google/wiki40b huggingface dataset:
Koerliblikas

Levik

Koerliblikas elab suuremas osas Euraasias. Põhja pool ei ela ta üksnes kõikjal Kaug-Põhjas, kuigi ta elab nii Kamtšatkal, Magadani oblastis kui Jakuutias. Lõuna poole ulatub levila Saudi Araabia, Pakistani, Himaalaja ja Põhja-Vietnamini. 
Elab ka Briti saartel ja Jaapanis. 
Alpides tõuseb ta 3 km, aga Himaalajas 5 km kõrgusele merepinnast.

Nomenklatuur

Eesti keeles nimetatakse seda liiki tavaliselt koerliblikaks. Et eristada teda sama perekonna teistest liikidest, nimetatakse teda ka väike-koerliblikaks või väikeseks koerliblikaks. Suur-koerliblikas, kellest väike-koerliblikat varem eristati, on nüüd paigutatud pajuliblika perekonda ja kannab teist nime (kollatähn-pajuliblikas).
Liigiepiteet urticae tähendab ladina keeles 'nõgese' ning viitab koerliblika rööviku toidutaimele.

Välimus

Koerliblika valmiku tiibade siruulatus on kuni 40...50 mm, teistel andmetel 50...60 mm.
Tiibade ülapooltel on oranž (punaruske) põhivärvus. Kinnituskoha lähedalt on tiib (eriti tagatiib) tumepruun. Esitiibade esiserval on mustadest, kollastest ja valgetest tähnidest muster. Mõlema tiivapaari välisserv on tumepruun; selle kõrval on sinisetähniline must rant. Kummalgi esitiival on kaks väiksemat ja üks suur must täpp. Kummalgi tagatiival on ainult üks must täpp, mille taga on tumepruun basaalosa. 
Kesk- ja kõrgmäestikus on koerliblikad suuremad ja heledamad, Põhja-Euroopas kipuvad nad olema väiksemad ja tumedamad. Isased ja emased välimuselt ei erine.
Tiibade alakülg on silmatorkamatu, pruunikas. Seda külge näitavad nad siis, kui pikemat aega koha peal istuvad, samuti talvitumisel. Seevastu ohu korral avavad nad kiiresti tiivad, näidates oma tiibade eredat ülapoolt. See võib noori ja elukogemusteta linde ära ehmatada.

Talvitumine

Koerliblikas talvitub valmikuna. Talvituda võib ta ka inimtekkelistes paikades: koobastes, keldrites ja pööningutel.

Välimus

Koerliblika röövikud kasvavad umbes 30 mm pikkuseks, teistel andmetel kuni 22 mm pikkuseks. 
Nad on mustad, peente valgete laikudega ja kahe katkendliku külgjoonega. Külgjoonte all on keha purpurpruun ja mõnikord on kollaste külgjoonte vahel punakaspruun joonis. Seljal ja külgedel on mustad või kollakad ogad. Pea on must

Toitumine

Röövik toitub Eestis nõgestel, aga välismaal ka kanepil, harvem humalal.

Eluviis

Noored röövikud kooruvad ja elavad karjakaupa koos, isegi külg külje kõrval, vanad röövikud elavad üksikutena.

Nukkumine ja nukustaadium

kukkumiseks otsib röövik varjatud koha, mis sageli on selsamal toidutaimel. 
Nukk ripub, pea alaspidi. Nukustaadium kestab pool kuud. Mõnel määral on nukk liikumisvõimeline.
Muinasjutt

Muinasjutt on rahvajutu üks peamisi liike ehk žanreid. 
Klassikaline vendade Jacob Grimmi ja Wilhelm Grimmi rahvajuttude žanrijaotus jagab rahvajutud müütideks, muistenditeks ja muinasjuttudeks.
Erinevalt müüdist on muinasjutt teadlikult väljamõeldisele rajatud või meelelahutuslik jutustus, mis ei pruugi arvesse võtta loogikat, loodusseadusi ega kindlat ajaloolist keskkonda (tegevuskoht ja -aeg võivad olla imepärased). Muinasjutu taotlus pole otseselt kujutada tõepäraselt ühtki looduse ega ühiskonnaelu seika, vaid pakkuda kuulajatele fiktsiooni ja meelelahutust. Erinevalt muistendist ei pruugi muinasjutt edastada kuulajatele tõeväärtusega informatsiooni.
Muinasjuttudel on omad seadused, mida on kirjeldanud Axel Olrik eepiliste seadustega. Selliste tunnuste hulka kuuluvad kindlad algus- ja lõpuvormelid (näiteks "Elas kord...", "Kuskil maal...", "Kui nad surnud ei ole...", "Sõin ja jõin seal minagi, kõhtu ei saanud midagi"), oluliste sündmuste rõhutamine mitmekordse kirjeldamise kaudu (näiteks 3 päeva tuleb võidelda, 3 takistust ületada), sümboolsete arvude esinemine loo struktuuris või kirjeldustes (kolmarvu seadus; olulised on ka arvud 7, 9, 12).

