Riia ajalugu

Asustus muinasajal

Tulevase Riia kohale tekkis asustus 10. sajandil. 12. sajandil ja linna rajamise ajal paiknes seal kaks küla: üks tolleaegse Riia järve kaldal praeguse Alberti väljaku kohal, teine tolleaegsel Daugava rannal praeguse Peldu tänava kandis. Arheoloogilised leiud viitavad, et lisaks liivlastele on seal elanud ka kuralasi, võndlasi, semgaleid ja slaavlasi. Nüüdse Riia toomkiriku kohal oli kalmistu. Riia järveks kutsutud kunagises Daugava jõeharus asus looduslik sadam Daugaval kulgeval kaubateel, mis ühendas Idamaid Skandinaavia ja Lääne-Euroopaga.
1184. aastal saabus Bremenist pärit ja Daugava suudmes kaubandusega tegelevate saksa kaupmeeste kutsel Liivimaale Ükskülasse preestriks ja misjonitööd läbi viima augustiinlaste mungaordu liige Meinhard, kelle tegevust toetas ka Rooma-katoliku kiriku Bremeni-Hamburgi peapiiskopkond, mis oli juba pikaajaliselt seotud kirdepoolsetele aladele ristiusu levitamisega. 1186. aastal Bremeni peapiiskopi Hartwig II poolt vastloodud Üksküla piiskopkonna piiskopiks pühitsetud Meinhardi tegevus erilisi tulemusi siiski ei toonud. Pärast tema surma 1196. aastal piiskopiks saanud Berthold sai järgmise Rooma paavsti Coelestinus III toetuse ristisõdijate kasutamiseks Liivimaa ristiusuliste kaitsmiseks ja apostaatide karistamiseks, kuid praktikas hakati neid kasutama ka mittekristlaste ristiusku sundimiseks. Berthold tapeti vägivaldsele ristiususamisele vastu olnud liivlaste ja piiskopi ristisõdijate vahel tulevase Riia linna asukohal toimunud lahingus liivlase Ymauti poolt 1198. aastal.

Linna asutamine

Järgmine Üksküla piiskop Albert, senine Bremeni toomhärra, sai ristisõdijate kasutamiseks lisaks paavstile ka Saksa-Rooma riigi keisri Philippi toetuse. 1200. aastal saabus ta 23 laevaga Liivimaale, kus sundis liivlased endaga rahu sõlmima ja talle pantvange andma. Samal aastal määrati kindlaks ka linna rajamise koht Riia jõe suubumiskohas Daugavasse. Alberti juhtimisel alustati linna ehitamist 1201. aasta suvel. Ta andis ühe kolmandiku sellest 1202. aastal asutatud Mõõgavendade ordule tänuks abi eest piiskopivõimu kaitsel ja liivlaste maa vallutamise eest, kuhu linn rajati. Kuna Liivimaa piiskopil ei olnud ilmalikku võimu, korraldasid elu linnas Mõõgavendade ordu ja hiljem auväärsetest linnakodanikest valitud Riia raad. Linn asetses Daugava jõe paremal kaldal, Daugava jõe suudmesse aga rajati kindlustatud ja tänapäevaks Riia linnaga liidetud Daugavgrīva asula, kus asus Dünamünde klooster ja hiljem oli ametis Dünamünde komtuur.
Pärast Riia piiskopilinnuse rajamist viis Albert Liivimaa piiskopi residentsi Ikšķilest üle paremini kaitstud Riia linna ning senine Ikšķile ehk Üksküla piiskopkond sai Riia piiskopkonna nimetuse, kuid säilitas alluvuse Bremeni peapiiskopkonnale. Aastaks 1206 alistas ta Mõõgavendade ordu jõududega liivlased ja 1208. aastaks latgalid. 1209 vallutasid Jersika linnuse Riia piiskopi ja Mõõgavendade ordu rüütlid ja Jersika vürstist Vissevaldest sai piiskop Alberti vasall.

