Pärnu–Viljandi–Tartu veetee

Pärnu–Viljandi–Tartu veetee on oletatavalt kunagi liiklemiseks kasutusel olnud veetee Pärnust läbi Viljandi Tartuni mööda Pärnu, Navesti, Halliste ja Raudna jõge veelahkmel oleva Viljandi järveni ja sealt edasi Tänassilma jõe, Võrtsjärve ja Suure Emajõe kaudu Tartuni.
Pärnu–Viljandi–Tartu veetee (ennekõike selle kõige küsitavama läbitavusega Raudna–Viljandi–Tänassilma lõigu) kunagist olemasolu on oletatud toetudes vanadele kaartidele, kus Pärnu ja Tartu vahelisi jõgesid ja järvi näidatakse katkematu veesoonena, ja kirjutistele, mis osutavad võimalusele liigelda paadiga Tänassilma jõe, Viljandi järve ja Raudna jõe vahel. Samuti on juhitud tähelepanu asjaolule, et Suur Emajõgi ja Pärnu jõgi on muinas- ja keskajal kandnud ühte ja sedasama nime, et veetasemed jõgedes ja järvedes olid varem arvatavasti kõrgemad ning et veetee seletaks keskaegse Viljandi ning muinas- ja keskaegse Tartu toimimist kaubanduskeskusena. Mõned autorid pole esitatud argumente siiski piisavalt veenvateks pidanud ja kahtlevad veetee olemasolus või küllaldases läbitavuses.

Oletatava veetee praegune seisukord

Tänapäeval Pärnu–Viljandi–Tartu vahel katkematut veetrassi pole. Pärnust alustades on jõgesid pidi võimalik jõuda Viljandi järvele ja Tartust alustades Tänassilma jõele, kuid Viljandi järve ja Tänassilma jõe lähet, nn Rutsniku Mädajärve, eraldab 2,5 km laiune veelahe. Harald-Adam Velneri teatel voolab suurvee ajal Tänassilma vesi siiski ka Viljandi järve.
1999. aasta juulis haabjaga trassi läbida üritanute sõnul oli Raudna jõe ülemjooks vette kukkunud puude, kivirahnude, veetaimestiku, purustatud tammide, sildade ja muude takistuste tõttu paadiga väga raskesti läbitav. Tänassilma jõe ülemjooks oli nende teatel kitsas ja jõgi peaaegu kogu ulatuses tihedat veetaimestikku täis kasvanud. 2013. aasta Majandus- ja Kommunikatsiooniministeeriumi analüüsi kohaselt on ka Halliste jõgi kohati isegi kanuuga läbimatu ja Tänassilma jõe esimesed 7 kilomeetrit sisuliselt hoopis soo. Laevasõiduks sobilikuna nähti vaid Pärnu jõe alamjooksu, Emajõge ja osaliselt Võrtsjärve.

