google/wiki40b huggingface dataset:
Ristiusu Arheoloogia Muuseum

Ristiusu Arheoloogia Muuseum oli Tartu Ülikooli usuteaduskonna juures tegutsenud muuseum, mis kogus ja säilitas kirikliku arheoloogia mälestusmärke.
Muuseum asutati 1921. aastal, selle juhatajaks oli Tartu Ülikooli ajaloolise usuteaduse õppetooli juhataja professor Olaf Sild. Muuseum kasvas välja 1870. aastatel usuteaduskonna juurde loodud piiblite ja kiriklike esemete kollektsioonist. 1928. aastal nimetati muuseum ümber Usuteaduslikuks arheoloogia kabinetiks. Kabinet suleti 31. augustil 1940.
Sellest mustast mungast

Sisututvustus

Romaan kujutab endast minajutustaja Hinricuse kroonikalikus laadis üleskirjutatud elulugu. Hinricus on Lübecki pagari poeg, kes hakkab "emotsionaalsetel põhjustel" dominikaani mungaks. Noore mungana unistab Hinricus paganate usku pööramisest ning soovib minna misjonärina kaugetesse paikadesse. Paraku saadetakse Hinricus hoopiski Tallinna, sest katku tõttu on sealne klooster munkadest tühjaks jäänud. Hinricus veedab Tallinnas ligikaudu neli aastat ning lahkub sealt seoses Tallinna dominiiklaste kloostri likvideerimisega 1525. aastal. 
Hinricus alustab oma eluloo jutustamist lapsepõlvega Lübeckis. Perekonna elu kirjeldustes paistavad silma peategelase ja tema isa erinevad maailmavaated. Hinricuse isa on lihtne praktilise mõtlemisega pagar, tema haridust saanud poeg kipub aga filosofeerima. Helbemäe teadmistest 16. sajandi eluolu kohta annavad tunnistust põhjalikud kirjeldused sellest, kuidas püüti ravida katku. Ka sellest, mida inimesed võisid uskuda, mida mõelda, on antud realistlik pilt. 
Tegelikult saab lugu hoo sisse siiski pärast seda, kui Hinricus Tallinna saabub, kus ta jääb hoolimata neljast kloostris veedetud aastast kohalike inimeste silmis võõraks. Inimeste käitumine, egoism ja kasuahnus kord üllatab, kord vihastab teda. Kriitiline on ta ka mõningate munkade suhtes, kes ei järgi mungavannet, mis nõuab isetut käitumist ja kasinat elu. Palju kergem on tal aru saada väljaspool linnamüüri elavatest lihtsatest inimestest, kuid nemad umbusaldavad Hinricust, sest too on munk.
Helbemäe on Hinricuse asetanud elama rahutusse aega. Ajal, mil Hinricus Tallinnas viibib, saavutavad Martin Lutheri ideed rahva seas suurima populaarsuse. Helbemäele on kahtlemata huvi pakkunud just too piiripealne aeg, mil omavahel võitlevad vanale usule, katoliiklusele, toetuv ning uus, protestantismil põhinev maailmavaade. Lõpuks võidab uus maailmavaade, mille tagajärjel suletakse dominiiklaste klooster ning mungad aetakse Tallinnast välja. Hinricus, kes mungana Tallinnas ringi kõndides näeb nii palju vana usuga kaasaskäivaid probleeme, otsustab pärast pikki kahtlusi lõpuks samuti uue maailmavaate kasuks. Tallinnas lõpuni võõraks jäänud Hinricus loobub mungakuuest ning pöördub tagasi Lübeckisse.