Vene-Liivi sõda

Aastatel 1558–1583 Vana-Liivimaa aladel toimunud Liivimaa sõja algetapi Vene-Liivimaa sõja lõpul Poola-Leeduga Vilniuse pakti sõlmimisega novembris 1561, sekulariseeriti Liivimaa ordu valdused Kuramaal ja Riia peapiiskopkond, Riia peapiiskop Wilhelm von Hohenzollern säilitas kuni oma surmani 1563. aastal küll tiitli, ent mitte ilmaliku võimu ning Poola kuningas Zygmunt II Augusti valduses oli Lõuna-Liivimaa ja kuninga vasallsõltuvuses Kuramaa hertsogi Gotthard Kettleri valduses: Kuramaa ja Zemgale hertsogiriik, ainsana keeldus Poola-Leedu ülemvõimust ja kaitsest Riia linn.

Rootsi-Poola sõjad

Aastatel 1600–1611 toimunud Rootsi-Poola sõjas piirasid Rootsi väed kaks korda edutult Riia linna, kuid ei suutnud linna vallutada.
Sõjategevuses aastatel 1617–1618, 1617. aasta juunis saabusid Rootsi väed Väina jõe suudmesse nelja Rootsi sõjalaevaga ning võtsid Väina jõe suudmes asunud Daugavgriva kindluse Wolmar Farensbachilt üle. Juuli lõpul saabus laevadega umbes 2000-meheline Rootsi vägi, kes ei julgenud aga hästi kindlustatud Riia kindlust rünnata, vaid purjetas Pärnu alla ja sundis linna mõnepäevase piiramise järel, 11. augustil kapituleeruma. Rootsi väed okupeerisid Liivimaa ranniku, Grobinast Pärnuni. 18. augustil vallutati Salatsi ning hilissuvel kontrollisid Rootsi väed peaaegu kogu Liivimaad, välja arvatud Riia linna.
1621.–1625. aasta Poola-Rootsi sõjas piirasid Rootsi väed linna feldmarssal Herman Wrangeli ja Rootsi kuninga Gustav II Adolfi juhtimisel. Piiramise ajal ehitati linna pommitamiseks ja piiramisvägede kaitseks Poola vägede eest, Torņakalnsi Daugava taguse punase torni juurde kindralmajor Samuel Cockburni poolt Cobroni fort. Riia linn alistus piiramisele 15. septembril. Rajatud Cobroni forti täiendati 1631. aastal hollandi bastionisüsteemi kohaselt veel 4 bastioni, ühe poolbastioniga ja ümbritseti kolmest küljest vesitõketega ning muudeti Riia kaitsesüsteemi etteulatuvaks kaitserajatiseks. 1621. aastal läks Riia nagu kogu Liivimaa Rootsi kuningriigi koosseisu ja uuesti kehtestati usundina protestantism. Selsamal aastal sai linna raad Lemsalu kihelkonnas patronaadiõiguse. Rootsi kuningas Gustav II Adolf muutis Püha Jakobi kiriku Rootsi garnisoni luteri kirikuks, kuid pärast 1710. aastat sai Jakobi kirik Vene krooni kirikuks.

Riia Venemaa keisririigi Liivimaa kubermangus

1710. aastast kuulus Riia Venemaa keisririgi võimu alla. Formaalselt kinnitas selle Nystadi rahuleping, mis sõlmiti 1721. aastal. Uusikaupunki rahulepingu järgi sai Venemaa Rootsilt Liivimaa, Eestimaa, Ingerimaa ja osa Laadoga järvest läänes asuvast Karjala maakitsusest koos ja Viiburi lääni osaga ning linnad Riia, Dünamünde, Pärnu, Tallinna, Tartu, Narva, Viiburi, Käkisalmi ja muude eelpoolnimetatud provintside linnade, kindluste, sadamate, asulate, distriktide, randadega.
Liivimaa, Põhja-Läti osa liitmisel Venemaa keisririigiga moodustati 1719. aastal Riia kubermang, mille keskus oli Riia linn.
1736. aasta septembris alustas Riias jutlustusi Riia Jakobi kirikus vendade koguduse ehk hernhuutlaste liikumise rajaja krahv Nikolaus Ludwig von Zinzendorf.

