja keskkonnataju valdkonnas, olles ka kunstnik. Sai tuntuks fütosemiootika (vegetatiivse semioosi) alase tööga, mis hiljem kujunes oluliseks suunaks semiootilises bioloogias ehk biosemiootikas.
Ta oli 1975–1977 Göttingeni ülikooli sotsiaalpsühholoogia ja semioloogia professor  ning 1977–1993 kõrgkoolis Hochschule der Künste Berlin visuaalse kommunikatsiooni teooria professor.
Ta oli ajakirja Zeitschrift für Semiotik kaastoimetaja.
Pólýfónía Remixes

Lugude nimekiri

1. "Konami" (Dreamtrak Diamond Sound)

2. "123 Forever" (Robotaki Remix)

3. "Konami" (Bloodgroup Remix)

4. "Konami" (FM Belfast Remix)

5. "123 Forever" (Thomas Troelsen Remix)

6. "Cargo Frakt" (Beta Satan Shred To Pieces Cover)

7. "Konami" (Flemming Dalum Remix)

8. "Söngur Geimunglingsins" (Frederik Schikowski Remix)

9. "Síríus Alfa" (Reptilicus Remix)
Loomulik ontoloogiline hoiak

Loomulik ontoloogiline hoiak (inglise keeles natural ontological attitude; lühend NOA) on teadusfilosoofiline positsioon, mille esitas Arthur Fine artiklis "The Natural Ontological Attitude" (1984).
Loomulik ontoloogiline hoiak piirdub realismi ja antirealismi debatis väitega, et teaduslike teooriate väited on tõesed samas mõttes nagu tavaelus tõeseks peetavad väited ja teoreetilised objektid on olemas samas mõttes nagu tavaelus olemasolevaks peetavad objektid. Loomulik hoiak ei täpsusta tõe ega ka olemasolu jms loomust. Realism ja antirealism jagavad loomulikku ontoloogilist hoiakut, kuid lisavad sellele täiendavaid väiteid.
Positsiooni nimi rõhutab positsiooni minimalistlikkust ja loomulikkust: ei ole tegemist järjekordse "ismiga".
Lühendit NOA tuleb Fine'i järgi hääldada nagu pärisnime Noah ('Noa'). Loomuliku ontoloogilise hoiaku kandjat nimetab Fine ka NOAer ning teatab, et seda sõna tuleb hääldada nagu sõna knower ('teadja').
Enno Puks

Enno Puks (18. märts 1939–24. august 1992) oli eesti põllumajandustegelane.
1950. aastate teises pooles töötas ta Viljandi rajooni kehakultuurikomitees.
1960. aastatel oli ta ELKNÜ Abja Rajoonikomitee sekretär.
1970.–1980. aastatel oli ta Karksi kolhoosi esimees, 1980. aastate teises pooles ka Eesti NSV kolhooside nõukogu esimees.
Ta on maetud Halliste kalmistule.
Sete

Sete (ka sediment) on enamasti tahke fragment murenenud kivimist, mis on tuule, vooluvee vms poolt kantud ja setitatud kihiliste setetena.
Setted ei pea alati olema kivimite murenemise tulemus. Setteiks on ka näiteks mereloomade jäänused või soolalademed, mis on tekkinud ülaküllastunud lahustest kristalliseerumise teel. Setteiks loetakse ka vulkaanist väljapaiskunud püroklastilist materjali.
Mõnikord eristatakse setteid ainsuses ja mitmuses. Sete on sellisel juhul tahke materjal, mida transporditakse vee, tuule vms poolt. Setted mitmuses on aga juba setitatud, reeglina kihiline kivistumata materjal.
Setete mattudes algab protsess, mida nimetatakse diageneesiks. See viib setete kivistumisele ehk settekivimite moodustumisele.
Smalltalk

Hello, world

Hello world programm Smalltalkis:

