Louise Bourgeois

Elulugu

Bourgeois’ vanemad Joséphine Fauriaux ja maastikuarhitekt Louis Bourgeois abiellusid 1905. aastal. Juba enne abiellumist sündis neil kaks tütart: esimene suri, teine sündis 1904. aastal 4. märtsil ja sai nimeks Henriette Marie Louise. Bourgeois’ vanemad tegelesid 17.–18. sajandist pärit gobeläänide restaureerimisega. Perekond elas Pariisis. Kui 1911. aasta 25. detsembril sündis Louise Joséphine Bourgeois, sattus ta seega üsna kunstikesksesse õhkkonda. Bourgeois’ meenutab autobiograafilises teoses "Album" isa pettumust, et poja asemel sündis juba kolmas tütar. Ta ütleb, et isa meele pehmendamiseks pandi tütrele tema järgi nimi ning nimega kaasnes ka koorem vastata isa ettekujutusele edukast järeltulijast.
1912. aastal kolis pere Pariisist lõuna poole, linnakesse nimega Choisy-le-Roi. Järgmise aasta 24. jaanuaril sündis Bourgeois’de perre poeg, kellele pandi nimeks Pierre Joseph Alexandre. Louise’i vend osales hiljem II maailmasõjas, kannatas posttraumaatilise stressihäire all ning viibis suure osa hilisemast elust psühhiaatriakliinikus. Pierre suri 1960. aastal.
1915. aastal mobiliseeriti Louise’i isa I maailmasõtta. Louise’i ema külastas oma abikaasat laagrites ning võttis noorema tütre endaga kaasa. Tüdruku jaoks tähendas sõda isa puudumist igapäevaelust, ahastava emaga kaasas käimine aga kohtumisi haavatud sõduritega ning lähedast vaadet sõjakoledustele. Sellest sai üks kunstniku esimesi traumaatilisi mälestusi. Isa oli kodust eemal 1918. aastani.
1919. aastal kolis perekond Bièvre’i jõe kaldal asuvasse Antony linna ning jätkas restauratsioonitööd. I maailmasõja järel haigestus Louise’i ema Hispaania grippi ning Louise jättis kooli pooleli, et ema eest hoolt kanda.
11-aastaselt hakkas Louise oma vanemaid äris aitama, joonistades vaipade puuduolevaid motiive. Sellest ajast algas Bourgeois’ komme alatasa kõikjale joonistada. Muuhulgas pidi Bourgeois peenetundelistele gobeläänikollektsionääridele vastu tulles lisama nii mõnegi lillemotiivi antiikkunsti peegeldavate alasti inimkujude genitaalpiirkonda. Ka õmblemisega – tehnika, mida täiskasvanud Bourgeois’ on oma loomingus nii mõnelgi pool kasutanud – hakkas Louise tegelema pereäri mõjul. Skulptuuri aga avastas Bourgeois enda sõnul õhtusöögilauas: kui täiskasvanud tema ümber omavahel vaidlesid, leidis väike Louise endale tegevust seeläbi, et asus pehmest soojast saiast kujukesi voolima. Kujukesed valmis saanud, rivistas ta need enda ette lauale – sellest saigi Bourgeois’ päris esimene skulptuur. 1923. aastal kirjutas Louise esimest korda päevikut ning ei lõpetanud päevikupidamist kuni surmani.
1922. aastal võtsid Bourgeois’d oma lastele inglise keele koduõpetajanna nimega Sadie Gordon Richmond. Sadie oli vaid kuus aastat Louise’ist vanem ja alguses armastas Louise oma õpetajat väga. Ent mõne aja pärast selgus, et Sadie on Louise’i isa armuke. Bourgeois on hiljem öelnud, et nii isa kui Sadie oleksid ta justkui reetnud, ja ühtlasi kirjeldab, kuidas ta unistas oma isa armukese kaela murdmisest. Sellest kujunes teine suurem trauma Louise’i lapsepõlves ning mõned ta hilisemad kunstiteosed peegeldasid seda – näiteks mitmel pool kasutatav spiraali kujund, mis peegeldas isa armukese kaela kahekorra käänamist ning tähistas seeläbi teatavat katset kontrollida kaost.
Bourgeois’de pere elas võrdlemisi jõukat ja modernset elu. Väike Louise kandis tihti rõivaid, mille disainereiks olid näiteks Sonja Delaunay ja Coco Chanel. Lapsepõlve emotsionaalselt vastuolulisi sündmusi ja traumaatilisi kogemusi pidas Bourgeois oma loometeed kujundavaiks.
