Mahajaana

Varase mahajaana seisukohad

Varased mahajaana ideed puudutavad eelkõige nelja valdkonda, millest kõik on vaadeldavad reaktsioonina varaste koolkondade seas toimunud arengusuundadele.
Esiteks, abhidharma õpetus. Ühed varasemad mahajaana suutrad, "Ületava mõistmise suutrad", eitavad abhidharmas esitatud väidet, et dharmadel (jagamatutel osakestel) on mingi viimase astme eksistents, reaalne iseolemine. Mahajaanas käsitletakse dharmasid olemuslikult tühjana, eriti selgelt väljendub see tühjusekontseptsioon Südasuutras.
Teiseks, Buddha staatuse teisenemine. Mahajaana loogika järgi ei tähendanud Buddha nirvaanasse vaibumine seda, et teda ei oleks enam tavainimese seisukohalt olemas, Buddha olemasolu on endiselt võimalik mõtluses tajuda näiteks teda kujustades. Lisaks hakati mahajaanas tunnustama oluliselt suurema arvu buddhade ja bodhisattvate olemasolu.
Kolmandaks, ilmalike ja vaimulike vahekorra muutus. Mahajaanas rõhutatakse varasemate koolkondadega võrreldes enam ka ilmikute võimet vaimsel teel edusamme teha. Ilmikute võimekuse rõhutamise parimaks näiteks on majaperemehest bodhisattva Vimalakīrti, kellest jutustatakse "Vimalakīrti õpetuse suutras". Samas ei ole see väide theravaada seisukohast päris täpne, kuna ka originaalõpetus sisaldab rohkelt suuniseid ilmikutele.
Neljandaks, oskuslikud vahendid. Mahajaanas on oluliseks kontseptsiooniks "oskuslikud vahendid" (sanskriti k. upāya), mis seisneb tõdemuses, et õpetamisviiside ja käitumisreeglite antav kasu on suhteline sõltudes vastuvõtja arengutasemest ning seetõttu on vajalik õpetust eri indiviididele kohandada.

Bodhisattva ja ületavad toimingud

Theravaada koolkonnas nimetatakse bodhisattvaks eelkõige Buddha Šākjamunit enne tema lõplikku virgumist, kuid ka teisi, kes on asunud virgumise teele.
Mahajaanas hakati bodhisattvateed nägema kõikide inimeste jaoks kättesaadava vaimse praktikana ja loodi oma süsteem selle teostamiseks.
Mahajaanas hakati uut bodhisattvateed, mis päädib buddha seisundiga, pidama kõrgemaks arahandi teest kõrgemaks; vahe tegemine arahandi ja buddha virgumise vahel esineb juba Buddha originaalõpetuses, kuid mahajaanas hakkas seda rõhutama.
Theravaada seisukohast pole Buddha kunagi bodhisattva teed õpetanud, see pärineb hilisematest mahajaana suutratest, kus bodhisattvatee õpetus on pandud Buddha suhu. Kuna Buddha pole kunagi õpetanud bodhisattva teed, ei saa ta olla ka õpetanud, et bodhisattva  tee on arahandi teest kõrgem.
Mahajaana seisukohast võib seda uuendust vaadelda soovina taastada kaastunde olulisus Buddha õpetuses, mis oli budismi arenedes pisut tagaplaanile jäänud: bodhisattva motivatsiooniks on vabastada kannatustest kõik olendid, seetõttu soovib ta saada buddhaks, sest buddhana on tal piisavalt teadmisi ja vahendeid võimalikult paljude olendite aitamiseks.
Bodhisattvat iseloomustavad kolm omadust: sügav duaalsust ületav mõistmine, kõikehõlmav kaastunne ja virgumismeel (sanskriti k. bodhicitta) ehk soov saada buddhasks, selleks, et vabastada kõik olendid sansaarast.

Buddhaloomus

"Buddhaloomus" tähistab igas elusolendis peituvat võimet saada tulevikus buddhaks. "Lootossuutra" kümnendas peatükis väidetakse, et buddhasus on kättesaadav kõikidele elusolenditele, ka nendele, kes on pannud toime eriti raskeid kuritegusid, nagu Devadatta. Sarnast ideed kannab ka õpetus tathāgatagarbha'st (sanskriti k. "nõndaläinu [=Buddha] loode/üsa").

Ekayāna ehk ühe sõiduki õpetus

Ekayāna õpetus esineb mitmetes mahajaana suutrates, muuhulgas "Lootossuutras", Śrīmālādevī siṃhanāda sūtra's, Tathāgatagarbha sūtra's, Aṅgulimālīya sūtra's ja Mahāparinirvāṇa sūtra mahajaana versioonis.
Hilisema päritoluga mahajaana koolkonna poolt koostatud "Lootossuutras" esineva ekayāna õpetuse kohaselt olevat Buddha õpetanud kolme virgumisele viivat teed, milleks on śrāvaka (sanskriti k. "kuulaja") tee, pratyekabuddha tee ja bodhisattvatee. Buddha õpetuse ülimaks sihiks selle kohasel olla ülima täieliku virgumise (sanskriti k. anuttarā saṃyaksaṃbodhi) ehk buddha seisundi saavutamine, milleni viib bodhisattvatee; kahte ülejäänud teed õpetatakse vaid nendele, kes ei ole kohe võimelised bodhisattvateed järgima. Sellest tulenevalt ei käsitleta seal ekayāna õpetuse kohaselt arahandi arengu ülempiirina: arahandid jätkavad oma teed bodhisattvatena kuni ülima täieliku virgumise saavutamiseni. Antud õpetuses toodud seisukohad pole aga kooskõlas Buddha originaalõpetusega.

Ajalugu

Esimesed mahajaana suutrad tekkisid ilmselt 2.-1. sajandil e.m.a., kuid väliselt eradliseisva vooluna võib mahajaanast rääkida ehk alates 4. sajandist m.a.j. Esimeste mahajaana suutrate loomisaega 2. sajandil e.m.a. – 2. sajandil m.a.j. nimetatakse varajaseks mahajaanaks. Kesk-mahajaanas 2.-5. sajand kujunesid välja filosoofilised koolkonnad. Hilis-mahajaanaks nimetatakse perioodi 6.-12. sajandini. Viimase perioodi üheks mõjukamaks tekstiks on Šāntideva "Bodhitšarjāvatāra", kuid sel ajal kujunes ka välja budistlik tantrism ehk vadžrajaana ja pandi kirja tantrad.
Meie ajaarvamise esimestel sajanditel levis budism peamiselt mahajaana kujul Hiinasse ja sealt edasi Koreasse, Jaapanisse ning Vietnami. 7. sajandil jõudis mahajaana budism Tiibetisse ja sealt Mongooliasse ning Venemaale.