Liigitus

Euroopa muinasjutud jaotatakse harilikult looma- ja pärismuinasjuttudeks. 
Pärismuinasjuttudel eristatakse omakorda järgmisi alaliike: ime- ehk nõidusmuinasjutud, novellilaadsed ehk olustikulised muinasjutud, legendilaadsed muinasjutud ja muinasjutud rumalast kuradist (eesti Kaval-Antsu ja Vanapagana lood). 
Muinasjutu tavaline põhisüžee hõlmab nõrga või vaese, aga tubli ja abivalmis (kavala) tegelase võitu tugeva või rikka, aga halva (rumala) vastase üle. 
Muinasjutte tunnevad kõik rahvad. Üks vanemaid muinasjutukogusid on araablaste "Tuhat üks ööd".
Eesti muinasjuttude populaarsemad tegelased on abivalmis vaeslaps, tige võõrasema, tõrjutud noorem vend, koduloomad ja metsloomad.
Kirjanike loodud muinasjutte nimetatakse kunstmuinasjuttudeks.

Muinasjuttude teaduslik uurimine

Muinasjutu struktuuri, funktsioone ja ajaloolist arengut on uurinud Antti Aarne, Bruno Bettelheim, Alan Dundes, Max Lüthi, Vladimir Propp, Stith Thompson jpt.
Antti Aarnelt pärineb muinasjuttude süžeede tüüpideks liigitamise süsteem, mida on täiendanud Stith Thompson (Aarne-Thompsoni tüübikataloog) ja Hans-Jörg Uther (ATU tüübikataloog).
Eestis hakati muinasjutte sihipäraselt koguma 19. sajandi teisel poolel Jakob Hurda innustusel. Üks Eesti tuntumaid muinasjutu-uurijaid oli Uku Masing. 
Richard Viidalepa toimetusel on ilmunud teaduslik eesti muinasjuttude antoloogia. Hiljem on tegelenud muinasjuttude uurimisega Eestis Kristi Salve, Ülo Valk, Risto Järv, Merili Metsvahi, Kärri Toomeos-Orglaan ja Mairi Kaasik.
Demokraatia indeks

Demokraatia indeks on Briti ettevõtte Economist Intelligence Unit koostatav loend, milles alates 2006. aastast hinnatakse demokraatia olukorda 167 maal, millest 166 on suveräänsed riigid ja 165 ÜRO liikmesriigid. Tabel koostatakse jälgides iga riigi demokraatia viit põhikomponenti: valimisprotsessi, valitsuse toimimist, poliitilist osalust, poliitilist kultuuri ja kodanikuvabadusi. Indeksis jaotatakse riigid skoori alusel nelja kategooriasse: täielikult demokraatlikud riigid, vigase demokraatiaga riigid, hübriidsed riigid ja autoritaarsed riigid.
Smiłavičy

