google/wiki40b huggingface dataset:
Alur Reinans

Sven Alur Reinans (1. jaanuar 1932 Tallinn – 12. november 2010 Tallinn) oli eesti ühiskonnategelane, ajakirjanik, sotsioloog ja kunstikollektsionäär.
Põgenenud koos vanematega 1944. aastal Rootsi, naasis ta Eestisse pärast Eesti iseseisvuse taastamist. Aktiivse kultuuritegelase suureks kireks oli kunsti kollektsioneerimine. Eriti paelusid teda Eesti alal valminud kunstipärased hõbetööd, mida ta aastakümnete jooksul omandas peamiselt Rootsis oksjonitelt ja antiigiäridest. Nii tekkis kollektsioon, milles on esindatud mitte ainult suuremate keskuste, nagu Tallinna ja Tartu, vaid ka paljude teiste linnade, nagu Narva, Pärnu, Rakvere ja Haapsalu meistrite looming. 2012. aastal kinkis Alur Reinansi perekond kollektsiooni Eesti Kunstimuuseumile. Kogu koosneb paarisajast Eestis 17.–20. sajandil valminud hõbetööst. Kuna Reinans kogus suurte luksusesemete kõrval ka lihtsamaid hõbedast lauanõusid ja tarbeesemeid, annab tema terviklik kollektsioon ülevaate eri esemetüüpidest, mida on aegade jooksul Eestimaal hõbedast valmistatud.
Oluline täiendus Eesti Kunstimuuseumi Eduard Wiiralti tööde kogule oli valik eesti graafiku sõjajärgsest loomingust, mis illustreerivad kunstniku loomingulisi otsinguid tema viimasel eluperioodil. Kingituse hulgas jõudsid muuseumi kogudesse ka paarkümmend lehte 18.–19. sajandi baltisaksa Estica-teemalisest graafikast, kus on peamiselt kujutatud eestlasi rahvariietes.
Ta valiti 1968. ja 1970. aastal Eesti Komitee Asemike Kogusse. Alur Reinans oli Eesti Kunstimuuseumi Kunstisõprade Seltsi asutajaliige.
Elsassi murre

Elsassi murre ehk elsassi keel (elsassi ja alemanni murretes Elsässerditsch (otsetõlkes "elsassisaksa (keel)"), prantsuse keeles Alsacien, saksa keeles Elsässisch või Elsässerdeutsch) on alemanni alamsaksa keele murre, mida kõneldakse suuremas osas Alsace'ist ehk Elsassist, Ida-Prantsusmaa piirkonnast, mis on aegade vältel olnud vaheldumisi Saksa ja Prantsuse mõjusfääris.
Elsassi murre on lähedalt seotud teiste alemanni murretega nagu saksa keele Šveitsi murre, Švaabi, Kaiserstuhli ja Markgräflerlandi murded. Seda aetakse sageli segi Lorraine'i frangi murdega, mis on Elsassi murde kaugem sugulane frangi rühmast ning mida kõneldakse Alsace'i kirdenurgas ja naaberprovintsis Lorraine'is. Nagu teisteski keeltes ja murretes, avalduvad ka Elsassi murdes mitmesugused välismõjud. Selles leidub jidiši päritolu laensõnu ning tänapäevases elsassi kõnekeeles on hulgaliselt prantsuse ja inglise laene, eriti uute tehnoloogiate alal.
Paljud elsaslased suudavad vajaduse korral kirjutada enam-vähem viisakas saksa kirjakeeles. Enamiku jaoks neist on see siiski haruldane ning seda oskavad vaid need, kes on koolis või tööl saksa keelt õppinud. Elsassi murde tarvitus sõltub paljuski kohast, funktsioonist, vestluskaaslastest ja muudest asjaoludest. Mõned murdekõnelejad ei taha kõnelda võõrastega riigisaksa keelt ning eelistavad prantsuse keelt. Seevastu paljud, kes elavad Šveitsi Baseli linnkantoni piiri ääres, kõnelevad sealt pärit šveitslastega oma murret, kuna need on enamjaolt vastastikku arusaadavad. Samamoodi võidakse suhelda Markgräflerlandi sakslastega. Mõned tänavanimed Alsace'is on elsassi kirjapildis; varem olid sildid üksnes prantsuse keeles, kuid tänapäeval on mõnel pool kakskeelsed tänavasildid, eriti Strasbourgis ja Mulhouse'is.

