google/wiki40b huggingface dataset:
Kariljon

Kariljon (prantsuse quadrillon, 'neli kella') ehk kellamäng (saksa Glockenspiel) on erinevatele helikõrgustele häälestatud kellukakujulistest pronkskelladest koosnev löökpill (idiofon), mida mängitakse käsitsi klaviatuuri abil ja mis asub harilikult kiriku või raekoja kellatornis. On olemas ka liikuvkariljone, mida saab sõidutada ühest kohast teise, ja isemängivaid kariljone, mis mängivad trumlile salvestatud muusikat.

Kirjeldus

Kariljonis on vähemalt 23, suuremates isegi 77 kella. Tavalisem on 47 kellaga nn kontsertkariljon, mille hääleulatus on neli oktaavi. Kelli mängitakse üksteise järel, et esitada meloodiat või koos, et tekitada akordi.
Kariljoni mängupult meenutab oreli oma. Sellel on manuaal, mida mängitakse peopesade või rusikatega ja pedaal, mida mängitakse jalgadega. Kangikujulised klahvid on ühendatud varraste, hoobade ja trossidega kelli löövate vasaratega.
Kariljonile kirjutatud teosed on tavaliselt noodistatud nii, et bassivõtmes kirjutatud noote mängitakse pedaaliga ja viiulivõtmes noote manuaaliga.
Kariljon on algupäralt Hollandi pill ja seal kohtab neid ka kõige rohkem. Kariljone on arvukalt ka Belgias ja Põhja-Prantsusmaal.

Ajalugu

Keskajal kasutati tornikelli inimeste tähelepanu äratamiseks tulekahju, tormi, sõja jt sündmuste puhul. Kellade helistamine kõige madalamast noodist kõige kõrgema noodini andis teada rünnakust.
Muusikainstrumendina võeti kellad kasutusele 16. sajandil Madalmaades. Esimene kariljon on teada Flandriast, kus üks "hull" mängis muusikat Oudenaarde raekoja kelladel, kasutades selleks kangidega klaviatuuri.

Kariljon ja Eesti

Eestis on praegu kolm isemängivat kariljoni: Tartu raekoja kellatornis (mängib viis korda päevas 34 kellal erinevaid meloodiaid), Rakvere Kolmainu kiriku kellatornis (mängib Arvo Pärdi spetsiaalselt kirjutatud, umbes minutipikkust teost) ja Viljandi Jaani kiriku kellatornis (mängib Tõnu Kõrvitsa spetsiaalselt selleks otstarbeks kirjutatud teost).
Klaviatuuri abil mängitavaid kariljone Eestis ei ole. Lähimad sellised asuvad Venemaal Peterhofis ja Peterburis ning Leedus Vilniuses, Kaunases ja Klaipedas. Arvatavasti ainus eesti kariljonimängija on Astrid Romandi Bowler, kes sündis ja elab Austraalias. Terminit kariljon on eesti keeles kasutatud vähe, EKSS-ist ja ÕS-ist seda ei leia. Ajakirjanduses on seda kasutatud kõrvuti sõnaga kellamäng.
Rastergraafika

Rastergraafika (ingl raster graphics, bitmap graphics) ehk pikselgraafika on arvutigraafika liik, milles kuva esitatakse pikslite (enamasti ruudukujuliste pildipunktide) maatriksina.
Iga piksli asukoha määravad tema koordinaadid ristkoordinaadistikus. Kõrvaloleval pildil on üks piksel 15×15 piksli suuruses võrgustikus. Selleks et seda punkti kirjeldada, on vaja ainult üks kirje (8,8,0): esimene komponent on koordinaat X-teljel, teine koordinaat Y-teljel ja kolmas piksel määrab värvi (arvutitehnikas väljendatakse pikslite andmed mõistagi kahendsüsteemis). Kokku on siin pildi kirjeldamiseks vaja 16×16 = 256 niisugust kirjet.
Rasterkuva esitab arvuti ekraan, samuti printer ja digikaamera (erinevalt nt plotterist, mis loob kuva vektorgraafika abil). Rastergraafika puudusteks vektorgraafikaga võrreldes on geomeetriliste kujundite ebatäpne esitus (nn trepiefekt) ja suhteliselt suur salvestusmaht. Samuti võib digitaalkuva skaleerimisega (kuva suuruse muutmisega) kaasneda infokadu info heleduse- ja värvimoonutuste kujul.
Lindau

