Raul Meel

Elu ja looming

Raul Meel esindab 1970.—1980. aastate eesti kunstiuuenduse radikaalset tiiba ning teda tuntakse eesti kunsti kõige nimekama autodidakti ja autsaiderina.
Meel õppis 1959—1964 Tallinna Tehnikaülikoolis (TPI) elektriinseneriks ja tehniline taust andis talle kunsti suhtes teistsuguse vaatenurga. Kui Meel 1968. aastal liitus eksperimenteeriva kunsti ringkonnaga, kes tolereeris tema masinakirjaluuletusi, hakkas ta tajuma oma ühisosa Lääne 1960.— 1970. aastate avangardkunsti mõttesuunaga. Meelest kujunes lühikese ajavahemiku jooksul Eesti tuntuim neoavangardi esindaja, kelle kunstikeeled haakusid minimalismi ja kontseptualismiga, mida riigis, kuhu Eestis tollal kuulus, püüti kõigi vahenditega keelustada. Meele loomingut saame seetõttu käsitleda poliitilise diskursusena, mis rõhutab erinemist, antagonistlikku vastandumist valitsevale kunstisüsteemile. Meele soov rääkida üht keelt Lääne kunstiuuendusega tähendas lahtiütlemist tavapärastest, Eesti kunstisüsteemist endast välja kasvanud võimalustest ja tähistajatest. Meele kunstivahenditel puudus ühine mõõt valitseva süsteemiga, veelgi enam — ta kasutas vahendeid ja meetodeid, mis kujutasid ohtu nii kunstitraditsioonidele kui ka valitseva diskursuse elementidele. Eriti radikaalset mõju avaldas seeriaprintsiibi rakendamine, mis võttis teoselt unikaalsuse ja ainukordsuse. Sama vastuvõtmatuks osutus Meele otsus vahetada pildile toetuv ikoonilik kujundikeel välja teksti vastu, mis lõhkus pildi struktuuri. Meele kunstidiskursust pole lihtne kirjeldada — see on hübriidne, hõlmates avangardkunsti kaanoni eri tahke.
Meel oli samuti esimene eesti kunstnik, kes pälvis laiema rahvusvahelise tunnustuse ja võttis oma töödega osa Euroopa avangardkunstile orienteeritud näitustest. Kui ühiskondlik järelevalveaparaat ei suutnud takistada Meele tegevust kunstnikuna, võeti seda jõulisemalt kontrolli alla tema avalikud väljundid. Meel jäi ilma õigusest registreeruda vabakutseliseks kunstnikuks, tal puudus luba esineda näitustel, osta endale kunstitegemiseks vajalikke vahendeid või avaldada konkreetse luule käsikirju. Meel ei saanud viisat, et külastada näitusi, kus tema töid eksponeeriti, ning jäi ilma preemiarahadest, mida oli pälvinud. Meel elas kaksikelu — ta oli tavaline nõukogude teenistuja ja töötas kakskümmend aastat, 1962—1987 (v.a kolm aastat sõjaväge), vedelainemahutite tareerijana Eesti NSV Kohaliku Tööstuse Ministeeriumi Projekteerimise, Tehnoloogia ja Kujunduse Instituudis. Palgatöö ja stressirohked suhted kunstiavalikkusega ei suutnud aga teda takistada oma kunstnikukarjääri ülesehitamisel ja rohkete teoste loomisel.
Meel liitus rahvusvahelise konkreetse luule suunaga 1968. aastal, kui seda oli reforminud paradigma muutus ja see suundumus orienteerus lugeja osalusele interaktiivse kujundi loomises. Konkreetse luule kõrgaeg langes 1960. aastaisse ning seda perioodi iseloomustas traditsioonilise luule osakaalu marginaliseerumine ning kunsti ja graafilise disaini osatähtsuse kasv. 1960. aastatel loodud konkreetset luulet on nüüdisajal sageli kõrvutatud korporatsioonide logoga.
Raul Meele positsioon masinakirjaluuletuste autorina ei tunnista tüpoloogilisi piire. Ta ammendas otsekohe konkreetse luule positsioonid ja kujundas variantide rohkust viisil, et töötas sammhaaval läbi terve konkreetse luule strukturaalse karkassi. Meele masinakirjaluuletused hõlmavad kõiki teadaolevaid esitustavasid. Selliseid, mis põhinevad suvalistel tähtedel ja mida Meel kasutas vahendina üsna lõdvalt vormistatud abstraktsioonide loomisel. Meelt võiks nende põhjal võrrelda lingvistikaga, kes usub sõnade tekke juhuslikkusesse.
8. mail 2014 kinkis Raul Meel Kumu kunstimuuseumis toimunud näituse „Raul Meel. Dialoogid lõpmatusega” avamisel muuseumile kõik näitusel väljas olevad kunstnikule kuuluvad teosed. Selline kingitus Eesti Kunstimuuseumile on esmakordne.

Isiklikku

Tema abikaasa oli aastatel 1962–1970 arhitekt Aino Asszonyi. Tema abikaasa alates 14. märtsist 1975 on kirjanik Mari Saat.