Filaret (Gumilevski)

Filaret (kodanikunimega Dmitri Grigorjevitš Gumilevski; varem eesti keeles kirjutatud ka kujul Humilevski; vene Дмитрий Григорьевич Гумилевский; sündides perekonnanimega Konobejevski, vene Конобеевский; 4. november (vkj 23. oktoober) 1805 Konobejevo, Tambovi kubermang – 21. august (vkj 9. august) 1866 Konotop) oli Vene Õigeusu Kiriku vaimulik ja usuteadlane, kirikuloo suurteose "Vene kiriku ajalugu" koostaja, Riia piiskop aastatel 1842–1848.
Tema ametiajal toimus Liivimaa kubermangus usuvahetusliikumine, mille tulemusel astus õigeusku üle saja tuhande eesti ja läti talupoja. Samuti asutati tema ametiajal veebruaris 1846 Riiga vaimulik kool, millest kasvas neli aastat hiljem välja Riia Vaimulik Seminar.
Hiljem oli ta aastatel 1848–1859 Harkovi ja Ahtõrka piiskop ning aastatel 1859–1866 Tšernigovi ja Nežinski peapiiskop.
Moskva Patriarhaadi Ukraina Õigeusu Kirikus austatakse piiskop Filaretti pühakuna. Ta kanoniseeriti 2009. aastal.

Päritolu, haridus ja tegevus õppejõuna

Dmitri sündis Tambovi kubermangu Šatski maakonna Konobejevo külas preester Grigori Konobejevski perekonnas. Perekonnanime Gumilevski sai ta alles seminari astumisel seoses oma väikese kasvu ja alandliku loomusega (nimi tuletati ladinakeelsest sõnast humilis).
Vaimuliku hariduse omandas ta Tambovi vaimulikus seminaris. Seejärel jätkas ta 1826. aastal õpinguid Moskva Vaimulikus Akadeemias. 1829. aastal võttis ta vaimuliku akadeemia üliõpilasena vastu mungapühitsuse Filareti nime all. Tema pühitseja oli Moskva ja Kolomna metropoliit Filaret. Veebruaris 1830 pühitseti ta munkdiakoniks ja 11. juulil (vkj 29. juunil) 1830 munkpreestriks. Ta lõpetas vaimuliku akadeemia kirikuloo osakonna suvel 1831 ja nimetati järgmisel aastal sama õppeasutuse Pühakirja õppejõuks. Mais 1833 nimetati Filaret Moskva Vaimuliku Akadeemia inspektoriks ning moraali- ja praktilise teoloogia professoriks.
8. veebruaril (vkj 27. jaanuaril) 1835 ülendati Filaret arhimandriidiks ja nimetati sama aasta detsembris 30-aastasena Moskva Vaimuliku Akadeemia rektoriks. 1837. aastal nimetati ta ühtlasi ka Moskva Jumalailmumise kloostri ülemaks.
2. jaanuaril 1842 (vkj 21. detsembril 1841) pühitseti arhimandriit Filaret Peterburi Kaasani katedraalis Pihkva piiskopkonna Riia (vikaar)piiskopiks. Asjade üleandmine uuele piiskopile aga venis, ja alles pärast audientsi keiser Nikolai I juures 28. juunil (vkj 16. juunil) 1842 sai ta võimaluse asuda oma ametikohustusi täitma.
Kuigi vormiliselt oli see ametikõrgendus, tähendas tema piiskopiks pühitsemine tegelikult langust positsioonis. Selle eesmärgiks oli tema eemaldamine vaimulikust akadeemiast, kus Filaret paistis silma oma modernistlike vaadete ja uuenduslike õpimeetodite rakendamisega. Venemaa vaimulikus hariduses võttis ta ühena esimestest kasutusele filosoofilise analüüsi meetodi ja püüdis tõestada kiriklikke dogmasid mõistuslike tõdedena. Samuti rakendas ta oma teaduslikes töödes allikakriitikat ja keeleteaduslikku kriitikat. Tema eestvedamisel hakati Moskva Vaimulikus Akadeemias välja andma uut kirikuisade antoloogiat ja seal koostas ta ka uue patristika õpiku, mida peeti aga liiga vabameelseks ja uuenduslikuks ning mille kasutamiseks andis Pühim Valitsev Sinod loa alles 1859. aastal.

