Vastupanutegevus Eesti NSVs

Relvastatud vastupanu

Relvastatud vastupanu osutasid metsavennad partisanisõja vormis alates Nõukogude okupatsiooni esimestest nädalatest. Relvastatud võitlus muutus laialdaseks 1941. aasta Suvesõjas, mil metsavendade arv jõudis 10 000 lähedale. Metsavennad tegid koostööd nii eestlastest koosnenud Soome luuregrupiga Erna kui ka lähenevate Saksa vägedega.
1944. aastal püüdis kontradmiral Johan Pitka koondada saksa üksustesse kuulunud eestlasi ja metsavendi Otto Tiefi valitsusele alluvasse relvaüksusesse, mis osutas pärast sakslaste taganemist 22.–23. septembril vastupanu Tallinnas ja Keilas. 
Suur osa metsa varjunutest siiski otseselt Nõukogude võimu vastu ei sõdinud, vaid püüdis end lihtsalt okupatsioonivõimu eest varjata. Aktiivseid metsavendi oli ilmselt alla 10 000. Nende tegevuses eristub mitu perioodi, mis on ühtlasi seotud Nõukogude repressiivorganite tegevusega. Kõige aktiivsemalt tegutseti Teise maailmasõja lõppedes, kui loodeti uue sõja puhkemist lääneliitlaste Ameerika Ühendriikide ja Suurbritannia ning Nõukogude Liidu vahel. Siis aktiveerus ka okupatsioonivõimude tegevus metsavendluse hävitamisel.
Eestis oli vastupanuliikumine tunduvalt halvemini organiseeritud kui Lätis ja Leedus, siin puudusid nii üleriigiline kui ka maakondlikud vastupanuliikumise juhtimiskeskused, kuigi mõned katsed neid luua siiski olid. Nii püüdis üleriigiliseks juhtimiskeskuseks saada Relvastatud Võitluse Liit (RVL) ja maakondlike juhtimiskeskuste loomise katsetest on teada 10. Roheline Partisanide Pataljon Võrumaal.
1949. aasta märtsiküüditamise ja sundkollektiviseerimisega hävitati metsavendade toetusbaas maal. Metsavendade tegevus hakkas seetõttu paratamatult hääbuma. Paljud legaliseerusid või langesid haarangutes võimude kätte. 1953. aasta oli viimane, mil võimud korraldasid suurema aktsiooni metsavendade vastu. Selle tagajärjel metsavendlus kui aktiivse vastupanu osutamise vorm sisuliselt kadus. 1955. aastal anti nõukogudevastastele relvavõitlejatele viimane amnestia, mille järel tulid paljud metsast välja. Metsavendade sõjaline vastupanu rauges 1950. aastatel. Metsavendade organisatsioonidest oli olulisim Relvastatud Võitluse Liit, mis tegutses kõigis maakondades aastatel 1945–1949 ja Pärnumaal 1949–1952.

Koostöö Lääne luureteenistustega

1943. aastal organiseeriti Soome poolt eestlastest koosnenud raadioluuregrupp Haukka, mis saadeti Saksa okupatsiooni all olnud Eestisse. Grupi eesmärk oli koguda soomlastele teavet Saksa vägede tegevuse kohta Eestis. Ühtlasi pidid nad sidet pidama Eesti Vabariigi Rahvuskomiteega ning koguma andmeid Eesti poole teel olnud Punaarmee üksuste kohta. Haukka mehed pidasid sidet Eesti vastupanuliikumisega ja vandusid 1944. aasta septembris truudust Otto Tiefi valitsusele.

