Vilniuse Ülikool

Vilniuse Ülikool (leedu keeles Vilniaus universitetas, ladina keeles Universitas Vilnensis) on alates 1579. aastast Leedu pealinnas Vilniuses tegutsev ja kõrgemat haridust pakkuv õppeasutus. Tegu on Leedu vanima ja suurima ülikooliga, mis on ühtlasi üks vanemaid kõrgkoole kogu Ida- ja Põhja-Euroopas. 
1. oktoobri 2007 seisuga töötas ülikoolis 2866 õppejõudu. Bakalaureuse- ja magistriõppes oli üliõpilasi 23648, doktorante 688 ja meditsiinieriala residente 597.
Aastast 2002 on ülikooli rektoriks professor Benediktas Juodka.

Struktuur

Vilniuse ülikooli peamisteks akadeemilisteks struktuuriüksusteks on teaduskonnad, instituudid ja uurimiskeskused. 
Eraldi struktuuriüksustena tegutsevad Vilniuse Ülikooli Raamatukogu ja Vilniuse Ülikooli Kirjastus, samuti mitmed ülikooli igapäevase töö korraldamiseks moodustatud osakonnad. Üliõpilasi teenindavad karjääri-, arvuti- ja kultuurikeskus.
Üliõpilaste ja õppejõudude majutamisega ning ühiselamute haldamisega tegeleb 2002. aastal loodud mittetulundusühing "Vilniaus universiteto būstas".
Lisaks tegutsevad ülikooli juures rahvusvaheline ärikool ja Vilniuse jidiši instituut.

Juhtimine

Ülikooli igapäevast tööd juhib rektor, keda assisteerivad tema tegevuses neli prorektorit – õppe-, teadus-, haldus- ja strateegilise arengu prorektor.
Kõrgeim võim Vilniuse ülikoolis kuulub ülikooli senatile, kus lisaks rektorile ja prorektoritele on liikmeteks kõigi teaduskondade, instituutide ning üliõpilaskonna esindajad. Kokku on ülikooli senatis 71 liiget.

Akadeemiast ülikooliks

Ülikooli eelkäijaks oli 1569. aastal jesuiitide poolt rajatud Vilniuse Akadeemia. Akadeemia tegutses Vilniuse piiskopi poolt selle jaoks ostetud hoonetes, mis on jäänud ülikooli südameks tänase päevani. Esimesed õpilased võeti akadeemiasse vastu 1570. aastal ja neil oli võimalus õppida ühes kolmest teaduskonnast: humanitaarteadused, filosoofia ja teoloogia. Neil aastatel pandi alus ka tänasele Vilniuse Ülikooli Raamatukogule. Aastal 1575 rajati akadeemia juurde vürst Kristupas Radvila toetusel trükikoda, kus muuhulgas trükiti 1595. aastal esimene kaasajani säilinud leedukeelne raamat.
1. aprillil 1579 andis tollane Rzeczpospolita valitseja, Poola kuningas ja Leedu suurvürst Stefan Batory akadeemiale võrdsed õigused Krakówi ülikooliga. Tema otsuse kinnitas sama aasta 30. oktoobril oma bullaga paavst Gregorius XIII. Ülikooli ametlikuks ladinakeelseks nimeks sai Almae Academia et Universitas Vilnensis Societatis Jesu. Ülikooli esimeseks rektoriks nimetati poola jesuiit Piotr Skarga.

Rzeczpospolita koosseisus

1641. aastal lisaks olemasolevatele teaduskondadele veel õigusteaduskond. Hiljem 17. sajandil mõjutas ülikooli käekäiku tugevalt Rzeczpospolita sõjaline ja majanduslik allakäik, vähenes oluliselt üliõpilaste arv. Ülikoolihooned said tugevalt kannatada ka 1655. aastal Moskva Suurvürstiriigi vägede poolt toime pandud Vilniuse rüüstamises.
18. sajandil ülikooli olukord paranes. Aastal 1753 rajati seal esimene observatoorium kogu Rzeczpospolita territooriumil. Samuti jääb sellesse perioodi ülikooli allutamine ilmalikele võimudele – aastast 1773 allus Vilniuse ülikool seoses jesuiitide ordu tegevuse keelustamisega Poola-Leedu haridusministeeriumile. Uue võimu all koostati ka ülikooli uus põhikiri ja 1783. aastast sai õppeasutuse uueks ametlikuks ladinakeelseks nimeks Academia et Universitas Vilnensis. Aastal 1781 avati ülikooli juures arstiteaduskond.