Transcript show: 'Hello, world!'.
Allan Tõnissoo

Elukäik

Ta sündis haritlasperekonnas. Isa Vambola (1946–2004) oli keemik, ema Ülli on raamatukogutöötaja. Lõpetas aastal 1992 Tartu 12. Keskkooli hõbemedaliga. Lisaks lõpetas 1990 Tartu Lastekunstikooli (õlimaaliga "Kohvik"); tema õpetajateks olid Laine Pukk, Paul Saar, Aare Paap, Jaanus Eensalu, Raivo Kelomees, Enn Tegova, Leili Parhomenko, Eve Teesaar, Epp Pilv ja Eve Eesmaa. Aastal 1996 lõpetas ta Tartu Kunstikooli (maaliseeriaga "Inimene lävel" juhendajaks maalikunstnik Helle Vahersalu), tema õppejõududeks olid Rein Maantoa, Endel Kotsar, Jaan Punga, Ahti Seppet, Endel Taniloo, Helle Vahersalu, Lola Liivat-Makarova, Imme Viidalepp, Vallo Kalamees, Edith Hermann, Udo Vool, Olav Villmann, Tõnis Paberit, Saima Vaitmaa, Mati Vaitmaa, Juhan Illend, Sigrid Kangur. 
1993. aastal külastas ta Tiiu Bläsi-Käo organiseeritud Tartu Waldorfõpetajate seminari, sellest ajast hakkas huvi tundma Rudolf Steineri rajatud antroposoofia vastu. 
Aastatel 1996–2002 õppis Tõnissoo Eesti Kunstiakadeemias Tallinnas. 2000. aastal lõpetas ta kiitusega graafika eriala pehmelakktehnikas vabagraafikasarjaga "7 commandments to me to make an artefact", juhendaja Enno Ootsing. 2002. aastal lõpetas cum laude interdistsiplinaarsete kunstide magistriõppe videoskulptuuriga "Kristus", juhendaja Jaan Toomik, retsensent  Reiu Tüür.  Lõpetajate näitus "Nagu aamen kirikus" toimus 2002. aasta kevadel Niguliste muuseumis.
Kunstitudengina osales Allan Tõnissoo vokaalinstrumentaalmuusika kollektiivides "Süntesoid" (A. Tõnissoo, K. Kalamees, V. Alber, T. Tuutmaa) ja "Kurjam" (Marko Sigus, V. Alber, I. Oja), tegutses Eesti Kunstiakadeemia üliõpilasvalitsuses. Kureeris kolme tudengite maalinäitust "Ylimaal 1–3" Eesti Muusikaakadeemias ja Tallinna Pedagoogilises Instituudis 2000–2003 Tallinna Tudengite Sügispäevade raamides koostöös Eesti Üliõpilaskondade Liiduga.
Alates 2002. aastast töötas Eesti Kunstiakadeemias interdistsiplinaarsete kunstide õppetooli juhataja abina. Alates 2004. aastast Elektroonilise Meedia Keskuse tehnik-assistendina koos meediakunstnik Ivika Nischelwitzeri, stsenograaf Dagmar Kase, meediakunstnik Piibe Piirma ning Külli Maristega; edaspidi Uusmeedia osakonna, hiljem õppetooli meistrina, koos kunstiteadlase ja kunstniku Raivo Kelomehega ning helilooja Hans Gunter Lockiga kuni ametikoha koondamiseni detsembris 2014.
Tema töid on erakogudes Eestis, Soomes, Taanis, Saksamaal.
Tõnissoo kuulub Eesti Kunstnike Liitu, Eesti Autorite Ühingusse, Eesti Meediakunstnike Ühingusse, on Eesti Kunstiakadeemia Vilistlaskogu asutamise initsiatiivgrupi liige, Eesti Antroposoofilise Seltsi liige, Kristlaste Osaduse Tallinna Koguduse liige, Eesti Biodünaamika Ühingu toetaja.

Isiklikku

Allan Tõnissoo elab Tallinnas Õismäel, on püsisuhtes kunstnik Mirja-Mari Smidtiga, on tütre ja kahe poja isa.
Azur ja Asmar

"Azur ja Asmar" (prantsuse keeles "Azur et Asmar") on Prantsusmaa, Hispaania, Belgia ja Itaalia koostöös 2006. aastal valminud animafilm. Film esilinastus 21. mail 2006 Cannes'i filmifestivalil.
Filmi stsenarist ja režissöör on Michel Ocelot, produtsent Christophe Rossignon, muusika autor Gabriel Yared (ühe laulu autor Afida Tahri). Film on 99 minutit pikk ning peamiselt prantsuse, kohati aga ka klassikalises araabia keeles.
Film on saanud inspiratsiooni folkloorist, ent selle muinasjutuline süžee on originaalne.