Elsassi murde olukord Prantsusmaal

Prantsuse Viienda Vabariigi põhiseadus kinnitab, et vabariigi ainus ametlik keel on prantsuse keel. Prantsuse valitsus tunnistab siiski Elsassi murret koos teiste regionaalkeeltega ametlikus Prantsusmaa keelte loendis.
Prantsusmaa on kirjutanud alla Euroopa regionaal- ja vähemuskeelte hartale, kuid pole seda kunagi ratifitseerinud ega andnud regionaalkeeltele hartas nõutud tuge. Pariisi valitsuse poliitika tõttu on teiste põliskeelte seisund Prantsusmaal järsult halvenenud. Saksa keele elsassi murre on muutunud oma piirkonna valdavast keelest vähemuskeeleks. 1999. aastal INSEE tehtud uuringus loendati Prantsusmaal 548 000 elsassi murde täiskasvanud kõnelejat, millega see on Prantsusmaa regionaalkeelte seas teisel kohal pärast oksitaani keelt. Nagu kõigi Prantsusmaa regionaalkeelte puhul, halveneb ka Elsassi murde kandumine järgmisse põlvkonda. Ehkki täiskasvanuist kõneleb Alsace'is Elsassi murret 43%, on see protsent noorte seas märksa madalam.

Vokaalid

Lühikesed vokaalid: /ʊ/, /o/, /ɒ/, /a/ ([æ] Strasbourgis), /ɛ/, /ɪ/, /i/, /y/.
Pikad vokaalid: /ʊː/, /oː/, /ɒː/, /aː/, /ɛː/, /eː/, /iː/, /yː/
Ned Beatty

Ned Thomas Beatty (sündinud 6. juulil 1937 Louisville'is Kentucky osariigis) on Ameerika Ühendriikide koomik ning filmi- ja telenäitleja.
Josephine Witt

Josephine Witt (kodanikunimi Josephine Marckmann; sündinud 22. juunil 1993) on saksa feministlik ja poliitiline aktivist, kes on osalenud Femeni tegevuses.
Alates 2012. aastast õpib ta Hamburgi Ülikoolis. Esialgu õppis ta filosoofiat, seejärel vahetas eriala ja asus õppima hambaarstiks. Femeni tegevuses osaleb Josephine Witt 2013. aasta algusest.
2013. aasta mai lõpus protesteeris Josephine Witt Tuneesia pealinnas Tunises kohtuhoone ees koos kahe teise Femeni aktivistiga paljaste ülakehadega kohaliku Femeni liikme vangistamise vastu. Selle eest ta arreteeriti ja teda hoiti 29 päeva vahi all.
25. detsembril 2013 hüppas ta Kölni toomkirikus jõulujumalateenistuse ajal palja ülakehaga altarile. Ta ülakehale oli kirjutatud "I am God" ("Ma olen Jumal"). Selle teo eest karistas kohus teda 1200 euro suuruse trahviga.
15. aprillil 2015 segas ta Euroopa Keskpanga presidendi Mario Draghi pressikonverentsi, hüpates ta ees olevale lauale ja loopides laiali tema ees olevad paberid.
Rîbnița

Nimi

Linna nimi tuleb venekeelsest sõnast рыба, mis tähendab kala.