Ajalugu

Inimtegevuse jälgi on Lindaust leitud juba 1. sajandist. Lindau nime on maininud esmakordselt 882. aastal üks Sankt Galleni munk seoses sellega, et Reetia krahv Adalbert olevat saarele asutanud nunnakloostri. 1180 rajati saarele Püha Stephani kirik ja 1224 frantsiskaani klooster. Reformatsiooni ajal pöördus klooster 1528 luteri usku. Linn asus Nürnbergist Itaaliasse viival kaubateel ja oli kalapüügikeskus.
Kolmekümneaastase sõja (1618–1648) ajal rüüstasid Rootsi väed 1646 linna ja sõja mälestuseks korraldatakse Lindaus alates 1655 lastefestivali.
1220. (teistel andmetel 1274.) aastal sai vaba riigilinna staatuse, mis likvideeriti 1802. Vürst Karl August von Bretzenheim andis 1804 linna Austriale, kuid 1805 tagastati see Baierile. 1853. aastal ehitati saarele raudteetamm ja 1856 rajati uus sadam koos tuletorni ja lõviskulptuuriga. 19. sajandil sai Lindau tekstiili tootmise keskuseks. 1922 ühendati linnaga ümberkaudsed Aeschachi, Hoyreni ja Reutini alad.
30. aprillist 1945 kuni 1. septembrini 1955 kontrollisid linna Prantsuse väed, linn kuulus Württemberg-Hohenzollerni liidumaa alla, mis 1952. aastal sai Baden-Württembergi liidumaa osaks. 1955. aastal tagastati Lindau Baierile.
Allan Kährik

Allan Kährik (sündinud 1. mail 1968 Viljandis) on eesti vaimulik, teoloog ja haridustegelane.
Ta lõpetas aastal 1986 Suure-Jaani Keskkooli.
2002–2004 oli ta EELK Usuteaduse Instituudi rektor; pärast seda on jäänud kõrgkooli loenguid pidama.
Ta on Tartu Ülikooli Viljandi Kultuuriakadeemia kultuurhariduse osakonna juhataja ja Eesti Piibliseltsi nõukogu liige.
Gert Gustav August Rennenkampff

Gert Gustav August Edler von Rennenkampff (31. oktoober 1905 Lihula – 7. märts 1969 Ichenhausen (Baieri liidumaa)) oli Eesti vaimulik.
Õppis aastatel 1915–1924 Tartus eragümnaasiumis, Tallinna Toomkoolis ja Tartus eragümnaasiumi humanitaarklassis. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1924–1932 (vaheaegadega), õppides aastal 1926 Erlangenis. Oli aastatel 1932–1933 ajateenistuses Eesti armees. Töötas Tartus, Rakveres ja Tallinnas kasvatajana. Ordineeriti õpetajaks 15. oktoobril 1939 Tallinnas Konrad von zur Mühleni poolt. Oli kiriku vikaarõpetaja.
Lahkus aastal 1939 Saksamaale. Oli aastatel 1941–1945 sõjaväeteenistuses. Oli 1945–1946 abipastor Aschaus Baieri liidumaal, 1947–1952 vikaar Neu-Ulmis ja 1952–1969 pastor Ichenhausenis Baieri liidumaal. Aastal 1963 võttis osa Luterliku Maailmaliidu täiskogust Helsingis.
Aydan Özoğuz

Aydan Özoğuz (sündinud 31. mail 1967 Hamburgis) on Saksamaa poliitik, alates 2013. aastast Saksamaa immigratsiooni-, pagulaste ja integratsiooniminister. Ta on ühtlasi SPD aseesimees.

