Jiddu Krishnamurti

Jiddu Krishnamurti (telugu keeles జిడ్డు కృష్ణ మూర్తి) (ka J. Krishnamurti (జే . కృష్ణ మూర్తి); 12. mai 1895 Madanapalle, India impeerium – 17. veebruar 1986 Ojai, California) oli india (telugu) päritolu filosoof ja vaimne õpetaja. Ta kirjutas ja kõneles filosoofilistel ja vaimsetel teemadel, kuid rõhutas, et ta pole guru, ega tahtnud rajada uut filosoofiat.  
Oma tähtsamates publikatsioonides käsitleb Krishnamurti vaimseid küsimusi, nagu täieliku vaimse vabanemiseni jõudmine meditatsiooni teel, ning ka filosoofilisi ja religioosseid küsimusi. 
Eriti tuntuks sai Krishnamurti Teosoofilise Ühingu juhtide kaudu. Annie Besant kuulutas ta 1910 tulevaseks "maailmaõpetajaks" ning talle asutati ordu Order of the Star in the East.

Õpetuse areng

Pärast noore Krishnamurti vastuvõtmist teosoofilisse ühingusse kasvas ta üles täielikult selle ühingu mõju all. C. W. Leadbeater ja Annie Besant määrasid, kellega ja millises ümbruses Krishnamurti tohtis lävida.
Augustis 1922 in Ojais algas Krishnamurtil transformatsiooniprotsess (ta ise nimetas seda "protsessiks"), mis kestis sügiseni 1924. 
Järgnevatel aastatel tekkis Krishnanurti ja teosoofilise ühingu vahele lõhe: peaaegu plahvatuslikult sagenesid teosoofilise ühingu juhtivate ja prominentsete liikmete "initsiatsioonid" okultsete meistrite poolt. See, maailmaülikooli ja uue maailmausundi rajamise väljakuulutamine ning armastatud venna Nitya varajane surm kõigutasid tema seniseid ettekujutusi ja tema usku "meistritesse" oluliselt. 
3. augustil 1929 saatis ta järgmise kõnega laiali tema jaoks asutatud organisatsiooni Order of the Star in the East: "Ma kinnitan, et tõde on radadeta maa ning pole radu, mis selleni viiksid – ei usundeid, ei sekte. See on minu seisukoht, mida ma pooldan absoluutselt ja tingimusteta. Tõde on piirideta, teda ei saa tingida, temani ei saa jõuda etteantud teid pidi ja seetõttu ei saa teda ka organiseerida. Sellepärast ei tohiks asutada organisatsioone, mis viivad või sunnivad inimesed teatud kindlale rajale. Kui te olete seda kord mõistnud, siis te taipate, et on täiesti võimatu usku organiseerida. Usk on absoluutselt individuaalne asi ning seda ei saa ega tohi suruda organisatsioonidesse. Kui seda tehakse, saab sellest midagi surnut, tardunut; temast saab himu, sekt, usund, mis teistele peale surutakse. (...) Ma ei tahaks kuuluda ühessegi spirituaalsesse organisatsiooni, olgu see mis laadi tahes, ja ma palun teil seda mõista. Ma rõhutan veel kord, et ükski organisatsioon ei saa viia inimest vaimsuse juurde. Kui selleks otstarbeks on asutatud organisatsioon, saab sellest kark, mis teid nõrgestab, vangla. Säärased organisatsioonid sandistavad indiviidi, takistavad tal kasvada ja elada oma ainulaadsust, mis seisneb ju selles, et ta avastab selle absoluutse, piiramatu tõe üksinda. See on veel üks põhjus, miks mina – olles selle ordu president – olen otsustanud selle laiali saata. Keegi ei ole mind selleks otsuseks sundinud ega veennud. See ei ole õilis tegu, sest ma ei taha jüngreid ega pooldajaid; ma mõtlen seda nii, nagu ma ütlen. Niipea kui hakatakse kedagi järgima, lakatakse järgimast tõde."  
Ent alles pärast 1947. aastat algas Krishnamurti laialdane tegutsemine, mida ta jätkas vaibumatu jõuga ning muutuva aja vajadustega kohandatud teemadega kuni surmani. Esimestel aastatel pärast teosoofilisest ühingust lahtiütlemist andis ta palju intervjuusid ja pidas arvukalt diskussioone, hiljem kerkisid esiplaanile ettekanded.

