Oksitaania

Ajalugu

Oksitaani keeles kirjutatud tekstid ilmusid 10. sajandil: seda kasutati korraga seadus-, siis kirjandus-, teadus- ja usulistes tekstides. Oksitaani keele kõneldavad dialektid on sajandeid vanemad ja ilmusid juba vähemalt 8. sajandil, ilmudes näiteks kohanimedes või oksitaniseeritud sõnades ladinakeelsetes käsikirjades.
Oksitaania oli varakeskajal sageli poliitiliselt ühendatud, Läänegootide kuningriigi ning mitme Merovingide ja Karolingide suverääni alluvuses. 9 aastat enne oma surma (805) tõotas Karl Suur Thionville'is, et tema impeerium jagatakse kolmeks autonoomseks territooriumiks vastavalt rahvusele ja emakeelele: üheskoos prantsuse-saksa ja itaalia territooriumidega oli see jämedalt, mis nüüd on tänapäeva Oksitaania koos laiema Provence'i ja Akvitaaniaga. Kuid asjad ei läinud vastavalt plaanile ja Karolingide impeeriumi jagamisega (9. sajandil) oli Oksitaania jagatud erinevateks krahvkondadeks, hertsogkondadeks ja kuningriikideks, piiskopkondadeks ja abtkondadeks, omavalitsusteks linnamüüride taga. Sealt alates ei olnud maa enam kunagi poliitiliselt taasühendatud, kuigi Oksitaaniat ühendas ühine kultuur, mida kasutati kergesti poliitiliste, pidevalt muutuvate piiride ületamiseks. Oksitaania kannatas erinevate truudusvannete sasipuntra all nimelistele suveräänidele: 9.–13. sajandini rivaalitsesid Akvitaania hertsogid, Foix krahvid, Toulouse'i krahvid ja Aragóni kuningad oma püüetes kontrollida erinevaid Oksitaania pays.
Oksitaani kirjandus oli sel ajal kuulsusrikas ja õitsev: 12.–13. sajandil leiutasid trubaduurid õukondliku armastuse (fin'amor) ja Lenga d'Òc levis üle kogu Euroopa haritud ringkondade. Tegelikult ilmusid mõisted Lenga d'Òc ja Oksitaania 13. sajandi lõpul.
Kuid 13.–17. sajandini vallutasid Prantsuse kuningad järk-järgult Oksitaania, mõnikord sõja ja elanike tapmisega, mõnikord peene poliitilise intriigiga annekteerides. 15. sajandi lõpust alates hakkasid aadel ja kodanlus õppima prantsuse keelt, samas lihtrahvas jäi oksitaani keele juurde (see protsess algas 13. sajandil kahes põhjapoolsemas piirkonnas, Põhja-Limousin ja Bourbonnais). Aastal 1539 andis François I välja Ordonnance de Villers-Cotterêts, mis kehtestas prantsuse keele kasutamise halduses. Kuid vaatamata sellistele meetmetele tugev rahvusliku identiteedi tunne Prantsuse okupantide vastu jäi ja Jean Racine kirjutas aastal 1662 reisil Uzèsi: "Mida nad kutsuvad siin Prantsusmaaks, on maa Loire'i jõe taga, mis neile on välismaa."
Aastal 1789 püüdsid revolutsioonilised komiteed taasasutada "Midi" piirkondade autonoomiat: nad kasutasid oksitaani keelt, kuid jakobiinide võim neutraliseeris nad.
19. sajandil valitses tugev oksitaani kirjanduse taassünd ja kirjanik Frédéric Mistral sai aastal 1904 Nobeli kirjandusauhinna.
Kuid 1881. aastast alates karistati vastavalt minister Jules Ferry soovitustele lapsi, kes rääkisid koolis oksitaani keelt. See viis keele hukkamõistmisele, mida tunti kui la vergonha (häbistamine): tervelt 14 miljonit piirkonna asukat rääkis aastal 1914 oksitaani keelt, kuid prantsuse keel tungis 20. sajandil peale. Olukord muutus halvemaks, kui meedia välistas langue d'oc kasutamise. Sellest langusest hoolimata on oksitaani keel ikka veel elus ja kogub uut hoogu.

Välised asualad

Kuigi tänapäeva mõistes mitte tegelikult koloonia, oli Tripoli krahvkonnas enklaav. Raymond IV asutas selle aastal 1102 ristisõdade ajal Jeruusalemmast põhjas. Enamus selle krahvkonna rahvast tuli Oksitaaniast ja Itaaliast ning nii räägiti oksitaani keelt.

Tänapäev

Tänapäeval on Oksitaanias 14–16 miljonit asukat. Vastavalt 1999. aasta rahvaloendusele on 610 000 emakeeles kõnelejat ja veel miljon inimest, kellel on keelega mõningane kokkupuude. Emakeelena oksitaani keele kõnelejaid leidub peamiselt vanemate inimeste hulgas. Institut d'études occitanes (IEO) on kaasajastanud oksitaani keelt aastast 1945 ja Conselh de la Lenga Occitana (CLO) aastast 1996. Tänapäeval kasutatakse oksitaani keelt kõige kaasaegsemates muusika- ja kirjandusstiilides nagu rock 'n roll, folkrock (Lou Dalfin), räpp (Fabulous Trobadors), reggae (Massilia Sound System) ja heavy metal, detektiivilood või ulmelood. See on esindatud internetis. Ühendkoolid (Calandretas) õpetavad lapsi oksitaani keeles.
Oksitaani poliitiline liikumine omavalitsuse eest on eksisteerinud 20. sajandi algusest peale ja eriti sõjajärgsetest aastatest peale (Partit Occitan, Partit de la Nacion Occitana, Anaram Au Patac, Iniciativa Per Occitània, Paratge jne). Liikumine on endiselt tühine valimiste ja poliitilises mõistes. Siiski võimaldasid 2010. aasta piirkondlikud valimised Partit Occitanil siseneda Akvitaania, Auvergne'i, Midi-Pyrénées ja Provence-Alpes-Côte d'Azuri piirkondlikesse nõukogudesse.
Suured demonstratsioonid Carcassonne'is (2005 ja 2009) ning Béziers'is (2007) ja nädalapikune Estivada festival Rodez'is (2006–2010) viitasid sellele, et on olemas oksitaani keele ja kultuuri taassünd. Siiski ei ole oksitaani keel Prantsusmaal veel ametliku keelema tunnustatud, kui prantsuse keele staatus on aastast 1992 põhiseaduslikult kaitstud, ja Oksitaani aktivistid tahavad, et Prantsuse valitsus tunnistaks oksitaani keele teiseks ametlikuks keeleks seitsmele piirkonnale Prantsusmaa lõunaosas.