google/wiki40b huggingface dataset:
Riia Eesti Üliõpilaste Selts

Riia Eesti Üliõpilaste Selts (REÜS) oli aastatel 1909–1915 Riias tegutsenud eesti üliõpilasorganisatsioon. Pärast sõja vaibumist jätkus tegevus Tartus Üliõpilasselts Liivika nime all.
Tollane Venemaa Liivimaa kubermangu pealinn Riia pakkus Peterburi ja Tartu kõrval eesti soost üliõpilastele suhteliselt hästi kättesaadavaid kõrghariduse omandamise võimalusi. Riia Eesti Üliõpilaste Seltsi tuumik kujunes eesti soost üliõpilasi ühendava Laene sõpruskonna liitumisel 1909. aasta kevadel korporatsioon Vironiast lahkunutega. Asutajaliikmeid oli kokku 23.
Riia Eesti Üliõpilaste Seltsi asutajaliikmeist kuulusid Laenesse Anton Uesson, Eduard Kimberg, Martin Kesküla, Heinrich Johani Väljamäe, Viktor Pihlak, Peeter Sisask, Konstantin Zeren, Anton Lembit Soans, Aleksander Bürger, Karl Treumann, Kristjan Kask ja K. Feldmann. Vironia rühma kuulusid Märt Raud, Juhan Kukk, Alfred Kalm, Eduard Johannes Erlich (astus hiljem tagasi Vironiasse), Eduard Laur, Rudolf Maasen, Voldemar Saukas, Hermann Perna, Johann Sakeus (astus hiljem tagasi Vironiasse), Aleksander Müürisepp ja Karl Parvei.
Mitmed neist panustasid oluliselt hilisema Eesti Vabariigi ülesehitamisse.
Budsłaŭ

Ajalugu

Budsłaŭ asulat mainitakse esimest korda aastal 1504, mil suurvürst Aleksander selle tsistertslaste ordule andis. Aastal 1560 lahkusid mungad asulast, aga aastal 1589 tulid nad tagasi ja ehitasid sinna kloostri, selle juurde aga puidust katoliku kiriku. Toonane Minski vojevood Jan Pac annetas kirikule paavst Clemens VIIIlt saadud ikooni, mis asub seal tänapäevani. Aastal 1732 sai Budsłaŭ asulast Vilniuse vojevoodkonda ja Ašmiany maakonda kuuluv alev.
Poola jagamisel läks Budsłaŭ aastal 1795  Venemaa koosseisu. Aastast 1848 läks see Oskierkode valdusesse. Seoses Kastuś Kalinoŭski ülestõusuga klooster suleti. Aastal 1907 avati asulast kahe kilomeetri kaugusel Budsłaŭ raudteejaam.
Esimese maailmasõja ajal paiknes alevis Venemaa II armee staap. Sealt juhatati ka 1916. aastal läbi viidud traagilist Narači operatsiooni.
Pärast Esimest maailmasõda kuulus Budsłaŭ Poola koosseisu.  Toona hakati alevis ka laatasid pidama. 1939. aastast kuulus asula Nõukogude Liitu, ühtlasi muudeti alev külaks. Aastast 1992 on Budsłaŭ palverännakute sihtpunktiks.
Georg Ots

Ujujana

Hakkas sporti harrastama 1933. aastal. Kuulus algul Tallinna NMKÜ, hiljem Tallinna Kalevi liikmeskonda. 
Ta tuli vaba- ja teateujumises kahel korral (1939–1940) Eesti meistriks, võitis Eesti meistrivõistlustel lisaks kaks hõbedat ujumises (1939) ja ühe hõbeda veepallis (1938). Parandas kolmel korral Eesti rekordit, sealhulgas kahel korral teateujumises. 
Augustis 1938 korraldati esimese ametlik üle Tamula järve ujumise võistlus ja pandi selle võistluse võitjale välja hõbedane karikas. Võistlusest võttis osa ka Ots, kes viibis sellel ajal ajateenistuses Taara kasarmutes (praegu Kuperjanovi pataljon). Ots võitis selle võistluse.
Võistles aastatel 1939–1940 Eesti ja aastatel 1940–1945 Eesti NSV koondises. Augustis 1940 kuulus võidukasse Eesti NSV 4x200 m vabaujumise meeskonda maavõistlustel Läti NSV ja Leedu NSV-ga. 
Viimase võistluse veerajal tegi 14. juulil 1946 Mustamäe ujulas, võites Kalevi meistrivõistlustel 400 m vabaujumise tulemusega 6.49,8.