1932. aastal astus Bourgeois Sorbonne'i ülikooli. Ta õppis seal matemaatikat ja filosoofiat, keskendudes valgustusfilosoofidele. Samal aastal aga suri Louise’i ema Joséphine pärast pikaajalist haigust; see tekitas Bourgeois’s leina ja hirmu.
1933. aastal astus Bourgeois kunstikooli École des Beaux-Arts, ent lahkus peagi, et õppida erinevate kunstnike ateljeedes Montmartre'il ja Montparnasse'il. Õpingud kestsid 1938. aastani ning sel perioodil õppis noor kunstnik näiteks Marcel Gromaire'i, André Lhote'i ja Fernand Léger’ juures. Léger’d pidas Bourgeois oma parimaks õpetajaks. Kunstniku sõnul ütles Léger talle juba enne esimeste täiskasvanuea skulptuuride valmimist, et ei mõista, miks Bourgeois maalib, kuna tema arvates on Louise skulptor. 1936. aastal kolis Bourgeois kodust välja ning üüris korterit samas majas, kus asus André Bretoni loodud sürrealistide galerii Gradiva ning kohtus peagi ka mitmete sürrealistide endiga.
1938. aastal avas Bourgeois isa gobeläänigaleriis kunstigalerii, mis tegeles maalide ja trükiste ostmise ja müümisega. Seal kohtus Bourgeois ameerika kunstiajaloolase Robert Goldwateriga. Nad abiellusid samal aastal ning kolisid varsti New Yorki. 1939. aastal adopteerisid nad oma esimese poja – kolmeaastase prantsuse orvu nimega Michel Olivier. Bourgeois’l ja Goldwateril sündis veel kaks poega: 1940. aasta 4. juulil Jean-Louis ja 1941. aastal Alain Matthew Clement.
1940.–50. aastatel New Yorgis elades sai Louise Bourgeois kunstnikukarjäär hoo sisse. Lisaks kohtus ta mitmete oluliste inimestega kaasaegses kunstimaailmas, näiteks kunstiajaloolaste Clement Greenbergi ja Erwin Panofsky, kunstikollektsionäär Peggy Guggenheimi ning kunstnike Marcel Duchampi, Max Ernsti ja Alberto Giacomettiga. 1945. aastal toimus Bertha Schaeferi galeriis Bourgeois’ esimene isikunäitus, mis koosnes kaheteistkümnest maalist. Samal aastal osales Bourgeois ka mitmel grupinäitusel ning kureeris koos Marcel Duchampiga näitust "Documents, France 1940–1944: Art-Literature-Press of the French Underground". Bourgeois otsustas näitusel eksponeerida ka Jean-Paul Sartre'i romaani "Iiveldus", mis on tähenduslik, kuna kümnendi lõpuks oli ta lugenud juba suuremat osa Sartre’i teostest. Bourgeois suhestus eksistentsialistliku filosoofiaga. 1946. aastal mainis Bourgeois esmakordselt oma päevikus ka Albert Camus'd, kohtus temaga samal aastal ning tsiteeris edaspidi mitmel pool kirjaniku teoseid "Sisyphose müüt" ja "Võõras".
1940ndatel alustas Bourgeois ka maaliseeriaga "Femme Maison", mis kujutab alasti naisekehade ja majade hübriide. Ta pöördus "Femme Maison’i" temaatika juurde hiljem mitmeid kordi tagasi. Lisaks alustas ta 1941. aastal puidust skulptuuride vormimist. Bourgeois esitles neid 1947. aastal oma esimesel skulptuurinäitusel "Louise Bourgeois, Recent Work (1947–1949): Seventeen Standing Figures in Wood". Skulptuuride koondnimetus oli "Personages".
1951. aastal suri Louise’i isa Louis. Hoolimata vastuoluliselt suhtest isaga langes Bourgeois sügavasse depressiooni. Ta leidis abi psühhoanalüüsist ja käis psühhoanalüütiku juures kuni 1985. aastani, mil tema psühholoog doktor Henry Lowenfeld suri. Moodsas kunstis oli psühhoanalüüsiga enne viiekümnendaid tegelenud peamiselt sürrealism. Bourgeois, kes hakkas psühhoanalüüsi teooriaid ka oma kunstis ära kasutama, naeruvääristas sürrealistide suhtumist naistesse, ent kasutas mitmeid nende psühhoanalüütilisi tehnikaid.
1955. aastal sai Bourgeois USA kodakondsuse.