Ajalugu

Smiłavičyt mainitakse esimest korda aastal 1582. Asula kuulus toona Minski vojevoodkonda ja Minski maakonda. Aastal 1592 toimus seal suur lahing mitme ümbruskonna küla elanike vahel, kuna ühelt läbisõidul olevalt talumehelt varastati seal kaks vaati (kokku 110 kilogrammi) mett.
Algul Kęsgailadele ja hiljem Sapiehadele kuulunud asula jagunes XVI sajandil Zaviszade ja Szemiotite vahel. Umbes sel ajal asusid Smiłavičysse elama ka tatarlased. Kuigi tatarlased elasid kompaktselt asula lõunaservas, kasutati veel XIX sajandil asula kohta nime Татарская Слабада. Tänapäeval kannab Tatarskaja Słabada nime piirkond alevi lõunaservas.
XVII sajandi alguses pärisid Szemiotidele kuulunud osa asulast Ogińskid. Nende valduses olevat osa kutsuti ka Šachoŭničyks (Шахоўнічы). Teine pool Smiłavičyst kuulus jätkuvalt Zaviszadele, nemad asutasid alevis paberivabriku. Aastal 1660 suri Marcjan Michał Ogiński ja tema osa valdusest läks üle Krzysztof Stanisław Zawiszale. Pärast seda oli terve Smiłavičy ühe omaniku käes.
Aastal 1760 pärisid Smiłavičy taas Ogińskid, aga aastal 1771 ostsid selle Moniuszkod. Tol ajal oli asulas 85 majapidamist, neist 31 kuulus juutidele ja 13 tatarlastele. Alevis oli kaks vesiveskit, neist üht kasutati ka saekaatrina.
Poola jagamisel läks Smiłavičy aastal 1793 Venemaa koosseisu. XIX sajandi kaheksakümnendatel aastatel oli seal kolm õigeusu kirikut (üks neist katoliiklastelt konfiskeeritud) ja katoliku kirik. Juutidel oli alevis kolm palvemaja, tatarlastel mošee. Jõel asus kaks vesiveskit, tegutsesid õllevabrik ja viinavabrik, valmistati kalevit. Alevis tegutses 30 poodi.
Aastaks 1897 oli Smiłavičys 3498 elanikku. Toona oli seal kaks õigeusu kirikut ja üks katoliku kirik, lisaks katoliiklaste kabel. Alevis oli mošee, juutidel oli viis palvemaja. Alevis valmistati leiba ja kalevit, seal oli ka mitu parkimistöökoda. Kõrtse oli seal viis, võõrastemaju kaks, lisaks asus seal 58 väikepoodi. Mõisa juures oli ka viinavabrik. Aastaks 1881 oli alev läinud Wańkowiczite valdusse. XX sajandi alguseks olid enamik alevi elanikest juudid.
1919. aastal hakkas Smiłavičy kuuluma Valgevene NSV koosseisu.
Juri Galtsev

Juri Nikolajevitš Galtsev (vene keeles Юрий Николаевич Гальцев; sündinud 12. aprillil 1961 Kurganis) on vene näitleja (estraadi-, teatri- ja filminäitleja), koomik, humorist, parodist ja telesaatejuht, Venemaa Föderatsiooni teeneline kunstnik.
Estraadinäitlejana viljeleb ta klounaadi. Aastatel 1995–1998 töötas klouniteatris Litsedei. Mänginud enam kui 50 filmis ja dubleerinud multifilme. 
Ta on 2008. aastast Peterburis asuva Arkadi Raikini nimelise estraaditeatri kunstiline juht.

Hariduskäik

Ta lõpetas 1983. aastal Kurgani masinaehitusinstituudi ja 1988. aastal  Leningradi riikliku teatri-, muusika- ja kinematograafiainstituudi estraadi erialal.
Mai Kravtsov

Mai Kravtsov (1. veebruar 1845 Tapurla – 18. märts 1933) oli eesti rahvalaulik. Ta oli tuntuim Kolga ranna laulik 19.-20. sajandi vahetusel.

Mai Kravtsovi pere

Mai isa Jürg Krönvalk oli pärit pillimeeste suguvõsast Jumindalt. Mai ema suri noorelt ja Mai, õde Ann ja vend Jaan jäid ema õe Triinu kasvatada. Mai õde Ann Tootsel oli samuti rahvalaulik.
Mai Kravtsovi poeg Mart mängis viiulit ja laulis. Mail oli ka tütar Liisa.
Mai Kravtsov oli rahvalaulik Anna Paalbergi onunaine.
Studia litteraria Estonica

"Studia litteraria Estonica" on Tartu Ülikooli kultuuriteaduste ja kunstide instituudi kirjandusteaduslik raamatusari.
Sarja sisuks on kirjanduslikkuse teoreetiline tõlgendus eesti kultuuriruumis, seejuures mitte tingimata rahvuskirjanduse keskselt.
Sarja Studia litteraria Estonica annab välja Tartu Ülikooli Kirjastus (üksikud varasemad köited on ilmunud mujal). Sarja peatoimetaja on Arne Merilai.
Sarja esimeses kahes köites on sarja nimetuseks "Tartu Ülikooli eesti kirjanduse õppetooli toimetised", alates kolmandast köitest on kasutusel praegune sarjanimi.
Schlei

Teke

Schlei kujunes viimasel jääajal (Weichseli jäätumise ajal) Skandinaaviast lõuna poole liikunud liustike jää sulamise tagajärjel. See tekkis liustikualuste surveliste vooluvete erodeeriva tegevuse tagajärjel ning kujutab endast üleujutatud tunnelorgu. Selle poolest erineb ta näiteks Flensburgi ja Kieli lahest, mis on liustikutekkelised ehk uuristatud jää poolt.

