David Hockney

Lapsepõlv

Kunstnik sündis 9. juulil 1937 Laura ja Kenneth Hockney peres. Selles töölisperes kasvas kokku 5 last. Lapsed kasvasid metodistlikus vaimus ja käisid pühapäevakoolis. Kodust sai Hockney kaasa isa tugeva sõjavastase meelsuse. 
Hockney teadis juba väga noorelt, et soovib edaspidi tegelda kunstiga. Ta oli väga hea õppeedukusega ja paljulubav laps. 11-aastaselt sai Hockney stipendiumi Bradfordi keskkoolis õppimiseks, mis oli sellel ajal üks kõrgemalt hinnatumaid koole Inglismaal. Enne kooli gümnaasiumi osasse jõudmist avaldas poiss soovi minna üle kunstisuunaga õppele mõnes teises Bradfordi koolis, kuid tal soovitati enne omandada põhiharidus.
Tema koolis oli aga kombeks, et akadeemiliselt edukad õpilased ei saanud osaleda mõnes kooli arvates "vähem olulises tunnis" nagu kunstiõpetus. Seetõttu kukkus Hockney enda sõnul meelega eksamitel läbi. Samas oli ta tegev kooliajalehe toimetuses, mille jaoks ta koomikseid joonistas.

Kunstiharidus ja mõjutused

16-aastaselt võeti Hockney vastu tunnustatud Bradfordi kunstikooli, kus ta oli üks väheseid töölisperest pärit lapsi. Enda sõnul õppis ta koolis hommikust õhtuni, veetes kunstikoolis tihti 12-tunniseid päevi. Ta lõpetas kooli suurepäraste tulemuste ja kiitusega.
Enne edasisi õpinguid pidi mees veetma kaks aastat ajateenistuses. Olles aga väga põhimõttekindel sõja- ja relvade vastane, veetis Hockney need aastad olles haigla sanitar. Haiglas töötades tutvus Hockney vene balleti suurpatrooni Sergei Diaghilevi loominguga, kes ei varjanud enda homoseksuaalsust ning inspireeris ka Hockneyt enda seksuaalset identiteeti saladuses mitte hoidma. 1967. aastani oli homoseksuaalsus Inglismaal illegaalne. Hockney julgus või hulljulgus pälvis seepärast rohkem tähelepanu kui see pälviks tänapäeval. Läbi aastate on kunstnik end pidanud seksuaalvähemuste õiguste eest seisvaks aktivistiks. Homoerootilisusel on alati olnud koht Hockney kunstis.
1959. aastal võeti David Hockney vastu Inglise Kuninglikku Kunstikolledžisse. Hockney kursusekaaslased jagunesid kunstniku enda sõnul suuresti kaheks – ühed tegelesid rohkem klassikalisse suunda kuuluva kunstiga ning teised eksperimenteerisid ja katsetasid kätt abstraktse ekspressionismi alal. Õpingute ajal kuulus Hockney viimasesse gruppi. Abstraktse kunsti perioodi Hockney elus võib pidada rohkem oma stiili ja isiksuse otsimiseks kui millekski muuks. Juba varastes teostes on ta proovinud mitmel viisil kujutatut humaniseerida. Alguses tegi ta seda, kirjutades teostele midagi, mis viitab pildil kujutatule. Hiljem lisandusid ka robustsed inimfiguurid. 
Vaatamata andekusele oli Hockneyl mõningaid raskusi Kuningliku Kunstikolledži lõpetamisega. Nimelt oli ta läbi kukkunud kunstiajaloo ainetes ning samuti ei esitanud ta lõputööga kohustuslikult kaasnema pidanud esseed. Uskumatul kombel lõpetas Hockney sellele vaatamata kolledži kuldmedaliga.

