Johannese ilmutuse raamat

Nimi

Raamatu nimi tuleneb selle esimesest sõnast: apokalypsis, mis tõlgituna kreeka keelest tähendab 'ilmutust'. Johannese ilmutuse ladinakeelne nimi on "Apocalypsis Ioannis", kreekakeelne nimi "ἀποκάλυψις" (apokalypsis).

Autorlus

Johannese ilmutuse autorina nimetatakse tekstis endas Johannest, kuid Johannese ajalooline ja teoloogiline identiteet jääb lahtiseks. Raamatu kirjutamise ajal oli Johannes väga levinud nimi ja ka Uues Testamendis endas esineb mitmeid Johanneseid. Raamatus toodud kirjelduse järgi "Mina, Johannes, teie vend ja kaasosaline viletsuses ja kuningriigis ja kannatlikkuses Jeesuses" on võimatu kindlalt öelda, millise Johannesega on tegu. 2. sajandist pärit varakristliku traditsiooni järgi on autor apostel Johannes, kes oli ka üks Jeesuse 12 õpilasest. Ilmutuse raamatu apostellik päritolu ei põhine mitte ajaloolistel tõestustel, vaid dogmaatilistel kaalutlustel: kui raamatu autor on apostel, siis on tagatud teose kanoonilisus. Ilmutuse apostellikus päritolus pole teoloogid ühel meelel. Ilmutuse raamatu põhjal pole võimalik öelda kindlalt muud, kui et tegu on juudi päritolu kristliku prohvetiga. Johannese täpne identiteet on jätkuvalt teadmata ja tänapäevased uurijad nimetavad teda tihti Johanneseks Patmoselt.

Toimumispaik ja aeg

Johannese ilmutuse raamatu kirjutamise aeg ja paik on hästi kindlaks määratav, sest see sisaldub teoses endas. Teos on kirjutatud Väike-Aasias Pátmose saarel Rooma keiser Domitianuse (81-96) valitsusaja lõpul. Ilmutuse raamatu päritolu 1. sajandi Väike-Aasiast kinnitab ka teoses olev sündmuste kirjeldus.

Žanr

Johannese ilmutus on ainuke raamat Uues Testamendis, mida saab liigitada apokalüptilise kirjanduse hulka. Raamatus on kasutatud ohtralt nägemusi, sümboleid ja allegooriaid, eriti just tuleviku sündmustele viidates.

Ilmutuse raamatu tõlgendused

Ilmutuse raamat on oma olemuselt äärmiselt sümboolne ja selle tõttu on mitmeid viise selle sisu tõlgendamiseks. Tõlgendamise viisidest on teoloogiliselt välja kujunenud neli põhilist: idealistlik, minevikuline, ajalooline ja futuristlik viis.

Idealistlik tõlgendamine

Idealistid usuvad, et Ilmutuse raamatus ei viidata ühelegi ajaloolisele sündmusele, vaid tegu on ajatu allegooriaga, mis seletab hea ja kurja vahelist konflikti. Ilmutuse raamatu kirjeldused on selleks, et aidata kristlasi igapäevase spirituaalse võitluses, mis pidevalt mõjutab kirikut.
Selline tõlgendamise viis pärineb Aleksandria katehheetilisest koolkonnast, mille esindajad Origenes ja Aleksandria Clemens väitsid, et Johannese ilmutusraamatu sisu saab avada ainult allegoorilise tõlgendamise kaudu. Sellel lähenemisel pole palju tõsiseid toetajaid, kuna see viis annab liiga palju erinevaid tõlgendamise meetodeid, mis ei paku ühist lahendust.

Minevikuline tõlgendamine

Minevikuline tõlgendamine üritab kõik Ilmutuse raamatu tegevused peale viimaste sündmuste, viia tagasi esimese sajandi sündmustele. Sellise tõlgendamise põhjenduseks viidatakse, et Ilmutuse autor oli koos teiste kristlastega tagakiusamiste käes, seega on Ilmutus sümbolistlik kirjeldus 1. sajandil toimunud kristlaste tagakiusamistest.

Ajalooline tõlgendamine

Ajalooline tõlgendamine üritab Ilmutuse tegevustiku kaardistada läbi ajaloo, alustades varakristlikust ajast ja lõpetades viimsepäevaga. Tõlgendamine määratleb kindlatele ajaloolistele perioodidele ja sündmustele vasted Ilmutuse raamatust. Selline ajalooline lähenemine lubab luua ajajoone, mis näitab, millal hakkavad lähenema viimsepäeva sündmused.

Futuristlik tõlgendamine

Futuristlik tõlgendus näeb enamikku Ilmutuse raamatu sisust tuleviku ettekuulutusena, mis on alles täide minemas. Selline tõlgendamine lubab tekstile läheneda lihtsalt ja sõnasõnaliselt ning on selle järgijate arvates ainuke terviklik ja õige hermeneutiline lähenemine.

Seosed Vana Testamendiga

Ilmutuse raamatus on kõigist Uues Testamendi raamatutest kõige rohkem viiteid Vanale Testamendile. Siiski ei sisaldu Ilmutuse raamatus ühtegi kindlat tsitaati Vanast Testamendist, vaid kõik viited on esitatud allusioonidena. Viiteid Vanale Testamendile esineb ka teistes Uue Testamendi raamatutes, kuid võrreldes teiste raamatutega ei viita Ilmutuse raamat mitte Moosese raamatutele, vaid peamiselt Psalmidele, Jesajale ja Hesekielile. Selliste allusioonide kasutamist on tõlgendatud kui sidususe näitamist Jumala uue ja vana lepingu vahel, mis näitab, et Uus Testament ei kustuta Vana Testamenti, vaid laiendab seda.

Ilmutuse raamat eesti keeles

Esimene eestikeelne piiblitõlge avaldati 1686: lõunaeestikeelne "Wastne Testament". Seal oli tervikuna olemas ka "Ilmutuse raamat", mis kandis pealkirja "Jahni se Jummala Sönna Oppetaja Awwaldaminne." Esimene terviklik põhjaeestikeelne Piibel ilmus 1739, milles kandis "Ilmutuse raamat" pealkirja "Joannesse Jummala sanna öppetaja Ilmutamisse Ramat". Üks viimaseid eestikeelseid Piibli terviktõlkeid ilmus 1997, selle veebiversioonis kannab raamat pealkirja "Johannese ilmutus". 
1941. aastal tõlkis ilmutusraamatu üsna uuenduslikku eesti keelde Johannes Aavik. 2010. aastal ilmus Loomingu Raamatukogus Vello Salo ja Indrek Hirve tõlge pealkirjaga "Johannese ilmutus".