Maastik

Schlei moodustab palju väikesi looduslikke lahtesid.
Kõige laiem on ta Missunde ja Schleswigi vahel, kus paiknevad Große Breite ja Kleine Breite. Mõlemad on head purjetamis- ja aerutamiskohad.
Schlei vesi on riimvesi, mille soolsus Schleimündest Schleswigini aina väheneb.
Nii vasakul kui ka paremal on moodustunud Schleist peaaegu täielikult lahutatud järved (Noor'id), sealhulgas Haddeby järv ja Windeby järv.

Kalad

Schleile on iseloomulik siia alamliik Coregonus lavaretus balticus.
Viimased Schlei kalurid on Schleswigis Holmis oma sajanditepikkuse traditsiooni säilitanud.

Keskaegne kaubatee

Keskajal oli Schlei tähtis kaubatee. Schleswigist Treene jõeni, mille kaudu pääseb Põhjamerre, oli ainult 16 km maateed. Juba Adam Bremenist (1075) nimetab Hedebyd, viikingite asulat Schleswigi lähedal meresadamaks (portus maritimus), millest väljuvad laevad Rootsi ja Kreekasse.
14. sajandi suuremate laevade (näiteks hansakoge) jaoks oli Schlei liiga madal ja Schleswig Läänemerest liiga kaugel. Nii kaotas Schlei kaubateena tähtsuse.

Erik IV surm

Taani kuningal Erik IV-l raiuti 9. augustil 1250 ühel saarel Schleswigi lähedal pea maha ja tema keha uputati Schleisse.

Turism

Schlei suudme juures on asustamata poolsaar Schleimünde, millel on tuletorn.
Schlei piirkond on Kieli ja Hamburgi elanike populaarne puhkeala.
Punia

Loodus

Küla lähistel paikneb looduskaitsealune Punia männik, kus kasvavad ka 40 m kõrgune kuusk ning üks kõrgemaid Leedu mände, mille kõrgus on 42 m ja ümbermõõt 220 cm. Seal asub aastal 1992 loodud 426 hektari suurune Pivašiūnai geomorfoloogiline kaitseala. Lisaks asub seal aastal 1960 rajatud 18,5 km² suurune Punia maastikukaitseala.

Ajalugu

Sealne linnamägi võeti kasutusel esimesel aastatuhandel. Selle pindala on 155x85 meetrit, kõrgus 36-44 meetrit. Aastal 1382 põletasid ristisõdijad linnamäel asunud puidust linnuse maha, ent aastaks 1387 oli see taastatud. Hiljem kujunes sealsest linnusest kohalik mõis, mille hoonete juurde XVII sajandil ehitati sild. Linnus oli kasutusel aastani 1938.
Ühe teooria kohaselt on Punia linnus sama, mis Pilėnai linnus, mida Marburgi Wigandi kroonika kohaselt aastal 1336 ründasid 200 ristirüütlit ja 6000 sõdurit. Kui kaitsjate juht Margiris nägi, et võiduks lootust pole, lasi ta linnuse põlema süüdata. Tules hävisid kõik kaitsjad ja kogu nende vara. 
Küla on esimest korda mainitud aastal 1382. Alevi staatuse sai see aastaks 1387. Aastal 1425 püstitati sinna esimene kirik. Aastal 1503 sai Punia Magdeburgi õigused, olles niiviisi 14 vanima Leedu linna seas.
XVI sajandi keskpaigas põles sealne linnus maha, ent sajandi lõpuks oli see taastatud. Toona kujundati linnuse hoonetest sealse mõisa hoonetekompleks.
XVII sajand mõjus Puniale laastavalt ja Põhjasõjas põletati see peaaegu täielikult maha. XVIII sajandi alguses valmis siiski linna raekoda. Seejärel kaotas asula linnaõigused ja kujunes taas aleviks.
XIX sajandi alguses oli Punia väike alev, kuhu asusid elama juudid. Aastail 1848, 1857 ja 1903 alev põles. Aastal 1898 oli seal umbkaudu 1000 elanikku.  Tsaariajal oli alevi venekeelne nimekuju Пуне. Seal peeti kolm korda aastas laata. XX sajandi alguses kaotas Punia alevi staatuse.
Teise maailmasõja järel tegutsesid Punia ümbruses Leedu metsavennad. Nõukogude perioodil oli küla kohaliku kolhoosi keskasulaks.
Myyrmanni pommiplahvatus

