Helikaasid

Helikaasid on  kõigile elusorganismidele iseloomulikud elutähtsad ensüümid. Nad on motoorvalgud, mis liiguvad kindlasuunaliselt mööda nukleiinhappe suhkur-fosfaat selgroogu. Liikumise ajal eraldavad nad kokkupõimunud nukleiinhapete ahelaid. Sellisteks ahelateks võivad olla näiteks: DNA-DNA, RNA-RNA või DNA-RNA hübriid. Nimetatud protsessi läbiviimiseks saadakse energiat ATP hüdrolüüsist.

Funktsioon

Nukleiinhapete ahelate eraldamist esineb mitmes erinevas rakulistes protsessides (DNA replikatsioon, transkriptsioon, translatsioon, geneetiline rekombinatsioon, DNA reparatsioon, ribosoomide biogenees). Sageli kasutatakse helikaase DNA topeltheeliksi ehk biheeliksi või iseendaga seostunud RNA molekulide eraldamiseks. Selline lahutamisprotsess saab toimuda adenosiintrifosfaadi (ATP) hüdrolüüsil vabaneva energia kasutamise tulemusel. Ahelate eraldamine üksteisest toimub seetõttu, et lõhutakse vesinikside omavahel seostunud aluspaaride vahel. Helikaasid liiguvad astmeliselt, vastavalt konkreetsele ensüümile omase suuna ja kiirusega, piki üht biheeliksis olevat ahelat. Organismides esineb paljusid helikaase (näiteks on E. coli K12-s leitud 23 helikaasi). Nad osalevad suures hulgas protsessides, kus eelduseks on ahelate üksteisest eraldamise katalüüsimine.
Helikaasidel on mitmeid struktuure ja oligomerisatsiooni olekuid. Samas kui DnaB-sarnased helikaasid kerivad DNAd lahti sõõrikukujulisteks heksameerideks, on näidatud, et teised ensüümid on aktiivsed monomeeridena või valgudimeeridena.
Uurimustega on kinnitatud, et helikaasid võivad käituda passiivselt ja oodata, kuni toimub katalüüsimata ahelate lahtikeerdumine, ning seejärel liiguvad nad lahutatud ahelate vahele.
Teise võimalusena on kirjeldatud aktiivset rolli, ahelate eraldamist katalüüsides. Selleks kasutatakse ATP hüdrolüüsist vabanevast energiat. Viimasel juhul võib helikaasi võrrelda töötava mootoriga. Ta liigub ahelaid lahti keerutades mööda substraati. See on ATPaasi aktiivse töö otsene tulemus. 
Helikaasid võivad töötada in vivo palju kiiremini kui in vitro. See on võimalik tänu abivalkude olemasolule, mis aitavad läbi viia kahvelliiduse destabilisatsiooni. Defektid helikaase kodeerivates geenides võivad põhjustavad haigusi. Näiteks defekt WRN geenis põhjustab Werneri sündroomi – geneetilist haigust, mida iseloomustab enneaegne vananemine.

Struktuurilised tunnusjooned

Helikaaside üldine funktsioon on ennustatav lähtudes sellest, et neis on olemas kindlal hulgal aminohapete järjestuste homoloogiat. Kõigis helikaasides esineb ühine valgujärjestuse motiivi, mis paikneb nende primaarstruktuuri sisemuses. Arvatakse, et just need järjestused on spetsiifiliselt kaasatud ATP seondumisega, ATP hüdrolüüsi ning translokatsiooniga nukleiinhappe substraadil.
Muutuv osa aminohapete järjestuses on seotud iga helikaasi spetsiifiliste tunnusjoontega.
Lähtudes praeguseks kindlaks määratud helikaaside motiividest, on võimalik omistada oletatavat helikaasi aktiivsust erinevatele valkudele. Siiski ei kinnita sellise motiivi olemasolu, et see valk on helikaas. Konserveerunud motiivide leidumine toetab evolutsioonilise homoloogia olemasolu ensüümide vahel. Tulenevalt helikaaside juuresolekust ja nende motiivi vormist on helikaasid jagatud superperekondadeks. Mõned nende perekondade liikmed määratakse organismide põhjal, millest nad on eraldatud. Samuti lähtutakse helikaaside jaotamisel perekondadeks nende funktsioonist.

RNA helikaasid

RNA helikaasid ja DNA helikaasid esinevad koos peaaegu kõigis superperekondades.
Siiski mitte kõikidel RNA helikaasidel ei esine helikaasset aktiivsust, selles mõttes, nagu seda tõlgendatakse ensümaatilisest funktsioonist lähtuvalt. Näiteks Swi/Snf perekonna valgud. Kuigi need valgud kannavad tüüpilist helikaasi motiivi, hüdrolüüsivad ATPd aminohappeseoseliselt ja on ehitatud ümber helikaasi kesta, olenemata sellest ei ole suudetud leida mingisugust ahelaid eraldavat aktiivsust.
Need RNA helikaasid, mis siiski omavad ahelaid lahti keeravat funktsiooni, on iseloomustatud kahe järgmise mehhanismi alusel:
tüüpiline biheeliksi lahti keeramine ning kindla asukohaga ehk (saitspetsiifiline) ahelate eraldamine. Üldtuntud biheeliksite lahtikeerdumine on astmeliselt toimuv kindlasuunaline kaksikahelate eraldamine, nagu juba eelnevalt ülal kirjeldatud. Seda kasutatakse näiteks DNA lahtikeerdumiseks. Kusjuures kohtspetsiifiline ahelate eraldamine esineb protsessis, mille käigus helikaasi ensüüm võib olla ühinenud biheeliksi suvalise kohaga. Helikaasi seondumisele aitavad kaasa üheahelalised RNA ahela regioonid ning kogu helikaasi seondumise protsess toimub koos ATP seondumisega. Kui helikaas ja ATP on seondunud, ilmneb saitspetsiifiline ahelate lahknemine. See nõuab küll ATP seondumist, kuid ei vaja ATP hüdrolüüsi protsessi tegelikku toimumist. 
Väiksema arvu aluspaaride korral dissotsieerub biheeliks ilma edasise ensüümi abita. Sellist lahtihargnemise meetodit kasutavad DEAD-box helikaasid.