Biograafia

Tema vanemad tulid 1958. aastal Türgist võõrtöölistena Saksamaale. Nad tegelesid kaubandusega, importides Türgist Saksamaale pähkleid. 1989 sai Aydan Saksa kodukondsuse. Ülikoolis õppis ta inglise ja hispaania filoloogiat. 1994–2009 oli ta Körberi Fondi teadustöötaja.

Poliitikukarjäär

2001–2008 oli ta Hamburgi parlamendi liige. 2009. aastal valiti ta Bundestagi. 2013. aasta Bundestagi valimistel sai ta oma ringkonnas 39,9% häältest ja valiti taas Bundestagi liikmeks. Pärast koalitsioonikõneluste lõppu määrati ta valitsuses immigratsiooni-, pagulaste ja integratsiooniministri ametikohale.

Perekond

Ta on abielus Hamburgi senaatori Michael Neumanniga (SPD). Neil on üks laps.
Christopher Polhem

Christopher Polhem (kuni aadlitiitli saamiseni 1716. aastal Polhammar; 18. detsember 1661 Tingstäde, Gotland – 30. august 1751 Stockholm) oli rootsi leiutaja ja tööstur, keda tuntakse kui "rootsi mehaanikateaduse isa".
Polhem elas murrangulisel ajal, mil ühel inimesel oli veel võimalik püüda omandada kõiki inimkonna tolleaegseid teadmisi. Kahtlemata võib Polhemi liigitada absoluutse teadmise poole pürgijate hulka. Ta konstrueeris treipinke, kelli, tööriistu ja mitmesuguseid masinaid. Oma 90 eluaasta jooksul tegi Polhem palju leiutisi ning ehitas leidlikke seadmeid. Erinevalt paljudest oma kaasaegsetest ehitas ta oma masinad ise valmis ning teostas paljud oma projektidest.
Reinevere

Asukoht

Reinevere küla asub Järva valla põhjaosas, piirnedes Järva valla Roosna ja Jõgisoo külaga ning Tapa valla Räsna, Jootme, Karkuse, Nõmmküla, Savalduma ja Kursi külaga. Küla läbib suurematest teedest Ambla–Tamsalu maantee ning Tapa-Koigi maantee. Läänepiiriks on Jootme-Koeru maantee. Reinevere kuulus Albu mõisa ja Koigi mõisa alla. 1866. aastast oli küla Koigi-Aru vallas, 1892. aastast Nõmmküla vallas, 1939. aastast Ambla vallas,1945. aastast Roosna külanõukogus ja 1954. aastast Ambla külanõukogus ning 1991. aastast taas Ambla vallas.

Ajalugu

Praeguse Reinevere küla territoorium on kujunenud osalise Roosna asunduse, Loodevälja küla, Koigi küla ja Koigi asunduse liitmisel. Reinevere küla on leidnud ajaloos päris palju käsitlemist. Mitmeid korda viibis siin külas kroonik Läti Henrik, kelle teostest võib leida vastavaid viiteid. Kuna Eestimaal oli kaks Koigi-nimelist mõisa ja küla, siis segaduste vältimiseks otsustati Tartu maantee ääres asuvale Koigile jätta sama nimi ja Ambla valla Koigile anda tagasi tema ajalooline nimi – Reinevere. 1848. aastast tegutses Koigi vallakool 18 õpilasega. Mitmetes taludes tegutsenud kool leidis oma kindla koha 1869. aastal, kui mõisnik von Kursell lasi ehitada uue koolimaja. 1901 õppis Koigi vallakoolis 41 õpilast. 1909 muudeti vallakool ministeeriumikooliks. Seoses selle muudatusega ehitati uus koolimaja Tapa-Koigi tee ristile. Krundi kinkis koolile kaupmees Kuulmann. 1915. aastal õppis koolis 104 õpilast. Koigi 4-klassiline algkool likvideeriti 1969. aastal.
Talude sundkollektiviseerimise järel kuulus Reinevere küla algul kolhoosi Koit alla, mis hiljem liideti Ambla kolhoosiga ja mis omakorda ühendati Aravete kolhoosiga.