Pommipanija

Pommipanijaks osutus 19-aastane Petri Gerdt. Noormees oli keemiatudeng, ta hukkus plahvatuses. Politsei sõnul oli Gerdt keemiateemalise veebifoorumi aktiivne liige ja oli pommi valmistanud ise. Ühtegi kaasosalist tal polnud ja samuti polnud ta seotud ühegi äärmus- ega terrorirühmitusega.
Politsei on kindel, et Gerdt ei soovinud korraldada enesetapurünnakut, vaid plaanis pommi keskusse jätta, et see hiljem kaugjuhtimisega lõhata. Selle versiooni peamiseks vastaseks oli Petri isa, Armas Gerdt, kes oli veendunud, et ta poeg oli pommi metsa viimas ega plaaninud terrorirünnakut korraldada.

Hukkunud

Plahvatuses hukkus seitse inimest, kellest viis hukkusid plahvatuses, üks 7-aastane tüdruk suri kiirabiautos teel haiglasse ja järgmisel hommikul suri plahvatuses rängalt viga saanud 37-aastane pereema. Hukkunutest kolm olid mehed, kolm naised ja üks oli laps. Gerdt ühtegi oma ohvrit ei tundnud.
Papiamentokeelne Vikipeedia

Papiamentokeelne Vikipeedia (papiamento keeles Wikipedia na papiamentu) on Vikipeedia papiamentokeelne versioon.
Papiamentokeelsele Vikipeediale pandi alus 2006. aastal.
Seal on 1913 artiklit, millega see on artiklite arvult 228. keeleversioon.
Monid

Monid on rahvas Myanmari idaosas, peamiselt Moni osariigis ning sellega piirnevatel aladel.
Andmed monide arvukuse kohta on väga erinevad. Ametliku statistika järgi on nende arv Myanmaris alla ühe miljoni, monimeelsete ekspertide hinnangul võib see olla umbes 8 miljonit. Monide kogukond Tais on olnud stabiilne - umbes 120 000 inimest.
Nad räägivad põhiliselt moni keelt. Moni keelte kõnelejaid on umbes miljon.
Monid kuuluvad 1996. aastast Esindamata Rahvaste Organisatsiooni.
Katyčiai

Ajalugu

Katyčiai kuulus aastal 1422 sõlmitud rahulepingu põhjal Leedu Suurvürstiriiki. Vahemikus 1451–1485 asus seal Žemaitija vanema Jonas Kęsgaila mõis.
Aastal 1553 hõivas Katyčiai Preisimaa hertsogiriik. Vaatamata sellele, et Preisimaa oli toona Poola vasall, ei tagastatud asulat Leedule ja aastal 1555 kinnitati see piirimuudatus ametlikult.
Aastal 1568 rajati külla kindlus, aastal 1572 aga luteri kirik. Aastal 1734 ehitati vana kiriku asemele uus. XVIII sajandil käisid sealsed kaubitsejad paljudel turgudel. XVIII sajandi lõpus ja XIX sajandi alguses laastasid sealset elanikkonda katku- ja kooleraepideemiad. Tühjenenud maale rändasid sisse uued asukad Saksamaalt. Aastal 1861 moodustasid sakslased 80% Katyčiai elanikkonnast. XIX sajandi lõpus oli alev raamatute salakaubaveo keskuseks.
Aastal 1905 olid Katyčiai elanikest 30% leedulased. XX sajandi algul oli Katyčiai osa Memeli piirkonnast. Kahe sõja vahelisel perioodil rajati asula juurde selle elektriga varustamiseks vesiveski. Pärast Teist maailmasõda kolis suur osa Katyčiai elanikke Saksamaale, nende asemele saabusid asukad mujalt Leedust. Sel perioodil hävis 75% alevi vanadest hoonetest. Pärast sõda oli asula kohaliku sovhoosi keskuseks.
Tallinna Jumalaema Kõikide Kurbade Rõõmu pühakuju kirik