Teose taust

Autori taotluseks oli näidata, et inimene jääb põhiolemuselt samaks läbi aegade. Helbemäe ütleb intervjuus ajakirjale Mana 1961. aastal järgmist: "Hiljem, T. S. Elioti esseesid lugedes sain teadlikuks küll vaimsest kontinuiteedist ja kogesin "Sellest mustast mungast" romaanile materjali otsides, et näiteks keskaja rändmunkade peas liikusid eksistentsialismi mõtted ja päris uut on õieti vähe. /.../ Inimlike põhiolemuste kontinuiteeti läbi aegade usun muidugi, kusjuures aegade voolus üks või teine "omadus" kaasajas suurimat rõhutamist leiab."
Romaani kirjutamise ajal 1950. aastate lõpus mõjutasid maailma kuulsad prantsuse eksistentsialistid. Kindlasti ei jätnud nende teosed mõju avaldamata ka Gert Helbemäele. Helbemäe on pannud romaani peategelase 16. sajandi inimliku olemuse suhtelise muutumatuse demonstreerimise nimel mõtlema eksistentsialistlikke mõtteid, mis mõjutasid autori kaasaega.
Aveliina Helm

Aveliina Helm (sündinud 21. märtsil 1979 Tartus) on eesti bioloog ja looduskaitseteadlane.

Haridus

Ta õppis aastatel 1986–1997 Tartu 7. Keskkoolis/ Tartu Karlova Gümnaasiumis, aastatel 1997–2001 Tartu Ülikoolis bioloogia bakalaureuseõppes, 2001–2003 samas magistri- ja 2003–2007 doktoriõppes. 2007. aastal kaitses Tartu Ülikooli Bioloogia-geograafiateaduskonnas väitekirja "Formation and persistence of dry grassland diversity: role of human history and landscape structure" (Ajaloolise inimasustuse ja maastikustruktuuri mõju kuivade niitude liigirikkusele).

Teadustöö

Teadustöö keskendub ökosüsteemide elurikkuse kujunemise, kaitse ja taastamise uurimisele. Uurimisvaldkonnad: maastikuskaalas protsessid ning nende mõju looduslike ja poollooduslike elupaikade elustikule ning nendega seotud ökosüsteemiteenuste pakkumisele; põllumajandusmaastike elurikkus ja selle säilimise alused; ökosüsteemide taastamise võimalused ja praktikad; looduskaitsemeetmete teaduslikud alused; ökosüsteemiteenuste hindamine ja kaardistamine.
Arkma

Vaatamisväärsused

Arkma külas asub Jüri Vilmsi sünnikodu Piduri (varem Pedori ja Pedo Jürri) talu, kuhu paigaldati 11. märtsil 1989. aastal, Jüri Vilmsi 100. sünniaastapäeval, mälestuskivi.
Külas asub Arkma II maailmasõja matmispaik, kuhu on väidetavalt maetud 1941. aasta taandumislahingutes langenud 39 punaarmeelast. Kohta tähistab standardne obelisk.
Arkma külas asub kunagine Kabala valla vallamaja hoone, mis ehitati 1870. aastal. Nõukogude ajal tegutses majas Mäo külanõukogu täitevkomitee, hiljem ambulatoorium. Praegu seisab maja tühjana.
Praeguse küla territooriumil asuvad kunagise Kabala mõisa viinaköögi varemed ja tuuleveski varemed, mis varem kuulusid Mäo küla alla.

Ajalugu

Arkma külas ja selle ümbruses on kokku 3 muinsuskaitse all olevat rauaaegset kivikalmet: Altvälja (mälestis nr 9581), Oskari talu ja Seltsimaja (Kabala vallamaja) kinnistutel (mälestis nr 9582) ja kolmeosaline "Raadikumägi" endise väetisehoidla juures (mälestis nr 9583). Kabala vallamaja juures olev kalme kaevati välja aastal 1878. Varaseid kalmeleide on tehtud ka kõrvalasuvas endises Vahamulla külas.
Arkma küla oli tõenäoliselt olemas juba keskajal, asudes nagu tänapäevalgi kahe olulise tee ristmikul. Küla on nime all Harkema mainitud 1660. aastate Pilistvere koguduse dokumentides.
Krahv Ludwig August Mellini poolt koostatud Viljandimaa kaardil aastast 1796 on Arkma küla nimi toodud tänapäevasel kujul. Samuti on kaardil näha Arkma kõrts-postijaam ja keppidega sillutatud sootee Türi suunas.
19. sajandi lõpul asus külas kümme talu: Pedo Jürri, Toffri Pedi, Tudelepp, Pesti Jago, Raugo Mardi, Pakso Jürri, Mikko Mardi, Lause Simo, Pehrne, Tischler. Maanteede ristumiskoha lähedal olid Arkma kõrts ja tuuleveski. Kumbki hoone pole praeguseks säilinud. Samuti tegutses külas 19. sajandi lõpul kaks kauplust.
Aastatel 1945-1954 oli Arkma Mäo külanõukogus koos Kurla, Meossaare, Kabala, Raja, Saare ja Mäo külaga. Endised Saare ja Mäo küla asuvad tänapäeval Arkma küla alal. Aastatel 1954-1991 kuulus Arkma Ollepa külanõukogusse, mis nimetati 1991. aastal ümber Kabala külanõukoguks ja hiljem Kabala vallaks.
Tumala mõisa kalmistu

