Oldenburgi krahvkond

Ajalugu

Linna on esmakordselt mainitud aastal 1108, siis kandis see nime Aldenburg. Linn muutus tähtsaks asukoha tõttu laevatatava Hunte jõe koolmekohas. Oldenburgist sai väike krahvkond palju võimsama Vaba Hansalinna Bremeni varjus.
Varaseimad ürikutes talletatud asukad praeguse Oldenburgi piirkonnas olid germaani hõim haukid. Oldenburgi krahvide põlvnemist saab jälitada sakside kangelase Widukindini (Karl Suure vastane), kuid nende esimene ajalooline esindaja oli Egilmar (suri aastal 1108). Egilmari järeltulijad olid Saksimaa hertsogite vasallid ja olid vahetevahel mässumeelsed. Neile anti keisririigi vürstitiitlid, kui keiser Friedrich I tükeldas aastal 1189 Saksi hertsogkonna. Sel ajal moodustas Delmenhorsti krahvkond osa Oldenburgi krahvide valdustest, kuid hiljem oli see neist mitu korda eraldatud apanaaži moodustamiseks perekonna noorematele harudele, nimeliselt aastatel 1262-447, 1463-547 ja 1577-617.
Põhja- ja lääneosad tulevasest Oldenburgi suurhertsogkonnast olid sõltumatute või poolsõltumatute Friisi vürstide kätes, kes olid tavaliselt paganad, ja Oldenburgi krahvid hõivasid palju neid maid reas sõdades 13. sajandi algupoolel. Vaba Hansalinn Bremen ja Münsteri piiskop sõdisid samuti sageli Oldenburgi krahvidega.
Aastal 1448 sai krahv Dietrichi (suri aastal 1440) poeg ja pärija nimega Christian kuid hüüdnimega Fortunatus Taani kuningaks kui Christian I. Kuigi kaugel Taani piiridest, sai Oldenburgist Taani eksklaav. Kontroll linna üle jäeti kuninga vendadele, kes rajasid lühiealise türannia.
Aastal 1450 sai Christianist Norra kuningas ja aastal 1457 Rootsi kuningas; aastal 1460 päris ta Schleswigi hertsogkonna ja Holsteini krahvkonna, mis mõjutas märkimisväärselt Oldenburgi tulevikku. Aastal 1454 andis ta Oldenburgi üle oma vennale Gerhardile (u. 1430-1499), kes sõdis pidevalt Bremeni piiskopi ja teiste naabritega. Siiski oli Gerhard aastal 1483 sunnitud loobuma oma poegade kasuks ja ta suri palverännakul Hispaanias.
16. sajandi algupoolel laienes Oldenburg taas friiside arvel. Protestantismi juurutas krahvkonnas krahv Anton I (1505-1573), kes kaotas ka kloostrid. Siiski jäi ta Schmalkaldeni sõjas ustavaks keiser Karl V-le ja suutis sellega oma territooriumi suurendada, omandades aastal 1547 Delmenhorsti. Üks Antoni vendi, krahv Christoph von Oldenburg (u. 1506-1560) saavutas sõjamehe maine.
Antoni pojapoeg Anton Günther (1583-1667), kes päris valdused aastal 1603, laiendas ja rikastas oma territooriume märkimisväärselt. Seetõttu pidas ta end targimaks vürstiks, kes kunagi Oldenburgi valitsenud. Jever omandati enne tema ametisse asumist, kuid aastal 1624 lisandusid tema maadele Knipphausen ja Varel; aastal 1647 ühendati lõplikult Delmenhorst. Neutraliteedi tõttu Kolmekümneaastases sõjas ja väärtuslike hobuste annetamise tõttu väejuht Tilly krahvile kaitses Anton Günther oma valdusi rüüstamise eest, mis puudutas peaaegu kõiki teisi Saksa riike. Ta sai ka keisrilt õiguse koguda tollilõivu alustelt, mis seilasid piki Weserit, tulus toetus. Aastal 1607 püstitas ta renessansslossi. Oldenburg oli sõja ja segaduse ajal rikas linn ja selle rahvastik ja võim kasvasid märgatavalt. Kuid pärast Anton Güntheri surma langes Oldenburg taas Taani võimu alla ja 1667. aastal tabas linna laastav katkuepideemia ja varsti pärast seda hävis linn tules. Taani kuningad kaotasid linna vastu huvi ja see kaotas oma endise tähtsuse.
Aastal 1773 lõppes Taani võim ja aastal 1777 sai Oldenburgi piirkonnast hertsogkond. Siis ehitati purustatud hooned linnas klassitsistlikus stiilis üles.