Lauljana

Georg Ots alustas laulmist Aleksander Arderi käe all Nõukogude tagalas Jaroslavlis, kus sõja ajal moodustati Eesti NSV Riiklikud Kunstiansamblid Punaarmee rindeüksuste ja tagala teenindamiseks. Aastal 1944 alustas ta õpinguid Tallinna Konservatooriumis, kus tema õpetaja oli Tiit Kuusik. Samaaegselt töötas ta koorilauljana Estonia ooperiteatris.
Esimene etteaste ooperisolistina oli väike osa ooperis "Jevgeni Onegin" 1944. aastal. Peatselt sai temast Estonia ooperiteatri hinnatuim solist. Estonia laval laulis ta alates 1951. aastast kuni oma surmani. Teda kutsuti regulaarselt esinema Leningradi ja teistesse tähtsamatesse ooperimajadesse üle Nõukogude Liidu, mitmel korral ka Moskva Suurde Teatrisse.
Tema repertuaari kuulusid sellised rollid nagu Jevgeni Onegin, Jeletski, Escamillo, Renato, Don Giovanni, Papageno, Rigoletto, Jago, Porgy, Figaro, nimiosa Kabalevski "Colas Breugnonis", kaksikroll Cervantes/Don Quijote Leigh' muusikalis "Mees La Manchast". Tema tuntuim roll oli nimiosa Rubinsteini "Deemonis".
Mitmete eesti heliloojate looming on laiemalt tuntuks saanud just tänu Georg Otsale.
Tema loomingutee üks tippsaavutusi oli Imre Kálmáni opereti "Tsirkusprintsess" ainetel Lenfilmi stuudios valminud film "Mister X". Sellest alates hakkas tema hääl kõlama raadios ja televisioonis üle kogu Nõukogude Liidu, ka tema plaadid osteti poest kiiresti ära. Eesti filmiajalukku kirjutas Georg Ots ennast filmiga "Kolme katku vahel" (Jaan Krossi samanimelise romaani ainetel), mängides selles Tallinna kroonikut ja pastorit Balthasar Russowit.
Ta oli suurepärane eesti laulude interpreteerija, aga ta esitas unustamatult ka Franz Schuberti, Modest Mussorgski, Pjotr Tšaikovski ja paljude teiste heliloojate loomingut.
Noil aegadel oli Nõukogude artistide reisimine välismaale praktiliselt võimatu, seetõttu jäi tema tuntus laias maailmas piiratuks. Siiski, lisaks Nõukogude Liidule õnnestus Georg Otsal esineda ka mõnes Euroopa riigis, eriti populaarseks ja armastatuks sai ta Soomes. Esines ka Egiptuses ja Mongoolias. 
Aastal 2004 ilmus tema kogumikalbum "Eesti kullafond".
Anton Ovelacker von Wischlingen

Anton Ovelacker von Wischlingen (ka Tonnies Ubelacker; surnud enne 1. juunit 1535) oli Liivi ordu liige ja Maasilinna foogt aastail 1517–1524.
Antoni vanemad olid Bernd Ovelacker ja Fye von der Leiten ja venad Hermann, kes oli samuti Liivi ordu liige. Ta sündis Wischlingeni rüütlimõisas Dortmundi lähedal.
Ovelackeri ordusse tuleku aega pole teada, aga enne 1507. aastat oli ta Maasilinna kumpan ning sel aastal sai Rēzekne foogtiks. 1517. aastal sai ta Maasilinna foogtiks ja pidas seda ametit järgmised seitse aastat. Seejärel tal kõrgemat ametikohta ordus ei olnud ja 1. juunil 1535 on teda mainitud surnuna.
Patkule mõis

Patkule mõis (saksa keeles Gilsen, läti keeles Patkules muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Võnnu kreisis Lazdona kihelkonnas.
Lazdona kihelkond
Kirik: Lazdona kirik
Mõisad: Lazdona kirikumõis | Birži mõis | Jaunlazdona mõis | Kujmuiža  mõis | Lazdona mõis | Patkule mõis | Prauliena mõis | Sarkaņi mõis
Naurulased

Naurulased on Mikroneesia saare põhirahvas.