Põhilised mõtted

Krishnamurti õpetus lähtub täieliku "vaimse" vabaduse võimalikkusest, mis põhineb oma "loomuse" tundmaõppimisel ning oma meele ja selle reaktsioonide vaatlemise kaudu hetkel, mil need aset leiavad.  Tema õpetuses (mis polegi õieti õpetus) on keskne ütlus: "Tõde on radadeta maa" (Truth is a pathless land). Ükski meetod, usund ega õpetaja ei saa viia tõeni. Igaüks vastutab ise oma tee eest. 
Krishnamurti ei ole teinud oma ütlustest teooriat. Kõigis ettekannetes räägib ta, et selles, mida ta ütleb, tuleb kahelda, sest ainult see, mida me ise tunnetame, on tõeline taipamine, mitte see, mida me raamatutest loeme. See kehtib ka tema raamatute kohta. Ta püüdis kõigiti takistada uue ideoloogia tekkimist nendest. Selleasemel peavad tema ütlused meid ergutama iseenda elu ja kogu elu tõde ise üles leidma.

Üksikteemad

Krishnamurti uskus, et kõik inimlikud konfliktid on vaid meie siseseisundi toimed. Alustada ei tule mitte ühiselu pahede välisest kõrvaldamisest, vaid kõigepealt tuleb mõelda inimese seesmisele transformatsioonile, radikaalsele muutusele, millel pole midagi pistmist maailmavaate ega usundiga. Ilmselt on inimene tingitud traditsioonidest ja eelarvamustest, nagu näiteks rahvus, rass ja sugu. On inimesi, kes nende eraldustega üksteist hävitavad: "Saab üha selgemaks, et mitte keskkonnaprobleemid, näljasurm ja vaesus ega üldine ebaõiglus ei ole tegelik probleem, vaid see tõsiasi, et inimesest saab üha enam selle maailma terror. On inimesi, kes üksteist hävitavad. Nad lõhenevad hävitavate eraldavate protsesside toimel klassideks ja rahvusteks. (...) Me oleme saanud vastastikuseks ohuks; sest meid lahutavad organiseeritud religioonid, usutunnistused ja dogmad oma rituaalidega, kogu see mõttetus. Sõjad, sõjaks valmistumine ja aatomipommid – kõik te teate selle maailma õudust. (...) Miks me oleme pärast miljoneid aastaid evolutsiooni, mil me oleme kogunud tohutud teadmised ja kogemused, ikka veel needsamad? Miks me ikka veel kannatame, ikka veel vihkame üksteist, elame isiklikes illusioonides? Miks me oleme hõimus kinni, kaitseme rahvusi? Kus on selle põhjus?"
See on küsimus, mida Krishnamurti aina uutes variatsioonides üha uuesti tõstatab. Lugeja ei tohi aga oodata tavalises mõttes vastust. Vastupidi, ta pöörab küsimuse küsijale tagasi: "Ta õpetas kuulajat vaatama ennast nagu peeglist – vaatlema oma valu, oma raevu, hirmu ja üksildust."

Mina

Üks keskne punkt Jiddu Krishnamurti õpetuses on mina küsimus.
Kui psühhoanalüüsi järgi seisneb psühholoogia ülesanne mina teadvustamata osade integreerimises minasse, et niiviisi lahendada (juba tekkinud) konflikte, siis Krishnamurti näeb probleemi õieti juba mina eksisteerimiseks: ei tule püüda mina stabiliseerida, vaid sellest lahti saada. Mina (Krishnamurti ei erista seda isest ja egost) ongi kõigi konfliktide põhjus. Mina on mõtlemise saadus, paljas mõtlemise struktuur.