Vaatamisväärsused

Reinevere küla põhjapiiril Tapa-Koigi maanteest 0,4 km lääne pool asuv 134,4 m kõrgune Tõrevere mägi on Järvamaa kõrgeim punkt. Mäelt avaneb ilus vaade Tapa valla Karkuse külale. Mäe otsas asuvad endised nõukogude sõjaväe seirejaama varemed. Autonoomsel baasil oli õigus otsustada nõukogude õhuruumi tunginud vaenulike lennukite allatulistamise üle. Seetõttu oli tegemist äärmiselt salastatud keskusega ja Järvamaa kaartidel tollal seda mäge ei leidunud.
Reineveres asuvast vanast lagunenud meiereist on tehtud hubane kohvik Koorejaam.
Lembit Peterson

Lembit Peterson (sündinud 18. augustil 1953) on eesti näitleja, lavastaja ja teatripedagoog.
Ta on lõpetanud Tallinna 20. Keskkooli 1971. aastal ja Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri näitleja ja lavastaja erialal  1976. aastal (7. lend).

Ühiskondlik tegevus

Lembit Peterson oli 40 kirja üks allakirjutajaist.
Ta oli Eesti Humanitaarinstituudi (1988), Vanalinna Hariduskolleegiumi (1987) ja fondi Hereditas (1993) asutajaliige. Ta kuulus ka Eesti Humanitaarinstituudi esimesse kolleegiumi ning on Vanalinna Hariduskolleegiumi vanematekogu liige.
8. detsembril 1994 asutas koos Juhan Viidingu, Eesti Humanitaarinstituudi üliõpilaste ja Vanalinna Hariduskolleegiumi töötajatega EHI ja VHK baasil koostöös fondiga Hereditas stuudioteatri Theatrum, mille kunstiline juht on ta tänaseni.
Johann Heinrich Brasche

Johann Heinrich Brasche (17. märts 1843 Paide – 11. mai 1906 Tallinn) oli Eesti vaimulik.
Lõpetas aastal 1861 Tallinna kubermangugümnaasiumi. Õppis aastatel 1863–1868 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Oli prooviaastal Väike-Maarja koguduses Carl Theodor Knüpfferi ja Tallinna Toompea Kaarli koguduses Johann Gottlieb Konrad Bergwitzi juures. Ordineeriti 10. mail 1870 Tallinna Rüütli- ja Toomkoguduses õpetajaks.
Oli 1870–1872 Saarde Katariina koguduse õpetaja. 1873–1906 teenis Tallinna Toompea Kaarli kogudust.
Brasche tegeles palju Kaarli kiriku probleemidega. Kui ta Tallinna tuli, polnud kirikul altarimaali, samuti olid ehitamata tornid. Aastaks 1882 olid need mured lahendatud.
Oli Eestimaa pastorite raamatukogu bibliotekaar Toompeal. Asutas väikelaste hooldekodu ja oli selle kaasjuhataja. Kirjutas vaeste hoolekandest Tallinnas (ilmus trükis 1875). Oli Ristirahva Pühapäeva Lehe kaastööline. Brasche suri aastal 1906 ja ta on maetud Siselinna kalmistule.

Isiklikku

Johann Heinrich Brasche oli kaks korda abielus. 19. jaanuaril 1871 abiellus ta Koeru koguduse õpetaja praost Heinrich Ferdinand Hoffmanni tütre Anna Wilhelminega, kellega nad said neli last. Ent 25. juunil 1875 laste ema suri ootamatult (2 nädalat pärast sünnitust). Ent 30. märtsil 1877 laulatati Brasche Koerus esimese abikaasa õe Selma Emiliega, kellega tal sündis veel kolm last. Esimesest abielust poeg Christfried Brasche oli Juuru Mihkli koguduse õpetaja, teisest abielust poeg Arvid Leopold Brasche oli Kullamaa Püha Johannese koguduse õpetaja, vennapoeg Johannes Brasche oli Harju-Madise koguduse õpetaja.
CARDS