Majandus

Linnas asub Transnistria suurim ettevõte – terasevabrik, mille eksport moodustab Transnistria SKT-st 40–50%.
Claymore

Taust

Lugu räägib maailmast, kus inimeste kõrval eksisteerivad Yomad: koletised, kes söövad inimeste sisikonda. Yomad on ka kujumuutjad ning suudavad võtta inimese kuju ja elada inimeste kõrval maskeerituna. Ära süües inimese aju, saavad nad tema mälestused endale ja suudavad selle inimesena olla oma pereliikmete kõrval, ilma, et nad viimased Yoma olemasolu märkaksid.
Nimetu ja väga salapärane organisatsioon on loonud ordu, mis koosneb üliinimlikest sõdalastest, kes on mõeldud kaitseks inimestele Yomade eest. Neid sõdalasi on hakatud rahva seas nimetama Claymore'ideks, oma hiiglaslike Claymore mõõkade järgi. Külad, keda Yomad ründavad, kutsuvad appi Claymore'e, kes suure hulga raha eest Yomad tapavad. Organisatsioon loob Claymore'e siirdates Yoma liha ja vere inimestesse, luues hübriidid, kes on tugevamad kui algsed Yomad, lisaks nende relvatreeningule ja kõrgemale intellektile. Need hübriidid kasutavad suuri Claymore mõõku, mida tavalised inimesed ei jõua kasutada ja neile on iseloomulikud hõbedased silmad ja juuksed.
Claymore'i tavaliste oskuste alla kuuluvad üleüldised füüsilised oskused (kõige märkimisväärsemalt suur jõud), kiire paranemine (kehaosade regeneratsioon), piiratud kujumuutmine ja oskus märgata Yomasid, tunnetades nende Yokit. Kuid iga Claymore'i Yoma jõud kasvavad ajapikku, kuni Claymore kaotab oma inimlikkuse ja temast saab väga tugev, kõrge intellektiga verejanuline Yoma nimega "Äratatud olend". Nad on samuti pidevalt riski all, kui nad liigtarvitavad oma jõudu, kiirendama oma transformatsiooni Äratatuks. Hea Claymore palub oma sõbral (üldiselt kaas-Claymore'ilt) ennast tappa, kui ta tunnetab enese Yomaks ärkamist, kindlustades selle, et ta sureb veel inimliku olendina.
Imavere vald (1939)

Imavere vald oli vald Viljandimaal aastail 1939–1950.
Vald moodustati senise Imavere valla maa-alast, välja arvatud Laimetsa asunduse piirkond ja Pae nr. A-65 talu maa-ala; senise Adavere valla Metsapere küla Kamso-Põdra nr. 36, Karusaadu-Ado nr. 40, Kihnu nr. 41, Kotinaela-Pihlaka nr. 37-a, Kotinaela-Märt nr. 37-b, Riisna nr. 39, Sassi-Hans nr. 38, Koogi nr. 66 ja 67-a, Sutte ja Tuissaare talude maa-aladest.
Esimene vallavanem oli Jüri Kuusik.
1939. aastal oli vallas 2050 elanikku.
13. septembril 1945 moodustati valla koosseisus Järavere külanõukogu ja Hermani külanõukogu.
Imavere vallas on sündinud Ene Mihkelson.
Ruuporantenn

Ruuporantenn on mikrolaineantenn, mille lehtrikujuline metallpind suubub õõsresonaatorina toimivasse lainejuhtmesse. Ruupor võib olla ristkülikulise ristlõikega (püramidaalne) või ringikujulise ristlõikega. Ruupor võib laieneda koonusekujuliselt või eksponentsiaalselt.
Ruuporantenn on kasutatav eraldi suundantennina, näiteks satelliitside transponderis, ja ka kiirgurelemendina paraboolantennis. Niisugune kiirgur on sageli ringikujuliselt rihveldatud sisepinnaga, et vähendada ruupori mõõtmeid ja avardada sagedusriba. Satelliitsideantennides kasutatavate ruuporkiirgurite läbimõõt jääb sõltuvalt sagedusest vahemikku 20 mm (näiteks LNBs) kuni 100 mm, avanurk võib olla sõltuvalt peegeldi suurusest ja fookuskaugusest 7° kuni 40°.
Ruupor antennist kiirguva elektromagnetlaine sagedus on määratud õõsresonaatori mõõtmetega. Suunadiagrammi kuju oleneb ruupori pikkusest ja avanurgast. Mida pikem on ruupor, seda parem on suunatoime ja vastavalt ka antenni võimendus.
Viru värava eesvärav

