Avaari khaaniriik

Saabumine Euroopasse

Aastal 557 saatsid avaarid saatkonna Konstantinoopolisse, mis tähistab nende esimest kontakti Bütsantsiga – oletatavasti Põhja-Kaukaasiast. Kulla eest lubasid nad allutada "sõnakuulmatud inimesed" bütsantslaste nimel. Nad vallutasid ja liidendasid erinevaid rändhõime – kutriguri bulgaarid, onoguri või utiguri bulgaarid ja sabiirid – ning võitsid ante. Aastaks 562 kontrollisid avaarid Doonau alamjooksu alasid ja steppe Mustast merest põhja pool. Ajaks, kui nad saabusid Balkani poolsaarele, moodustasid avaarid umbes 20 000 ratsaniku ebaühtlase rühma. Pärast seda, kui Bütsantsi keiser Justinianus I nad ära ostis, liikusid nad loode suunas Germaaniasse. Siiski peatas frankide vastupanu avaaride laienemise selles suunas.
Otsides rikkalikke karjamaid nõudsid avaarid esialgu maad Doonau jõest lõunas tänapäeva Bulgaarias, kuid bütsantslased keeldusid, kasutades oma kontakte göktürkidega ähvardusena avaaride agressiooni vastu. Nad pöörasid oma tähelepanu Pannoonia tasandikule ja selle pakutud looduslikule kaitsele. Kuid Pannoonia tasandikul elasid sel ajal gepiidid. Aastal 567 sõlmisid avaarid liidu langobardidega – gepiidide vaenlastega – ja koos hävitasid nad enamuse gepiidide kuningriigist. Siis veensid avaarid langobarde kolima Põhja-Itaaliasse, see sissetung tähistas viimast germaanlaste suurkolimist Suure rahvasterändamise ajal.
Jätkates oma edukat poliitikat pöörata erinevad barbarid üksteise vastu, veensid bütsantslased avaare ründama sklaviine Väike-Sküütias; nende maa oli rikas ja seda ei oldud varem vallutatud. Pärast suurema osa sklaviinide maa laastamist tulid avaarid Pannooniasse tagasi, kui paljud khaani alamad olid deserteerinud Bütsantsi keisri juurde. 600. aastaks olid avaarid rajanud nomaadliku suurriigi, mis valitses paljude rahvaste üle ja ulatus tänapäeva Austriast läänes Musta mere – Kaspia stepini idas.

Varajane avaari periood (580–670)

Umbes 580. aastaks kehtestas avaari khaan Bajan I ülemvõimu enamuse slaavi, hunni-bulgaari ja germaani hõimude üle, kes elasid Pannoonia tasandikul. Kui Bütsants ei suutnud abiraha maksta või avaari palgasõdureid palgata, rüüstasid avaarid selle Balkani poolsaare territooriume. Menander Protektori järgi juhatas Bajan 10 000 kutriguri bulgaari armeed ja rüüstas aastal 568 Dalmaatsiat, lõigates tõhusalt ära Bütsantsi maaühenduse Põhja-Itaalia ja Lääne-Euroopaga. Aastaks 582 olid avaarid vallutanud Sirmiumi, tähtsa kindluse Pannoonias. Kui bütsantslased keeldusid suurendamast abiraha, nagu küsis Bajani poeg ja järglane Bajan II (aastast 584), jätkasid avaarid Singidunumi ja Viminaciumi vallutamisega. Nad said tagasilöögi Maurikiose Balkani-kampaania ajal 590. aastatel. Pärast kaotusi oma kodumaal jooksid mõned avaarid aastal 602 bütsantslaste poolele üle, kuid keiser Maurikios otsustas mitte naasta koju, nagu oli kombeks. Ta säilitas armeelaagri Doonau taga üle talve ja tekkinud raskused põhjustasid armeemässu. See andis avaaridele hädasti vajalikku leevendust. Järgnenud kodusõda tekitas Pärsia sissetungi ja pärast 615. aastat nautisid avaarid vabu käsi kaitsetul Balkani poolsaarel. Nad katsetasid aastal 610 sissetungi Põhja-Itaaliasse. Pidades läbirääkimisi keiser Herakleios I-ga Konstantinoopoli müüride all, käivitasid avaarid üllatusrünnaku, rüüstasid äärelinnu ja võtsid 270 000 vangi. Siiski ei suutnud nad aastal 617 linna vallutada. Maksed kullas ja kaupades jõudsid rekordsummani 200 000 solidust veidi enne 626. aastat.
Aastal 626 nurjus Konstantinoopoli piiramine avaaride-sassaniidide ühisväega. Pärast seda kaotust avaaride prestiiž ja võim langesid. Bütsantslased ja frangid on dokumenteerinud sõja avaaride ja nende lääneslaavlastest vasallide, vendide vahel. 630. aastatel kasvatas esimese ajalooliselt tuntud slaavi ühiskonnakorralduse, Samo hõimuliidu või Samo riigi valitseja Samo oma võimu maade üle khaaniriigi põhja- ja lääneosas avaaride arvelt, valitsedes kuni oma surmani aastal 658.
Umbes samal ajal Samo riigiga juhtis suurkhaan Kubrat Dulo dünastiast edukat ülestõusu avaaride võimu lõpetamiseks Pannoonia tasandiku üle; ta rajas selle, mida bütsantslased kutsusid Patria Onoguria, "onoguride kodumaa" või Suur-Bulgaaria. Kodusõda, arvatavasti pärilusvõitlus Onogurias avaari/kutriguri bulgaari ühendvägede ja Kubrati utiguri bulgaari vägede vahel möllas aastatel 631 ja 632. Avaari/kutriguri vägede võim purunes ja avaarid läksid Patria Onoguria kontrolli alla. Fredegari kroonikas on kirjutanud, et 9000 avaari/kutriguri bulgaari otsisid varjupaika ja põgenesid tänapäeva Baierisse, kuid tapeti frankide kuninga Dagobert I poolt. Mõned jäid Onoguriasse – nendest on Transilvaanias säilinud teateid veel Menumoruti ajast 895. aasta paiku. Pärast khaan Kubrati surma võitlesid nad kontrolli eest, mis viis Ongali lahinguni, kus utigurid suruti lõunasse. Need, kes jäid Transilvaania ja Ukraina vahele, assimileeriti kasaaride poolt, samas kutrigurid laiendasid oma kontrolli põhja poole Volga jõeni, kus tekkis Volga Bulgaaria riik.