Asehaldusaeg

Venemaa keisrinna Katariina II 1775. aasta ukaasiga ühtlustati Venemaa ja Balti kubermangude halduskorraldust. Riia kubermangu asemele moodustati 1783. aastal vastavalt Venemaal 1775. aastast sisse seatud uue halduskorralduse seaduse alusel Riia asehaldurkond, mille juhiks oli Eestimaa kubermangu ja Riia kubermangu kindralkuberner George Browne.
1783. aastal loovutas Kuramaa hertsogiriigi hertsog Peter von Biron kaubanduslepingu alusel maa-alad Daugava jõe läänekaldal Sloka järveni (Bolderāja, Dole, Olaine, Katlakalns) Venemaa keisririigile ning liideti Riia kreisi aladega, Riia linnasarasse ehk patrimoniaalpiirkonda. Aladest kujunesid hiljem Riia linna Daugava jõest lääne pool asuvad eeslinnaosad Kurzeme ja Zemgale.
1783. aastal, pärast Venemaa keisrinna Katariina II alustatud haldusreforme Balti kubermangudes, lammutati Liivimaa kindralkuberneri George Browne käsu kohaselt osa Riia lossi ruume, et ehitada Liivimaa kubermanguvalitsuse jaoks avaramaid ruume. Ümberehitus- ja juurdeehitustööd kestsid lossis kogu 19. sajandi jooksul.
Uus halduskorraldus muutis Liivimaa Venemaa sisekubermanguks. Mitmeid maakondi tehti väiksemaks ja moodustati uusi: Riia ja Võnnu kreisi osadest moodustati Valga kreis. 1796. aastal kaotas Venemaa keiser Paul I Riia asehaldurkonna ja taastas Balti erikorra Eesti- ja Liivimaa kubermangudes.

Napoleoni sõjad

1801. aastal Napoleoni sõdade ajal moodustati Venemaa keisririigi piiriäärsetes kubermangudes uuesti kindralkubermangud, Liivi-, Eesti- ja Kuramaa kindralkuberner oli ühtlasi ka Riia sõjakuberner.
1812. aastal, Napoleoni sõjakäigu ajal Venemaale 1812. aasta Isamaasõjas, tungisid Kuramaale Prantsusmaa liitlasest Preisimaa kuningriigi, Baieri kuningriigi ja Vestfaali kuningriigi ja Varssavi hertsogiriigi väeüksused Jacques MacDonaldi ja Johann Yorcki juhtimisel, mis hõivasid juuli esimesel poolel enamiku Kuramaa kubermangust ja ähvardasid ka Riia linna. Vägede lähenemisel Riiale lasi Riia kindralkuberner ja Eestimaa, Liivimaa ning Kuramaa kubermangu tsiviilülemjuhataja Magnus Gustav von Essen põletada Riia eeslinnad. Tugeva tuule tõttu väljus tuli kontrolli alt ning jättis hulga linnakodanikke peavarjuta (linna 33 000 elanikust ligi 10 000 jäi koduta).

Areng 19. sajandil

1816. aastal asutati Riia Börsikomitee, 1852. aastal avati hobuomnibussiliin. 1857. aastal arvati Riia Venemaa kindluste nimekirjast välja ning lammutati linna kaitsevallid ja aastatel 1857–1863 ehitati Riia ringteede võrk.
 