Päritolu

Naurulaste päritolu pole lõpuni selge.
Võib-olla on nad saarele jõudnud umbes 1200 toimunud rahvaste rändamise käigus. Tõenäoliselt olid naurulaste esivanemad merd sõitnud või merehätta jäänud polüneeslased ja melaneeslased, kes saarele elama jäid. Tolles piirkonnas olid mikroneeslased juba melaneeslaste hulka segunenud.
Ants Johanson

Ants Johanson (sündinud 11. juulil 1962) on eesti pärimusmuusik, saatejuht ja muusikateadlane.
Johanson õppis 1969–1972 Tallinna 18. 8-klassilises koolis, 1972–1980 Tallinna 22. Keskkoolis ning 1980–1986 Tartu Ülikoolis eesti keele ja kirjanduse erialal folkloristikat.
1986–1990 töötas ta Ülenurme Keskkoolis õpetajana, 1990–1993 Eesti Keele ja Kirjanduse Instituudis nooremteadurina, 1993–1996 Q-Raadios ja Raadio Kukus toimetajana ning 1995–2007 Eesti Pärimusmuusika Keskuses pressipealikuna. 2002. aastast on ta ARM Music OÜ projektijuht ja 2006. aastast Eesti Rahvusringhäälingus poole kohaga toimetaja-saatejuht.
Ants Johanson on toimetanud ja juhtinud ETV saadet "Muusikaelu" (2006), Vikerraadio saadet "Pärimuster" (alates 2005) ja Klassikaraadio saadet "Ruutjuur" (alates 2007); ta on tegelnud pressi- ja korraldustööga Viljandi pärimusmuusika festivalil, autorilaulufestivalil Mailaul ning Tartu Hansapäevadel.
Ta on Tartumaa Rahvakultuuri Keskseltsi juhatuse liige.
Johanson pärineb muusikute suguvõsast. Tema õde ja vennad on Kärt, Mart ja Jaak Johanson, tema tädimees on helilooja Veljo Tormis.
Ülo Sirp