Sünopsis

Jénane on hoidnud lapsena kaht poissi: üliku poega, blondi ja sinisilmset Azuri, ning oma last, tumedanahalist ja tumedasilmset Asmari. Ta räägib poistele loo džinn-haldjast, kes ootab, et hea ja õilis prints ta oma kambrist vabaks laseks. Poisid kasvavad vendadena, kuni ühel päeval Azuri isa eraldab nad julmalt, pagendab amme ja Asmari oma kodust ja saadab Azuri linna õpetaja juurde. Aastate pärast kummitab Azuri lugu džinn-haldjast ja ta asub teele Asmari kodumaale, et haldjas leida. Vahepeal on Jénane'ist saanud edukas ärinaine, Asmar aga on kuningliku valvemeeskonna liige. Ka Asmaril on meeles lugu džinn-haldjast. Mõlemad noorukid asuvad haldjat otsima, ent leida võib ta ainult üks.
Friedrich Akeli valitsus

Friedrich Akeli valitsus oli ametis 26. märtsist 1924 kuni 16. detsembrini 1924.

Valitsuse riigikaitseline tegevus

Valitsus vabastas kokkuhoiu eesmärgil 1. septembriks 1924 ennetähtaegselt 4500 ja 1. detsembriks 1924 veel üle 1000 ajateenija, mille tagajärjel oli Eesti kaitseväes detsembrist 1924 kuni märtsini 1925 vaid 6400 ajateenijat, mida oli tõhusa riigikaitse tagamiseks liiga vähe.

1. detsembri riigipöördekatse

Valitsuse ametiajal, 1. detsembril 1924, toimus 1. detsembri riigipöördekatse, mille tagajärjel sai surma teedeminister Karl Kark. Samal päeval kehtestas valitsus üleriigilise sõjaseaduse ja nimetas Johan Laidoneri Sõjavägede Ülemjuhatajaks, milleks tal põhiseaduse järgi õigust ei olnud.
Florian Zeller

Florian Zeller (sündinud 28. juunil 1979 Pariisis) on prantsuse näite- ja romaanikirjanik.
Ta on lõpetanud Institut d’études politiques de Paris'i (Pariisi Poliitiliste Uuringute Instituudi). Ta töötab samas kirjanduse õppejõuna ja ajakirjanikuna.
Ta sai tuntuks aastal 2004 oma kolmanda romaaniga ("La Fascination du pire" ("Kurjuse võlu")), mille eest sai ta samal aastal maineka auhinna Prix Interallié. Eesti keelde on tõlgitud tema romaan "La Jouissance" (originaalis ilmunud aastal 2012), eesti keeles aastal 2014 "Elu on nauding: Euroopa romaan" (tõlkija Jana Porila, ilmunud sarjas "Nüüdisromaan", väljaandja kirjastus Eesti Raamat).

Isiklikku

Tema abikaasa on eksmodell, näitleja ja skulptor Marine Delterme; neil on poeg.
Rautalampi vald

Külad

Hanhitaipale, Hankamäki, Ihalaiskylä, Kerkonkoski, Kiesimä, Koipiniemi, Kuuslahti, Myhinpää, Pukkiharju, Rautalampi, Saikari, Sonkarinsaari, Toholahti, Liimattala, Palavalahti, Vaajasalmi ja Pakarila.
Lazduleja vald

Ajalugu

Aastal 1945 moodustati Šķilbēni vallas Šķilbēni külanõukogu, aastal 1949 likvideeriti  aga Balvi vald ametlikult. Aastal 1954 liideti Šķilbēni külanõukoguga likvideeritav Egļeva külanõukogu, aastal 1960 aga likvideeritav Demerova külanõukogu. Aastal 1968 nimetati Šķilbēni külanõukogu ümber Lazduleja külanõukoguks. Aastal 1971 liideti Lazduleja külanõukoguga likvideeritava  Kraukļi külanõukogu kolhoosi Borec maad, sovhoosi Briežuciems maad liideti aga Briežuciemsi külanõukoguga, sovhoosi Šķilbēni maad Šķilbēni külanõukoguga ja kolhoosi Cīņa maad Upīte külanõukoguga. Vald moodustati külanõukogust aastal 1991.  2009. aastast kuulub vald Balvi piirkonda.

Loodus

Suurimaks jõeks on Rika jõgi.  Valla põhjaossa jääb osaliselt Stompaki soo hoiuala, edelaossa aga Orlova (Ērgļi) soo hoiuala.