Kirjalikud allikad ja kaardid

Mitmed autorid on välja pakkunud, et 1030. aasta paiku toimunud ja Vene letopissides mainitud Kiievi suurvürsti Jaroslav Targa sõjakäik tšuudide vastu ja praeguse Tartu kohale Jurjevi linnuse rajamine oli seotud vürsti sooviga saada oma kontrolli alla Pärnu-Tartu-Pihkva veetee. Arheoloog Marika Mägi hinnangul oli veetee kasutusel ennekõike viikingiajal ja võib-olla ka veidi pärast seda. Herbert Ligi arvates võib veetee kaudselt mainitud olla ühes teises letopissides leiduvas kirjelduses, mis räägib sossolite 1061. aasta kevadel toimunud rünnakust Jurjevi vastu ja sõjakäigust Pihkva alla. Sossoleid on peetud saarlasteks ja arvatud, et retke toimumise aeg ja sihtmärkide valik osutab sellele, et nad liikusid laevadega mööda Kesk-Eestit läbivat veeteed. Sama seisukohta on toetanud ka Priit Ligi, Marika Mägi ja Ivar Leimus.
13. sajandi alguses kirjutatud Henriku Liivimaa kroonika nimetab nii Suurt Emajõge kui ka Pärnu jõge Emajõeks (täpsemalt "Vete-ema", ladina keeles Mater Aquarum). Ka keskajal kutsuti Pärnu jõge Emajõeks (alamsaksa keeles Embeke; võrdluseks: Suure Emajõe saksakeelne nimi on Embach). Nimede samasust on nähtud tõendina, et neid jõgesid käsitleti ühtse veeteena. Arheoloog Andres Tvauri osutab, et Henriku kroonika kutsub Emajõeks ka Väikest Emajõge, mis tema väitel pole   kunagi olnud osa ühestki veeteest, ja oletab, et nii nimetati kohalikke suuremaid jõgesid üksteisest sõltumatult.
Liivi sõja ajast pärinevate teadete järgi viidi Pärnust piiramisohus Viljandisse toiduained jõge mööda ülesvoolu minnes. Veidi hiljem olevat Viljandit piirama suundunud Vene väed saanud oma kahurid paatidel mööda Tänassilma jõge Viljandist paari miili kaugusele sõidutada. Mait Taltsi arvates näitavad need teated, et Pärnu–Viljandi–Tartu veetee on osaliselt kasutusel olnud eelkõige sõjaajal, mil maanteel liikumine oli ohtlik.
August Wilhelm Hupeli teatel pääsesid vähem kui sälitise (1920 kg) raskuse viljakoormaga madala süvisega paadid suurvee ajal Viljandi veelahkmest üle. Selle veetee varasemas regulaarses kasutamises ta siiski kahtles. Ajavahemikus 1746–1768 kirja pandud "Viljandi linna ajaloolis-topograafilises kirjelduses" öeldakse, et Viljandi järvest on olnud väljavool nii Pärnu jõkke kui ka Võrtsjärve, kuid mõlemad olevat "praegu kinni kasvamas". Nende kaudu olevat toimunud Pärnu, Viljandi ja Tartu vaheline kaubandus. Arheoloog Harry Moora on selle dokumendi usaldusväärsuse kahtluse alla seadnud, leides, et seal püütakse kaasaja troostitusele vastandudes minevikku kuldse ajana näidata.
Mitmetel kesk- ja varauusaegsetel kaartidel on kogu oletatava veetee trassi kujutatud katkematuna ja Tänassilma jõge Viljandi järvega ühenduses olevana. Marika Mägi peab veetee kujutamist vanadel kaartidel üheks kõige tugevamaks argumendiks selle olemasolu kasuks. Samas on Mait Talts välja toonud, et isegi mõned tänapäevased kaardid kujutavad ekslikult Tänassilma jõge Viljandi järvest välja voolavana.