Ülo Sirp (sündinud 24. jaanuaril 1927 Virumaal Vohnja vallas Mägikülas) on Eesti arhitekt, sisekujundaja, skulptor ja kunstnik.
Ülo Sirp sündis ehitusmeistrist isa ja koduperenaisest ema perekonnas. 1929. aastal kolis ta koos perega Nõmmele, 1934. aastal ent tagasi maale, Saue valda Üksnurme külla riigilaenu toel ostetud tallu. Seal lõpetas Sirp 1941. aastal kohaliku Saku-Kajamaa 6-klassilise algkooli ning jätkas samal aastal õppimist Nõmme Gümnaasiumis (hilisemas Tallinna 10. Keskkoolis). 1948–1954 õppis ta ruumikujundust Tallinna Tarbekunsti Instituudis (hilisemas Eesti Kunstiakadeemias), lõpetades kiitusega.
Instituudi lõpetamise järel suunati Sirp tööle Kunstitoodete Kombinaadi töökodade Tartu osakonda, kus ta töötas alguses kunstnikuna ja hiljem kunstiala juhatajana, õpetades samal ajal ka Tartu Kunstikoolis. 1970. aastal kolis ta koos perega Tallinna, asudes tööle Tööstusprojektis. Algul töötas ta sisearhitektina, hiljem grupijuhi, osakonna peaspetsialisti ja osakonna juhataja asetäitjana, pensioniea saabudes aga veel kolm aastat treial-lukksepana.
Ülo Sirbi olulisemate tööde hulka kuuluvad Tallinna Linnahalli (koos Mari-Ann Hakkiga), Tartu Ülikooli raamatukogu (koos Linda Arikega) ja Tallinnas Sütiste teeal asuva täiendkoolituse keskuse sisekujundused. Ta on maalinud ka akvarelle, valmistanud puust mööblit ja skulptuure, mida on kogunud isalt päritud Rännaku tallu Harjumaal Üksnurmel. Koostöös Endel Tanilooga on Sirp loonud kirjanik Jaan Kärneri mälestussamba Elva kalmistul, 1919. aasta Saaremaa vastuhaku mälestusmärgi (ajalehe Saarte Hääl teatel "esimene figuraalse, kubismi mõjutustega dolomiitmonument eesti kunstis" hüüdnimega "Upa mehed", valmis 1963 ja asus nüüdse Ferrumi kaubamaja kohal, teisaldati 1990 ning on nüüdseks hävinud), skulptuuri Kivijüri Käina-Kõrgessaare-Heltermaa teeristil Hiiumaal (mälestusmärk Teises maailmasõjas osalenud Hiiumaa kaitsjate auks) ja Siimuste vennaskalmistu monumendi. Koos skulptor Juhan Paberitiga valmis sõjamonument Paides (1967). Sirbi akvarellinäitused on toimunud Tallinna Keskraamatukogus ja Saku Vallaraamatukogus.
2008. aastal valmis Heido Jänese käe all ligi 15-minutiline lühidokfilm "Ülo Sirp 75".
Ülo Sirbi abikaasa on muusikaõpetaja Kersti Sirp, neil on kaks poega.

Liikmesus

Ülo Sirp on Eesti Arhitektide Liidu ja Eesti Sisearhitektide Liidu liige.
Aluslekkiv laskemoon

Aluslekkiv laskemoon (inglise keeles Base bleed - BB) on süsteem, mida kasutatakse suurtükiväe mürskudes, et suurendada nende laskekaugust (tavaliselt umbes 30%).
Suurem osa takistusest suurtüki laskemoonal tuleneb selle esimesest otsast, mis peab lükkama õhku oma teelt, liikudes seejuures ülehelikiirusel. Õige kesta kujundus vähendab tekkinud takistusjõudu märgatavalt. Lisaks mürsu esiosale, on ka teine suurt takistavat jõudu omav element - mürsu lapik tagumine ots tekitab enda järele madalrõhkkonna, mis vähendab lennukiirust. Et laskemoon ballistiliselt korrektselt lendaks, peab tema esiots olema raskem, kui tagumine, mis tähendab, et seda ei saa vormida esiotsaga sarnaselt aerodünaamiliseks
Aluslekkiva laskemoona puhul on seda takistavat jõudu vähendatud ilma põhja kuju oluliselt muutmata. Laskemoona põhjast eendub väike metallist ring, mille tagumise osa täidab väike gaasi generaator. Generaator ei anna laskemoonale praktiliselt mitte mingit lisatõuget, vaid suurendab gaasi välja paisates rõhku mürsu taga, vähendades tunduvalt mürsu takistust. Ainus nõrk külg seesuguse tehnoloogia kasutamise juures on mõnevõrra vähenenud täpsus, mille tingib rohkem turbulentne õhuvool, ja kaotus plahvatava kandami mahus, mille hõivab kesta sisse paigutatud BB mehhanism.
Kuna BB suurendab laskekaugust väikese protsendi võrra, on see kasulik vaid suure laskeulatusega suurtükivägedele, kus laskekauguse võimalik kasv on vahemikus 5 kuni 15 km. Kuni 1980. aastateni ei peetud BB süsteemidest saadavat kasu piisavat oluliseks, et seda kasutada. Kaasaegses suurtükiväes, mille laskekaugus on vanematest märksa suurem, on BB laskemoon muutumas ühe laialdasemalt kasutatavaks.