Külad

Vallas on kolmkümmend seitse küla. Valla keskuses Egļuciemsis (vidējciems) oli aastal 2018 106 elanikku. Neli valla küla on staatusega mazciems – Aizups 7 elanikuga aastal 2018, Čiganova 12 elanikuga aastal 2018, Egļova 12 elanikuga aastal 2018 ja Petrovka 7 elanikuga aastal 2018. Ülejäänud valla külad on staatusega skrajciems – Akmiņsola 1 elanikuga aastal 2018, Avīški 6 elanikuga aastal 2007, Brinkīne 1 elanikuga aastal 2018, Burtnieki 7 elanikuga aastal 2017, Dmitrijevka 2 elanikuga aastal 2018, Dukuļova 8 elanikuga aastal 2018, Fricevka 1 elanikuga aastal 2018, Griščāti 1 elanikuga aastal 2015, Grīva, Keiļi 11 elanikuga aastal 2018, Lozdova 1 elanikuga aastal 2018, Lukjanovka 3 elanikuga aastal 2018, Malnusola 2 elanikuga aastal 2018, Medvežovka 5 elanikuga aastal 2018, Mežalauki, Mežareja, Orlova 13 elanikuga aastal 2018, Osinovka 1 elanikuga aastal 2017, Ozolzīles 2 elanikuga aastal 2018, Pleševa 2 elanikuga aastal 2016, Plešova 27 elanikuga aastal 2018, Plešova 10 elanikuga aastal 2018, Priedes 7 elanikuga aastal 2018, Purlova 3 elanikuga aastal 2018, Spičkova 1 elanikuga aastal 2018, Steigas 5 elanikuga aastal 2018, Ščeglova 12 elanikuga aastal 2018, Šumkova 5 elanikuga aastal 2018, Zaikova 7 elanikuga aastal 2018, Zirgadūbe 6 elanikuga aastal 2018, Zobukalns 4 elanikuga aastal 2018 ja  Ūzulova 5 elanikuga aastal 2018. Ülejäänud valla elanikud elavad külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.
Indianapolise Eesti Selts

Indianapolise Eesti Selts (inglise keeles Indianapolis Estonian Society) on USA eestlaste selts, mis tegutseb USAs Indiana osariigis Indianapolises. Seltsi juhib Jüri Tults.
Henrico maakond

Henrico maakond (Henrico County) on maakond USA-s Virginia osariigis. Geograafilised koordinaadid on 37°55' N, 77°40' W.
Maakonna halduskeskus ja suurim linn on Richmond.
Maakonna pindala on 635 km². Veepindala on 18 km².
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 314 881. Aastal 2000 oli elanike arv 306 935.
Johannes Otto Eisenschmidt

Johannes Otto Eisenschmidt (ka Hans Otto Eisenschmidt; 23. september 1873 Tartu – 18. september 1936 Königsberg) oli eesti vaimulik.
Õppis Blumbergi elementaarkoolis ja gümnaasiumis Tartus. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1894–1901. Oli seejärel koduõpetajaks Venemaal. Prooviaastal oli Palamuse Püha Bartholomeuse koguduses. Ordineeriti 6. juunil 1904 õpetajaks.
Oli aastal 1904 Tartu ja Võru praostkonna vikaarõpetaja, aastatel 1904–1905 Järva-Madise Püha Matteuse koguduse vikaarõpetaja, 1905–1906 saksa koguduse vaimulik Viipuris, 1907–1918 luterlik õpetaja Tveri koguduses. Aastatel 1919–1926 oli Kodavere Mihkli koguduse õpetaja, 1926–1934 oli ta Paide Saksa Püha Risti koguduse õpetaja. Paides oli ta veel õpetaja saksa koolis.
Lahkus aastal 1934 Saksamaale (Ida-Preisimaale). Oli aastatel 1934–1935 õpetaja Stallupönenis (praegu Nesterov Kaliningradi oblastis. Aastatel 1935–1936 oli õpetaja Neuhofis Ortelsburgi juures (praegu Nowy Dwór Szczytno juures Warmia-Masuuria vojevoodkonnas Poolas). Suri aastal 1936 Königsbergis (praegu Kaliningrad).

Isiklikku

Tema isa Wilhelm Gottfried Eisenschmidt oli Tartu Peetri koguduse õpetaja, tema äi Constantin Eduard Valentin Lementy oli Kihelkonna ja Pärnu Eliisabeti koguduse õpetaja.
Tiiu Keskpaik

Tiiu Keskpaik (sündinud 24. märtsil 1937) on eesti bioloog.
Ta on töötanud Zooloogia ja Botaanika Instituudis ning Eesti Looduse toimetuses. Ta on tõlkinud saksa keelest eesti keelde Konrad Lorenzi töid.