Bourgeois eksponeeris oma puitskulptuuride seeriat veel mitmeid kordi, ent pöördus kuuekümnendatel juba uute materjalide (kips, lateks ja kumm) ning orgaanilisemate vormide poole. Tema skulptuure saab seetõttu nimetada hübriidskulptuurideks. 1964. aastal oli Bourgeois’l üle pika aja taas isikunäitus, kus kunstnik esitles esimesi uutest materjalidest valmistatud töid. 1960ndatel käis Bourgeois esmakordselt ka Itaalias, kus ta tegeles marmorist ja pronksist skulptuuride loomisega.
Kunstitegemise juurde naasmise järel tugevnes Bourgeois seos feministliku liikumisega. 1970ndatel võttis ta osa mitmetest feminismiga seonduvatest üritustest, feministlik kunstikriitik Lucy Lippard toetas tema loomingut. Bourgeois’ enda sõnul olid nii tema abikaasa kui ema feministid. Sellest kõigest hoolimata jäi Bourgeois’ suhe feminismiga ambivalentseks. Samal ajal muutusid vägivaldsed ja seksuaalsed toonid Bourgeois’ loomingus ilmsemaks.
1973. aastal suri Bourgeois’ abikaasa Robert Goldwater.
1974. aastal eksponeeris Louise Bourgeois oma esimest installatsiooni"The Destruction of the Father" ("Isa hävitamine"). Installatsioon kujutas klaustrofoobilist ruumi, milles on abstraktne õhtusöögilaud. Bourgeois’ kirjelduste järgi näib see peegeldavat tema lapsepõlve õhtusöögilauda ja türanliku isa hooplemist. Installatsioonid kunstniku loomingus muutusid sellest ajast alates järjest sagedasemaks nähtuseks. 1974. ja järgnevatel aastatel pidas Bourgeois kunstiülikoolides loenguid ning 1977. aastal nimetati ta Yale'i Ülikooli audoktoriks.
1980. aastal kohtus Louise Bourgeois Jerry Gorovoyga. Gorovoyst sai Bourgeois’ assistent, modell, aga ka lähedane sõber.
Bourgeois soovis taastada 18. ja 19. sajandi prantsuse salongikultuuri ning avas pühapäeviti oma kodu uksed noortele kunstnikele, kirjanikele, muusikutele jne. Ürituse nimi oli "Sunday Salon" – "Pühapäevane salong". Kunstnikel oli võimalus esitleda oma loomingut ja kritiseerida teiste loomingut.
1982. aastal toimus New Yorgi MoMaa Bourgeois’ retrospektiiv – alles teine naiskunstnikule pühendatud retrospektiiv MoMAs. Näitus tõi Bourgeois’le rohkelt tuntust. Samal aastal avaldas Bourgeois ajakirjas Artforum illustreeritud teksti nimega "Child Abuse". Tekstis avas kunstnik oma traumaatilist minevikku.
Edasised aastad sisaldasid mitmeid näituseid nii Euroopas kui Ameerikas, elutööauhinda (Lifetime Achievement Award of the International Sculpture Center in Washington D.C. 1991) ja mitmeid muid kõrgeid tunnustusi (The National Medal of Arts 1997, Veneetsia Biennaali Kuldlõvi 1999). Bourgeois’ esimene retrospektiiv Euroopas toimus aastal 1989 Frankfurter Kunstvereinis.
1993. aastal esindas Bourgeois Veneetsia Biennaalil USA-d installatsiooniseeriaga "Cells". "Cells" (mis võis tähendada nii konge kui rakke) koosneb installatsioonidest, mis kujutavad endast raudaia või vanade ustega ümbritsetud ruume. Ruume täidavad väga erinevad objektid, alates mööblist ja lõpetades erinevatest materjalidest skulptuuridega. 1993. aastal eksponeeris Bourgeois ka esmakordselt suuremõõtmelist ämbliku skulptuuri. Ämblik külastas ta loomingut veel mitmeid kordi nii enne kui pärast seda. Kõige tuntum Bourgeois’ suurtest ämblikest on ilmselt "Maman" (1999), mis on "ood emale".
Bourgeois’ assistendi Gorovoy sõnul tõmbus kunstnik oma elu lõpuaastatel tagasi ja "reisis rohkem ajas kui ruumis". Ta ei külastanud enam oma tööde näituseid, pidades kunstiteoseid olulisemaks kui enda kohalolu.
Bourgeois suri 31. mail 2010. aastal Manhattanil südamelihase infarkti tõttu.