CARDS oli 2000. aastal alustatud Euroopa Komisjoni regionaalne rahastusprogramm, mis töötas 2006. aasta lõpuni. Programmi eesmärk oli toetada Lääne-Balkani maade stabiilsust ja nende lähendamist Euroopa Liidule. Programm kattis Albaania, Bosnia ja Hertsegoviina, Horvaatia, endise Jugoslaavia (FRY) ja Põhja-Makedoonia. 
Uue  rahastusraamistiku (2007–2013) tõttu lõpetasid 2007. aastal tegevuse ka teised regionaalsed rahastusprogrammid, sealhulgas ALA, MEDA, PHARE ja TACIS. 
Allikas: Arengukoostöö- ja humanitaaralase terminoloogia sõnaseletusi
Sopaverelised

Sopaverelised ehk mugupäritolu inimesed on J. K. Rowlingu romaanisarjas "Harry Potter" võluvõimetega inimesed, kes on sündinud mugude perekonda. Puhtaverelised ja Lord Voldemort koos oma surmasööjatega arvavad, et mugupäritolu inimesed on neist alamad ning solvavad neid sopaverelisteks.
Tuntuim mugupäritolu nõid on Hermione Granger.
Vautšer

Vautšer (inglise keeles voucher) on tellimust kinnitav ja tasu maksmist tõendav finantsdokument.
Luino

Haldus

Luino piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Agra, Brissago-Valtravaglia, Cannero Riviera (VB), Cannobio (VB), Cremenaga, Dumenza, Germignaga, Maccagno, Monteggio (Šveits-TI), Montegrino Valtravaglia.
Luino halduspiirides asuvad järgmised fraktsioonid: Baggiolina, Biviglione, Bonga, Casa Colombaro, Casa Demenech, Casa Donato, Casa Ferrario, Casa Ferrattina, Casa Pozzi,  Cascina Pastore, Case Mirabello, Colmegna, Creva, Fornasette, Girasole, Il Gaggio, Il Valdo, La Brughiera, La Speranza, Longhirolo, Molino, Monte Bedea, Motte, Pezza, Pezzalunga, Pezze, Pianazzo, Poppino, Roggiolo, Ronchi, San Pietro, Tecco, Torretta, Trebedora, Vignone, Voldomino.
Brad Renfro

Bradley Barron Renfro (tuntud laiemalt kui Brad Renfro; 25. juuli 1982 Knoxville, Tennessee – 15. jaanuar 2008 Los Angeles) oli Ameerika Ühendriikide filminäitleja.