Tumala mõisa kalmistu on kalmistu Pöide kihelkonnas Saaremaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Tumala külas Saaremaa vallas Saare maakonnas.

Ajalugu

Kalmistu rajasid arvatavasti 1833. aasta paiku Tumala mõisa tollased omanikud Stackelbergid, sest siis toimus seal esimene matus. Sinna on üldse maetud umbes 15 lahkunut.

Kirjeldus

Kalmistu jääb kunagisest mõisa südamest linnulennult umbes 500 m kaugusele põhjakirdesse. Kalmistu on praegu jäetud maha ja rüüstatud, kuid seal säilinud on hauatähiseid ja nende osasid.

Kalmistu kabel

Kalmistul paikneb klassitsistlikus stiilis matusekabel. See rajati arvatavasti 1846. aastal ning oli kaunistatud dolomiidist raiddetailidega. Praegu on kabel varemetes, kuid sellele on paigaldatud ajutine katus.
Heinatööriistad

Heinatööriistad on tööriistad, mida kasutati või kasutatakse heina (tavaliselt loomasöödaks) niitmisel, kuivatamisel, kogumisel, transportimisel jm käitlemisel.
Enne mehhaniseerimise levikut olid tavalisemateks heinatööriistadeks vikat, hang ja reha. Vikatiga (vahel ka sirbiga) niideti hein maha. Kuivavat loogu pöörati ümber ehk kaarutati reha abil. Reha abil riisuti ka kuiv hein kokku ning pandi kokku rõukudeks, saadudeks või kuhjadeks, kust see hangu ehk heinaviglaga abil vankrile tõsteti, heinaküüni juurde veeti ja sinna hoiule paigutati.
Eestis on leitud nooremast rauaajast pärinevaid heinaniiduvikatite teri.
19. sajandi teisel poolel tulid üldisele kasutusele hobuse veetav niidumasin ja looreha.
Heina ja põhu pallideks pressimiseks ning nende kinnisidumiseks traadi või nööriga kasutatakse heinapressi. Eristatakse kolbheinapresse, mis valmistavad risttahukakujulisi palle, ja rullheinapresse, mis veeretavad heina silindrilisteks rullideks.
Modern

Modern oli kino Tallinnas aadressil Tartu maantee 4. 
Hoone projekteeris Edgar Kuusik.
Kino juht oli Brahmann,
Kino hävis 1944. aasta märtsipommitamise käigus.
Progümnaasium

Progümnaasium on gümnaasiumi madalam aste.

Eesti

1934. aasta keskkoolide seaduse (SK VI 1938, 1, 4) järgi oli progümnaasium 5-klassiline keskkool, mis järgnes algkooli IV klassi lõpetamisele (paralleelne keskkooli liik oli reaalkool, mis oli 3-klassiline ja järgnes algkooli VI klassi lõpetamisele). Progümmnaasiumi lõpetanuil oli õigus astuda gümnaasiumi.
Taimõri poolsaar