Bourgeois’ loomingu tõlgendamine

Louise Bourgeois’ looming on mitmekesine, alates joonistustest ning lõpetades installatsioonidega. Tema loomingu aineses on kindlasti suur osa mälul ning mineviku taasloomisel. See ja Bourgeois’ kolmekümneaastane psühhoanalüüsi kogemus on andnud alust tema loomingu psühhoanalüütilisele tõlgendusele, mis on aga varju jätnud kunstniku loomingu tõlgendamise eksistentsialism vaatenurgast. Bourgeois’ suhe eksistentsialistliku filosoofiaga oli samuti pikaajaline ning ta nimetas end mitmel pool ka ise eksistentsialistiks, vastandudes neile, kes teda sürrealistidega ühte voolu püüdsid suruda. Mõned tema tööd peegeldavad otseselt Jean-Paul Sartre'i loomingut – näiteks "No Exit", skulptuur, mis sai nime Sartre’i näidendilt(eesti keeles on näidendi nimi "Kinnine kohus").

Joonistamine

Bourgeois’ kunstiline teekond algas joonistamisest. Ta aitas oma vanematel seinavaipu restaureerida. Bourgeois ise võrdleb oma joonistusi õhus lendlevat sulgedega, öeldes, et need on ideed, mille ta õhust kinni püüab ja paberile paneb. 1940–50ndatel kannatas Bourgeois unetuse all. Täites unetuid öid joonistamisega, avastas kunstnik, et joonistamisel on ka teraapiline funktsioon. 1990ndate alguses lõi Bourgeois joonistusteseeria nimega "The Insomnia Drawings" (1994–95), milles tekst ja joon põimuvad omavahel.

Maalimine

Maalimine oli omane Bourgeois’ kunstikarjääri algusele. Nii esimene (1945) kui teine (1947) Bourgeois’ isikunäitus olid maalinäitused. Näitused toimusid pärast New Yorki kolimist ning seal esitletud maalid tegelesid kunstniku suhtega kolimisse ja mahajäänud Prantsusmaasse.
"Femme Maison" oli Bourgeois’ loomingus pigem teema kui spetsiifiline maaliseeria, kuna kätkes ka mitut skulptuuri. Ent just maaliseeriast see teema Bourgeois’ loomingusse tuli. Maalid pealkirjaga "Femme Maison" ("Naine-maja") kujutavad alasti naise alakeha, mille kohal asetseb maja. Teosed on maalitud ajavahemikus 1945–47. Bourgeois’ jaoks on maja ja kodu naiselik koht, antud maalid tekitavad tugeva seose koduse arhitektuuri ja naise keha vahel. Oma loomingus on kunstnik kujutanud erinevaid hooneid, et nende abil uurida naise identiteeti ja kogemust.

Skulptuur

Louise Bourgeois on öelnud, et maalimise kahedimensioonilisus ei rahuldanud teda, tal oli vaja ka kolmandat dimensiooni. Tema skulptuurid on mitmekülgsed nii oma materjalilt kui omadustelt. Bourgeois’ esimesed skulptuurid on puidust, ta liigub sealt edasi pronksi, lateksi, plastmassi, kipsi, vaha ja marmori juurde. Üks osa hilisloomingu skulptuure kujutab endast õmmeldud ja täistopitud nukke. Bourgeois’ skulptuurid varieeruvad figuratiivsete, abstraktsete ja keskkonda loovate omaduste vahel enam-vähem kogu kunstnikukarjääri vältel. Tihti on tegu ka biomorfsete skulptuuridega. Samuti on Bourgeois’ jaoks oluline skulptuuri loomise protsess. Ta eristab kaht suunda: üks variant on materjali ründamine, teine variant on rahulik kokkusobitamine, mis on iseloomulik pigem assamblaažile. Teine oluline eristus Bourgeois’ skulptuuriloomes on kahe erineva skulptuuritüübi vahel. On teosed, mis eksisteerivad iseseisva üksusena, ja teosed, mis koosnevad üksustest, mis suhtlevad omavahel. Mida aeg edasi, seda olulisemaks muutus Bourgeois’le vaataja kaasamine skulptuuri – skulptuur kui keskkond. See on iseloomulik tema hilisloomingu installatsioonidele "Cells".

