Oklo georeaktor

Oklo georeaktor on Gabonis paiknev uraanimaardla, kus kunagi esines lõhustumisreaktsioon, mis töötas nagu tänapäevane kiire briider-tüüpi reaktor.
Georeaktoriks nimetatakse olukorda, kui pinnases kuhjub piisavas koguses ja kontsentratsioonis uraani (oluline on ka uraani isotoopide suhe), et algaks ahelreaktsioon. Selline olukord tekkis paleosoikumis praeguses Gabonis (Ekvatoriaal-Aafrikas) Haut-Ogooué provintsis. Sobivatel tingimustel algas reaktsioonide ahel, mida kasutavad paljud tuumareaktorid aatomielektrijaamades ja mille tulemuseks on palju kergemaid aatomite tuumi.

Oklo uraanimaardla uurimine

Esimesena käis loodusliku tuumareaktori idee välja Paul Kuroda 1956. aastal.
Loodusliku tuumajaama ideeni viis uraani ²³⁸U ja ²³⁵U isotoopide ebatavalise suhte avastamine Mounanas asuvates uraanimaardlates. Prantsuse füüsik Francis Perrin leidis 1972. aastal Oklo uraanilademe kihtidest kahe haruldase muldmetalli, neodüümi ja samaariumi isotoope. Need keemilised elemendid tekivad tuumareaktsioonide käigus. Sealsete uraaniproovide täpsemal analüüsil leiti, et ²³⁵U tase oli tavalise 0,7202% asemel 0,7171%, mis on 4% erinev tavalisest looduslikust maagist. Lisaks oli Oklos eelpool mainitud ¹⁴²Nd osakaal 6% tavalise 27% asemel ja ⁹⁹Ru isotoopi leiti 27–30% oodatud 12,7% asemel.
Looduses moodustab ²³⁸U 99,3% ja ²³⁵U 0,7% kogu uraanist. Uraani isotoopide suhe on väga sarnane ka Kuu pinnase proovides ja isegi meteoriidi proovides, seetõttu tõlgendati esialgu tühisena tunduv erinevus olulise anomaaliana. Kõrvalekalded isotoopide suhtest viitavad sellele, et lisaks tavalisele radioaktiivsele lagunemisele on ainega toimunud ka teistsuguseid protsesse. Isotoopide suhe Oklo uraanis sarnaneb tänapäevaste tuumareaktorite lõpp-produktide omaga. Sellest järeldati, et Oklos on kunagi toimunud tuumareaktsioonid. Oklo uraanikaevanduse tsoone, kus uraani isotoopide suhe erineb looduslikust, tuntakse looduslike fossiilreaktoritena. Kokku arvatakse Oklo läheduses olevat 16 reaktoritsooni. Oklo uraanivarude vanust hinnati 1,7 miljardile aastale.

Tekkinud jäätmed

Washingtoni ülikooli teadlased on uurinud ksenoonisisaldust Oklo reaktoritsooni kivimites. Väärisgaas ksenoon on üks ²³⁵U lõhustumisreaktsiooni vahesaadusi. Kivimite perioodilisel jahtumisel jäi gaas neisse lõksu. Washingtoni ülikooli töögrupp määras ksenoonisisaldust, et analüüsida fossiilse reaktori tööperioodi pikkust. Looduslike reaktorite töötamise tulemusena tekkinud radioaktiivsed jäätmed mattusid maa alla. Enamik reaktsioonides tekkinud lõhustusprodukte, sealhulgas kergesti liikuvad radionukliidid, on kahe miljardi aasta möödudes jäänud reaktoritsooni ligidale. Need on kinnistunud graniiti, savisse ja liivakivisse, mis ei lase jäätmetel sattuda kontakti põhjaveega. Plutoonium on kahe miljardi aastaga liikunud umbes kolm meetrit oma tekkekohast. Eriti oluline roll lõhestusradionukliidide kinnistamisel on raual ja savil.
Kui tavalises reaktoris jäävad lõhustumisproduktid kütuseelementidesse, siis muutuvad kütusevardad pikapeale kasutuskõlbmatuks ja need tuleb vahetada uute vastu. Georeaktoris tõusevad lõhestusproduktid, mis on keskeltläbi poole kergemad kui ematuum, selles tihedas keskkonnas kõrgemale ega takista algset reaktsiooni. Teaduses pakuvad sellised leiud võimalust tuumajaamade jäätmete mõju ja levikut keskkonnas hinnata. See aitab paremini planeerida tuumajaamades tekkivate radioaktiivsete jäätmete ladustamise planeerimist.
Šveitsis asuv riiklik organisatsioon NAGRA (Nationale Genossenschaft für die Lagerung radioaktiver Abfälle), mis tegeleb riigi tuumajäätmete ladestamisega ja sellealaste uuringutega, mainib oma raportis, et selliseid looduslikke "ohutuid" ladestumisi ei tohiks ületähtsustada. Nende abil saab aga hinnata praeguste matmissügavuste sobivust.

Sarnaseid leide

Arvatavasti polnud Oklo reaktorid ainulaadsed ja taolisi looduslikke tuumareaktoreid leidus mujalgi. Praeguseks pole aga suudetud ühtegi teist fossiilreaktorit kindlaks teha. Tänapäeval sellised spontaansed tuumareaktsioonid enam toimuda ei saaks, sest ²³⁵U tase looduslikus uraanimaagis on radioaktiivse lagunemise tõttu liiga madalale langenud. Teoreetiliselt oleks georeaktorid võimalikud ka tänapäevase uraani kontsentratsiooni juures, kuid tuumareaktsioonid peaksid sellisel juhul leidma aset tingimustes, kus uraani kõrval asub grafiit.