Possaadnik

Possaadniku kohustused

Keskaegsete kasvukeskuste laienedes koondati iga linna kogukonnale autonoomsust tagava ja linnaelu korraldava linnaõiguse alusel toimuv sõjalis-administratiivne ja kohtuvõim possaadnikule. Possaadniku kohus lahendas peamiselt kõik kriminaal- ja eraõigussuhetest tulenevad tsiviilasjad, mille alla kuulusid mõrvad, röövimised jne, aga ka vaidlused päranduse või võlgade tasumise üle. Kohus oli vürstile oluline sissetuleku allikas – sest trahvisummad olid märgatavalt suuremad, kui kompensatsioonid kannatanutele –, aga ka possaadnikule toiduvarude täiendust toov tähtis toiming. Kohtuliku süsteemi ja hagiasjade kuritarvitamist ametnike poolt esines sedavõrd palju, et võimaluse avanedes rüüstas rahulolematu elanikkond possaadniku maja, näiteks seoses vürst Andrei Bogoljubski surmaga 1174. aastal Rostovimaal.
Vürsti asemikuna oli possaadnikul ulatuslik võim. Tema peamisteks ülesanneteks linnas olid suurvürsti võimu kehtestamise, tagamise ja tõhustamise järelevalve ning valitseja asendamine tema äraolekul linna administratiivsetes ja diplomaatilistes esindamis-, linna kaitse- ja sõjaväe, politsei- ja rahvusvahelise õiguskoostöö juhtimisfunktsioonides ning hoolitsemine kohtumenetluse teostamise ja kohtuvaidluste ärahoidmise eest. Ta kogus kokku kirikunõukogu, mille liikmete hulka ta ise kuulus, ja toetas sageli vürsti tema algatuste läbiviimises.
Suurvürsti poolt kohtuasjade uuesti korraldamise ja omaette organile, vürsti enda ringkäigule ehk "poljudjele" tsentraliseerimise järel jäi possaadniku kõige tähtsamaks ülesandeks elanikelt andami kogumine õukonna jaoks. Esialgse maksustamise ja tulumaksude suuruse kohta täpsemad andmed puuduvad, aga teada on näiteks, et XI sajandi alguses need enam eriti madalad olla ei võinud, sest sellest võis hankida hulgaliselt vahendeid, näiteks investeeringuteks piirkondadesse. Jaroslav Tark kogus oma isa asetäitjana Novgorodis tolleaegseid, 50 grammi hõbedat sisaldavaid grivnasid kokku 3000. Veelgi täpsemalt tuuakse ära 1136. aasta Smolenski piiskopitooli administratiivorgani kogutud andam suuruses kokku 2250 grivnat. XII sajandi alguses andis Minski vürst Gleb Vseslavitš 1100 grivna suuruse rahalise annetuse Kiievi koobaskloostrile Petšerski Lavrale. XII sajandi teisel poolel maksis Galiitsia vürst armeeteenistusse palgatud poola üksustele palgaks 3000 grivnat. Jaroslav Tark määras Võšgorodi possaadniku maksma ühe kümnendiku andamitest Pühade Borisi ja Glebi kirikule.
Kui aja jooksul sai possaadniku ametikohast usaldusel põhinev ametikoht, kuhu vastutav isik pääses valimistel saavutatud häälteenamuse põhjal, sai suurvürsti abilisest suurvürstliku valla osanik ja suveräänse linna esindaja, kes kontrollis ja suunas vürstivõimu kohapeal. Olles üks linna mõjuvõimsamaid isikuid ja kõrgemaid aukandjaid, kutsus ta kokku veetše ja tegutses selle eesistujana.
XIV sajandi lõpupoole, kui veetšekord nõrgenes ning koosolekuid peeti vaid seoses ülestõusudega – näiteks Tveris aastatel 1293 ja 1377, Moskvas aastatel 1382, 1445 ja 1547 –, likvideeris suurvürst Dmitri Donskoi aastatel 1373–1374 possaadniku ja tuhatniku ametikohad ning täitis need vojevoodi ja namestnik'u (asemiku) ametikohaga. Veetšekord kestis kõige kauem Novgorodi vabariigis, aastani 1478, ja Pihkvas aastani 1510. Novgorodis likvideeriti possaadniku ametikoht 1478. aastal, mil suurvürst Ivan III vallutas linna, liitis selle ametlikult Moskva Suurvürstiriigiga ja veetšekell viidi Moskvasse. 1510. aastal likvideeris Moskva suurvürst Vassili III veetšekorra, sellega valitud linnaametikohad ja iseseisvuse ka Pihkvas.