Elulugu

Bradley Barron Renfro sündis tehasetöölise Mark Renfro ja tema abikaasa Angela pojana. Peamiselt kasvatas teda isapoolne vanaema Joanne.
Kümneaastasena avastas Bradi tuntud režissööri ja produtsendi Joel Schumacheri tollane personaliagent Mali Finn. Vaatamata sellele, et poisil oli selja taga ainult üks osatäitmine narkovastase programmi DARE rahastatud koolinäidendis, märkas Finn tema annet ja juba 11-aastaselt sai Brad Renfro oma esimese peaosa Schumacheri filmis "Klient" (1994).
Neliteist aastat kestnud näitlejakarjääri vältel mängis Renfro kokku 26 filmis ja telesarjas. Tema tuntumateks osatäitmisteks võib pidada Huckleberry Finni filmis "Tom ja Huck" (1995), noort Michael Sullivani filmis "Noored kuked" (1996), Todd Bowdenit Stephen Kingi jutustusel põhinevas filmis "Andekas õpilane" (1998) ja Marty Pucciot' tõsielulistel sündmustel põhineval filmis "Bully" (2001), mille juures Renfro oli ise ka kaasprodutsent.
Brad Renfro on kirjutanud stsenaariumi Roger Bourdeau lühifilmile "Meter Man" (2000).
Juba lapsest peale kahjustasid Renfro mainet ja karjääri üha süvenev narkosõltuvus ja kuritegelikud kalduvused. 1990. aastatel pidas politsei ta vähemalt kolmel korral kinni seoses narkootikumide omamisega. Viimati vahistati ta narkooperatsiooni käigus 2005. aastal Los Angeleses ja mõisteti kolmeks aastaks tingimisi vangi, kohustusega osaleda narkorehabilitatsiooni programmis. Samuti oli teda korduvalt karistatud joobes ja juhiloata sõidukijuhtimise eest ning korra ka katse eest Floridas jahti ärandada.
15. jaanuaril 2008 leiti 25-aastane näitleja oma Los Angelese korterist surnuna. Surmapõhjuse avalikustas koroner 8. veebruaril – tema lahkamisaruande kohaselt põhjustas näitleja surma heroiini ja morfiini üledoos.
20. jaanuaril 2008 toimus North Knoxville'is Tennessee osariigis Brad Renfro hüvastijätutseremoonia ja 21. jaanuaril maeti ta Blaine'i Red House'i kalmistule.
Brad Renfrost jäi maha poeg Yamato Renfro, kes elab koos emaga Jaapanis ja kelle olemasolust teavitati avalikkust alles näitleja matusepäeval.
Valkla mõis

Valkla mõis (saksa Wallküll) oli rüütlimõis Kuusalu kihelkonnas Harjumaal. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Harju maakonna Kuusalu valla territooriumile. 
Mõisa keskus asus Valkla külas.

Ajalugu

Valkla mõis rajati 1627. aastal ja selle esimene omanik oli Herman Wrangel. 1652. aastal ostis mõisa Hans von Fersen. 
Mõisal oli järgemööda hulk omanikke, muuhulgas Nolckenite ja Schwengelmide suguvõsa. 1785. aastal läks Valkla mõis Hermann Ludwig von Löwensterni valdusse. 1792. aastal läks mõis Brevernidele. 1837. aastal pantis Brevernidelt Valkla mõisa polkovnik Gustav von Nasackin (1803–1876 Dresden) ja sai 1843 omanikuks. 1877. aastal läks Valkla mõis Gustavi tütre Marie Sophie Anna von Nasackini (1839–1923 Valkla) abielu kaudu Leedu kaardiväepolgu lipnik Ernst von Rammiga (1837–1904) Nasackinitelt Rammide suguvõsale. Nende poeg reservohvitser Jakob von Ramm (sünd. 1872) perega oli viimane mõisavalitseja, kelle kätte jäi mõis kuni 1919. aasta võõrandamiseni.

Mõisakompleks

Tõenäoliselt 1760. aastatel rajati barokkstiilis kahekorruseline kelpkatusega peahoone. 19. sajandil lisati sellele ühekorruselised tiibehitised. Hoones olid väga rikkalikud interjöörid, mis tänapäevaks on kahjuks hävinud.
Alates 1957. aastast tegutseb mõisa territooriumil Valkla Hooldekodu.
Härrastemaja ees paikneva avara väljaku ääres olid ait ja tall-tõllakuur. Tall-tõllakuur on omapärane oma sisehoovi, esiküljel paiknevate tornide ja kaarakende tõttu.
Härrastemaja tagaküljel paiknes park. Enamik kõrvalhooneid asus peahoonest idas.
Euroopa Liidu Notariaatide Nõukogu

Euroopa Liidu Notariaatide Nõukogu (ingl Council of the Notariats of the European Union, CNUE) on mittetulundusühing, mille eesmärk on notariaadi tööd korraldada ja edendada nii rahvusvahelisel kui ka kohalikul tasandil. CNUE esindab notareid Euroopa institutsioonidega suhtlemisel. Organisatsiooni kuulub 22 ladina tsiviilõigusel põhineva Euroopa Liidu liikmesriigi notareid.
Notariaat on avalik-õiguslik institutsioon, mille peamine eesmärk on kontrollida ja kinnitada õigusaktides ning lepingutes sisalduvaid andmeid. Notari töö hõlmab eri valdkondi, näiteks abielu, ettevõtlus, pärimine, kinnisvara.

