Georg von Küchler

Noorus ja esimene maailmasõda

Küchler pärines rikkast Preisi perekonnast. Ta astus keiserliku armeesse 1900. aastal suurtükiväe ohvitseri kadetina. Tema esimene ametikoht oli 25. suurtükiväe rügement ja järgmisel aastal sai ta Leutnanti auastme (nooremleitnant). Ta jäi rügemendi juurde kuni 1907. aastani, mil ta määrati sõjaväe ratsakooli. Ta edutati Oberleutnantiks (leitnant) 1910. aastal, seejärel õppis Preisi sõjaväeakadeemias kolm aastat. Pärast akadeemia lõpetamist 1913. aastal liitus ta Berliini peastaabiga.
Kui I maailmasõda algas, saadeti Küchler Läänerindele. Nüüd Hauptmann (kapten)juhtis ta suurtükiväe patareid. Ta osales lahingutes Sommes ja Verdunis ning hiljem Champagne'i provintsis. Mõne kuu jooksul pärast läänerindele saabumist oli ta saanud nii Raudristi esimese kui ka teise klassi.
Pärast rindel võitlemist oli Küchler algul IV korpuse ja hiljem VIII korpuse personaliülem. 1916. aasta lõpuks oli ta 206. diviisi personaliülem. Ta naasis Saksamaale, et asuda sarnasele ametikohale 8. reservi diviisis. Sõja lõppedes oli ta Balti mere piirkonna ülema Rüdiger von der Goltzi personaliülem. Pärast sõda liitus ta Freikorpsiga ja võitles Punaarmeega Poolas.

Poola ja Prantsuse invasioon

Teise maailmasõja puhkemisel määrati Küchler Wehrmachti 3. armee juhiks. Nüüd kontrollis ta seitset jalaväediviisi, Tankidiviisi Kempf ja nelja brigaadi. Poola invasiooni ajal vallutasid mõned Küchleri ​​väed Danzigi , samal ajal kui suurem osa tema vägedest võitles Poola Modliini armee vastu. Võttes 10 000 vangi, oli Tankidiviis Kempf 80 kilomeetri kaugusel Varssavist, kuid koos ülejäänud 3. armeega suunati see Poola idaossa. Küchleri ​​väed tegelesid Poola selle piirkonna üksustega ja kohtusid seejärel Nõukogude vägedega. 
Küchler keeldus kasutamast oma sõdureid juutide ja Poola tsiviilelanike tagakiusamiseks, selgitades Ida-Preisimaa Gauleirile Erich Kochile, et "Saksa armee ei ole tapjagängi toetaja". See ajas Himmleri raevu ja Küchler eemaldati oma kohalt pärast seda, kui "nõudis SS-üksuste väljasaatmist ja nende üle kohtumõistmist", mida 1939. aasta novembris sõjaväeülema ülem Walther von Brauchitsch karistas, määrates Küchleri 18. armee juhatajaks, mis oli siis Põhja-Saksamaal ümber organiseerimisel. See koosnes viiest jalaväediviisist, samuti motoriseeritud diviisist ja 9. tankidiviisist, mis olid ette nähtud Hollandi ründamiseks.

Nõukogude Liidu invasioon

1940. aastal toetas ta natside rassipoliitikat. "Lõplik etniline lahendus" nõudis ainulaadseid ja karme meetmeid.

Küchler toetas aktiivselt Nõukogude Liidu vastu kavandatavat hävitussõda (Vernichtungskrieg). Pärast seda, kui 1941. aasta märtsis kohtus ta Hitleriga operatsiooni Barbarossa asjus, ütles Küchler oma diviisi ülematele 25. aprillil 1941:
 "Me oleme eraldatud Venemaast, nii ideoloogiliselt kui rassiliselt, sügava kuristiku poolt. Venemaa on, kui ainult tema territooriumi mass, Aasia riik ..." "Führer" ei soovi vastutust jätta Saksamaa eksisteerimise eest hilisemale põlvkonnale.Kui Saksamaa soovib elada rahus mitmeid põlvkondi, ilma ähvardava ohuta idas, ei saa see olla Venemaa lükkamine tagasi natuke või sadu kilomeetreid. Eesmärgiks peab olema Euroopa Venemaa hävitamine, Venemaa riigi kustutamine Euroopast."
 Küchler kutsus Punaarmee komissare "kurjategijateks", kes kõik tuleks maha lasta.
Operatsioon Barbarossa ajal suundus 18. armee Ostrovi ja Pihkva poole pärast Loodearmee taganemist Leningradi suunas. 10. juulil 1941 vallutati nii Ostrov kui ka Pihkva ning 18. armee jõudis Narvasse ja Kingisseppa, kust Leningradi ründamine kulges piki Luga jõe liini. Selle tagajärjel tekkisid Soome lahest Ladoga järve piiramispositsioonid, mille eesmärk oli Leningradi isoleerimine kõigist suundadest. 
Küchler oli otseselt seotud vaimsete puuetega inimeste mõrvamisesega okupeeritud Nõukogude Liidus. 1941. aasta detsembris andis ta selgesõnalise nõusoleku SD-üksustele 240 vaimse puudega patsiendi mõrvamiseks.
17. jaanuaril 1942 õnnestus Küchleril asendada Wilhelm Ritter von Leebi väegruppi Nord ülemjuhatajana pärast seda, kui viimane vabastati ametist. Küchler juhtis 1941. aasta detsembrist kuni 1944. aasta jaanuarini väegruppi Nord, piirates Leningradi. 30. juunil 1942 ülendas Hitler Küchleri kindralfeldmarssaliks.
31. jaanuaril 1944 vabastati ta ametist ja asendati kindralooberst Modeliga. Model stabiliseeris olukorra ajutiselt märtsiks. Küchler läks vahepeal pensionile. Ta lükkas tagasi Carl Goerdeleri ja Johannes Popitzi kutse Hitleri-vastasesse liikumisse.

Kohus ja süüdimõistmine

Teise maailmasõja lõpus arreteerisid Küchleri Ameerika okupatsiooniväed. Tema üle peeti kohut osana Nürnbergi kohtuprotsessidest. Oma tunnistuses Nõukogude sõjavangide vastu toime pandud kuritegude kohta tunnistas Küchler, et tingimused vangilaagrites olid karmid, kuid rõhutas, et selle peamine põhjus oli 1941–42 talb, mida ta nimetas "Jumala teoks" ning ütles, et armee liialdas oma vangide suremuse osas, et saada vangidele rohkem toitu.
27. oktoobril 1948 mõisteti Küchlerile 20 aastat vangistust Nõukogude Liidus toime pandud sõja- ja inimsusvastaste kuritegude eest. Tema karistus vaadati üle "Peck Paneli" poolt ja seda vähendati 12 aastani 1951. aastal. Ta vabastati 1955. aasta veebruaris ning seejärel elas koos abikaasaga Garmischi piirkonnas. Ta suri Garmisch-Partenkirchenis 25. mail 1968.