Tallinna Jumalaema Kõikide Kurbade Rõõmu pühakuju kirik (kunagi tuntud ka kui Balti Puuvillavabriku kirik; vene keeles Скорбященская церковь või храм в честь иконы Божией Матери "Всех скорбящих Радость") on õigeusu kirik Tallinnas, üks Balti Puuvillavabriku (Balti Manufaktuuri) kunagisi hooneid. Kirik on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Hoone ehitati kirikuks ümber 1913. aastal varasemast, arvatavasti 19. sajandi keskpaigas rajatud hoonest, mis oli algselt Balti puuvillavabriku surnukuur ja seejärel kabel. Seetõttu ei vasta ehitise asend ilmakaarte suhtes õigeusu traditsioonidele. Hilisemal ajal on kirikus tehtud ümberehitusi. Hoone aadress on Sitsi 15a, see kuulub majandus- ja kommunikatsiooniministeeriumile (al. 2012) ja Tallinna linnakantseleile (al. 2015). Hoones tegutseb Moskva Patriarhaadi Eesti Õigeusu Kiriku kogudus. 12. oktoobril 1999 pühitses kiriku pärast kapitaalremonti Tallinna ja kogu Eesti metropoliit Kornelius.
Kirik on pühitsetud Jumalaema Kõikide kurbade rõõmu ikoonile (Всех Скорбящих Радость), väikese kiriku ikonostaasis on ainult kaks ikooni.
Steffen Aarfing

Steffen Aarfing (sündinud 1955) on taani lavakujundaja.
Sabiha Gökçeni rahvusvaheline lennujaam

Sabiha Gökçeni rahvusvaheline lennujaam (IATA: SAW, ICAO: LTFJ) on üks kahest rahvusvahelisest lennujaamast Türgi suurimas linnast, Istanbulis. Lennujaam asub umbes 35 kilomeetrit Istanbuli kesklinnast. Lennujaam on peamine kodulennujaam Pegasus Airlinesi jaoks, aga on ka kodulennujaam AnadoluJeti ja Turkish Airlinesi jaoks. Lennujaam on nimetatud Sabiha Gökçeni järgi ja tegu on tõenäoliselt maailma esimene naishävitajapiloot.
Metsavalve

Metsavalve oli Eestis tegutsenud riigiteenistus, mis jälgis metsa seisukorda ja metsakasutuse õiguspärasust.
Riikliku metsavalve koosseisus olid enamasti metsavaht, metsnik ja metsaülem.
MTH Publishing

MTH Publishing on Eesti plaadifirma. Plaadifirma kanti Äriregistrisse 2003. Firma on tootnud muu hulgas Birgit Õigemeele albumeid.
Ants Kasesalu

Ants Kasesalu (21. mai 1950 – 12. juuli 2006) oli eesti karikaturist.
Tema esimene karikatuur ilmus 1973. aastal. Tema karikatuure avaldati peamiselt ajakirjas Pikker ja ajalehes Sirp ja Vasar.
Ta osales mitmel karikatuurivõistlusel Tallinnas, Riias, Vilniuses, Leningradis, Gabrovos, Knokke-Heistes, Lääne-Berliinis ja Jaapanis.
Ants Kasesalu on maetud Rahumäe kalmistule
Aitioloogia (üldmõiste)

Aitioloogia (ka etioloogia; kr sõnast aitia 'põhjus') on õpetus millegi või kellegi tekkimisest ja päritolust.
Meditsiinis ja veterinaarias tähendab aitioloogia haigusepõhjuseõpetust ehk etioloogiat. Usundiloos, mütoloogias ja folklooris nimetatakse aitioloogiliseks nähtuste, asjade, isikute (aitioloogiline isik) tekkimisega seonduvat.
Acta Baltica Historiae et Philosophiae Scientiarum

Acta Baltica Historiae et Philosophiae Scientiarum on teadusajaloo ja teadusfilosoofia ajakiri, mida 2013. aastast avaldab Teadusajaloo ja Teadusfilosoofia Eesti Ühendus koostöös Tallinna Tehnikaülikooliga. Ajakirjal on rahvusvaheline toimetuskolleegium, 2016. aastal lisas Scopus selle tagasiulatuvalt andmebaasi ning ETIS-e süsteemis on Acta Baltica koteeritud hindega 1.1.
Acta Baltica on veebis vaba ligipääsuga, see ilmub kaks korda aastas. Acta Balticat kajastas ka CEEOL.
Catherine Wilkening