Pere

Tema abikaasa on bioloog Jüri Keskpaik.
Ilzene vald

Ajalugu

Vald moodustati aastal 1920 Ilzene mõisa (Ilsen) maadest, mille pindala oli 1840,54 ha, ja Ādami mõisa (Schwarzbeckshof) maadest pindalaga 699,13 ha. Aastal 1935 oli valla pindala 148,3 km² ja seal oli 2338 elanikku.1 945. aastal moodustati vallas Ilzene ja Čonkase külanõukogud, aastal 1949 likvideeriti aga vald ametlikult. Aastal 1954 liideti Ilzene külanõukoguga likvideeritava Čonkase külanõukogu maad. Aastal 1990 muudeti külanõukogu vallaks. 2009. aastast kuulub vald Alūksne piirkonda.

Kaitstavad objektid

Kohaliku kaitse all on muinsusmälestistest Mežslokase muinaskalmed ja Ilzene mõisa hoonekompleks (härrastemaja ja pumbamaja). Looduskaitse all on Ilzene pärn, Austrumi pärn, Ilzene mänd, Ilzene park, Melderi tammed, Arāji tammed, Mežrozītese tamm, Gutupurise tamm, Gailīši mänd, Sodise pärn, Jaunzvirgzdiņi saar ja Jaunzvirgzdiņi tamm.
Rohevetikad

Ehitus

Rohevetikate ehitus on võrreldes teiste vetikatega (puna- ja pruunvetikad) kõige mitmekesisem. Leidub nii üherakulisi viburitega või viburiteta, koloniaalseid vorme kui ka hulkrakseid. Lihtsaima struktuuriga rohevetikad on niitjad, täiuslikematel on plaatjas tallus. Suurus on mõnest mikromeetrist kuni mõnekümne sentimeetrini.

Elupaik

Enamik rohevetikaid elab mageveekogudes. Vähesed suudavad elada mullapinnal või selle pindmistest kihtides. Mõned liigid on kohastunud eluks teistel taimedel. Osa üherakulisi rohevetiktaimede liike elab sümbiontidena teistes organismides.

Süstemaatika

Rohevetikate süstemaatika on aegade jooksul teinud läbi mitmeid muutusi. Ka tänapäeval omab see mõiste mitmetasandilisust ja sellega kaasnevat mitmetähenduslikkust. Kõige laialdasemalt saab rohevetikaid lugeda koos maismaataimedega üheks monofüleetiliseks rühmaks. Selles kontekstis nimetatakse neid rohelisteks taimedeks. 
Kitsamates tähendustes võib rohevetikateks lugeda klorobionte (Chlorobionta), kui neist maha arvata maismaataimed. 
Rohevetikad saab jagada ka kaheks suureks klaadiks: rohevetikad sensu stricto ehk Chlorophyceae ja mändvetikad sensu lato. See jagamine on vaieldav, kuna kumbki klass ei pruugi olla monofüleetiline.
Päinurme Raamatukogu

Päinurme Raamatukogu on rahvaraamatukogu Järva vallas Päinurmes.
Loodna Vabaajakeskus

Loodna Vabaajakeskus oli sihtasutus, mis korraldas Märjamaa valla kultuurivaldkonda. Asutus eksisteeris 2006-2013.
Putu

Rahvastik

Putul elas 2012. aasta 1. jaanuaril 36 elanikku. Aastal 2007 oli vastav näitaja 52. Drastilisem langus leidis aset aastal 2010, mil elanikkond vähenes 10 inimese ehk ca 21% võrra. Samas elanikkonna vananemist karta ei ole .

Geograafiline asend

Putu küla asub Jõgevamaal Mustvee vallas ning piirneb kolme teise külaga: Maardla, Levala ja Saarjärve küla. Putult umbes 3,5 kilomeetri kaugusel asub Voore küla, kus on ka valla kool, postkontor ja aktiviseerimiskeskus. Mõne kilomeetri kaugusel asub kaunis metsajärv: Saare järv. Saare järve peetakse Jõgevamaa kaunimaks järveks . Linnadest on Putule lähimad Mustvee (25 km), Jõgeva (27 km) ja Tartu (ca 40 km).

