Renata Tebaldi

Noorus ja õpingud

Isa Teobaldo Tebaldi oli nimekas tšellist. Meditsiiniõest ema Giuseppina Barbieri huvitus muusikast. Vanemad lahutasid kui Renata polnud veel sündinud. Kasvas üles ema käe all ja ema vanemate kodus Langhiranos. Haigestus 3-aastaselt lastehalvatusse, mis piiras liikumist. Seetõttu huvitus muusikast. Ema soovis, et tütar õpiks mängima klaverit ja saatis ta 13-aastaselt õppima seda muusikariista Parmasse Giuseppina Passani juurde. Passani sai aga aru, et tütarlaps peaks õppima laulmist ning aitas kaasa, et ta sai 17-aastaselt asuda seda õppima Parma Arrigo Boito nimelises konservatooriumis esialgu helilooja ja lauluõpetaja Italo Brancucci ning siis helilooja, muusiku ja lauluõpetaja Ettore Campogalliani juhendamisel. Jätkas lauluõpinguid oma sünnilinna Pesaro konservatooriumis (Liceo musicale Rossini) nimeka soprani Carmen Melisi ja tunnustatud lauluõpetaja Giuseppe Paisi juhendamisel. Pesaro oli ka Rossini sünnilinn. Ameerika aastatel täiendas end New Yorgis lauluõpetaja, soprani ja pianisti Beverley Peck Johnsoni juhendamisel.

Karjääri algus

Lavadebüüt toimus 1944. aastal Rovigos Arrigo Boito ooperi Mefistofele Elena rollis, Seejärel laulis Parma teatris ooperites La bohème, L'amico Fritz ja Andrea Chénier. Saavutas suure tähelepanu ja tunnustuse kui 1946. aastal esitas Triestes Desdemona (Otello) rolli. Samal aastal läks Milanosse ette laulma Arturo Toscaninile, kellele avaldas sügavat muljet. Toscanini nimetas kuuldut "ingli hääleks" ja kutsus ta samal aastal toimunud sõjas kannatada saanud ja kiiresti restaureeritud maailma juhtiva ooperitempli La Scala avamise galakontserdil osalema. Tebaldi esitas seal palvusestseeni ("Dal tuo stellato soglio") Rossini ooperist Mosè in Egitto ning esitas samas Verdi Te Deumi ettekandmisel soprani partii. Need esinemised olid sedavõrd muljetavaldavad, et sai La Scala samal aastal esitada kahte rolli (Margherita ja Elena) Boito ooperis Mefistofeles ning Elsa rolli Wagneri ooperis Lohengrin. Järgmisel aastal esitas La Scalas Eva rolli Wagneri ooperis Die Meistersinger von Nürnberg ja Mìmi osa Puccini ooperis La Bohème. Oli La Scala solist kuni 1951. aastani.
Toscanini pakkus talle 1950. aastal Aida rolli, mis oli kirjutatud dramaatilisele sopranile. Tebaldi oli esialgu veendunud, et see talle kui lüürilisele sopranile ei sobi. Kuid Toscanini suutis teda veenda ning koos Mario del Monacoga (Radamès) viisid nad nõudliku Milano publiku suurde vaimustusse. See oli 28-aastasele noorele lauljale väga suur edu ning käivitas otsekohe ka tema rahvusvahelise karjääri.

Suhted Maria Callasega

1951. aastal ühel Aida etendusel tundis Tebaldi end halvasti ning pidi etenduse pooleli jätma. Kuna käepärast polnud ühtegi sobivat asendajat Itaaliast, palgati järgmistesse etendustesse teda asendama välismaine sopran Maria Callas. Callas tuli rolli esitamisega suurepäraselt toime ning jäigi selles osas Tebaldit asendama. Samal aastal kutsuti mõlemad esinema ühele ja samale soolokontserdile Rio de Janeiros. Enne esinemist leppisid nad kokku, et vaatamata publiku nõudmisele kumbki lisapalasid ei esita. Tebaldi sai marulise ovatsiooni osaliseks ning esitas kaks lisapala. Callaselt lisapala ei soovitud. See solvas Maria Callast hingepõhjani ning siis käivitus aastatepikkune vaen ja rivaalitsemine, ehkki pärast Aida juhtumit oli ka juba olnud omavahelist nokkimist. Callas näiteks võrdles ühes intervjuus ajakirjale Time ennast ja Tebaldit nagu šampanjat (Callas) konjakiga (Tebaldi). Tebaldi vastas sellele, et tal on üks asi, mida Callasel pole – süda. Tavaliselt viibis edaspidi nende etendustel korraga mõlema poolehoidjaid või mõlema poolt palgatud klaköörid, kes püüdsid vastastikku üksteist üle trumbata oma lemmiku ülistamisel ja konkurendi väljavilistamisel. Septembris 1968 nende rivaalitsemine aga lõppes ja seda Callase initsiatiivil. Pärast ühte Adriana Lecouvreuri etendust New Yorgi Metropolitan Operas (MO) läks Callas rivaali kiitma suurepärase esinemise eest. Mõlemad embasid teineteist fotograafide kaamerate ees ning Callas ei lausunud edaspidi kuni oma surmani Tebaldi kohta enam ühtegi halba sõna.