Viru värava eesväravate ehitus

Viru värava esimene eesvärav ehitati 1370. aastatel juba 1345. aastal rajatud Viru värava juurde. 1446. aastal vana eesvärav lammutati ning ehitati uus väravahoone, uus eesväravahoone oli kahekorruseline ning selle nurkades paiknesid saledad ümarad valvetornid. 16. sajandiks oli Tallinna linnamüüris 8 väravat, mis koosnesid tavaliselt mitmest tornist ja neid ühendavatest müüridest. Värava peatorn oli alati neljakandiline, eelväravad varustati sageli ühe või kahe väikese ümartorniga. Eesväravat kaitsesid mere poolt Viru värava muldkindlustus.

Viru värava eesväravate lammutamine

1870. aastal kavatses Eestimaa kubermanguvalitsus laiendada vanalinna sissesõiduteed ning Tallinna raad arvas linna ringmüüri muinsusväärtuseks ainult Kiek in de Kök ja Paks Margareeta ning olid nõus Harju värava, Pika jala väravatorni ja Viru eesväravate lammutamisega. Viru värava eesväravad säilisid siiski enam-vähem terviklikult kuni 1888. aastani, kui nad seoses Tallinna hobutrammitee rajamisega lammutati. Eesvärava nurkades paiknenud ümartornid aga säilisid, samuti bastioni osad. Pärast eesväravate lammutamist pikendati Viru tänavat läbi muldkindlustuse kuni Vene turuni ning tänu sellele ühendusteele avati juba 1888. aasta augustis regulaarne hobutrammiliiklus Vana turu ja Kadrioru vahel. 1898. aastal tehti väike juurdeehitus lõunapoolsemale tornile. 
Aastatel 1960–1962 lammutati kõik linnamüüriga külgnevad hooned, kuid on restaureeritud 100 m pikkusel lõigul kaitsekäik.

Viru värava eesväravad tänapäeval

Viru värava eesväravaid rekonstrueeriti 1980. aasta suveolümpiamängudeks ning 2003. aasta Tallinna Vanalinnapäevadeks, kui parandati vahitornide katkised katusekivid ja vahetati need välja nn antiikkatusekividega. 
Säilinud Viru värava eesvärava valvetornid on "Viru värava" kujutisena registreeritud Tallinna kaubamärgina.
Illar Mõttus

Illar Mõttus (17. juuli 1952 – 1. september 2016) oli vabakutseline ajakirjanik, näitekirjanik ja karikaturist.
Lõpetas Hiiu Gümnaasiumi 1970. aastal. Oli toimetaja Viru Raadios. Töötas arvamustoimetajana ajalehtedes Virumaa Teataja ja Kuulutaja. Töötanud ka Tallinna Linnamuuseumi Lennusadamas giidina.
Illar Mõttus oli ka näitekirjanik ja stsenarist. Tema kirjutatud näitemänge on lavastatud kolmes Eesti teatris: Endla teatris – "Õitsengu likvideerimine" (2003); Rakvere teatris – "Jumalaga Vargamäe" (1991), "Isamaa ilu hoieldes" (1992), "Kaarnakivi ehk Barbie ja kollid" (1992) ja "Nirraki-Nirraki" (1993) ning Linnateatris – "Kaks paari ja üksainus" (1995).
Illar Mõttus joonistas karikatuure, mida avaldati ajakirjas Pikker ja ajalehes Kuulutaja. 2007. aastal korraldas Eesti Teatri- ja Muusikamuuseum teatriteemaliste karikatuuride videoinstallatsiooni. Muuseumi kogust pärinevad karikatuurid olid esitatud 1969., 1970., 1973. ja 1974. aastal Teatriliidu ja Õhtulehe korraldatud teatriteemalisele karikatuuride võistlusele "Teater ja meie". Karikatuuride autoriteks olid Jüri Aljak, Peeter Ernits, Olimar Kallas, Teet Kallas, Feliks Kark, Ants Kasesalu, Mati Kütt, Peeter Malla, Illar Mõttus, Tõnu Puustusmaa, Janno Põldma, Elmar Rõigas, Tõnis Teemaa, Elle Tikerpäe, Eduard Tüür, Mart Ummelas, Kuulo Vahter, Ilmar Vaino, Aarne Vasar, Kurti Vool.
2012. aastal andis koos Avo Seidelbergiga välja fotoraamatu "Looduskaunis Lääne-Virumaa".
Illar Mõttus on maetud Rakvere linnakalmistule.
Luhte linnamägi