Looming ja elukäik

Esimene suurema avalikkuse ees toimunud näitus, millest kunstnik osa võttis, oli 1961. aastal toimunud noorte kaasaegsete kunstnike näitus, mida peetakse ka briti popkunsti sünniks.
1961. aasta kujundas David Hockney kunstnikukarjääri ka teistel viisidel. Tema pildikeel muutus aina vähem abstraktseks, enam ei olnud figuuri kujutamine pildil robustne ega juhuslik, vaid inimesed said piltidel keskseks teemaks. Selle aasta suvel reisis ta esmakordselt Ameerika Ühendriikidesse, kus tutvus nii USA kunstistseeni kui ka populaarsete geiklubidega. Reisi sai ta endale lubada ainult tänu teoste müümisele. Sel eluperioodil kujunes välja Hockney iseloomulik välimus – blondeeritud juuksed ja ümarate raamidega prillid. Legendi kohaselt ajendas kunstniku juukseid blondeerima juuksetoodete firma Clairoli reklaam, mille tunnuslauseks oli "Kõik peaksid blondiks saama!"
Hockney esimene isikunäitus toimus aastal 1963 John Kasmini galeriis Inglismaal ja seda saatis suur edu. Erinevalt enamikust enda kaasaegsetest kunstnikest oli Hockney peatselt pärast kunstikolledži lõpetamist piisavalt edukas, et elada ära vaid kunsti tegemisest. 1963. aastal kolis mees Los Angelesse. Kunstniku enda sõnade kohaselt jõudis ta vaid nädala ajaga, tundmata linnas kedagi, omandada autojuhiloa, osta auto, sõita Las Vegasesse, võita seal kasiinos raha ja leida endale ateljee. Ameerikas tutvus Hockney ka paljude ajalukku läinud kunstnikega, teiste hulgas ka Andy Warholiga, kes jäädvustas Hockney ka mõnele polaroidfotole, mida plaanis kasutada oma ajakirjas Interview.
Ameerikas valminud teosed kuuluvad Hockney kuulsamate tööde hulka. California kujutamisest sai Hockney 1960ndate peateema. Kunstnik olevat veetnud lõputuid tunde Santa Monica sadamasillal ning jälginud rannas olnud inimesi, kellest inspireerituna valmisid hiljem ateljees teosed. Sellest perioodist pärit teosed kujutavad tihti just pooleldi paljaid mehi, kelle kehad on märjad. Tihti on kujutatud stseene pesemisruumist või välibasseinist. Erinevalt Inglismaal valminud maalidele, olid Californias valminud teosed päikeselise valgusega ja väga selgejoonelised. Neis teostes oli näha California elustiili ja loodust. Sel ajal vahetas Hockney välja ka õlivärvid akrüülvärvide vastu ja hakkas tegema fotosid, jäädvustamaks eluolu.
Järgnevatel aastatel reisis Hockney tihti USA ja Inglismaa vahel ja pidas loenguid mitmes USA ülikoolis. Ta oli kunstnikuna palju kuulsust kogunud ning ainuüksi 1966. aastal toimus Euroopas 5 tema isikunäitust.
1968. aastal jäi Hockney pikemaks ajaks paikseks Inglismaale, kus elas koos oma armsama Peter Schlesingeriga. Hockney ja Schlesinger tutvusid Californias ja kunsti õppinud Peterist sai Hockney modell. Juba aastal 1970 läks paar lahku. See sündmus on jäädvustatud ka Hockney elust ja tööst rääkivas dokumentaalfilmis "Suurem sulpsatus" ("A Bigger Splash"), mida lahkumineku ajal filmiti. 1970. aasta ei olnud aga Hockney elus vaid negatiivse alatooniga, sel aastal toimus ka Hockney esimene retrospektiivnäitus Londoni Whitechapeli kunstigaleriis.
1971. aastal kolis Hockney mõneks ajaks Pariisi, kus tal valmisid oforttehnikas teosed Picasso mälestuseks, kes oli samal aastal surnud. Hockney oli pidanud Picassot eeskujuks alates 1960. aastal Londonis Tate’is nähtud Picasso isikunäitusest.
1972. aastal valmis kunstnikul teos "Kunstniku portree (Bassein kahe figuuriga)" ("Portrait of an Artist (Pool with Two Figures)"), millel on kujutatud Hockneyle iseloomulikku basseini, milles ujub üks meestest ja mille äärel seisab teine, ülikonda kandev mees. Kujutatud on arvatavasti Hockney eelmist poisssõpra Peter Schlesingeri ja tema uut kaaslast. Maal on väga iseloomulik Hockney California stiilile – selged ja soojad värvid, selgete piirjoontega lihtsad kujutised, maali esiplaanile tõstetud figuurid, perspektiiviga mängimine ja homoerootiline alatoon. 2018. aastal müüdi maal oksjonil 90,3 miljoni dollari eest. Sellega sai Hockneyst autor maailma kõige kalleimale kunstiteosele, mis on müüdud kunstniku eluajal. 2019. aastal müüdi Jeff Koonsi skulptuur "Jänes" ("Rabbit") 91 miljoni dollari eest ning David Hockney kaotas eelneva tiitli.