Rahvusvaheline karjäär

Aastatel 1951–55 laulis La Scalas üksikutes etendustes, esinedes Itaalias peamiselt Napoli Teatro San Carlos. Oli samal ajal sage külalisesineja Londoni Covent Gardenis. 1955. aastal debüteeris Põhja-Ameerikas, esitades San Francisco Operas Aida rolli ning New Yorgi Metropolitan Operas Desdemona partiid. Seejärel kujuneski kuni 1973. aastani MO juhtivaks sopraniks ning see teater oli sisuliselt tema koduteater, kus teda imetleti ning rikkalikult tasustati.
4. märtsil 1960 osales ooperiajaloo ühel traagilisemal etendusel. MO-s esitati Verdi ooperit "La forza del destino". Tebaldi oli Leonora rollis. Tema partneriks Don Carlo rollis oli Ameerika nimekas bariton Leonard Warren. Warren oli just lõpetanud Don Carlo III vaatuse aaria, mis algas sõnadega "Morir, tremenda cosa" ("Surra, tohutu asi") ning valmistus avama suletud ümbrikku, et hüüda "E salvo, o gioia" ("Ta on päästetud, oh rõõmu") valmistudes esitama jõulist kabalettat kui varises lavapõrandale ja suri sealsamas publiku ning kolleegide silme all abi saamata. Tebaldi viibis sel ajal garderoobis ja oli juhtunust nii šokeeritud, et ei soovinud enam selles ooperis osaleda.
1956.–1969. aastani laulis ka Chicago Lyric Operas, käis esitamas rolle Pariisis, Buenos Aireses, Viinis, Roomas, Brüsselis jm. Oli oma aja väljapaistvamaid Verdi ja Puccini rollide esitajaid. Trumprollideks olid Violetta ("La traviata") ja Tosca. Üheks publiku poolt kõrgelt hinnatud rolliks oli ka Minnie ("La fanciulla del West"). Ühes selle ooperi lavastuses Metropolitan Operas pidi ta III vaatuses tulema lavale hobuse seljas. Kuid ta oli hobuseid kartnud lapsest peale. Leiti väga taltsas ja sõbralik hobune. Veendunud, et loom on ohutu, läks Tebaldi ta juurde ja lausus: "Hüva, Mr. Hobune, mina olen Tebaldi. Me peame saama sõpradeks, ah?"

Isiklikku

Ta polnud kunagi abielus. Ühes intervjuus selgitas oma vallaliseks jäämise põhjuseid: "Kuidas ma saan olla abikaasa, ema ja laulja korraga? Kes hoolitseb minu lapse eest kui ma käin mööda maailma ringi?" Ta lisas, et on olnud mitu korda armunud, mis on ühele naisele hea asi. Tal oli olnud lühike suhe nimeka ooperibassi Nicola Rossi-Lemeniga ja pikem kooselu dirigent Arturo Basilega.
Lahkus 51-aastaselt 1973. aastal lavalt, esitades MOs Desdemona rolli, millega oli teinud läbimurde ja alustanud karjääri MO-s. Andis kuni 1976. aastani kümneid kontserte peamiselt koos tollase väljapaistvaima tenori Mario del Monacoga. Asus pärast lauljakarjääri lõpetamist elama Milanosse, kus viis läbi meistriklassi kursusi. Täielikult ooperimaailmast kaugenenuna asus elama San Marinosse. Suri seal 82-aastaselt oma kodus. Ta on maetud Langhirano Mattaleto surnuaiale perekonna kabelisse.
2010.–2013. aastal oli Langhirano 15. sajandist pärit Torrechiara lossis avatud Renata Tebaldile pühendatud alaline näitus. Selle näituse baasil asutati Bussetos tema muuseum, mis avati 7. juunil 2014.
Itaalia režissöör Clemente Fracassil valmis 1953. aastal Giuseppe Verdi ooperi "Aida" filmiversioon, kus nimiosa mängis Sophia Loren, kuid tema eest laulis Renata Tebaldi.
1923. aastast tegutsev inglise nimekas klassikalist muusikat propageeriv ajakiri Gramophone arvas ta oma 2011. aastal asutatud Kuulsuste Halli (Hall of Fame) lauljate väärikasse nimekirja.

Dirigendid

Oma karjääri jooksul töötas nii teatrimajades, heliplaadistuudiotes ja kontserdisaalides 79 dirigendiga (alfabeetilises järjekorras):
Kurt Herbert Adler, Vladimir Ashkenazy, Herbert Albert, Umberto Berrettoni, Bruno Bartoletti, Arturo Basile, Jan Behr, Leonard Bernstein, Vincenzo Bellezza, Piero Bellugi, Karl Böhm, Sarah Caldwell, Franco Capuana, Guido Cantelli, Carlo Felice Cillario, Fausto Cleva, Glauco Curiel, Victor de Sabata, Pierre Dervaux, Christoph von Donhany, Oliviero de Fabritis, G. del Campo, Yssay Dobrowen, Alberto Erede, Sergio Failoni, Carlo Franci, Gianandrea Gavazzeni, Lamberto Gardelli, Anton Guadagno, Carlo M. Giulini, Franco Ghione, Antonio Guarnieri, Vittorio Gui, Jasha Horenstein, Kiril Kondrašin, Rudolf Kempe, Herbert von Karajan, La Rosa Parodi, Erich Leinsdorf, James Levine, Zubin Mehta, Gaetano Merola, Jean Morel, Lovro von Matačić, Dimitri Mitropoulos, Francesco Molinari-Pradelli, Antonio Narducci, Giuseppe Podestà, A. Paoletti, Jonel Perlea, Georges Prêtre, Franco Patané, Giuseppe Patanè, Angelo Questa, Joseph Rosenstock, Julius Rudel, Nicola Rescigno, Mario Rossi, Ugo Rapalo, Arthur Rodzinsky, Liciano Refice, George Sebastian, Tullio Serafin, George Schick, Fritz Stiedry, Nino Sonzogno, Malcom Sargent, Gabriele Santini, Nello Santi, Sir Georg Solti, Alfredo Simonetto, Thomas Schippers, Arturo Toscanini, Antonino Votto, Silvio Varviso, Albert Wolf, Manno Wolf Ferrari, Ottavio Ziino, Carlo Zecchi.