Mõtlemine

Mõtlemine ei saa olla meie konfliktide lahenduseks, samuti mitte sellest tulenevad maailmavaated, kindlad väärtused, isiklikud vaated jne. Mõtlemine on lahutav, analüütiline protsess, mis ei saa kunagi olla tegelikkus. See on refleksioon meie isiklikust, tingitud vaatest asjadele. 
"Mõtlemine on protsess ajas ja ruumis. Mõtlemine on mälu, mineviku meenutamine. Mõtlemine on teadmise aktiivsus (...) teadmine ei ole kunagi täielik. Ta käib alati käsikäes teadmatusega. (...) Aeg, teadmine, mälu, mõtlemine on üksainus ühik."

Ideed ja ideaalid

Krishnamurti ei omista ideedele ja ideaalidele maailma parandavat tähtsust, vaid püüab näidata nende ohtlikkust, kui nad pärinevad ainult mõtlemisest ja minast. 
"Idee on meile tähtsam kui tegelikkus; see, mis me peaksime olema, on meil rohkem südame peal kui see, mis me oleme. (...) Meie püüdlus on suunatud täielikult sellele, et suruda seda tegelikkust oma ettekujutuse šablooni. Et see meil ei õnnestu, loome sellega vastuolu selle vahel, mis on, ja selle vahel, mis peaks olema. See, mis peaks olema, on meie idee, meie fantaasia looming, nii et illusioon ja tegelikkus satuvad konflikti – mitte väljaspool, vaid meis enestes."

Aeg

Krishnamurti eristab kronoloogilist ja psühholoogilist aega. Tema arutluste keskmes ei ole kronoloogiline aeg, vaid aja psühholoogiline tähendus: "Aeg on idee ja toimingu vaheline vahemik." 
"Mõtlemine, mis on sellesse protsessi sisse püütud, esitab küsimuse: "Mis on aeg?" Ja see uuriv küsimus tuleb aja mehhanismist. Sellepärast pole järeleuurimisel väärtust, sest mõte on aeg. Eilne on tekitanud mõtlemise, ja nõnda jaotab mõte aja eilseks, tänaseks ja homseks. Või ta ütleb: "On ainult olevik," ja unustab seejuures, et olevik ise on eilse tulemus."

Kasvatus

Krishnamurti kritiseerib meie ühekülgset teadmiste omandamise rõhutamist ning võimalikult konfliktideta lülitamist meie ühiskonna mehhanismidesse, kus on väärtused ja traditsioonid, mis sageli seavad esiplaanile saavutused ja edu. Seevastu tõeline kasvatus peaks "õpilast aitama ära tunda kõik ühiskondlikud eristused ja eelarvamused ning need endalt maha rebida – see oleks ainult reaktsioon ühiskonnale, mitte vaba tegutsemine – vaid tuleb uurida meie korrumpeerima ühiskonna toimeid meis endis. 
Ilmselt ei ole hariduskontseptsioonid ja -reformid toonud põhjapanevat muutust: "Kui ei mõisteta inimese kogu keerukat olemust, tekitab paljas reformimine vaid segadusse ajavat iha edasiste reformide järele." Ainult iseenese järele küsimine ja iseenda mõistmine, mitte põhimõtete, autoriteetide ja ideaalide ülevõtmine võivad kaasa tuua tõelise muutuse: "Mis on kasvatus? Põhiliselt on see kunst õppida, mitte ainult raamatutest, vaid kogu eluliikumise kaudu. (...) Raamatud on tähtsad, aga palju tähtsam on uurida seda raamatut, mis on teie enese lugu, sest teie olete kogu inimkond. Selle raamatu lugemine on õppimise kunst."