Possaadniku valimine

Possaadnik oli suurvürsti määratud ja linnavolikogu veetše otsuseid järgiv aadlikust või tuntud suurbojaari perekonnast pärit meesisik, mõnikord vürsti oma poeg, kes valitses linna ja selle halduslikke piirkondi. Kandidaat võis tulla üha laialdasema hierarhiaga družiina nn vanade hulgast, kusjuures noorematest liikmetest tehti possaadniku abilised ja sõjaline tugi.
Üldiselt valiti possaadnik nimekast bojaari suguvõsast, nii et ametikohta võis pidada pärilikuna. Üsna laialdasele mõjuvõimule ja reputatsioonile lisaks avanes selles ametis võimalus valskuse ja raha väljapressimise abil soetada märkimisväärselt suure omanduse. Seetõttu sünnitas sellesse auametisse pääsemine bojaariperekondade vahel alatise konkureerimise, mis omakorda põhjustas sisemisi lahkhelisid veetšes. Väljastpoolt linna tulnud bojaarist kandidaat ärritas ja kutsus esile kadedust ennekõike lihtrahva hulgas, mis lõppes tapluse või isegi mõrvaga ning mille käigus possaadniku ja tema pooldajate vara rööviti.
Nii possaadnik kui tuhatnik valiti mingiks teatud ajaks ja teenistusperioodi pikkus sõltus ametisse määrajast. Vürst määras ajaliselt määramatuks perioodiks. 1100. aastatest alates valiti linnapea kohalike valimistega ehk teiste sõnadega, possaadniku ametikoht täideti veetšel hääletatud ja veetše otsusega kinnitatud isikuga. Märge esimesest avalikel valimistel saadud possaadnikust on aastast 1126.  Alates 1130. aastast muutus see amet täiesti veetšel valitavaks ja teenistuses olemise perioodi pikkus sõltus sellest, kui kaua possaadnik rahvale meelt mööda oli.
Ajaloos tuntumad on Novgorodi ja Pihkva possaadnikud. Metropolide ümberkaudsed linnad nagu Staraja Ladoga, Toržok, Velikije Luki jm said possaadniku Novgorodist.

