Harry Harlow

Harry Frederick Harlow (31. oktoober 1905 – 6. detsember 1981) oli Ameerika psühholoog, kes oli rohkem tuntud emaliku lahutuse, sõltuvuslike vajaduste ja sotsiaalse isoleerimise eksperimentide kaudu, mille abil ta demonstreeris hoolekande ja seltsi olulisust sotsiaalses ning kognitiivses arengus. Ta viis enamiku oma uuringutest läbi Wisconsin-Madisoni
Ülikoolis, kus ta töötas mõnda aega koos ka humanistliku psühholoogi Abraham Maslow’ga.
Harlowi eksperimendid olid vastuolulised – muuhulgas isoleeris ta vastsündinud makaagid 24 kuuks, mis mõjus ahvidele väga
häirivalt. Mõned uurijad nimetavad tema eksperimente olulise tegurina loomade vabastamise liikumises Ameerika Ühendriikides.

Elulugu

Sünninimega Harry Israel sündis 31. oktoobril 1905 Mabel Rocki ja Alonzo Harlow Israeli peres kolmanda lapsena neljast. Harlow
kasvas üles Fairfieldis (Iowa, USA). Pärast aastat Reedi kolledžis PortlandisOregonis sai Harlow sisse Stanfordi Ülikooli spetsiaalse võimekustesti tulemuste põhjal. Pärast halbade hinnetega semestrit inglise filoloogias vahetas ta eriala
psühholoogia vastu.
Harlow õppis suuresti Lewis Termani, Stanford-Binet’ testi väljaarendaja, käe all. Terman oli oluline mõjutaja Harlow' edasises elus. Pärast
doktorikraadi omandamist 1930. aastal vahetas ta oma nime Israel
Harlow’ks. Põhjuseks võimalik negatiivne seostamine juudi rahvusega, ehkki Harlow' perekond ei olnud juudi päritolu.
Vahetult pärast doktoritöö kaitsmist võttis Harlow vastu professuuri Wisconsini-Madisoni Ülikoolis. Harlowil ei õnnestunud veenda sealset psühholoogiainstituuti, et see annaks talle sobiliku laboripinna. Selle tulemusena leidis Harlow ülikooli läheduses tühja hoone, mille renoveeris oma tudengitega primaatide laboriks, mis oli üks esimesi sellelaadseid maailmas. Harlow' käe all sai sellest tipp-tasemel uurimiskeskus, kus töötades omandasid ligi 40 üliõpilast doktorikraadi.
Harlow pälvis mitmeid autasusid, sealhulgas Howard Crosby
Warreni medali (1956), rahvusliku teaduse medali (1967) ja kuldmedali Ameerika Psühholoogide Ühingult aastal 1973. Aastatel 1950–1952 töötas ta Rahvusliku Uuringute Nõukogu antropoloogia ja psühholoogia osakonna juhatajana, konsultandina sõjaväe teaduslikus nõukogus ning Ameerika Psühholoogide Assotsiatsiooni (APA) presidendina aastatel 1958–1959.
Harlow' isiklik elu oli keeruline. Ta abiellus Clara Mearsiga 1932. aastal. Clara, olles üks esimesi lapsi IQ-ga üle 150, keda Terman uuris, oli Harlow’ tudeng enne nende romantilist suhet. Paaril oli kaks last – Robert ja Richard. Harlow ja Mears lahutasid 1946. aastal. Samal aastal abiellus Harlow lastepsühholoog Margaret Kuenne’iga. Sellest abielust sündis samuti kaks last – Pamela ja Jonathan. Margaret suri 1971. aastal pärast pikka võitlust vähiga. 1972. aastal abiellus Harlow taas Clara Mearsiga ja paar elas koos Tucsonis Arizonas kuni Harlow' surmani 1981. aastal.