Keskmine (670–720) ja hiline (720–804) avaari periood

Samo surmaga läksid mõned slaavi hõimud taas avaaride võimu alla. Khaan Kubrat suri aastal 665 ja tema järglaseks sai Suur-Bulgaaria khaan Batbajan. Aastaks 670 lõhkusid kasaarid bulgaari konföderatsiooni ühtsuse, sundides mõned utiguri bulgaarid oma pealinna läände kolima. Ungari piltkroonikast on lugeda, et aastal 677 oli ennast Pannoonias otsustavalt kehtestanud "Hungar"/(onoguri bulgaari) rahvusrühm. Miracula Sancti Demetrii järgi sundis avaari-slaavi liit Põhja-Karpaatiast bulgaarid lõunasse läbi Lääne-Onoguria (Sirmium) minema umbes samal ajal, kui Ongali lahing Ida-Karpaatidest lõunas aset leidis. Uut rahvuselementi tähistavad juukseklambrid patsidele, kaardus, ühe teraga saablid, laiad, sümmeetrilised vibud tähistavad keskmist avaari-bulgaari perioodi (670–720). Onoguri bulgaarid Lääne-Onoguriast (Sirmium) pagendatud Kuberi juhtimisel liikusid lõunasse, asudes tänapäevasesse Makedoonia piirkonda. Onoguri/utiguri bulgaarid, keda juhtis khaan Asparuh – khaan Terveli isa – asusid püsivalt piki Doonaud (u 679–681), laiendades Esimest Bulgaaria tsaaririiki Onogurist alates. Kuigi Avaari khaaniriik oli kahanenud pooleni oma esialgsest suurusest, tugevdas uus avaari-slaavi liit oma võimu Pannoonia tasandiku keskosast läänes ja laiendas oma mõjusfääri läände Viini tasandikule. Tekkisid uued piirkondlikud keskused, nagu need, mis Ozora ja Igar juures – Fehéri krahvkond Ungaris. See tugevdas avaaride võimubaasi, kuigi enamus Balkani poolsaarest oli nüüd slaavi hõimude käes, kuna ei avaarid ega bütsantslased suutnud kinnistada kontrolli.
Keskmise ja hilise perioodi khaaniriik oli kultuurilise sümbioosi produkt slaavi ja turgi elementide vahel, kus slaavi keel oli lingua franca või kõige levinum keel.
7. sajandil avas Avaari khaaniriik ukse slaavi demograafilisele ja keelelisele laienemisele Aadria ja Egeuse mere piirkondadesse.
8. sajandi alguses ilmus Pannoonia tasandikule uus arheoloogiline kultuur. Mõned teooriad, sealhulgas arheoloog Gyula László "topeltvallutuse" teooria, omistavad selle uute asunike saabumisele, nagu varajased madjarid, kuid see on veel vaidlusküsimus. Ungari arheoloogid Laszló Makkai ja András Móczy omistavad selle kultuuri avaaride sisemisele arengule, mis tekkis bulgaari emigrantide integreerimisest eelmisest 670. aastate põlvkonnast. Makkai ja Mócsy järgi "arenes hilise avaari/bulgaari perioodi materiaalne kultuur – kunst, rõivad, varustus, relvad – iseseisvalt nendest uutest alustest". Paljud piirkonnad, mis olid kord olnud Avaari khaaniriigi tähtsad keskused, olid kaotanud oma tähtsuse, kui uued esile kerkisid. Kuigi avaaride materiaalne kultuur, mida leidub pea igal pool Balkani poolsaare põhjaosas, võib näidata avaaride esindatust, näitab see arvatavasti sõltumatute slaavlaste esindatust, kes olid omaks võtnud avaaride tavad.