Taimõri poolsaar (vene keeles Таймырский полуостров) on poolsaar Euraasia põhjaosas Venemaal. Ta paikneb Kara mere Jenissei lahe ja Laptevite mere Hatanga lahe vahel. Poolsaare põhjaosa on Tšeljuskini poolsaar, mille kõige põhjapoolsem osa on Tšeljuskini neem.
Pinnamoe järgi saab seda jaotada kolmeks osaks: Põhja-Siberi madalikuks, edelast kirdesse kulgevaks Bõrranga mäestikuks kõrgusega kuni 1146 m (Lednikovaja mägi) ja Kara mere rannikul paiknevaks rannikumadalikuks.
Taimõri poolsaare suurimad jõed on Pjassina, Ülem- ja Alam-Taimõra, Hatanga. Suuremad järved on Taimõri järv, Pjassino järv, Lama järv ja Melkoje järv.
Poolsaare rannajoon on üsna liigestatud. Seal on palju lahtesid: Middendorffi laht, Pjassina laht, Simsa laht, Taimõri laht, Tereza Klavenesi laht, Faddei laht, Marija Prontšištševa laht.
Poolsaare territoorium kuulub Krasnojarski krai Taimõri rajooni koosseisu. Poolsaare lääneosas asub Dickson.
Kelt (konjak)

Kelti konjak on toodetud Cognacis küpsenud viinamarjadest Eestist emigreerunud Olev Kelti poolt.

Tehnoloogia

Kelti konjakikollektsioon kannab nime Tour du Monde, mis tähendab prantsuse keeles ümbermaailmareisi. Kollektsioon on saanud nime konjaki valmistusviisist.
Pärast alkoholi nõuetekohast laagerdumist täidetakse vaadid 70% ulatuses konjakiga. Vaadid laotakse konteinerisse ja konjak alustab Prantsusmaalt Le Havre'i sadamast merereisi ida poole. Merel ollakse umbes kolm kuud. Siis naaseb laev sihtkohta, vaadid laaditakse maha ja joogil lastakse 3–5 kuud rahuneda. Konjak villitakse ja iga pudel saab kaasa sildi, kuhu on kirjutatud, millise marsruudi see konjak läbis. Esimest korda kasutati seda tehnoloogiat 1990. aastal.
École des Beaux-Arts

École des Beaux-Arts ehk Kaunite Kunstide kool on kunstikool Prantsusmaal. 
Termin École des Beaux Arts kehtib tegelikult mitmele kunstikoolile Prantsusmaal, kuid neist kuulsaim on Pariisis asuv École Nationale Superieure des Beaux Arts. Eestikeelses kirjanduses peetakse reeglina silmas seda kooli ja ka see artikkel keskendub samale asutusele.

Kooli ajalugu

École des Beaux Arts asutati 1648. aastal osana Prantsuse Kaunite Kunstide Akadeemiast kardinal Jules Mazarini poolt. Eesmärgiks oli pakkuda esmaklassilist joonistamise, maalimise, skulptuuri, graafika ja arhitektuuriõpet. Kool allus algselt Louis XIV valitsuse käskudele, kelle huvides oli, et kool toodaks kunstnikke, kes dekoreeriksid paleesid ning maaliksid kuninglikku perekonda, kuid saavutas suurema iseseisvuse Napoleon III ajal 1863. aastal. Kooli õpetamise põhimõtted olid ranged, eeskujuks Kreeka ning Rooma antiikkunsti traditsioon. 
Akadeemia koosnes maali- ja skulptuuriakadeemiast ning arhitektuuriakadeemiast. 1968.aastal eraldati arhitektuuriakadeemia.
Koolis on õppinud mitmed Eesti kunstnikud.
Helena Merzin-Tamm

Helena Merzin-Tamm (sündinud 7. mail 1972) on eesti näitleja.
Ta lõpetas aastal 1990 Tartu 2. Keskkooli ja aastal 1994 Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikooli. 
Ta oli aastatel 1994–2009 teatri Vanemuine näitleja. Aastast 2009 vabakutseline näitleja.

