Sinine kuslapuu

Levik ja kasvunõuded

Sinine kuslapuu on levinud taigas, arktilistes piirkondades ja lõunapoolsetes mägedes.
Taim kasvab Eestis peamiselt mandri lääne- ja keskosas, harvem ka Ida-Eestis lubjarikastel soostunud puisniitudel ja soodes. Taime leidub Eestis paiguti. Talub varju, eelistab neutraalset ja parasniisket mulda. Sobib hästi mahepõllumajandusse, sest taim ei vaja kasvu ajal erilist hooldust ja on kahjustajate suhtes resistentne.

Kirjeldus

Taimed on heitlehised ja keskmise suurusega põõsad. Põõsa kõrgus on 1–1,5 (2) m. Sinise kuslapuu vanemad oksad on kollakaspruuni või pruunika koorega ning tunduvad narmendavad. Lehed on lihtlehed, asetsevad vastakuti, ovaalse kuni äraspidimunaja kujuga, pealtpoolt võivad olla pehmekarvased sinakat või tumehallikasrohelist värvi, alt pehmekarvased ja hallikasrohelise värvusega. Tavaliselt on igas sõlmevahes kolm punga, alumisest ja vahel ka keskmisest pungast arenevad võrsed koos lehtedega või ka õitega. Õitseb toimub mais või aprilli lõpus  ning õied on rohekasvalged või kahvatukollased. Viljad on moodustunud kahe sigimiku kokkukasvamise tulemusena. Need on 1–1,5 cm pikkused, värvi poolest tume- kuni mustjassinised, kaetud valge vahakihiga. Kuju on väga varieeruv – peaaegu ümmargune, ovaalne, munajas, äraspidimunajas, ebakorrapärane, pirni-, sirbi- ja silindrikujuline. Vilja mass on 0,2–2,0 g. Maitse varieerub väga mõrudast kuni magushapuni. Viljad sisaldavad u 20 seemet, arv sõltub tolmeldamise efektiivsusest. Seemned on väiksed, parkinud värviga kuni pruunid, 1–2 mm laiused, läätsekujulised ja pehmed ega sega viljade söömist.

Õitsemine

Sinise kuslapuu õied on hermafrodiidid ja enamasti ei viljastu oma õietolmuga, vajades kaht või enamat sorti risttolmlemiseks. Õies on 5 tolmukat ja 2 emakas. Õitsemise pikkus on 1–2 nädalat, kuid võib pikeneda kestva jaheda perioodi tõttu. Õied taluvad temperatuuri kuni –10 °C. Põhja-Ameerikas tehtud põllu-uuringud on näidanud, et kõige enam tolmeldavad seda kultuuri kimalased.

Paljundamine

Sinist kuslapuud paljundatakse seemnete või haljaspistikutega.

Kasvatamine

Kuigi kultuur on endiselt veel suhteliselt tundmatu, siis on Venemaa, Hiina ja Jaapani põliselanikud kasutanud looduslike liikide vilju pikka aega toiduks. Erinevalt Eestist on Siberis kasvavate sinise kuslapuu alamliikides populatsioone, millel puudub mõru maitse ning seetõttu on need olnud olulisteks metsamarjadeks. Nõukogude Liidus hakati marjakultuuri uurima 1950ndatel. Sellest ajast saadik on muutunud söödav kuslapuu aiataimena ja Lääne-Siberi istandikes populaarseks. Jaapanis kasvatatakse söödavat kuslapuud 195 ha suurusel maa-alal. Kanadas Saskatchewani provintsis on söödava kuslapuu viljade tootmine kõige kiiremini kasvav marjakultuuride tööstuse sektor.

Tähtsus

Sinine kuslapuu on eriline selle poolest, et ta on väga varajase fenoloogiaga. Võrreldes teiste marjakultuuridega valmib sinine kuslapuu kõige esimesena, 6–8 nädalat pärast õitsemist. Oluline väärtus on ka hea talvekindlus.

Sordiaretuse algus

1950ndate alguses hakati endises Nõukogude Liidus aretama kasvatajatele sorte. Sel eesmärgil tegi Vavilovi Instituut maailma eri paigus mitmeid ekspeditsioone, et koguda paljundamiseks materjali. Taimmaterjal viidi erinevatesse Instituutidesse, kus hinnati alamliikide kohanemist ja selgitati välja nende sobivus sordiaretuseks. Hinnatuimad alamliigid on leitud Kaug-Idast: kamtchatica, edulis, boczkarnikovae ja turcmanizowii. Venemaal tegeletakse aretusega Pavlovskis, Moskvas, Tšeljabinskis, Nizhny Novgorodis, Novosibirskis, Baktšarskis, Barnaulis, Vladivastokis ja mujal. Kuid seemikuid kasvatatakse ka koduaedades, et neist siis parimad paljundamiseks valida. Igal aastal registreeritakse uusi sorte. Viimastel aastatel on alustatud söödava kuslapuu sortide valikaretust Rumeenias, Tšehhis, Lätis, Rootsis ja Oregonis (USA).
Kanada sordiaretusprogrammis pööratakse suurt tähelepanu vilja massile, suhkrute ja hapete suhtarvule, suuremale antotsüaanide, flavonoidide ja fenoolide sisaldusele.
1970ndatel alustati selektiivset aretust Hokkaidōs Jaapanis. Selleks kasutati kohalikku alamliiki emphyllocalyx. Seal on välja kujunenud oma tööstusharu, kus pakutakse värskeid ja töödeldud tooteid. Hiina kirdeosas, kus on pikka aega söödavat kuslapuu looduslikke taimi kasvatatud, on suurenenud huvi valimaks tootmise jaoks välja eliitvormid.

Sordiaretussuunad

Enamasti peetakse oluliseks suurt saagikust, suuri vilju, isefertiilsust, püstist kasvu, painduvaid oksi ja viljade üheaegset valmimist. Mehaanilise koristuse jaoks on vaja tugevaid vilju, mis ei variseks kergesti. Teiste tunnuste seas on veel hea maitse, suur toitainete, eriti C-vitamiini ja antioksüdantsete ainete sisaldus ning viljade varajane küpsemine.

Iluaianduses

Taime väärtus peitub ka põõsa pikaealisuses ja dekoratiivsuses, see on heaks pesitsuspaigaks lindudele, kuid linnud on samuti viljadest huvitatud.

Viljade toiteväärtus ja biokeemiline koostis

Jaapani põliselanikud nimetanud sinist kuslapuud elu eliksiiriks. C-vitamiini sisaldus varieerub viljades 30,4–186,6 mg/100 g. Viljades on suurem fenoolide sisaldus (100 g toorkaalu kohta 140,5–1142 mg GAE ) kui loodusliku vaarika, maasika, füüsali ja mustika viljades. Samuti on viljades enam antotsüaane võrreldes vaarika, punase sõstra ja mustikaga. 100 g sinise kuslapuu viljades on 1777 µg kaaliumi, 266 µ kaltsiumi ja 689 µ vaske.