Uuringud ahvidega

Harlow alustas oma karjääri primaatide uuringutega töötades primaatidega Henry Vilas loomaaias, kus ta töötas välja Wisconsini üldise testimise aparatuuri (WGTA) uurimaks õppimist, kognitsioone ja mälu. Nende uuringute kaudu avastas Harlow, et ahvid, kellega ta töötas, lõid strateegiaid katsetes osaledes. Harlow nimetas seda õppima õppimiseks.
Uurimaks selliste õppimismudelite arengut, vajas Harlow ligipääsu arenevatele primaatidele ning seetõttu lõi ta 1932. aastal reesusmakaakide koloonia. Uuringu iseloomu tõttu vajas Harlow pidevat ligipääsu vastsündinud ahvidele ja seetõttu kasvatas ta neid kaitsvatest emadest eraldi. Selline alternatiivne üleskasvatamine, tuntud kui emalik deprivatsioon, on tänapäeval ääretult vastuoluline ning on vahel kasutatav primaatide varase elu mudelina.
Uuringud viisid teda oma tuntumate eksperimentideni surrogaatemadega. Ehkki Harlow ja tema tudengid hoolitsesid oma kasvandike eest, olid ilma emata kasvanud ahvid oma eakaaslastest oluliselt erinevad. Märgates, et emahooleta primaadid klammerdusid oma pehmest materjalist mähkmete külge, tuli Harlowile mõte uurida ema ja imiku vahelist sidet. Selle suhte uurimine küttis 20. sajandil kirgi tulenevalt B. F. Skinneri ja J. Bowlby arutelust emahoole olulisusest lapse arengus, nende suhte iseloomust ja füüsilise kontakti rollist ema ja lapse suhtes.
John Bowlby ja tema kolleegi James Robertsoni uuringute tulemusena levisid vastuolulised vaidlused, muuhulgas selle osas, justkui füüsiline kontakt vastsündinutega oleks nende arengu suhtes kahjulik. Uurimaks seda küsimust, lõi Harlow reesusahvidele puidust ja traatidest elutud surrogaatemad. Iga vastsündinu lõi sideme konkreetse "emaga" tundes neid ära ja eelistades teistele. Seejärel otsustas Harlow uurida, kas ahvidel oli eelistus traadist või pehme riidega kaetud "emade" suhtes. Seda uuris Harlow kahes katsesituatsioonis – ühes "pakkus" traadist ema süüa ning riidest ema mitte, teises situatsioonis oli olukord vastuoluline. Selgus, et reesusahvid eelistasid riidega kaetud "ema" ning käisid traadist ema juures vaid toitumas. Harlow järeldas, et imikute arengus on oluline ka füüsiline kontakt.
Harlow arendas katseid edasi uurides reesusahvide käitumist tundmatute objektidega tutvumisel ning leidis, et ahvid vajasid aeg-ajalt midagi, mille külge toetust ja julgustust otsides klammerduda.
Harlow järeldas oma uuringutest, et imetamine ja füüsiline kontakt on vastsündinu varases arengus ja ema-lapse sideme loomisel äärmiselt
oluline. Ta kutsus oma eksperimente armastuse uurimiseks. Ta uskus samuti, et lohutav kontakt võib tulle nii emalt kui ka isalt. Ehkki praegu on see üldsusele teada, olid need ideed tol ajal revolutsioonilised.
Osad Harlow’ eksperimendid uurisid sotsiaalset deprivatsiooni töötamaks välja depressiooni loommudelit. See katse oli kõige vastuolulisem, hõlmates vastsündinud ja noori makaake eri ajaperioodideks. Isoleeritud ahvid ilmutasid sotsiaalseid puudujääke kokkupuutel eakaaslastega. Nad paistsid olevat ebakindlad suhtlemisviisides ja viibisid enamjaolt kaaslastest eemal. Need tulemused osutasid varase sotsiaalse iteraktsiooni stiimuli olulisusele, arendamaks suhtlemisoskust.