Ajalugu

1976. aastal loodi Pariisis Prantsusmaa, Saksamaa, Belgia, Luksemburgi, Itaalia ja Hollandi algatusel Notariaadi Presidentide Konverents. Asutajariikide ühine eesmärk oli notariaatide arvamusi ja huve riiklikul, Euroopa ja üleilmsel tasandil kuuldavamaks teha.
Aastal 1989 sai ühing riigiüleseks notarite ühenduseks ning seetõttu muudeti ühenduse nimi Alaliseks Euroopa Notarite Konverentsiks. Järgmine nimevahetus toimus 1995. aastal, misjärel uueks nimeks sai Euroopa Liidu Notariaatide Konverents. 1. jaanuaril 2006 võeti vastu praegune nimi ehk Euroopa Liidu Notariaatide Nõukogu.
Euroopa Liidu Notariaatide Nõukogu suurenes kolme riigi võrra, kui ühingusse astusid Austria, Portugal ja Hispaania. Aastal 2004 liitusid ühinguga veel üheksa riiki (k.a Eesti), mis astusid samal ajal ka Euroopa Liitu. Kolm aastat hiljem said CNUE liikmeteks Bulgaaria ja Rumeenia. Aastal 2013 astus organisatsiooni Horvaatia.
Esimene Euroopa Liidu Notariaatide Nõukogu üldkoosolek toimus 2004. aastal Brüsselis. Sellega pandi alus Euroopa notarite tulevasele poliitilisele tegevusele. Peamine eesmärk oli vähendada liikmesriikide õigusaktide vahelist ebamäärasust ja tekkinud vastuolusid.

Eesmärgid

CNUE eesmärk on notarite töö edendamine nii kohalikul kui ka rahvusvahelisel tasandil. Et lihtsustada Euroopas piiriüleste toimingute tegemist, tagada võrdne juurdepääs õigustele ja parandada majanduskeskonda, on CNUE loonud mitmesuguseid veebilehti. Veebikeskkonnas saab õigusabi mitme valdkonna kohta, näiteks äritegevus, kinnisvara, pärimine.
CNUE esindab notarite seisukohti Euroopa institutsioonide otsustusprotsessis. Samuti hoiab organisatsioon oma liikmeid järjepidevalt kursis notari tööd puudutavate uute õigusaktidega.  Liikmesriikide notarite teadmiste täiendamiseks pakub CNUE koolitusi.
Haskelli maakond (Kansas)

Ajalugu

Maakond moodustati 1887. aastal.
Härg

Härg on suguvõimetuks lõigatud ehk kastreeritud isane veis.
Nad on tugevad ja vastupidavad loomad, keda on kasutatud veoloomadena. Pärast põllumajandusmasinate tarvitusele võttu kasutatakse neid vähe. 
Tänapäeval kasvatatakse neid rohkem lihaloomadena (nuumhärjad).
Puidu painutamine

Puidu painutamine on üks puidutöötlemise tehnoloogiatest.

Auruga painutamine

Auruga puidu painutamine on traditsiooniline töövõte. Seda meetodit kasutatakse paljude erinevate toodete valmistamiseks. Auru abil vormitud puitu kasutatakse näiteks laevaehituses, muusikainstrumentide valmistamises ja ka mööblitööstuses. Auruga puidu painutamine on ökoloogiline ja ökonoomiline puidutöötlemise viis, mis ei vaja palju energiat. Auruga painutamisel aurutatakse puidu ribasid aurukappides. Aurukappon spetsiaalne puidust kapp, milles on võimalik aurutada puidust latte, liiste ja laudu. Kapile peab olema tehtud kaks ava, üks ava, kust pumbatakse aur sisse ja teine, kust väljub aur (koos kondensiga), et ei tekiks kapisisene rõhk, mis võib kapi purustada. Rakendatav kuumus ja niiskus muudab puidu piisavalt painduvaks, et sellele saab anda vajaliku kuju. Painutamise protsessi tehakse tavaliselt nii, et puit klammerdatakse valitud vormi külge. Tegutseda tuleb kiiresti, puit peab olema soe ja painduv kuni klambrite kinnitamiseni.  Vältimaks pinge alt vabanemist, tugevdatakse puidu liistud/latid tavaliselt väljast poolt metallnaeltega. Puitu tuleb vormis hoida tema täieliku kuivamiseni.