Rahumeelne vastupanutegevus

Rahumeelne vastupanu seisnes võimude poolt soovimatu teabe publitseerimises ning pöördumistes rahvusvahelise avalikkuse poole – peamiselt 1960.–1970. aastatel. Nõukogude režiimi nõrgenedes – 1980. aastate teisel poolel – ka rahvaalgatuslike meeleavalduste, liikumiste, algatuste, erakondade ja isegi alternatiivsete rahva esindusorganite korraldamises.
Olukorras, kus trükisõna oli allutatud tsensuurile ning kirjanduse väljaandmine oli lubatud ainult riiklikel, kommunistliku partei kontrolli all olevatel kirjastustel, sai sõltumatu kirjandus levida vaid käsitsi paljundatuna, käest kätte. Selline illegaalne tegevus oli karistatav.
23. augustil 1979 pöördusid 45 Eesti, Läti ja Leedu kodanikku märgukirjaga (Balti apell) ÜRO peasekretäri ning NSV Liidu, Saksamaa LV, Saksa DV ja Atlandi hartale alla kirjutanud riikide valitsuste poole nõudmisega avalikustada Molotovi-Ribbentropi pakt koos selle salaprotokollidega, kuulutada pakt kehtetuks allakirjutamise hetkest peale ning taastada Balti riikide iseseisvus. See Balti apelli nime all tuntuks saanud märgukiri avaldati välisajakirjanduses ning levis laialdaselt omakirjastuslikul teel. Eesti poolt kirjutasid märgukirjale alla Mart Niklus, Endel Ratas, Enn Tarto ja Erik Udam.
1980. aasta 22. septembril puhkesid Tallinnas koolinoorte rahutused, millel protestiti nõukogude võimu ja eriti selle hariduspoliitika vastu. Ligikaudu 500 õpilast läks rongkäigus Dünamo staadionilt kesklinna, kus nad laiali aeti. Sellele järgnes 40 haritlase avalik kiri, milles nõuti venestamispoliitika lõpetamist.
Eesti ajaloo teadvustamise nimel asutatud muinsuskaitseklubidest (Tõru 1974, Vare 1981) kujunes 1986.–1987. aastal laiemale avalikkusele avatud ning ka poliitilist tegevust arendav muinsuskaitseseltside võrgustik, mis koondus 1987. aastal Eesti Muinsuskaitse Seltsiks.
Seoses plaanidega rajada Pandivere kõrgustikule fosforiidikaevandused algas 1987. aastal üldrahvalik kampaania, tuntud kui fosforiidisõda, Eesti keskkonna säästmiseks maardlate kasutuselevõtu vastu, mille käigus muutusid aina tooniandvamateks poliitilised nõudmised.
1987. aastal moodustatud MRP-AEG (Molotov-Ribbendtropi Pakti Avalikustamise Eesti Komitee), mis koosnes peamiselt dissidentidest, korraldas 23. augustil 1987 Tallinnas Hirvepargis esimese rahva omaalgatusliku poliitilise meeleavalduse okupeeritud Eestis, tuntud kui Hirvepargi miiting, millel nõuti avalikult Molotovi-Ribbentropi pakti ja selle salaprotokollide avalikustamist ning tagajärgede likvideerimist. Rahva eestvedajateks olid MRP-AEG liikmed Tiit Madisson, Heiki Ahonen, Lagle Parek, Eve Pärnaste ja Erik Udam. 
Hirvepargis ei nõutud veel otseselt iseseisvust ja Eesti Vabariigi taastamist, ent korraldajad tabasid okupatsioonivõimu kõige õrnemat kohta – Molotovi-Ribbentropi pakti ja selle salaprotokollide avalikustamine tähendas ajaloolise vale ja Nõukogude võimu ebalegitiimsuse paljastamist.
MRP-AEG põhjal moodustati 21. juunil 1988 Eesti Rahvusliku Sõltumatuse Partei (ERSP), millest sai esimene opositsioonierakond terves Nõukogude Liidus. 1.-2. oktoobril samal aastal peeti Tallinnas teise opositsioonilise poliitilise liikumise Rahvarinde Perestroika Toetuseks asutamiskongress.
1989. aastal moodustati liikumine Genf 49, mis propageeris Eesti elanike keeldumist ajateenistusest Eestit okupeeriva riigi NSV Liidu relvajõududes. Liikumisega läks kaasa umbes 8000 ajateenistuskohuslast.
24. veebruaril 1989 esitasid Eesti Muinsuskaitse Seltsi, Eesti Rahvusliku Sõltumatuse Partei ja Eesti Kristliku Liidu esindajad rahvakoosolekutel üleskutse Eesti kodanike komiteede asutamiseks, Eesti kodanike registreerimiseks ja Eesti Kongressi ettevalmistamiseks eesmärgiga Eesti Vabariigi taastamine õigusliku järjepidevuse alusel. Esimene Eesti kodanike komitee asutati 21. märtsil 1989 Kadrinas, maakonnalinnadest jõuti esimese Eesti kodanike komitee asutamiseni 10. aprillil 1989 Kuressaares. Esimene maakonnakomitee moodustati 12. mail 1989 Virumaal. Massiline kodanike registreerimine algas siiski alles varasuvel ning sai hoo sisse südasuvel. Eesti kodanike komiteede tegevus päädis Eesti Kongressi valimistega 24. veebruaril 1990 ja Eesti Kongressi kokkukutsumisega 11. märtsil 1990. Tegemist oli rahvaalgatuse korras loodud ja mittelegitiimsele Nõukogude võimule vastanduva revolutsioonilise esindusorganiga.
23. augustil 1989 korraldati Eestis, Lätis ja Leedus ühine poliitiline massimeeleavaldus, tuntud kui Balti kett, mille eesmärgiks oli demonstreerida maailmale Baltimaade vabadustahet ja juhtida tähelepanu NSV Liidu ja Saksamaa vahel poole sajandi eest sõlmitud Molotovi-Ribbentropi paktile, mille salaprotokollid viisid Baltimaade okupeerimise ja annekteerimiseni NSV Liidu poolt. Meeleavaldusest võttis osa ligikaudu 2 miljonit inimest ehk umbes 25% Eesti, Läti ja Leedu tolleaegsest elanikkonnast. Baltimaade rahvad rivistusid üle 600 km pikkuseks Tallinna, Riiat ja Vilniust ühendanud katkematuks inimahelaks.
Kaitseliidu taastamisega 1990. aastal valmistuti ka võimalikuks sõjaliseks vastupanuks.