Arheoloogilised ja hüdroloogilised argumendid

Marika Mägi arvates võimaldaks Tartust mööduv veetee, mille kaudu sai liigelda läänepoolsest Euroopast Venesse ja sealt edasi kaugemale lõunasse kuni Bütsantsini välja, seletada muinasaegse Tartu kui traditsiooniliselt kaubanduskeskuseks peetava koha toimimist. Tema hinnangul võis Pärnu–Viljandi–Tartu–Pihkva–Polotski trass olla kaupmeestele isegi kergemini liigeldav kui lühem, aga rohkete läbimatute kärestikega otsetee mööda Daugava jõge. Kesk-Eestit läbiva veetee kasutamine aitaks tema väitel ka seletada, miks tekkisid selle äärde keskaegsed hansalinnad Tartu, Viljandi ja Pärnu. On arvatud, et Hansa Liidu liikmed vajasid väljapääsu avamerele. Muinasaegseid olusid kommenteerides ei pea Andres Tvauri aga tõenäoliseks, et näiteks Novgorod oleks Volhovi jõge, Laadoga järve, Neeva jõge ja Soome lahte läbinud veetee kõrval vajanud teist, halvemini laevatatavat alternatiivi läbi Eesti ala ja eestlastest vahendajaid Skandinaavia ja Lääne-Euroopaga kauplemisel. Ka Mauri Kiudsoo meelest ei olnud Soome lahe ja Daugava kaudu kulgevate trasside kõrval tarvidust vaid osaliselt laevatatava Sise-Eesti veetee järele. Lisaks näitavad Tartu arheoloogilised leiud Tvauri arvates, et muinasajal seal kaubandus põhitegevus polnud ja sealt mööduv veetee oli kohaliku tähtsusega, olles eelkõige suunatud ida poole Pihkvasse ja Novgorodi, mitte lääne suunas. Rahvusvahelise kaubatee vastase argumendina näeb ta ka viikingiaegse kaubanduskeskuse puudumist Pärnu jõe suudmes. Mauri Kiudsoo toob välja, et veetee teooria toetajad on korduvalt rõhutanud sellise keskuse olemasolu ja esitanud põhjenduseks Pärnu ümbruse suhteliselt rohked aardeleiud. Ta nimetab seda aga ümberlükatud andmetel rajanevaks müüdiks ja väidab, et Pärnu ümbruse viikingiaegsed aarded märgivad vaid rannikulähedast mereteed ja hilisemal ajal on nii Pärnu jõe suue kui ka selle tagamaa aardeleidudest tühi. Mägi omakorda peab asula puudumist loomulikuks, väites, et Pärnu kohal puudus põlluharimiseks sobilik pinnas ja et kaubanduskeskused paiknesidki tol ajal alati kaugemal sisemaal.
On arvatud, et aja jooksul on maakerke ja soostumise tõttu jõgede ja järvede veerohkus ja läbitavus vähenenud. Viljandi järve keskaegset veetaset on hinnatud vähemalt 1–1,5 m praegusest kõrgemaks, mis võis võimaldada väljavoolu ka Tänassilma jõkke. Mitmed allikad mainivad, et Raudna ja Tänassilma jõgede kinnikasvamisele on kaasa aidanud kalatõkete kasutamine. Friedrich Amelungi arvates ummistusidki Tänassilma ja Raudna jõgi ajavahemikul 1560–1660, kuid väikeste jõgede madala veetaseme tõttu ta siiski kahtles kunagise veetee olemasolus. Veeteed on kasutamiskõlblikuna nähtud eriti kevadise suurvee ajal. Andres Tvauri ja Tartu Ülikooli geograafiaõppejõud Arvo Järvet on siiski seisukohal, et isegi märksa kõrgemate veetasemete juures oleks Viljandi järvest Raudnale või Tänassilmale veesõidukite või kaupade viimine ikkagi pidanud toimuma lohistades. Kuigi Tvauri peab Pärnu–Viljandi–Tartu trassi halvasti laevatatavaks, usub ta selle kasutamist jääteena. Ka Marika Mägi arvates oli Kesk-Eestit läbiva marsruudi kasutamine eriti hõlbus talvel, mil mööda külmunud jõgesid ja neid ümbritsevaid märgalasid sai kaupu kiiresti edasi liigutada. Pärnu ja Viljandi vahelisest talvisest kaubaveost räägivad näiteks veel 19. sajandi allikad. Samas on Ants Viires osutanud, et ülesvoolu veeti paate niikuinii kaldalt inimjõul, samuti olid lohistuskohad kasutusel kogu Euroopas, sealhulgas ka Hansa Liidu veeteedel. Arheoloog Mauri Kiudsoo rõhutab, et viikingiajal olid kasutusel olevad jõelaevad madala süvisega ja lohistuskõlbulikud.
Teisalt on esitatud argumente, et trassi läbimine oli varem mõnes kohas hoopis keerulisem kui tänapäeval. Emajõel on Tartu ja Võrtsjärve vahel olnud mitmeid kärestikke. Mait Taltsi hinnangul oli Raudna jõe ülemjooks enne selle süvendamist 19. sajandi teisel poolel madalaveeline ja kitsas.

Veetee "taastamise" plaanid

Pärnu–Viljandi–Tartu veetee süvendamist hakati Amsterdami kaupmehe Johan van Wickevoorti ettepanekul kavandama juba Rootsi ajal, kuid plaanid jäid ilmselt ellu viimata. Ka 19. sajandi teisel poolel olevat veetee kasutuselevõttu arutatud. 1860. aasta paiku kaevati Rutsniku Mädajärvest Viljandi järve poole kraav, mille ase on tänaseni näha. 2004. aastal tutvustas Tänassilma jõe ja Viljandi järve kanaliga ühendamise kava Tallinna Tehnikaülikooli emeriitprofessor Harald-Adam Velner. 2005. aastal tegi Arvo Järvet ettepaneku muuta kunagine "Hansatee" süvendamiste, paisutamiste ja puhastamise abil kanuudele läbitavaks ja asutada selleks mittetulundusühing "Viljandi Veetee".
2011. aasta Riigikogu valimiste eel lubas Reformierakond oma valimisplatvormis kaaluda "ajaloolise siseveetee taastamist Peipsist Pärnu jõele". Lubadus jõudis ka koalitsioonileppesse. 2013. aastal valminud majandus- ja kommunikatsiooniministeeriumi analüüs trassi laevatatavaks muutmise võimalustest (eeldati veetee 2,1 m sügavust, mis sobiks kuni 1,3 m süvisega laevadele) leidis, et olemasolevaid jõesänge tuleks süvendada ja laiendada ning kaldaid kindlustada 100 km ulatuses ning uus jõesäng kaevata 20 km ulatuses. Projekti maksumuseks hinnati 120 miljonit eurot, lisaks oletati kulude suurenemist soodes ja rabades toimuva töö tõttu. Kokkuvõttes ei peetud laevatee rajamist põhjendatuks, küll hinnati olemasolevaid veeteid piisavalt kasutatavateks süsta- ja kanuuturismi jaoks. Arvo Järvet nimetas ideed teha trass ka laevadele läbitavaks "absurdi tipuks".