Kokkuvarisemine

Avaaride võimu järkjärguline kahanemine kulmineerus kiire langusega kümne aasta jooksul. Rida frankide kampaaniaid 790. aastatel, mida juhtis Karl Suur, lõppesid Avaari riigi vallutamisega, enamuse Pannoonia võtmisega Tisza jõeni. Avaaride okupatsioon lõppes, kui slaavi-horvaadi vägi vürst Vojnomir juhtimisel ja frankide abiga käivitas aastal 791 vasturünnaku. Pealetung oli edukas ja avaarid aeti Pannoonia Horvaatiast välja. Karl Suur võttis teise suure võidu avaaride vastu aastal 796. Üks Karl Suure poegadest vallutas suure kindlustatud laagri, mida kutsuti "Ring" ja milles oli palju saaki avaaride varasematest kampaaniatest.
Annales Regni Francorum järgi hakkasid avaarid alates 796. aastast frankidele alluma. Laul "De Pippini regis Victoria Avarica", mis tähistab avaaride kaotust Pippini kätte aastal 796, elab veel. Frangid ristisid palju avaare ja integreerisid nad Frangi riiki. Kasvav arv arheoloogilisi tõendeid Doonau taga eeldab samuti avaari rahvastiku paiknemist Pannoonia tasandikul 9. sajandi lõpul. Aastal 804 vallutas Esimene Bulgaaria tsaaririik avaaride kagupoolsed Transilvaania maad ja Pannoonia kaguosa kuni Doonau keskjooksuni ja paljud avaarid said Bulgaaria tsaaririigi alamateks. Khaan Theodorus, ristitu, suri pärast Karl Suurelt aastal 805 abi palumist; tema järglaseks sai khaan Abraham, kes ristiti kui uus frankide vasall ja sellest nimest üksi ei tuleks järeldada, et ta oli kabar, mitte pseudoavaar. Abrahami järglane oli Tudun Isaac, kellest on vähe teada. Frangid võtsid avaaride maad oma kontrolli alla kui sõjaväelise margi. Pannoonia mark – Avaari margi idaosa – anti slaavi vürst Pribinale, kes rajas aastal 840 Balatoni vürstkonna. See eksisteeris kuni jagamiseni Kärnteni ja Idamargi vahel aastal 871.
Pohli järgi on avaaride esinemine Pannoonias kindel aastal 871, kuid seejärel pole seda nime kroonikute poolt enam kasutatud. Kuigi Regino kirjutas neist aastal 889. Kasvav arv arheoloogilisi tõendeid Doonau taga eeldab samuti avaari rahvastiku paiknemist Pannoonia tasandikul 9. sajandi lõpul. Arheoloogilised leiud viitavad olulisele hilisele avaaride esinemisele Suurel Ungari tasandikul, siiski on raske määrata nende õiget kronoloogiat.
Bütsantsi ürikud märgivad 9. sajandil avaare kui olemasolevat kristlikku rahvastikku. Avaarid olid juba põlvkondi segunenud palju arvukamate slaavlastega ja sattusid hiljem võõrvalitsejate, nagu frangid, Bulgaaria ja Suur-Määri riik, võimu alla. Avaarid piirkonnas, mis tuntud kui solitudo avarorum – praegu Alföld – hääbus kolme põlvkonna jooksul. Nad ühinesid aeglaselt slaavlastega, et luua kakskeelne turgi-slaavikeelne rahvas, kes allutati frankide ülemvõimu alla; sissetungivad madjarid leidsid selle segarahva 9. sajandi lõpul. 950. aasta paiku kirjutatud De Administrando Imperio ütleb selgelt, et avaari rahvas esines tänapäeva Horvaatia piirkonnas.