Tegevus Ukrainas

Üheaegselt Riia piiskopi ametist vabastamisega määrati Filaret 18. novembril 1848 juhtima Ukrainas asuvat Harkovi ja Ahtõrka piiskopkonda. 19. aprillil (vkj 7. aprillil) 1857 ülendati ta peapiiskopiks ja määrati Pühima Valitseva Sinodi liikmeks.
14. mail (vkj 2. mail) 1859 sai Filaretist Tšernigovi ja Nežinski peapiiskop, kellena ta oli ametis surmani.
Ukrainas jätkas piiskop Filaret aktiivset tööd hariduse ja kirikuelu edendamisel. Tema eestvedamisel asutati uusi kloostreid, kihelkonnakoole ja trükikodasid. Ta töötas välja uusi õppekavasid vaimulikele õppeasutustele ja tegeles laiaulatusliku heategevusega, kasutades selleks tihti oma kirjatööde eest saadud honorare. Tšernigovi piiskopkonnas pani ta aluse kohalikule piiskopkonna ajalehele "Tšernigovskije jeparhialnõje izvestija". 
Lisaks kuulus ta alates 1852. aastast Keiserliku Vene Geograafiaseltsi liikmeskonda ja oli alates 1856. aastast Keiserliku Vene Arheoloogiaseltsi auliige. Piiskop Filaret oli ka Moskva ja Harkovi ülikooli, Kiievi ja Moskva vaimuliku akadeemia ning Keiserliku Teaduste Akadeemia auliige.
1866. aastal tema piiskopkonda tabanud kooleraepideemia ajal sooritas ta haigete trööstimiseks piiskopkonnas ringsõidu, kuid haigestus selle kestel ka ise koolerasse ja suri Konotopi linnas. Tema põrm toodi Tšernigovisse ja maeti sealse Püha Kolmainu peakiriku krüpti.

Kirjanduslik pärand

Piiskop Filaret oli tunnustatud teoloog, kelle peamine teaduslik ja kirjanduslik pärand kuulub patristika ja kirikuloo valdkonda.
Tema peateoseks loetakse kirikuloolist käsitlust "Vene kiriku ajalugu" ("История Русской Церкви"), mille ta lõpetas piiskopina Riias töötades. See annab ülevaate õigeusu kiriku ajaloost Venemaal 1826. aastani. Teos ilmus aastatel 1847–1848 Riias ja Moskvas. Teoses esitati esmakordselt Venemaa kirikuajaloo uus periodiseering, mis jagas kiriku ajaloo viide etappi: Venemaa ristiusustamisest mongolite vallutusteni (988–1237), mongolite ülemvõimu algusest Kiievi metropoolia lõhenemiseni (1237–1410), metropoolia lõhenemisest patriarhaadi moodustamiseni (1410–1588), patriarhaadi periood (1588–1721) ja sinodaalne periood (1721–1826). Hiljem kasutati seda vaimulikes õppeasutustes kirikuloo õpikuna. Seda on teiste seas kõrgelt hinnanud teoloog Georgi Florovski ja kirikuloolane Anton Kartašov.
Tema peamine teoloogiline teos oli 1859. aastal kolmes osas ilmunud "Ajalooline õpetus kirikuisadest" ("Историческое учение об Отцах Церкви"), mida ei lubatud varem välja anda selle uuendusliku käsitlusviisi tõttu. Raamatust kujunes vaimulikes õppeasutustes kasutatav patristika õpik.
Lisaks kuuluvad tema mainimisväärsete teoste hulka veel bibliograafiline väljaanne "Vene vaimuliku kirjanduse ülevaade" ("Обзор русской духовной литературы"; ilmus aastatel 1859–1861) ja "Õigeusu dogmaatiline teoloogia" ("Православное догматическое богословие"; ilmus 1864. aastal). Samuti kogus, koostas ja andis piiskop Filaret välja arvukalt pühakute elulugusid.
Eesti keeles piiskop Filareti teoseid ilmunud ei ole, kuid mitmed tema teoste venekeelsed väljaanded on saadaval Eesti Rahvusraamatukogus ja Tartu Ülikooli Raamatukogus.

Kanoniseerimine

Moskva Patriarhaadi Ukraina Õigeusu Kiriku Püha Sinod langetas otsuse piiskop Filareti kuulutamise kohta kohalikuks pühakuks 14. aprillil 2009. Sama aasta 25. oktoobril toimus Tšernigivi Püha Kolmainu peakirikus kanoniseerimise tseremoonia, mille viis läbi Kiievi ja kogu Ukraina metropoliit Vladimir. Püha Filareti säilmed toodi välja kiriku krüptist ja paigutati kirikus asuvasse pühade säilmete kirstu.

Märkused

Tema teoseid saab otsida Rahvusraamatukogust E-kataloogi Ester Tallinn ja Tartu Ülikooli Raamatukogust Ester Tartu abil kasutades autoriotsingut: Филарет, епископ Рижский, 1805-1866.