Elmer Verner McCollum

Haridus ja töö

Elmer McCollum õppis aastail 1900–1903 Kansase Ülikoolis. Doktorikraadi (PhD) orgaanilises keemias kaitses ta 1906. aastal Yale'i Ülikoolis. 
McCollum asus 1906. aastal tööle Thomas Burr Osborne'i laboris. Järgmisel aastal (1907) töötas ta Madisoni Ülikoolis instruktorina ning tegi ka samas uurimistööd. 
Alates aastast 1908 töötas Elmer McCollum Yale'i ülikoolis koos Thomas Burr Osborne'i ja professori Lafayette Benedict Mendeliga, uurides taimseid valke. Järgnevatel aastatel sai McCollum professor Mendeli soovitusel töökoha Wisconsini-Madisoni Ülikooli.
1913. aasta aprillis avaldati ajakirjas Journal of Biological Chemistry, mille üheks toimetajaks sel ajal oli Lafayette Mendel, McCollumi uurimistöö toitumisfaktori rasvlahustuv A (fat-soluble A) kohta. Kaks aastat hiljem (1915) teatas McCollum, et lisaks toitumisfaktorile rasvalahustuv A esineb toiduainetes ka teine toitumisfaktor vesilahustuv B (water-soluble B). 
1917. aastast töötas McCollum Johns Hopkinsi Ülikooli School of Hygiene and Public Healthi keemilise hügieeni osakonna juhatajana.

Teadus

McCollum kaasati Wisconsini ülikoolis Edwin Bret Harti poolt juhitavasse eksperimenti single-grain experiment, mille käigus katsetati süsivesikute, rasvade ja valkude keemiliselt tasakaalustatud dieeti produktiivloomade (lehmad, vasikad) reproduktsiooni ning postnataalse arenguga seonduvalt. 
Katsete tulemusi (kestus 4 aastat, kuni 1911) analüüsides leidis McCollum, et probleem on toitumuslikku laadi. Töötades Wisconsini ülikooli põllumajanduskeemia õppetoolis, asutas ta (isiklike vahenditega 12 albiino rotti, maksumusega 6,00 USA dollarit), teadaolevalt esimesena Ameerika Ühendriikides, toitumiseksperimentide läbiviimiseks valgete albiino laborirottide koloonia.
18 kuud pärast laboriloomade ostmist tuli tema juurde õppima ja pakkus oma abi Marquerite Davis, koos avastasid nad esimese toitumisfaktori rasvlahustuva A (hilisem A-vitamiin). McCollumi laborirottide eest hoolitses peamiselt Marguerite Davis, kelle tehtud katseid analüüsides leidis ta, et kasvufaktoriteks olid võis ja munakollases sisalduvad rasvained, kuid mitte loomarasvas ega oliiviõlis sisalduvad rasvained. McCollum nimetas tol ajal "tundmatud toitumisfaktorid" rasvlahustuvaks A-ks (fat-soluble A).
Nende eksperimendid väikeste laboriloomadega aitasid kaasa vesilahustuvate B-rühma vitamiinide avastamisele, nemad avastasid et nisu- ja riisiterade väliskoore vesiekstrakt taastas rottide kasvu ja nad nimetasid selle toitumisfaktori vesilahustuvaks B-ks. 
1922. aastal avastas McCollum kalamaksaõlist lisaks A-vitamiinile ka antirahhiitilise faktori (hilisem D-vitamiin). Samuti õnnestus tal tõestada vastupidiselt sel ajal üldkehtivale teooriale, justkui rahhiit oleks A-vitamiinivaegus, et ka oksüdeeritud kalamaksaõli (A-vitamiin hävinenud) omab ravitoimet rahhiidile.
McCollum oli Kazimierz Funki poolt käibele lastud koondnimetuse vitamines (vital amines) vastu, kuna leidis, et vitamiinid pole ei rohkem ega vähem vitaalsed ehk eluks vajalikud kui teised toitained ja lisaks polevat need päris amiinid.

Isiklikku

Elmer McCollum abiellus 1907. aastal Constance Carruthiga. Neil sündis poeg ja neli tütart. Hiljem abielu lahutati.
Aastal 1945 abiellus McCollum J. Ernestine Beckeriga.