Kunstimeediumid

Hockney on läbi karjääri tundnud huvi erinevate kunstimeediumide vastu ning 1960ndate lõpus ja 1970ndate alguses telliti temalt mitmete teatrilavastuste lavakujundused. Nende projektide hulka kuuluvad ka mitmed kostüümi- ja lavakujundused New Yorgi Metropolitan Operale.
Lavakujundustega samaaegselt leidis Hockney enda jaoks taas fotograafia, seekord aga mitte dokumenteerimiseks, vaid puhtalt kunstilisel eesmärgil. Ta tegi mitmeid polaroidfotodest koosnevaid kollaaže. Hiljem vahetas ta polaroidkaamera välja 35-millimeetrise kaamera vastu.
Erinevate tehnikate hulka, mida Hockney on kunsti tegemiseks kasutanud, kuulub ka iseäralik 1978. aastal valminud seeria "Paper Pools" ("Paberbasseinid"). Ta valmistas metallist raami, mis eraldas teose eri värvi osasid ja pani selle paberile, siis valas paberi ja värvi massi vastavatesse raami osadesse. Teose kuivamise järel eemaldati metallist raam ja valmis see oligi. Sellesse seeriasse kuulub 29 teost, mis kõik valmisid vaid kuue nädala jooksul.
1980ndatel eksperimenteeris Hockney nii arvutite kui ka faksidega, luues abstraktseid teoseid, mida ta nägi esmakordselt paberil alles pärast seda, kui need olid juba valmis. Ta saatis faksi teel töid enamasti sõpradele. Oksjonil on faksiga loodud teoseid müüdud üllatavalt kõrgete summade eest, vaatamata tõsiasjale, et kunstnik ise peab neid väärtusetuks.
2004. aastal leidis kunstnik enda jaoks taas maastikumaali. Ta hakkas maalima sünnikodu läheduses olevat loodust. Seda jäädvustab mees nii maalil, videokollaažil kui ka iPadi joonistustel.

Lisaks

2019. aastal avati Hockney ja Vincent van Goghi näitus Van Goghi muuseumis Amsterdamis. Näitus esitleb Hockneyt kui meie aja Vincenti. Mõlemad kunstnikud on leidnud inspiratsiooni loodusest ja aastaaegade vaheldumisest. Samuti on Hockney enda karjääri vältel, eriti vanemas eas olnud inspireeritud Vincent van Goghi teostest ja oskusest anda edasi lihtsaid vaateid niivõrd kõnekalt.
1990. aastal loobus Hockney talle pakutud rüütliseisusest, leides, et auhindadel ja tunnustustel ei ole tema jaoks suurt väärtust. 2011. aastal nimetati David Hockney 1000 kunstniku seas tehtud küsitluse põhjal läbi aegade kõige mõjukamaks briti kunstnikuks.

Ülevaade

Hockney karjääri vältel on kunstniku stiil olnud pidevas muutumises. Nooruspõlve abstraktsionism muutus ajapikku moodsaks realismiks, mille kaudu enamik inimesi Hockneyt tänapäeval tunnebki. Sellest hoolimata ei ole vähem olulised kunstniku iPadi joonistused, fotokunst ega ka faksiga loodud kunst. Hockney realistlikumaid California perioodi teosed moodustavad tuumiku briti popkunsti perioodile, vaatamata kunstniku enda vastandlikule arvamusele.