Isiklikku

Ta on Leonhard Merzini ja Tiiu Luku tütar. 
Tal on kooselust näitleja Jüri Lumistega poeg Jürgen. 
2007. aastast on ta abielus Raivo E. Tammega. Neil on poeg Johannes Hermann.
Mustla alevivolinike loend 1934

14. ja 15. jaanuaril 1934 valiti Mustla alevivolinikeks (RTL 1934, 17):
Kudemine

Kudemine on kalade ja kahepaiksete sugurakkude heitmine vette.
Kudemiskohta nimetatakse koelmuks.
Enamasti koeb iga loomaliik kindlal (aasta)ajal ja kindla veetemperatuuri juures, samuti on sageli oluline koelmu valgus- jm olude sobivus.
Koelmut otsides teevad kalad sageli lühemaid või pikemaid kudemisrändeid.
Rio Tinto Group

Rio Tinto Group on Briti-Austraalia kaevandusettevõte peakorteritega Londonis ja Melbourne'is.
Ettevõte rajati 1873. aastal, mil rahvusvaheline konsortsium ostis kaevanduskompleksi Hispaanias, Huelvas, Rio Tinto jõe ääres.
Lisaks maavarade kaevandamisele tegeleb Rio Tinto nende, iseäranis boksiidi ja rauamaagi, töötlemisega.
Tegutsetakse kuuel kontinendil, kuid peamiselt Austraalias ja Kanadas.
Rio Tinto Groupi aktsiad on noteeritud Londoni börsil, aktsia kuulub FTSE 100 indeksisse.
Tabasalu raamatukogu

Tabasalu raamatukogu on raamatukogu Harju maakonnas Harku vallas Tabasalu asulas. 
Raamatukogu asutati 1945 Haabersti külaraamatukoguna ja tollal asus see Rannamõisas Ranna algkooli ruumides. 1965 nimetati raamatukogu ümber Ranna külaraamatukoguks. 1990. aastatel nimetati raamatukogu ümber Tabasalu raamatukoguks. 
Raamatukogu asub endisaegse Ranna sovhoosi söökla ruumides.
Raamatukogu juhataja on Ede Kutsar.
Alpo Suhonen

Alpo Suhonen (sündinud 17. juunil 1948 Valkeakoskis) on soome jäähokitreener, teatrilavastaja ja endine jäähokimängija.
Alpo Suhonen mängis aastatel 1965–1971 Soome jäähoki meistrisarjas klubides Porin Karhut, Porin Ässät ja Helsingin Jokerit kokku 103 mängu, tegi 25 väravat ja andis 13 väravasöötu. Aastal 1971 tuli ta klubi Porin Ässät meeskonnas Soome meistriks.
Ta on olnud mitme Soome jäähokiklubi peatreener ning treeninud Soome noortekoondisi. Aastatel 1982–1986 oli ta Soome jäähokikoondise peatreener.
1990. aastatel oli ta muu hulgas Winnipeg Jetsi ja Toronto Maple Leafsi teine treener. Aastal 2000 asus Suhonen tööle Chigaco Blackhawksi peatreenerina ja temast sai esimene eurooplasest NHL-i klubi peatreener üle rohkem kui 50-aastase vaheaja. Šveitsi klubide treenerina tuli ta kaks korda Šveitsi meistriks. Alates juunist 2012 on ta Austria jäähokiliidu spordijuht.
Soome jäähokimuuseum valis 2004. aastal Alpo Suhose jäähokilõviks number 149.
Alpo Suhonen on tegutsenud ka teatrilavastajana, juhtinud aastatel 1991–1992 Turu Linnateatrit ja 2003–2004 Pori Jazzi korraldamist.
Ta kandideeris Rohelise Liidu nimekirjas 2011. aasta parlamendivalimistel, kuid ei osutunud valituks.
Alpo Suhose elukaaslane on näitleja Sinikka Sokka.
Grateful Dead

