Carl Ruggles

Elulugu

Carl Ruggles sündis Marionis 1876. aastal. Tema ema suri, kui poiss oli noor ja teda kasvatas peamiselt vanaema. Rugglesi isal Nathanielil oli väidetavalt hasartmängudega probleeme ja ta mängis maha enamiku perelt päranduseks saadud rikkustest. Carl ei olnud isaga kunagi kuigi lähedane ja pärast tema 29. eluaastat ei kohtunud nad enam üldse. 
Charles Ruggles lühendas oma nime "Carliks" noores eas (osaliselt imetlusest saksa heliloojate, eriti Richard Wagneri ja Richard Straussi vastu), ja kuigi ta seda lühendust kunagi seaduslikuks ei teinud, allkirjastas ta täiskasvanud eas kõik dokumendid ja tööd "Carl Rugglesina". Carl hakkas viiulit õppima nelja-aastaselt ühe kohaliku muusikaõpetaja käe all. Ta jätkas mängimist ja andis viiulikontserte, mis leidsid reeglina head vastuvõttu. Carl määrati 1892. aastal YMCA orkestri direktoriks. 
Aastal 1899 avaldas C. W. Thompson & Co Rugglesi esimesed heliteosed. Need olid kolm laulu: "How Can I Be Blythe and Glad", "At Sea and Maiden" ja "Thy Mouth of Roses". Neist on säilinud vaid esimene, teised hävitas eeldatavasti Ruggles ise. Pere rahalise seisu halvenedes hakkas Ruggles tegema juhutöid ning hakkas eraviisiliselt viiulit ja muusikateooriat õpetama. Kahjuks ei toonud viimane eriti sisse. Aastal 1902 hakkas ta muusikakriitikuks ajalehtedes Belmont Tribune ja Watertown Tribune. Seal töötas ta 1903. aasta juulini. Rugglesi kommentaarid olid otsekohesed, ta ei kartnud oma arvamust välja öelda.
Aastal 1906 tutvus ta oma tulevase naise Charlotte Snelliga, kes oli kontraalt. Ruggles hakkas otsima püsivat töökohta, et ta võiks Charlotte'iga abielluda.
1912. aastal kolis Ruggles New Yorki ja hakkas kirjutama ooperit, mis põhines Gerhart Hauptmanni kirjutatud näidendil "Uppunud kell". See osutus pikaajaliseks protsessiks ja tingitud nii Ruggles loiust teostustempost ja saksavastasest suhtumisest (tingitud I maailmasõjast), ei lõpetanud ta seda ooperit kunagi. Ruggles jätkas oma kirjutamist, täiendades enda sissetulekut andeks kompositsioonikursusi. Oma poja neljandaks sünnipäevaks 1919. aastal kirjutas ta teose "Toys" sopranile ja klaverile; see oli esimene teos, mille ta kirjutas atonaalses, kontrapunktilises stiilis. Ta elas ja kirjutas muusikat New Yorgis kuni 1938. aastani, mil hakkas õpetama kompositsiooni Miami Ülikoolis ja jäi sinna 1943. aastani. Seejärel siirdus ta Vermonti, kus hakkas koolis õpetama kompositsiooni. Lühiajaline sõber Lou Harrison ütles Rugglesist lahti pärast loo "Angels" esitust 1949. aastal, vanema helilooja rassismi tõttu, märkides konkreetselt, et lõunasöögi ajal Pennsylvania raudteejaamas New Yorgis oli Ruggles hüüdnud mustanahalisi solvavaid ja antisemiitlike solvanguid.
Ruggles suri Brenningtonis Vermonti osariigis 24. oktoobril 1971 vanusest tulenevate tüsistuste ja kopsupõletiku tõttu.

Muusika

Ruggles komponeerimisstiil põhines arvatavasti katse- ja eksitusmeetodil. Ta istus klaveri taha ning liigutas sõrmi klaviatuuril, kuulas põhjalikult sealt tulevat heli ... karjudes välja mõned read. Vastavalt Rugglesi enda väitele ei õppinud ta kunagi muusikateooriat; igal juhul ei analüüsinud ta kunagi teiste heliloojate teoseid. Kuna enamik tema varastest töödest (enne "Toysi") on hävinud, nende heliteoste stiili üle saab vaid spekuleerida. Arvustused näitavad sarnasusi 19. sajandi lõpus valitsenud romantismiga.
Tema lahkkõlaline, kontrapunkti stiil oli sarnane Arnold Schönbergi stiiliga, ent ta ei kasutanud sama kaheteist tooni süsteemi. Ta kasutas sarnast meetodit (ja võib-olla oli tegemist mõjutusega) nagu Charles Seegeri lahkkõlaline kontrapunkt ja üldiselt vältis kordusi helikõrguses 8 noodi jooksul. Ta ei kasutanud kunagi ka sprechstimme mitte üheski laulus, mis ta komponeeris, kuigi ta imetles Schönbergi "Pierrot Lunaire'i". Ta koostas vaid kümme heliteost, oma aeglase ja pika kirjutamisprotsessi tõttu. Siiski maalis ta enda eluaja jooksul sadu maale ja talle pakuti võimalust korraldada ühemehenäitus, millest ta loobus.
"Sun-treader", tema tuntuim töö oli mõeldud suurele orkestrile. See oli inspireeritud luuletusest "Pauline", mille autor oli Robert Browning.