Venemaa koosseisus

Kui Leedu alad läksid 1795. aastal Poola kolmanda jagamise tulemusel Venemaa koosseisu, jätkas ülikool tegevust Schola Princeps Magni Ducatus Lituaniae nime all.
Aastal 1803 kinnitas keiser Aleksander I ülikooli uue põhikirja. Selle kohaselt hakkas õppeasutus kandma Vilniuse Keiserliku Ülikooli (Императорскiй Виленскiй Университетъ) nimetust ja sai endale kontrolli kõigi Leedu aladel tegutsenud haridusasutuste üle. Ülikool arenes kiiresti ja oli aastaks 1823 muutunud üheks suuremaks kogu Euroopas. Vilniuse ülikooli õpilaste arv ületas isegi kuulsa Oxfordi ülikooli oma.
Õitseng ei kestnud kaua, sest seoses rahvusliku liikumise elavnemisega Venemaa poolt annekteeritud Leedu ja Poola aladel sattus poliitiliste sündmuste keskele ka ülikool. Seoses Vilniuse ülikooli üliõpilaste aktiivse osalemisega rahvuslikus liikumises ja 1832. aastal keisri vastu korraldatud vandenõus lasi keiser Nikolai I sama aasta sügisel ülikooli sulgeda. See jäi suletuks kuni 1919. aastani. Suurem osa ülikooli varadest viidi 19. sajandi kestel ära Venemaale, peamiselt Peterburi.

Poola koosseisus

Kui 1919. aastal vallutasid Vilniuse Poola väed, otsustasid Poola võimud ülikooli taasavada. See sai teoks sama aasta 20. augustil. Ülikool hakkas kandma oma asutaja, Stefan Batory nime (poola keeles Uniwersytet Stefana Batorego).
Ülikoolis töötasid sellel perioodil mitmed mainekad poola teadlased nagu filosoof Władysław Tatarkiewicz, füüsik Henryk Niewodniczański ja filoloog Marian Zdziechowski. Seal omandas hariduse 1980. aastal Nobeli kirjandusauhinna võitnud poola kirjanik Czesław Miłosz.
Aastaks 1938 õppis ülikoolis 3110 üliõpilast, keda õpetas 104 õppejõudu. Tegutses seitse teadusinstituuti ja kaks haiglat. Lisaks poolakatele oli üliõpilaste seas venelasi, leedukaid, valgevenelasi, ukrainlasi ja sakslasi.

Nõukogude Liidu koosseisus

Seoses NSV Liidu vägede sissetungiga Poolasse 17. septembril 1939 ülikool suleti, kuid avati uuesti juba sama aasta 1. oktoobril. Sama aasta 28. oktoobril tagastati Vilnius koos ülikooliga Leedu Vabariigile, mis oli selleks ajaks juba samuti faktiliselt NSV Liidu vägede kontrolli all. Stefan Batory Ülikool nimetati alates 15. detsembrist 1939 ümber Vilniuse Ülikooliks ja võeti vastu ülikooli uus põhikiri. Ametlikuks õppekeeleks sai leedu keel, kuid osades teaduskondades jätkus ka poolakeelne õppetöö.
1940. aastal reorganiseeriti ülikooli tegevus vastavalt NSV Liidu kõrgkoolidele kehtinud nõuetele; mitmed ebasobivate poliitiliste vaadetega õppejõud vahistati, saadeti asumisele ja isegi hukati.
Saksa okupatsiooni perioodil 1941–1944 oli ülikool ametlikult suletud, kuid mitmed õppejõud ja üliõpilased jätkasid põrandaaluseid loenguid.
Ülikool taasavati sügisel 1944 pärast Saksa vägede taganemist ja Leedu NSV taaskehtestamist Leedu territooriumil. Ülikooli ametlikuks nimeks sai Vilniuse Riiklik Ülikool ja aastal 1955 anti talle Leedu Kommunistliku Partei rajaja Vincas Kapsukase nimi. Vaatamata nõukogude režiimi kehtestatud piirangutele ülikool arenes ja tagas kõrgetasemelise leedukeelse kõrghariduse kogu nõukogude okupatsiooni kestel.

Kaasaja Leedus

Pärast Leedu taasiseseisvumist 11. märtsil 1990 võeti vastu ülikooli uus põhikiri, taastati tema autonoomia ja võeti ametliku nimetusena taaskasutusele Vilniuse Ülikool.
Vilniuse ülikool kuulub Euroopa Ülikoolide Assotsiatsiooni.
Ülikooli juures tegutseb kaksteist teaduskonda, arvukalt instituute ja uurimiskeskusi. Osaletakse aktiivselt nii üleeuroopalistes kui ka ülemaailmsetes teadusprojektides.