The Grateful Dead oli Ameerika Ühendriikide vokaal-instrumentaalansambel, mis viljeles eksperimentaalset džässi, kantri, folgi, reggae jpt mõjutustega rokkmuusikat. Ansambel asutati 1965. aastal California osariigis Palo Altos. 
Ansambli liikmete arv kõikus aja jooksul viie ja seitsme vahel. Muusikakollektiiv oli tuntud kontsertesituste poolest, kus tulid ettekandele pikad improvisatsioonilised palad, ning nende pühendunud järgijate ingliskeelne hüüdnimi oli Deadheads. 1970. aastal kirjutas muusikakriitik Lenny Kaye Grateful Deadi muusikalisest innovaatilisusest ajakirjas Rolling Stone: "Nende muusika puudutab pinda, mille olemasolu enamik teisi ansambleid ei aimagi." Mitmesugustest mõjutustest sünteesis ansambel kireva psühhedeelse terviku, mis tegi Grateful Deadist "improvisatsiooniliste ansamblite maailma juhtivad ristiisad". Ajakirja Rolling Stone kõigi aegade suurimate muusikute edetabelis seisis kollektiiv 57. kohal. Rock'nrolli kuulsuste halli (Rock and Roll Hall of Fame) võeti Grateful Dead 1994. aastal, nende 8. mai 1977 kontsertlindistus Cornelli Ülikoolist kanti USA Kongressi raamatukogu riiklikku salvestiste registrisse 2012. aastal. Grateful Deadi albumeid müüdi maailmas üle 35 miljoni eksemplari.
Grateful Dead sündis San Francisco lahe piirkonnas 1960ndate alternatiivkultuuri tõusulaine harjal. Ansambli asutajaliikmed olid Jerry Garcia (juhtkitarr, vokaal), Bob Weir (rütmikitarr, vokaal), Ron "Pigpen" McKernan (klahvpillid, suupill, vokaal), Phil Lesh (basskitarr, vokaal) ja Bill Kreutzmann (trummid). Muusikud mängisid sellal koos veel mitmes San Francisco ansamblis nagu Mother McCree's Uptown Jug Champions ja The Warlocks. Lesh oli neist viimane, kes ühines Warlocksiga enne, kui sellest sai Grateful Dead; ta vahetas välja Dana Morgan noorema, kes oli mõnel esinemisel mänginud basskitarri. Trummar Mickey Hart ja laval mitte esinev sõnadekirjutaja Robert Hunter liitusid muusikakollektiiviga 1967. aastal. Ansambli tuumik jäi kokku terve selle 30-aastase ajaloo vältel, kui arvata välja 1973. aastal surnud McKernan ning 1971–1974 kõrvale jäänud Hart. Ansambli ametlike liikmete hulka kuulusid veel Tom Constanten (klahvpillid, 1968–1970), John Perry Barlow (sõnade autor, 1971–1995), Keith Godchaux (klahvpillid, 1971–1979), Donna Godchaux (vokaal, 1972–1979), Brent Mydland (klahvpilliv, vokaal, 1979–1990) ja Vince Welnick (klahvpillid, vokaal, 1990–1995). Bruce Hornsby (akordion, klaver, vokaal) osales 1990–1992 kontserdireisidel ning oli kohati külalisesineja nii enne kui ka pärast reise.
Pärast Garcia surma 1995. aastal osalesid ansambli ülejäänud liikmed koos teiste muusikutega kontserdireisidel nime The Other Ones all aastail 1998, 2000 ja 2002 ning nime The Dead all aastail 2003, 2004 ja 2009. Neli elusolevat ansambliliiget tähistasid 2015. aastal Grateful Deadi 50. sünnipäeva kontserdisarjaga "Fare Thee Well: Celebrating 50 Years of the Grateful Dead", mida nimetati nende viimasteks ühisesinemisteks. Ansambli liikmed on moodustanud ka selliseid tuletiskollektiive nagu Dead & Company, Furthur, Rhythm Devils, Phil Lesh & Friends, RatDog ja Billy & the Kids.
Vjatšeslav Bulavin

Vjatšeslav Bulavin (sündinud 18. aprillil 1946 Kaasanis) on Venemaa endine jalgpallur ja jalgpallitreener.
2005–2006 oli ta Eesti klubi FC TVMK peatreener ja 2007 sama klubi treener-konsultant.
Tallinna rae ametikohus

Tallinna rae ametikohus oli Tallinna rae juures aastatel (1662)1752–1876 tegutsenud kohtuasutus (ametikohus). Ametikohus tegeles selliste käsitöölistevaheliste tülidega, mida ametipatroonid ei suutnud lahendada. Ametikohtu koosseisus olid kohtueesistuja (nn tsunfibürgermeister) ja kaks kaasistujat (raehärrad).
Katari vapp

Katari vapp on Katari riigivapp. Vapp on kasutusel alates 1976. aastast.
Oskar Öpik

Oskar Eugen Öpik (Norras elades Oskar Øbik; 8. juuni 1895 Kunda – 20. november 1974 Armagh, Põhja-Iirimaa) oli Eesti diplomaat.