Ajalugu

Esialgne tehnoloogia töötati välja Rootsis 1960. aastate lõpul, Rootsi Riikliku kaitseuuringute Instituudi ja Kungliga Materielförvaltningen (hiljem Kaitseotstarbelise Varustuse Administratsioon) suurtükiväe juhatuse poolt. Nende eesmärk oli ranniku suurtükiväe laskekauguse suurendamine. 1966. aastaks jõuti järeldusele, et väike aeglaselt põlev laeng laskemoona põhjas vähendab tekkinud madalrõhkkonda mürsu taga, suurendades seeläbi laskekaugust vähendades rõhkude erinevust mürsu esi- ja tagaosa vahael. Esimesed täismõõdulised katsed toimusid 1969. aastal modifitseeritud 10,5 cm terasest mürskudega, mis andsid suurepäraseid tulemusi ning viisid Rootsi patenditaotluse esitamiseni 1971. aastal.
Idee realiseeriti kiiresti 7,5 cm laevavastase m/66 laskemoonale (7,5 cm sjömålsgranat m/66), mida kasutati 7,5 cm tornpjäs m/57 fikseeritud ranniku suurtükiväe relvas. Sealt levis see kiiresti kõikidesse Rootsi sõjaväe laevavastastesse süsteemidesse.
Kuna 12 cm laevavastase m/70 laskemoona (12 cm sjömålsgranat m/70) kasutatavat gaasi generaatorit hakkas tootma USA-s põhinev firma, tuli patendilt eemaldada salajane klassifikatsioon. Mõne aja pärast müüdi patendi rahvusvahelised õigused Gerald Bull'i firmale Space Research Corporation (SRC).
Uus-Iirimaa

Kultuur

Uus-Iirimaal nagu enamuses Paapua Uus-Guineas on uue ja vana kultuuri segu. Vana traditsiooniline kultuur on laiahaardeline ja universaalselt austatud, kuid tänapäeval on ühiskond muutumas kiriku tegevuse ja urbaniseerumise tagajärjel. Arvatavasti on Uus-Iirimaa kõige kuulsam kultuurisüsteem Malagan.

Ajalugu

Viimase 40 000 aasta jooksul on Uus-Iirimaal toimunud vähemalt 3 migratsioonilainet. Lapita potikultuur oli esindatud ligikaudu 3300 aastat tagasi. Sidemed Hiina ja Kagu-Aasiaga paistavad olevat pikaajalised, kuigi tõendeid selle kohta napib.
Esimesena eurooplastest puutusid saarega kokku hollandlased aastal 1516. Usulevitus algas alles aastal 1877. Uus-Iirimaa oli aastast 1886 Saksamaa koloonia nagu kogu tänapäeva Paapua Uus-Guinea põhjaosa.
Frans Lindqvist

Frans Wilhelm Lindqvist (1892–1931) oli rootsi leiutaja.
Lindqvist sündis Västergötlandis, kuid kolis juba noorena elama Stockholmi, kus asus tööle firmas AB Separator. Koos oma vennaga leiutas ta petrooleumpõleti, mis patenteeriti 1880. aastate lõpus. Uus põleti ei tahmanud ega suitsenud, sest enne põletisse jõudmist kütus aurustati. Lindqvist nimetas oma toote priimuseks; selle järgi sai nime ka tema väikefirma Primus.
Koos Johan Svenssoniga hakati priimuseid 1892. aastal tööstuslikult tootma. Müügiedule nii Rootsis kui ka välismaal aitas kaasa ärimees B. A. Hjorti panus, kellele kuulus Primuse (ja ka näiteks tellitava mutrivõtme) müügi ainuõigus kogu maailmas.
1910. aastatel toodeti aastas üle poole miljoni priimuse. Kokku toodeti Lindqvisti loodud mudelit umbes 50 miljonit. 1930. aastal töötas tema Stockholmi tehases üle 500 inimese.
Wookieepedia

Wookieepedia, Star Warsi Wiki on interneti entsüklopeedia, mis sisaldab infot "Tähtede sõja" ("Star Wars") fiktiivsest universumist ja infot kuueosalisest filmisaagast.
Tüümuse parenhüüm

