Idaslaavlased

Allikad

Teadlased teavad suhteliselt vähe idaslaavlastest enne umbes 859. aastat, kui ilmusid esimesed kirjalikult talletatud sündmused ürikus Nestori kroonika. Slaavlastel puudus ilmselt kirjakeel (kirillitsa, mis loodi 863. aasta paiku, loodi just slaavi keeli silmas pidades) ja idaslaavi maade kaugus kirjaoskajatest kultuuridest takistas varajast historiograafiat. Vähesed tuntud faktid on tulnud arheoloogilistelt kaevamistelt, võõramaalaste kirjeldustest Kiievi-Vene maade kohta ja slaavi keelte võrdlevast analüüsist.
Väga vähesed enne 11. sajandit dateeritud (mitte ühtegi enne 10. sajandit) kohalikud Kiievi-Vene dokumendid on säilinud. Varaseim suur käsikiri infoga Kiievi-Vene ajaloost, Nestori kroonika, pärineb 11. sajandi lõpust ja 12. sajandi algusest. See loetleb 12 slaavi hõimuliitu, kes olid 10. sajandiks asunud hilisemale Kiievi-Vene territooriumile Bugi jõe, Dnepri jõe ja Musta mere vahel: polaanid, drevljaanid, dregovitšid, radimitšid, vjaatitšid, krivitšid, sloveenid, duleebid (hiljem tuntud kui volõõnid ja bužaanid), valged horvaadid, severjaanid, ulitšid ja tivertsid.

Ränne

Õpetlaste hulgas ei ole üksmeelt slaavlaste urheimat osas. Esimese aastatuhande vahetusel on slaavi asunikud olnud tõenäoliselt kontaktis teiste rahvusgruppidega, kes liikusid Suure rahvasterände ajal üle Ida-Euroopa lauskmaa. 1. ja 9. sajandi vahel läbisid läänesuunalisel rändel Musta mere-Kaspia stepi sarmaadid, hunnid, alaanid, avaarid, bulgaarid ja madjarid. Kuigi mõned neist võisid allutada piirkonna slaavlasi, jätsid need võõrad hõimud slaavlaste maadele väikese jälje. Varakeskaeg nägi ka slaavlaste edenemist põllupidajate ning mesinik-, kütt-, kalur- ja karjusrahvana. 8. sajandiks olid slaavlased Ida-Euroopa lauskmaal domineeriv rahvusgrupp.
600. aastaks olid slaavlased keeleliselt lõuna-, lääne- ja idaharuks jagunenud. Idaslaavlased kasutasid alepõllundust, mis sobis hästi lõpututesse metsadesse, kus nad elasid. Alepõllundus tähendas metsaga kaetud alade puhastamist tulega, selle harimist ja mõne aasta pärast edasi kolimist. Alepõllundus nõuab sagedat edasikolimist, kuna sel viisil haritud pinnas annab head saaki mõned aastad, enne kui ennast kurnab, ja idaslaavlaste sõltuvus alepõllundusest seletab nende kiiret levikut läbi Ida-Euroopa. Idaslaavlased valgusid Ida-Euroopasse kahe lainena. Üks hõimurühm asus piki Dnepri jõge sealt, kus nüüd on Ukraina ja Valgevene, põhjasuunas; nad valgusid põhjas Volga orgu tänapäeva Moskvast idas, ning läänes Dnestri ja Lõuna-Bugi jõgede ülemjooksule tänapäeva Ukrainas.
Teine idaslaavlaste rühm liikus Pommerist kirdesse, kus nad kohtusid Rus kaganaadi varjaagidega ja rajasid tähtsa kohaliku keskuse Novgorodi. Sama slaavi rahvastik elab ka tänapäeval Tveri oblastis ja Beloozero piirkonnas. Olles jõudnud merjalaste maadeni Rostovi lähistel, kohtusid nad slaavlaste Dnepri grupiga.

Kiievi-järgne periood

Kiievi-Vene ühiskonna lagunemine 11. sajandil tõi kaasa olulise rahvastiku muutuse ning poliitilise, sotsiaalse ja majandusliku ümberpaigutumise. Nende jõudude koosmõjul tekkisid uued rahvad. Kuigi need protsessid algasid kaua enne Kiievi langust, kiirendas selle langus järkjärgulist arengut russide märkimisväärsel keelelisel ja etnilisel diferentseerumisel ukrainlasteks, valgevenelasteks ja venelasteks. Kõike seda rõhutas nende gruppide järgnenud ühiskonnakorraldus: edela ja lääne Rus, kus arenesid russiini ning hiljem ukraina ja valgevene etnosed, oli Leedu alam ja hiljem Poola sõltlane; samas (suur)vene etnos, mis arenes kirdes Moskvas ja põhjas Novgorodis, jäi kaugeks, oli määratletud palju primitiivsema elustiiliga kõnnumaal, mida jagas soome-ugri hõimudega, ja eraldus lõpuks oma russiini suguvendadest.