1850. aastal alustati ka Riia sadama laiendamist, valmis idakai ja aastatel 1881–1885 ka läänekai. 1852. aastal avati telegraafiliin Riia ja Bolderaja vahel ja 1861. aastast avati gaasivalgustusega tuletorn. Algas ka raudteetransport areng Lätis, ehitati Riia-Daugavpilsi raudtee ja Riia raudteejaam.
1859. aasta kevadel otsustas Riia Börsikomitee avada Riias kõrgema tehnikakooli. Riia Polütehnikum asutati 1862. aastal erakoolina baltisaksa aadli ning Riia ja Jelgava kaupmeeste rahalisel toetusel, Liivimaa kubermangu ja Läänemere kubermangude elanikele tehnilist haridust andev saksa õppekeelega Riia Polütehnikum. Õppejõududeks saabus Saksamaalt ja Šveitsist selliseid nimekaid õpetlasi nagu füüsik August Toepler, geodeet Alexander Beck, elektrimasinaehituse aluste rajajaid Engelbert Arnold, uute sillaarvutusvõtete looja Wilhelm Ritter. Humanitaarharidust kubermangude elanikele anti Tartu ülikoolis. Kuni riigistamiseni 1896. aastal oli õppetegevus saksa keeles, riigistamise järel sai õppeasutus ka uue nime, Riia Polütehniline Instituut. Jelgavas tegutsenud Academia Petrina ei tegutsenud ülikoolina.
1871. aastal avati Riia–Tsaritsõni raudtee ja 1872. aastal ehitati raudteesild üle Daugava jõe, luues sujuva ühenduse Venemaa sisekubermangude ja Riia sadama ning areneva tööstuse vahel. 1898. aastal laiendati Riia sadamat veelgi, et teenindada suurenenud kaubamahtu. Riia sadamal oli transpordiühendus Hamburgi, Stockholmi, Kopenhaageni ja Odessaga. Sajandivahetusel oli Riia Venemaa keisririigi suurim puiduekspordisadam ja 3. kohal keisririigi väliskaubanduskäibelt. Eksporditi lina, kanepit, ehituspuitu, vilja ja imporditi koloniaalkaupu, kivisütt, metalli, kautšukki, puuvilla, põllumajandustehnikat, mineraalväetisi.
1882. aastal avati Riias hobutrammiliiklus ning linna telefonivõrku lülitati esimesed 54 telefoniabonenti. 1894. aastal alustas Riias tegevust Vene-Balti vagunitehas, 1898. aastal Elektrotehnikatehas (hilisem VEFi tehas).
19. sajandi lõpus elas Riias 282 000 elanikku, neist sakslasi – 47%, venelasi – 25%, lätlasi – 23%, juute – 4%, eestlasi – 1%.

Rahvuslik ärkamisaeg

Lätlased muutusid Riia kõige arvukamaks rahvusrühmaks 19. sajandi keskel. Kasvav läti kodanlus muutis Riia lätlaste rahvusliku ärkamise keskmeks. 1868. aastal asutati Riia Läti Selts ja 1873. aastal korraldati esimene Läti laulupidu.

Esimene maailmasõda

Esimese maailmasõja käigus hõivasid Saksa väed 1914–1915 Lõuna-Läti kuni Riiani ning Riia linna 3. septembril (21. augustil vkj) 1917. Sõjategevuse ajal evakueeriti Riiast, mis oli üks Venemaa keisririigi arenenumaid tööstuslinnu, umbkaudu 200 000 elanikku ja 417 linna tööstusettevõtet Venemaa Keisririigi sisekubermangudesse, sh suurtehased Provodnik ja Russo-Balt.
1918. aasta veebruaris alustasid Saksa väed pärast ajutist vaherahu uuesti pealetungi ning vallutasid Läti ja ka Riia linna, jõudes välja Pihkva jooneni.

Läti iseseisvumine

18. novembril 1918 kuulutasid lätlased välja oma iseseisva Läti riigi ja Riiast sai Läti Vabariigi pealinn. Riias moodustati Läti Ajutine Valitsus, mida juhtis Karlis Ulmanis.

Läti SNV

Taganevate Saksa vägede kannul pealetungi alustanud Nõukogude Venemaa Punaarmee vallutas 3. jaanuaril 1919 Riia ning Läti punastest küttidest koosnenud Läti nõukogude kütidiviisi toel kuulutasid Läti bolševikud Riias välja Läti Sotsialistliku Nõukogude Vabariigi, mis oli nende valduses kuni sama aasta 22. maini.
Läti rahvuslikke sõjajõude omamata Läti Vabariigi valitsus nõustus Lätis asuvatest Saksa vägedest ja baltisakslastest ning vene valgekaartlastest moodustatud Landesveeri moodustamisega, kuid 1919. aasta mais-juunis hõivas Landesveer peaaegu kogu Läti territooriumi, mis oli Nõukogude Venemaa poolt hõivamata ja valmistus seal taas välja kuulutama Balti hertsogiriiki.