Novgorodis

Pärast Vladimir Monomahhi surma 1125. aastal hakkasid Novgorodis vürstid sagedasti vahetuma, mille tulemusena vahetus neid ühe sajandi jooksul kuni 30. Harva kui vürstil õnnestus üle 3 aasta järjest võimul püsida. Vürstide sagedasest vahetumisest küllastunud linnaülikutest valitud asjamehed Novgorodis pürgisid looma linna omavalitsusliku juhtimisorgani, mis kaitses linna huvisid vürsti ees. XII sajandi esimesel poolel Novgorodi taotlused häälteenamusega valitud vürsti ja omavalitsuslike linnaorganite saamisest täitusid ning suurvürsti valitud aukandjad vahetusid kohalike valimistega saadud vürsti ning tema esmase asetäitja ja kohtutegevust juhtiva possaadnikuga. Selle eesotsas oleva possaadniku ametikoht täideti veetšel häälestatud ja veetše otsusega kinnitatud isikuga. Järgnesid samuti rahva valitud kaitseväejuht ehk tuhatnik koos sotnikutega ja staarostid. Linna kõrgeima võimuorgani, veetše eesistujana possaadnik kutsus kokku veetšekoosoleku Püha Nikolai kiriku lähedusse Jaroslavi hoovi, kuhu oli püstitatud kõrgendatud lava. Lavaastme (ru: степень) võrra kõrgemal esinevat volitatut linnajuhti nimetati seepärast "stepennõi" (ru: "степенный"), mis Novgorodis tähendas parasjagu aktiivses tegevuses või võimul olevat ametnikku. Teenistusaja lõppedes temast tuli privilegeeritud "vana" ja seda aunimetust kandis ta elu lõpuni, kasutades ära oma eesõigusi linna tähtsamate asjade hoidmises. "Vanad" tegutsesid näiteks vojevoodidena, kohtunikena, saatkonnajuhtidena ja lepingute sõlmijana ehk teisiti öeldes kinnitasid dokumente kõrvuti võimul oleva possaadniku või tuhatnikuga. Seepärast on selge, miks ametikohtade täitmine püsis üksnes Novgorodi aadelkonna haardes ja näiteks ei või tuua ühtki kasvõi kaupmeeste hulgast valitut possaadnikut. Kujunesid koguni omaette bojaariperekonnad, kes pidid positsiooni rangelt oma kätes. XI sajandil alanud ja XII sajandil kasvanud vürstide vaheldumisega, mil mõnda neist paluti ja seejärel kõrvaldati troonilt mitu korda, kaasnes XIII sajandil Novgorodis sisemiselt ebastabiilne olukord seoses kahe domineeriva, suzdali ja lõuna-vene partei omavaheliste rivaliteedi vaidlustega. Alatine võimuvõitlus erinevate parteide vahel, lõpuks võimu vahetumine ja vürsti valimistes võitnud partei isikueelistamispoliitika tõi omakorda kaasa possaadniku sagedase vahetuse. Oli juhtumeid, kui mõned rahva poolehoiu saavutanud possaadnikest pääsesid tagasi võimukandjaks Novgorodi või selle eeslinna seejärel, kui veetše oli vahetanud vürsti. Possaadniku koht arenes paratamatult personali suure vaheldumisega ametikohaks. 
Muinasvene poliitiku, bojaari ja aastatel 1350–1354 Novgorodi possaadnikuna tegutsenud Ontsifor Lukinitši poolt 1354. aastal vastu võetud seadusereformi kohaselt linn sai 6 eluaegset, nn vana ehk potentsiaalset possaadnikut metropoli eri rajoonidest, kelle hulgast igaks aastaks valiti ametikohustusi täitev ja veetšekoosolekus lavale tõusev ehk volitatud possaadnik. Ehk teisiti öeldes, alates 1400. aastatest valiti possaadnik ametisse aastaks.
Üks tuntumaid Novgorodi possaadnike perekondi oli Gjurjata Rogovitš koos oma järeltulijate Miroslav Gjurjatinitši ja Jakun Miroslavitšiga. Teiseks ajalukku jäänud suguvõsaks oli ametikohal ääretult rikastunud, üle 10 aasta jooksul valitsenud Miroški Nezdilitša koos poja Dmitriga. Tema pojad olid Suzdali partei eesotsas ja neist Dmitri sai surma lahingus Pronski linna all. Rahva meelepaha Miroškinite dünastia vastu lõppes nende paljaks röövimisega ja linnast väljaajamisega XIII sajandi alguses. Sama sajandi 20. aastatel ilmuvad linna eesotsa tagasi Miroški Nezdilitša järglased, populaarne pojapoeg Ivanka Dmitrovitš ja hiljem tema poeg Tverdil Ivanovitš. Kolmas tuntud on possaadnik Mihhail Stepanovitši perekond, kelle poeg Tverdislav Mihhailovitš valiti possaadnikuks kolm korda ja omakorda tema poeg Stepan oli linnavalitsuse juht 13 aastat.

Pärand

Nikolai Karamzini ajalooline romaan "Marfa ehk Novgorodi vallutamine" aastast 1802 (ru: «Марфа-посадница, или Покорение Новагорода») kirjeldab 1478. aasta sündmusi seoses Novgorodi ühendamisega Vassili III Moskva suurvürstiriigiga, kus linlaste vastuhakk ja ülestõus kujunes linna kaotuseks. Veetšekella helisedes Suurele väljakule kogunes "lärmakas jõuk novgorodlasi, kogunevad possaadnikud kuldsed medalid rinnas, tuhatnikud sauad käes, bojaarid, staarostid viiest linnaosast" ning sõna võtab ülikute suguvõssa kuuluv Marfa, kelle isa ja abikaasa on rahutuste keerises surma saanud.
Üks kuulsamaid on aastatel 1054–1057 Novgorodi possaadnikuna olnud Ostromir, Kiievi vürsti Izjaslav I sugulane ja keskaegse Venemaa riigimees, kellele diakon Gregori pühendas oma teose "Ostromir(ovo) Evangeelium" (ru: Остромирово Евангелие). See on vanim vanavenekeelne raamat ja ühtlasi vanavenekeelse kirjanduse mälestusmärk, mida alates 1806. aastast säilitatakse Venemaa Rahvusraamatukogus Peterburis. Ostromiri on Kiievi esimeste tuhatnike Jan ja Putjata Võšatitši vanaisa. Sofijskaja pervaja letopisi kohaselt tegi Kiievi suurvürsti ja Novgorodi vürsti Izjaslavi väepealik, Novgorodi possaadnik Ostromir 1054. aasta sõjakäigu tšuudide ehk eestlaste kallale, kuid sai lüüa. Kirjanik N. M. Karamzin on väitnud, et Ostromir ei võinud lahingus surma saada, sest Evangeeliumi järelsõnas mainitakse ta selle tellijaks aastal 1057.