Ettevõtlus

Putul tegutsevad ka mõned ettevõtjad. Nendeks on talunikud FIE Kaja Noobel ja FIE Kaido Kriisa ning Voore põhikoolile bussiveoteenust pakkuv FIE Andres Altmäe. Putu küla elanike keskmine sissetulek on Saare valla suurim . Samas elab külas mitmeid noori, kes on tõsiselt huvitatud ettevõtlusest ning annavad seega lootust jätkusuutlikkusele .

Infrastruktuur

Putul on bussipeatus ja toimiv bussiliiklus. Internetiühendus on umbes 70% majapidamistes. Külas on ainult kruusateed, millele on kevaditi seatud liikluspiirangud.

Tööhõive

Tööhõive on suhteliselt suur ja töötus madal .
Messier 12

Messier 12 (ka M12 ja NGC 6128) on kerasparv, mis asub Maokandja tähtkujus.
Parve avastas 30. mail 1764 Prantsuse astronoom Charles Messier, kes kirjeldas seda kui tähtedeta udukogu. See on 75 valgusaastat lai ning asub Maast 15700 valgusaasta kaugusel. Parves on umbes 200 000 tähte. Messier 12 on võrdlemisi hõre täheparv ja arvatakse, et see oli kunagi tihe hajusparv. Parvest on leitud 13 muutlikku tähte ning see liigub Päikesesüsteemi suunas kiirusega 16 km/s.
2006. aastal avaldatud teadustöö kohaselt on parvel ebatavaliselt vähe madala massiga tähti. Töö autorid leidsid, et need tõmbas parvest välja Linnutee gravitatsioon.
Homopolümeer

Homopolümeer on ühe lähteaine (monomeeri) polümerisatsioonil moodustuv polümeer. Kui polümeeri molekulis esinevad vaid ühele monomeerile vastavad elementaarlülid, siis on tegu homopolümeeriga, mille üldvalem on –(A–)ₙ. Homopolümeer saab olla hargnemata ahelatega ( –A–A–A–A–A–A– ), või mitmeti hargnenud ahelatega, seejuures ka täht- ja gloobulitüüpi.
Homopolümeeri nimetus viitab tihti lähtemonomeerile, näiteks polüstüreen, polüetüleen, polüvinüülkloriid jmt.
Glükoosist tulenevate elementaarlülidega homopolüsahhariidid on looduses laialt levinud biopolümeerid. Need on tselluloos, milles esinevad hargnemata ahelad, ja tärklis, mille puhul esinevad nii hargnemata kui ka hargnenud ahelad, ning glükogeen, mis on eriti suure hargnemisega gloobulitüüpi molekul.
Mitme lähteaine ühisel polümeerimisel saadav aine on kopolümeer.
Aurupunk

Aurupunk (inglise keeles steampunk) on ulme alamžanr, mida iseloomustavad aurumasinad, tihti keskkonnas, mille inspiratsiooniks on 19. sajandi tööstusrevolutsioon.
Aurupungiteoste tegevustik leiab seetõttu tihti aset alternatiivajaloolise Inglismaa viktoriaanlikul ajastul või kullatud ajastul Ameerika Metsikus Läänes või postapokalüptilises tulevikus, kus aurumootorid on taas igapäevakasutusse jõudnud. Aurupungi kõige äratuntavamaks jooneks on anakronistlikud tehnoloogiad või retrofuturistlikud leiutised, nagu 19. sajandi inimesed neid ette oleksid kujutanud. Samuti kajastub ajastu nägemus moes, kultuuris ja arhitektuuristiilides. Säärast tehnoloogiat võib leida H. G. Wellsi, Jules Verne'i või tänapäevaste autorite Philip Pullmani, Scott Westerfeldi ja China Mieville'i teostest. Aurupunk kujutab alternatiivajalooliselt ka selliseid tehnikasaavutusi nagu õhulaevad või Charles Babbage'i ja Ada Lovelace'i analüütilise masina sarnased analoogarvutid.
Aurupunk viitab ka aurupungi ulme esteetikast kantud kunstistiilidele, rõivamoele ja subkultuuridele, mida on populariseerinud 20. sajandi keskpaiga viktoriaanliku ajastu kirjandus ja filmid. Paljud huvilised on hobi korras tänapäevaseid objekte pseudoviktoriaanliku "aurupungi" stiili ümber ehitanud ning selle sõnaga on kirjeldatud mitmeid kaasaegseid kujutavaid kunstnikke ja muusikuid.