Bermondtiaad

1919. aasta sügisel liideti säilinud riigisaksa Vabakorpuse ja baltisakslaste maakaitseväe Landeswehr Vene valgekaartlase Pavel Bermondt-Avalov juhtimise ja Läänearmee kontrolli alla ning 1919. aasta septembris ja oktoobris õnnestus Bermondt-Avalovil enda kontrolli alla saada ka Kuramaa. 6. oktoobril 1919 nõudis P. Bermondt-Avalov K. Ulmanise valitsuselt Läänearmee Riiast läbilaskmist selle minekuks rindele enamlaste vastu, 8. oktoobril alustasid P. Bermondt-Avalovi üksused pealetungi Riiale. Mööda Riia-Miitavi kiviteed mööda tungis Riiga Rauddiviis ja mööda mererannikut, Babiti järve juurest alustasid edasimarssi vene väeosad. Suhteliselt nõrgad Läti üksused suruti Olai juures kiiresti tagasi ja Rauddiviisi osad vallutasid Riia eeslinna.
Läti Ajutine Valitsus palus Eestilt sõjalist abi ning Eesti vägede ülemjuhataja kindral Laidoner andis 9. oktoobril Soomusrongide diviisi ülemale käsu, saata Riiga Läti sõjavägede ülemjuhataja käsutusse kaks soomusrongi (Kapten Irv ja nr 2). Soomusrongide Riiga saabumise ajaks olid Läti valitsusasutused linnast juba evakueeritud ning Läti Sõjavägede ülemjuhataja kindral Dāvids Sīmansons, peaminister K. Ulmanis ja välisminister Zigfrīds Anna Meierovics teatasid, et nad on otsustanud Riia maha jätta.
Siiski Läti, Eesti vägede ühisrünnaku ja liitlasvägede missiooni survel pidid P. Bermondt-Avalovi väed Lätist lahkuma.

Iseseisev Läti

11. augustil 1920 sõlmiti Riias Läti ja Nõukogude Venemaa vahel rahuleping.
18. märtsil 1921 sõlmiti Riias pärast Nõukogude-Poola sõja lõppu Poola – Nõukogude Venemaa rahuleping.
Eraldi seadus Riia kui Läti pealinna staatuse kohta võeti vastu alles 3. veebruaril 1931.
1939. aasta oktoobris ja novembris lahkus Riiast Umsiedlungi käigus enamus baltisakslasi.

Teine maailmasõda ja okupatsioonid

Aastatel 1940–1941 ja 1944–1991 oli Läti NSV Liidu poolt okupeeritud ja Riia oli Läti NSV pealinn. 
Teise maailmasõja ajal okupeeris Saksamaa kogu Läti kahe nädala jooksul pärast kallaletungi NSV Liidule ning Riia oli Saksa Riigi poolt okupeeritud Baltimaadel ja Valgevenes moodustatud Ostlandi riigikomissariaadi keskus. 1941. aasta sõjasuvel hävinesid Riias ajaloolised Peetri kirikust, Riia raekoda ja Mustapeade vennaskonna maja. Nõukogude võimu ajal taastati ainult Riia Püha Peetri kirik, raekoda, Mustapeade maja ja sellega liituva Schwabe maja varemed aga lammutati ning hooned ehitati uuesti üles alles 2003. aastaks.
Sõja lõpus, oktoobris 1944 vallutasid Riia taas Nõukogude väed. Nõukogude okupatsiooni ajal oli Riia Balti Sõjaväeringkonna keskuseks ja 1988. aastal alanud Läti iseseisvusprotsessi vastu tegutsenud Riia OMONi tegutsemisbaasiks.
Teistest rahvustest inimeste massilise sisserännu tõttu langes Riias pidevalt lätlaste osakaal (1970. aastal 40,9%, 1979. aastal 38,3%, 1989. aastal 36,5%).
Aastal 1991 sai Riia taas iseseisva Läti Vabariigi pealinnaks.
1990. aastast peetakse Riias II maailmasõjas osalenud ja Läti vabaduse eest võidelnud Läti leegionäride mälestuspäeva.