Painutamine lamineerides

Puidu painutamine lamineerimismeetodiga eeldab prussi lõikamist liistudeks. Pruss lõigatakse serviti ribadeks, pikemalt, kui painutatava materjali mõõtmed. Liist kaetakse korgilehega (ribaga). Korgilehed võimaldavad saeräsa jälgedega liistud paremini kokku liimida. Kokkuliimitud toore paigaldatakse võimalikult kiiresti vormi, et liim saaks hakata kuivama. Klambreid pingutatakse iga natukese aja tagant, et saavutada võimalik liistude omavaheline tihedus.

Painutamine lõikemeetodiga

Puitu saetakse iga 3mm tagant soone. Kui soon on liiga sügav, võib puit puruneda. Saagida tuleb ristikiudu, siis on võimalus, et puidu painduvus on suurem, kui pikikiudu. Puidu paines oleku ajaks tuleb sooned täita liimiga, et säiliks kuju.
Hospitaliseerimine

Hospitaliseerimine ehk haiglastamine on haige paigutamine haiglaravile.
Maailma Terviseorganisatsiooni definitsiooni järgi on hospitaliseerimine patsiendi vastuvõtmine haiglaravi osutavasse tervishoiuasutusse ravikestusega eeldatavalt vähemalt 24 tundi. Surma või teise tervishoiuasutusse üleviimise korral võib tegelik ravikestus olla lühem kui 24 tundi, sel juhul loetakse hospitaliseerimine ühepäevaseks.
Hospitaliseeritute arvu hulka ei arvata sama haigla teisest osakonnast ületooduid, päevastatsionaari haigeid (lähevad ööseks koju) ja terveid vastsündinuid pärast sünnitust.
Hospitaliseerimine võib olla plaaniline (nt uuringute jaoks) või erakorraline (nt õnnetusjuhtumi korral).
Eerik Põld

Eerik Põld (8. november 1908 Kose, Kose kihelkond – 25. veebruar 1995 Tallinn) oli eesti kunstiajaloolane ja restauraator.
Ta lõpetas aastal 1926 Jakob Westholmi Gümnaasiumi. Aastatel 1926–1928 õppis ta Tartu Ülikoolis filoloogiat ning 1936–1942 kunstiajalugu ja etnograafiat.
Aastatel 1937–1942 ja 1944–1945 töötas ta Eesti Rahva Muuseumis (viimati direktori asetäitjana teadusalal); 1943–1944 muinsuskaitseinspektorina Haridusdirektooriumis. Aastatel 1947–1982 töötas ta Eesti Kunstimuuseumis, seejuures aastast 1954 restauraatorina; aastal 1965 sai ta Igor Grabari nimelises kunstirestaureerimiskesktöökojas restauraatorikutse.

Isiklikku

Tema isa Harald Põld oli Kose Püha Nikolause koguduse õpetaja ja Eesti Misjoni Seltsi välismisjoni juhataja, onu Peeter Põld oli teoloogiharidusega eesti kooli-, karskus- ja riigitegelane. Tema vend Hillar Põld oli kirikuõpetaja ja kirikuajaloo õppejõud, teine vend Naan (Naatan) Põld oli Hamburgi muusikaülikooli lauluprofessor ning oratooriumide ja kantaatide solist. Tema tütar Helli Sisask on kunstiajaloolane.
Eerik Põld suri aastal 1995 ja ta maeti 7. märtsil 1995 Rahumäe kalmistule.