Tüümuse parenhüüm on tüümuselundi parenhüüm, mille all peetakse silmas selgroogsete loomade tüümuselundi talitlevat osa. 
Tüümuse parenhüümi ümbritseb tüümuse kihn, põrkad ja tüümuse perivaskulaarsed ruumid. Tüümuse parenhüümi välimise osa moodustab tüümuse koor.
Parenhüüm koosneb tüümuse epiteelkoest (tüümuse epiteelirakkudest)  ja teatud kindlate põhifunktsioonidega lümfirakkudest, nagu arenevatest tümotsüütidest. 
Tüümuse parenhüümi olemasolu, areng, anatoomia, morfoloogia, histoloogia ja patoloogia võivad erineda nii liigiti, indiviiditi, kui ka arenguastmeti (nii näiteks asendub paljudel inimestel tüümuse parenhüüm vanemas eas rasvkoega).
Reigi kihelkond

Piirkonna ajalugu

Reigi kihelkond moodustati 1627, kui see eraldati Käina kihelkonnast. Praegune kirikuhoone rajati 1799–1802.
Roobuka raudteepeatus

Roobuka  raudteepeatus on raudteepeatus Harjumaal Saku vallas Roobukal.
Roobuka raudteepeatuses on üks madal perroon. Rong sõidab Balti jaamast Roobukale umbes 35-37 minutit. 
Peatuses peatub alates 1. jaanuarist 2014 päevas 4 Viljandi rongi (pooled Tallinna ja pooled Viljandi poole), 8 Türi rongi (pooled Tallinna ja pooled Türi poole) ja 8 Rapla rongi (pooled Tallinna ja pooled Rapla poole). Piletihinnalt kuulub peatus III tsooni.
Maładziečna

Ajalugu

Maładziečnat mainitakse esmalt aastal 1388. Aastal 1413 läks alev Vilniuse vojevoodkonna koosseisu. Seoses administratiivse reformiga hakkas see aga kuuluma Minski vojevoodkonda ja Minski maakonda.
XV sajandil rajati alevi juurde puidust linnus, mis korduvalt põles. Lõplikult muutus see kasutuskõlbmatuks XVIII sajandil. Alev ise oli XVI sajandi lõpuks üks Leedu alade kahekümnest suuremast asulast. Toonastes dokumentides viidatakse Maładziečnale kui linnale, kuigi ametlikult ei olnud see linnaõigusi saanud.
Alev on eri aegadel olnud Zbaraskite, Lew Sapieha, Siemiottide, Gosiewskite, Zasławskite, Mścisławskite, Sanguszkode ja Ogińskite valduses. Põhjasõja ajal okupeerisid alevi aastal 1708 Rootsi väed. Aastal 1758 rajas Michał Kazimierz Ogiński alevisse katoliku kiriku, aastal 1762 tekkis selle juurde ka klooster, mille Vene võimud XIX sajandil sulgesid.
Poola jagamisel läks Maładziečna aastal 1793 Venemaa koosseisu. Algul kuulus see Minski, hiljem aga Vilno kubermangu. 1812. aasta isamaasõda laastas alevit rängalt, selle järel jäi sinna vähem kui 500 elanikku. Aastal 1834 viibis seal vangistuses Mihhail Bakunin. Seoses venestamisega avati seal aastal 1864 venekeelne kool. Aastal 1873 avati esimene Maładziečnat läbiv raudtee Liepaja ja Romni vahel.
Pärast Esimest maailmasõda kuulus Maładziečna Poola koosseisu. Aastal 1929 sai asula linnaõigused, ühtlasi laiendati vastse linna territooriumi, liites sellega mitmed ümbritsevad asulad.
1939. aastast kuulus asula Nõukogude Liitu. NKVD hõivas ühe kohaliku koolimaja ja seadis sinna sisse koonduslaagri, sealsed vangid vabanesid, kui Saksa väed Teises maailmasõjas linna vallutasid. Sakslased rajasid linna koonduslaagri Stalag 342, kus tapeti vähemalt 30 000 inimest. Nõukogude Liit rajas linna õhuväebaasi, aga hiljem võeti selle maad kasutusele põldudena. Aastal 2013 laiendati linna administratiivset territooriumit veelgi, linnaga liideti osa Ragazy külast.
Maardu hiiemetsa ohvrikivi

Maardu hiiemetsa ohvrikivi on Harju maakonnas Jõelähtme vallas Saha külas asuv ohvrikivi. Kivi on arvele võetud arheoloogiamälestisena.
Kivi asub Maardu hiiemetsa raiesmikul.
Marcel Cerdan

Marcel Cerdan (22. juuli 1916 Sidi Bel Abbèsi linn (praegune Sidi Bel Abbèsi provints, Alžeeria) – 27. oktoober 1949; São Migueli saare lähedal, Assoorid) oli Prantsusmaa poksija.