Elulugu

Oskar Öpik õppis aastatel 1906–1914 Tallinna Nikolai I Gümnaasiumis, 1914 Moskva Aleksei sõjakoolis ja 1924–1933 Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas. Korporatsioon Rotalia liige.
Aastast 1915 sõdis ta Venemaa sõjaväes Galiitsia rindel, oli seejärel sõjavangis Austrias ja interneeritute laagris Taanis. Aastatel 1919–1920 osales ta Venemaa kodusõjas Murmanski rindel, kindral Jevgeni Milleri armees.
Alates 1920. aastast oli ta Eesti Välisministeeriumi teenistuses, aastail 1923–1926 poliitilise osakonna büroojuhataja, 1927–1928 chargé d'affaires Kaunases, 1928–1931 Moskva, 1931–1933 Berliini ja 1934–1936 Pariisi saatkonna nõunik. Aastatel 1936–1938 oli ta saadik Kaunases, 1938–1939 välisministri abi, 1940. aastal saadik Pariisis. Oskar Öpik oli viimane Eesti Vabariigi saadik, kes esitas oma volitused enne Eesti okupeerimist ja annekteerimist Nõukogude Liidu poolt (6. juunil 1940). Surres oli ta ka viimane Eesti saadiku ametis olnud isik.
1942. aastal tuli Oskar Öpik Eestisse, 28. jaanuaril 1943 nimetati ta senisest kohtudirektori abi ametist Eesti Omavalitsuse kohtudirektoriks. Pärast Teist maailmasõda elas ta Prantsusmaal, Norras ja Hispaanias, pärast oma abikaasa surma Põhja-Iirimaal vend Ernst Öpiku juures.

Isiklikku

Ta oli Ernst, Armin ja Paul Öpiku vend.
Ta oli abielus kaks korda: taanlanna Gerda Plaugmanniga (1890–1945) ja norralanna Eldri Naessiga (1907–1973).
Perekonna ja Traditsiooni Kaitseks

SA Perekonna ja Traditsiooni Kaitseks (lühend SAPTK) on 2011. aastal Tallinnas asutatud Eesti sihtasutus.
Sihtasutuse juhatuse esimees on jurist Varro Vooglaid.
Põhikirja järgi on sihtasutuse eesmärk "seista kristlikule õpetusele tuginedes perekonda, moraaliseadust, inimväärikust ja -õigusi ning omandit austava traditsioonilise ühiskonnakorralduse ja Euroopa kultuuripärandi kaitsmise eest kõigis ühiskonnaelu valdkondades".
Sihtasutus oli vastu kooseluseaduse vastuvõtmisele.
Bardowick

Ajalugu

Paika on esmakordselt mainitud 795. aastal ja linnaseisuse andis talle 972. aastal Otto I. Selle nimi on tuletatud langobardidest, see hõim elas siin kunagi. Siit algas Lombardia koloniseerimine nende ariaanliku kuninga Alboini juhtimisel.
1146. aastal on esmakordselt mainitud Peeter-Pauli kollegiaatkirikut. 1186. aastal andis siis pädev Verdeni vürstlik piiskop Tammo (suri aastal 1188) kollegiaatkirikule veel eesõigusi.
Linn tehti 1189. aastal Heinrich Lõvi poolt maatasa, peale kirikute. Selle ajani oli see kõige õitsvam kaubanduslinn Põhja-Saksamaal.
Endise kollegiaat-, vahepeal luterliku kiriku (saksa: Bardowicker Dom; sõna Dom kasutatakse saksa keeles - pars pro toto - sünekdohhina kollegiaatkirikute ja katedraalide jaoks ühtviisi) praegune hoone püstitati ajavahemikus 1389 kuni 1485.