Catherine Wilkening (sündinud 16. juulil 1963 Dijonis) on prantsuse filminäitleja.
Ta on mänginud rohkem kui kuuekümnes filmis ja teleseriaalis. Tema kõige tuntum osatäitmine on Mireille roll filmis "Montreali Jeesus" (1989).
Scotti maakond (Mississippi)

Ajalugu

Maakond moodustati 1833. aastal.
Michio Kaku

Michio Kaku (加來 道雄; sündinud 24. jaanuaril 1947 San Joses Californias) on jaapani päritolu ameerika füüsikateoreetik ja futuroloog, kelle peamine uurimisvaldkond on stringiteooria. Ta on ka teaduse populariseerija ja raadiosaatejuht. Oma raamatus "Hüperruum" ("Hyperspace", 1994) räägib ta ühendvälja kirjeldusest 10- või 11-mõõtmelise ruumi abil.
Juhan Partsi valitsus

Ministrite vahetumise põhjused

2003. aasta mais üritas tagasi astuda kihutamisega vahele jäänud justiitsminister Ken-Marti Vaher. Res Publica minister esitas peaministrile küll tagasiastumispalve, mida viimane ei rahuldanud. Esimesena lahkus rahandusminister Tõnis Palts, kes astus 2003. aasta oktoobris ise tagasi, kuna talle alluv maksuamet asus uurima tema väidetavaid maksupettusi. Rahvaliit jäi 2004. aasta aprillis ilma põllumajandusminister Tiit Tammsaarest. Riigireservi viljaröövi tõttu viis Tammsaar samuti Partsile lahkumispalve, mille Parts heaks kiitis. Reformierakonna esimees Andrus Ansip võttis 2004. aasta sügisel Meelis Atonenilt üle majandusministri posti. Atonen astus ise tagasi, sest jäi heitluses riigile soodsate praamiliikluse dotatsioonide pärast alla Saaremaa Laevakompaniile. Kaitseminister Margus Hansonile sai saatuslikuks riigisaladusi sisaldanud portfell, mille ta lasi ära varastada. 2004. aasta novembrist kuulus kaitseministri portfell Jaak Jõerüüdile.
Kriis valitsuses sai alguse 8. veebruaril 2005, kui peaminister Parts tegi ootamatult president Rüütlile ettepaneku vabastada välisminister Kristiina Ojuland usalduse kaotuse tõttu ametist. Põhjuseks oli päev varem esitatud kaitsepolitsei aruanne, mis tõi välja välisministeeriumis riigisaladustega ümberkäimisel valitseva korralageduse. Dokumente oli kadunud ka Ojulandi ministriks oleku ajal, varem oli Ojuland seda eitanud. Ojulandi vahetas välja Rein Lang. Juunis toimunud 2004. aasta Euroopa Parlamendi valimised näitasid, et peaministri partei on kaotanud kogu usalduse ning valitsuskriis jätkus.
2. septembril toimusid Lihula vallas sündmused, mille eest jäi avalikkuse silmis süüdi Juhan Parts isiklikult. Vallavanem Tiit Madisson püstitas valla territooriumil mälestusmärgi, mida tuntakse Lihula monumendi nime all. Mälestusmärk kujutas endast SS-vormis sõdurit. Õhtul, kui pimedaks läks, tulid valitsuse käsul sammast maha võtma päästeamet ja politsei. Ettevõtmist turvasid koerte ja kumminuiadega politseinikud, kuid selle kiuste hakkasid üritusest nördinud kohalikud sambalammutajaid kividega pilduma. Politsei ähvardas neid seepeale pisargaasiga. Taastatud Eesti Vabariigis ei olnud varem rahva vastu avalikku vägivalda kasutatud.
Märtsi alguses otsustasid Reformierakond ja Rahvaliit umbusaldada Res Publica justiitsministrit Ken-Marti Vaherit, mille tingis plaan hakata kasutama mõõdikuid korruptantide tabamiseks. Riigikogu umbusaldas 54 poolthäälega justiitsminister Ken-Marti Vaherit, pärast hääletust ütles peaminister Juhan Parts, et astub tagasi. 24. märtsil 2005 andis Juhan Parts president Arnold Rüütlile oma tagasiastumispalve ning Juhan Partsi valitsus astus tagasi.