Päritolu

Cerdan oli rahvuselt pied-noir (tähenduses üldjuhul 'Alžeeria prantslane', aga ka 'Alžeeria kristlane' või 'mittemoslem'). Tema isa oli pärit Languedoc-Roussillonist ja ema oli hispaanlanna. Ta sünnikoht oli Maroko piiri lähedal ja 1922. aastal koliski ta Casablancasse ning alustas seal 1924. aastal (8-aastasena) poksitreeninguid.

Elukutselise poksijana

Cerdan poksis detsembrist 1934 kuni märtsini 1949 elukutselisena ning pidas kokku 115 kohtumist, millest võitis 111 (neist 65 nokaudiga) ja kaotas 4 kohtumist (neist 1 nokaudiga). Ta võistles 31. oktoobril 1947 Chicagos ka Anton Raadikuga. Cerdan võitis vaieldava otsusega ning see võit avas talle tee otsustavale maailmameistrimatšile Jake LaMottaga. Matš toimus küll alles 16. juunil 1949 Detroitis, LaMotta võitis selle ja tuli taas maailmameistriks.

Isiklikku

Cerdanil oli abieluväline suhe lauljatar Édith Piafiga. Ta oli just New Yorgist tagasi pöördumas Pariisi Piafi juurde, kui lennuk Lockheed Constellation, millega ta sõitis, kukkus Assoori saarte juures alla ja kõik pardalolnud hukkusid. Piaf oli talle just pühendanud oma laulu "Hymne à l'amour", mille ta plaadistas juba pärast Cerdani hukkumist ning millest kujunes nende armastuse sümbol.
Rauma linn

Ajalugu

Rauma asukohta rajati 14. sajandil Kolmainu kirik, mis toimis linnakirikuna kuni hävimiseni tulekahjus 1682. aastal ning mille varemed on säilinud. Frantsisklaste klooster toimis 1538. aastani, selle Püha Risti kirik on tänapäeval linnakirik. Rauma sai 1442. aastal linnaõiguse. 16. sajandil põles linn mitu korda. Viimane suurem tulekahju oli 1682. aastal. 19. sajandil oli Raumal suur purjelaevastik. 1896. aastal alustas linnas tööd õpetajate seminar.

Rauma vanalinn

Rauma vanalinn võeti 1991. aastal UNESCO maailmapärandi nimistusse (esimesena Soomes).
Ivars Godmanis

Ivars Godmanis (sündinud 27. novembril 1951 Riias) on Läti poliitik, liberaalse erakonna Läti Tee esimees.
Ta oli Läti peaminister aastatel 1990–1993 (Läti Tee) ning 20. detsembrist 2007 12. märtsini 2009 (Läti Esimene Partei/Läti Tee).
Kuni 1993. aastani kuulus ta Läti Rahvarindesse.
Ivars Godmanis on lõpetanud Läti Ülikooli füüsika-matemaatikateaduskonna. 1992. aastal kaitses ta füüsikadoktori kraadi. Ta valiti seimi 1993. aastal. Ta oli rahandusminister 1998–1999 ja siseminister 2006–2007.
20. veebruaril 2009 teatas Ivars Godmanis oma tagasiastumisest peaministri ametikohalt.
Kuressaare linnaarhitekt

Kuressaare linnaarhitekt on Kuressaare linnavalitsuse teenistuses olev arhitekt (linnaarhitekt).
Eesti NSV ajal oli ametis Kuressaare (Kingissepa) peaarhitekt.
Leedu muusika