Luhte linnamägi on muinaslinnus Võru maakonnas Võru vallas Luhte külas, Saareniidu talus.

Kirjeldus

Linnuse järsude raskesti ligipääsetava 15 m kõrguste nõlvadega, veidi ovaalse kujuga õueala ümbritseb muldvall ja vallikraav. Õueala läbimõõt 120 m pindalaga 6000 ruutmeetrit. Muldvallist on leitud puust kaitserajatiste jäänuseid, mille kaudu on linnuse kasutusaega määratud I aastatuhandesse prk.
Jevgenovi väin

Jevgenovi väin (vene пролив Евгенова) on väin Põhja-Jäämeres, mis eraldab Severnaja Zemlja saarestikku kuuluvat Bolševiku saart Starokadomski saarest ja Väike-Taimõrist ning ühendab Vilkitski väina Laptevite merega.
Väin sai oma nime jäälõhkuja Vaigatš vanima tüürimehe Nikolai Jevgenovi auks.
Philipp Schörghofer

Philipp Schörghofer (sündinud 20. jaanuaril 1983 Salzburgis) on Austria mäesuusataja.
2003. aasta juunioride maailmameistrivõistlustel 7. märtsil 2003 Serre Chevalieris sai Schörghofer suurslaalomis pronksmedali. 2009. aasta maailmameistrivõistlustel Val-d'Isère'is oli ta suurslaalomis neljateistkümnes ja 2010. aasta taliolümpiamängudel Vancouveris kaheteistkümnes. 2011. aasta MM-il Garmisch-Partenkirchenis sai Schörghofer võistkonnavõistluses hõbemedali ja suurslaalomis pronksi.
Diana Nikitina

Diana Nikitina (sündinud 14. detsembril 1978 Kohtla-Järvel) on Eesti kergejõustiklane.
Ta sai 1994–2001 Eesti meistrivõistlustelt kolmikhüppes 4 kulda (sh 2 hallis), 4 hõbedat (sh 1 hallis) ja 3 pronksi (sh 1 hallis) ning kaugushüppes 1 kulla, 2 hõbedat (sh 1 hallis) ja 2 pronksi (sh 1 hallis).
Elektrood

Elektrood on elektrijuht, mis on kokkupuutes  mittemetallilise keskkonna või kehaga (nt  elektrolüüt, isolaator, pooljuht, gaas, vaakum) ning võimaldab luua elektrilise ühenduse elektriahela teiste osadega. Elektroodid võivad olla ainult voolujuhtideks, kuid võivad ka keemilistes jm protsessides osaleda.
Termini elektrood (kreeka sõnadest elektron merevaik ja hodos rada)  koos oskussõnadega anood ja katood võttis 1834. aastal kasutusele inglise füüsik Michael Faraday, et tähistada elektrolüüsivanni vastavaid osi.
Elektroodi otstarve sõltub sellest, millise keskkonna või kehaga ta elektriahelas kokku puutub.