"Labyrinthine Tower"

"Labyrinthine Tower" (1962) kujutab orgaanilist ja arhitektoonilist vormi sünteesivat torni. Skulptuuri kuju on peaaegu falliline. Samuti sisaldab skulptuur üht Bourgeois’ loomingut läbivat motiivi – spiraali.

"Fillette"

"Fillette" (1968) on rippuv skulptuur, mis kujutab fallost. Skulptuuri on tõlgendatud mees- ja naissugupoolt ühendavana, kuna skulptuuri alumine osa munandite vahel meenutab vulvat. Bourgeois on skulptuuri kohta öelnud, et peab mehelikke kehaosi äärmiselt õrnadeks ning skulptuur esindab tema armastust ümbritseva ja oma perekonna vastu. Fillette tähendab prantsuse keeles ’väikest tüdrukut’.

"Nature Study"

"Nature Study" 1984-94 on Bourgeois’ enda sõnul autoportree. Tegu on biomorfse skulptuuriga, mida vaadeldes võib leida viljakuse sümbolismi, ent ka sfinksilikkuvalvuripositsiooni. Alates esmavariandist 1984. aastal reprodutseeris Bourgeois skulptuuri erinevaid materjale kasutades.

"Arch of Hysteria"

"Arch of Hysteria" on sarnaselt "Femme Maison’ile" pigem teema kui üksik skulptuur. Kunstnik on motiivi kasutanud kolm korda: esmalt 1992. aasta teoses "Cell (Arch of Hysteria)", siis 1993. aastal pronksskulptuuris "Arch of Hysteria" ning lõpuks 2000. aastal väikeses õmmeldud nukkskulptuuris "Arch of Hysteria". Esimesed kaks kujutavad mehe keha, vastandudes 19. sajandi arusaamale, et hüsteeriat esineb vaid naistel. Bourgeois’ jaoks ei ole hüsteeria piinarikas, vaid pigem rõõm, milles ühinevad mõnu ja valu. Hüsteeriakaares on kunstniku sõnul seksuaalsust, nii pinget kui pingelangust.

"Maman"

"Maman" (1999) on umbes kümne meetri kõrgune skulptuur, mis kujutab suurt ämblikku. Ämblikke võib leida kunstniku loomingus juba alates 1940. aastatest. Ämblikud seostuvad Bourgeois’ jaoks positiivsete emotsioonide, kasulikkusega; nad on kaitsjad ja parandajad. Maman tähendab prantsuse keeles ’ema’.

"Cells"

Tähtsamad installatsioonid Bourgeois’ loomingus koondusid seeriasse nimega "Cells" – "Kongid" või "Rakud". Neile eelnesid mõned varasemad installatsioonid alates 1989. aastast. 1991. aastal esitles Bourgeois kuut esimest Celli. Kunstniku sõnul soovis ta luua oma ruumid, et sõltuda vähem muuseumi ruumidest. Cellid kujutavad Bourgeois’ järgi tundeid, nii füüsilisi kui vaimseid, peamiselt aga valu. Kunstniku jaoks oli oluline küsimus millal muutub emotsioon füüsiliseks ja millal muutub füüsiline emotsionaalseks. Celle vaadates selgub, et need on suletud ruumid, mida täidavad isiklikule ajaloole viitavad esemed. Seega muudab Bourgeois mälu füüsiliseks.

"Passage Dangereux"

"Passage Dangereux" (1997) on installatsioon, mis sarnaneb Cellidega. Installatsioon on suur puur, mis koosneb koridorist ja selle kõrval asetsevatest ruumidest. Ruumid on sarnaselt Cellidele täidetud erinevate esemete ja mööbliga. Objektid on kulunud välimusega, mis viitab aja möödumisele. Ka pealkiri on seotud aja möödumisega – passage kui liikumine nii ajas kui ruumis. Ka siin installatsioonis muutub mälu füüsilisteks objektideks.