Leedu muusika on Leedust pärinev või leedulaste loodud või esitatud muusika.
Leedu muusikakultuur kuulub laiemasse Balti muusikakultuuri, mille juured on seotud nöörkeraamika kultuuriga. Leedu muusikas kohtuvad keelpillimäng (kanklės) ja puhkpillimäng, mis mõlemad on olnud aluseks vokaalmuusika arengule. Rahvamuusika on arhailine, seda kohtab peamiselt rituaalide läbiviimisel ning selles on jälgi paganlusest.
Rahvalaulus võib eri etnograafilistes piirkondades leida monofooniat, mitmehäälset homofooniat, heterofoonia ja polüfooniat. Monofoonia esineb põhiliselt maa lõuna-, kagu- ja edelaosas. Mitmehäälne homofoonia on levinud kogu maal, kuid on kõige arhailisem Žemaitijas. Leedu laulupärand on ka maailmas hinnatud, see on kantud UNESCO suulise ja immateriaalse pärandi nimekirja.
Kahe- või kolmehäälne polüfooniline lauluvorm sutartinės põhineb vanimatel mitmehäälse laulu vormidel (heterofoonia, kaanon, parallellism ja vaba imitatsioon). Põhiosa selle teadaolevast repertuaarist jäädvustati 19. ja 20. sajandil, aga juba 16. sajandi allikad näitavad, et neil oli suur tähtsus monofooniliste laulude kõrval. Meloodiad on väga lihtsad, ulatusega kaks kuni viis astet, ning jagunevad kaheks võrdse pikkusega osaks. Rütmid on tavaliselt sünkopeeritud. Tekstid on väljendusrikkad ja mitmekesised ning neil on olnud sotsiaalselt suur tähtsus, neid lauldi nii sündmuste kui ka töö kõrvale. Tänapäeval on see lauluvorm tegelikust kasutusest peaaegu kõrvale jäänud, seda võib kuulda vaid folklooriansamblite esituses. Sutartinės on iseloomulik Loode-Leedule. Seda laulsid naised, mehed esitasid sama vormi instrumentaalvarianti kandlel või sarvedel.
Kindel koht rahvalaulurepertuaaris on mitmesugustel pulmalauludel, sõjalauludel, rahvakalendri tähtpäevadega seotud lauludel, töölauludel.
Populaarne osa Leedu rahvakultuurist on olnud ringtantsud, mida tantsiti algselt ilma instrumentaalsaateta, kuid alates 19. sajandist hakati neid saatma viiuli, kandle ja teiste pillidega. Tänapäeval on ansamblites ka akordion, mandoliin, balalaika, klarnet, kitarr, suupill jt. Nõukogude ajal kasutasid tantsumuusikaansamblid suuri paljukeelelisi kandleid ja klarnetisarnaseid puhkpille birbynėsid. Nende esitatav muusika põhines küll leedu rahvamuusikal, kuid oli moderniseeritud ja "puhastatud" vormis.
Klaipedas korraldatakse üle aasta rahvusvahelist rahvamuusikafestivali "Parbėg laivelis".
Kristo Mangelsoo

Kristo Mangelsoo (sündinud 6. märtsil 1993) on Eesti korvpallur.
2012-2014 mängis ta klubis Kalev/Cramo.
Rudus

Rudus (soome keeles Rudus Oy; kasutatakse kaubamärki Rudus) on Soome ettevõte, mis tegeleb peamiselt ehitusmaterjalide tootmisega.
Ruduse tooteid (kaubabetooni, betoontooteid, killustikku jms) kasutatakse nii elamu- kui ka tööstusehitustel, põllumajandusrajatistel ja taristuehitustel.
Soomes on Rudus Oy oma valdkonna juhtiv ettevõte. Tal on riigis umbes 90 betoonitoodete ja betoonitehast. Alates 1999. aastast kuulub Rudus maailma juhtivasse ehitusmaterjalide kontserni CRH.
Lisaks Soomele tegutseb Rudus ka Eestis (Rudus AS) ja Venemaal (Peterburis töötab ühisettevõte OOO LujaBetomiks).