Elektroodid muudes keskkondades

Kui elektroodide vahel on isolaator (vaakum, isoleeraine), kujuneb elektroodide vahel elektriväli. Niisuguse süsteemi näiteks on kondensaator.
Kui elektroodid paiknevad vaakumis või gaasis, on pingestatud elektroodide vahel samuti elektriväli, kusjuures ühelt elektroodilt ‒ katoodilt ‒ emissiooni tulemusel väljuvad elektronid võivad liikuda teisele elektroodile või ka mitmele elektroodidele, kui katoodi ja anoodi vahel on veel teisi elektroode. Gaasikeskkonnas olevate elektroodide vahel võivad aatomid või molekulid osaliselt ioniseeruda, mistõttu laengukandjaiks on peale elektronide ka ioonid. 
Pooljuhtseadise elektroodide vahel liiguvad elektronid ja augud (auk on kovalentsidemes valentsdelektronidest vabaks jäänud koht). Dioodi anoodiks nimetatakse elektroodi, millele positiivse pinge rakendamisel diood avaneb (muutub juhtivaks).
Elektroodid on näiteiks ka keevitusseadmetel, süüteküünaldel, elekterravi- ning diagnostikaseadmetel jt.
Koigi mõis

Ajalugu

1758. aastal eraldas Adam Friedrich von Stackelberg oma väimehele Johann Adam von Grünewaldtile osa Mäo mõisale kuulunud maa-alasid, millest moodustus Koigi mõis. Johann Adam von Grünewaldt hakkas 18. sajandi lõpul mõisakompleksi rajama. 1771 valmis mõisa peahoone. Pärast tema surma 1792. aastal päris mõisa tema poeg Johann Georg von Grünewaldt, kelle valitsemise ajal toimus suur mõisahäärberi ümberehitus. 1817–1823 kuulus mõis Johann Georgi lesele Anna Christinele ning pärast seda nende pojale Otto Magnus von Grünewaldtile. 
1836–1846 tegutses mõisas kodukool, kus õppisid mitmed tolleaegsete nimekate isikute lapsed. 1890–1901 kuulus mõis Johann Georg Ernst von Grünewaldtile ning aastast 1902 kuni riigistamiseni aastal 1919 kuulus mõis Otto Johann Werner von Grünewaldtile.

Mõisakompleks

Varaklassitsistlikus stiilis ühekorruseline peahoone valmis 1771. aastal. Hoonet kaunistavad kaarjad külgrisaliitide frontoonid ja keskel asub sammastele toetuv portikus. Hoonel on säilinud ka klassitsistlikud välisuksed. 
Pärast võõrandamist asus mõisahoonesse kool, mis tegutseb seal praegugi. Kooli tarbeks oma mõisa peahoonele lisatud mahukas juurdeehitis.
Säilinud on ka hulk kõrvalhooneid, millest paljud on paraku ümber ehitatud või varemetes. Silmapaistvaim on neist uusgooti stiilis astmikviiluga meierei 19. sajandi lõpust.
Männisinelane

Männisinelane (Boros schneideri) on süsiklaste sugukonda kuuluv mardikas. 
Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse.
Eestis võib neid leida mitmetest metsatüüpidest.
Haljava mõis

Haljava mõis (saksa keeles Hallinap) oli rüütlimõis Harju-Jaani kihelkonnas Harjumaal. Nüüdisajal jääb mõis Harju maakonda Jõelähtme valda.
Mõis asutati tõenäoliselt 16. sajandi algul. Mõisa esimesed omanikud olid Taubed. Aastast 1726 kuulus mõis Stackelbergidele. Mõisa kahekorruseline barokne peahoone ehitati 18. sajandi lõpul. Pärast 1905. aasta süütamist asendati peahoone kõrge kelpkatus lamekatusega.
Mustjõe (Tallinn)

Ajalugu

Kõige vanemad kirjalikud allikad Mustjõe kohta pärinevad 1561. aastast, kus seda kohta mainiti nimega Schwartenbecke. 1862. aastal mainiti esimest korda eestikeelset nime "must jöggi". Mustjõe vett tarvitati joogiveena veel 1950ndatelgi, kuid asustuse tihenemisega ja eriti pärast tööstushoonete rajamist on vesi muutunud joogikõlbmatuks.
Mustjõe vanimaks ehitiseks on tõenäoliselt kõrtsihoone, mis on kandnud erinevatel aegadel erinevaid nimesid. 1585. aasta kaardil tähistas kõrtsi koos sinna juurde kuulunud talumaadega nimi Swartle Bäck, 1808. kaardil nimi "Musteggi kartsma". Aastail 1799–1808 tegutses endise Mustjõe suvemõisa territooriumil riidevärvimise ja trükkimise töökoda, mis suleti kontinentaalblokaadi tõttu. S. R. Winckler omandas endise suvemõisa 1809. aastal ning lõi sinna vesiravila, kus oli võimalik võtta nii sooje kui ka külmi vanne. C.L. Bergmann, kes oli mõisa omanik 1880. aastatel, andis mõisas rendile suvekortereid. Enne I maailmasõda kuulus mõis Villem Tuurmannile, kelle pärijad müüsid selle hiljem Tallinna Linnavalitsusele. 1923. aastal tehti suvemõisale põhjalik remont. Aastate jooksul on Mustjõe suvemõisa külastanud mitu tuntud isikut, näiteks kirjanik August Kotzebue, kelle asutatud Tallinna esimese teatri etendusi toimus ka suvemõisas.
Linnapiiri muutumine 1817. aastal mõjutas Mustjõe asulat tugevasti, sest muutuse tulemusel asula poolitati. Linnapiir püsis seal kuni 1950. aastate lõpuni. Asumite piiride määramisel 1991. aastal liideti Mustjõe asumiga ka osa Lillekülast.
Nõukogude ajal ehitati Mustjõe piirkonda hulgaliselt üksikelamuid, samuti rajati sinna Nõukogude Liidu sõjaväeosa. Kanalisatsioonivõrgustiku puudumine oli väikeelamurajooni elanike pikaajaliseks mureks, mis lahendati alles 2008. aastal. 1940. aastal rajati asumisse Vabariiklik Sanitaar-Epidemioloogia Jaam, millest ajapikku kujunes välja Terviseamet.

Territoorium

Mustjõe asumi territooriumil asuvad Mustjõgi ja Mustjõe rand, mis on Kopli lahe ääres.

Mustjõe asumi tänavad

Asumi tänavanimedes esineb palju meteoroloogiaga seotud sarja nimesid. Mitmed Mustjõe tänavanimed on antud Veskimetsas asunud tuuleveski järgi. Mustjões asuvad Enela tänav, Halla tänav, Heinamaa tänav, Humala tänav, Härmatise tänav, Joone tänav, Kõrgepinge tänav, Köömne tänav, Külma tänav, Laugu tänav, Lobjaka tänav, Looga tänav, Marja tänav, Marjamaa tänav, Mureli tänav, Mustjuure tänav, Mustjõe tänav, Mustjõe põik, Nurklik tänav, Ojaveere tänav, Otse tänav, Pakase tänav, Paldiski maantee, Piibelehe tänav, Pikse tänav, Põldmarja tänav, Pärituule tänav, Rahe tänav, Rohumaa tänav, Rõika tänav, Räitsaka tänav, Saarma tänav, Saarma põik, Siire tänav, Sirge tänav, Tarna tänav, Tuhkru tänav, Tuuleveski tänav, Tuuliku tee, Vesiravila tänav, Veskimetsa tänav ja Välgu tänav.

Haridus ja kultuur

Mustjõe asumis asub Tallinna Mustjõe Gümnaasium, endise nimega Tallinna 45. Keskkool. Kool avati 1964. aastal.
Oliiv (anatoomia)

Oliiviks (ladina oliva, mitm olivae) nimetatakse paljude selgroogsete loomade koljuõõnes paiknevat piklikaju osa.

Inimestel

Oliivid paiknevad inimestel munajate moodustistena (paksenditena) piklikaju eesmis-külgmisel pinnal ja neis paiknevad oliivituumad (nuclei olivares).
Kümnendkorrektsioon

Kümnendkorrektsioon (inglise decimal adjust) on operatsioon, mida tehakse kahendarvudega, et tulemus viia kahend-kümnendkoodi. Kümnendkorrektsiooni tulemusel viiakse kõik arvuti mälus oleva kümnendarvu kohad vahemikku 0..9. Kümnendkorrektsiooni tehakse näiteks pärast kahend-kümnendkoodis arvude liitmist või suurendamist.
Vjatšeslav von Plehwe

Vjatšeslav von Plehwe (vene keeles Плеве Вячеслав Константинович, Wenzel von Plehve) (8. aprill 1846 Meštšovsk, Kaluga kubermang – 15. juuli 1904 Peterburi) oli Venemaa Keisririigi poliitik, politseiülem ja siseminister.
Sündis venestunud saksa perekonnas, lõpetas Moskva Ülikooli.
Balti pataljon

Balti pataljoni moodustamine

26. novembril 1918 sõlmis Eesti Ajutine Valitsus kohalike rüütelkondade ja baltisakslaste ühingutega lepingu, mis nägi ette baltisakslaste väeosa loomise. 
27. novembril kuulutati Tartus ja Rakveres välja 18–45-aastaste vabatahtlike mobiliseerimine ja ohvitseride sundteenistusse kutsumine. Rakverre kokku tulnud vabatahtlikud liideti Baltisaksa ratsakuulipildurite komandosse kuuluva 5. Jalaväepolguga, komando eesotsas oli polkovnik Constantin Alexander Clemens von Weiss (1877–1959). 
Tartus ja Viljandis moodustatud üksused liideti hiljem Tartu Balti pataljoniks. 
1. jaanuaril 1919 ühendati Tartu Balti pataljon ja Baltisaksa ratsakuulipildurite komando Balti pataljoniks, mille ülemaks määrati von Weiss. Pataljoni kuulus 800–900 meest, peale sakslaste (s.h riigisakslased) oli väeosas ka eestlasi ja venelasi.

Lahingutegevus

Tartu Balti pataljon ja Rakvere vabatahtlikud tegid Lõuna ja Viru rindel kaasa 1. diviisiga 1918. aasta lõpu taganemislahingud. 1919. aasta jaanuari algul peatati koos ülejäänud Eesti väega Punaarmee edasitung ja asuti vastupealetungile. 
1919. aasta jaanuari lõpust aprilli alguseni oli Balti pataljon Narva jõe ja Peipsi järve äärses kaitselõigus ning aprilli algusest mai keskpaigani Narva jõe idakaldal. Seejärel, seoses Vene valgete vägede osatähtsuse suurenemisega Viru rindel, allutati Balti pataljon Põhjakorpusele (hilisemale Loodearmeele). 
1919. aasta augusti lõpul asus pataljon uutele positsioonidele (Prilugast Dagmarovkani), kus ta oli oktoobri alguseni. 8. oktoobril 1919 määrati pataljon pealetungi ettevalmistava Loodearmee alluvusse. Pataljoni tuumik jäi Jamburgi, kuid pealetungi toetuseks moodustati ekspeditsioonisalk, mis pidas Krasnoje Selo piirkonnas veriseid lahinguid ja kattis Loodearmee osade taandumist. 
9. novembril 1919 läks Balti pataljon Eesti 1. Diviisi alluvusse ja osales seejärel Viru rinde lahingutes. Viimased Punaarmeega toimunud suured kokkupõrked olid Balti pataljonil 1919. aasta novembri keskel. 
Väeosa saadeti ametlikult laiali 1920 septembris. Vabadussõja ajal osales väeosa tegevuses 1350 meest, langenuid oli 71 ja haavatuid 118.