google/wiki40b huggingface dataset:
Hoya krahvkond

Geograafia

Aastast 1582 piirnes Hoya (alates põhjast, päripäeva) Bremeni linna, Bremeni peapiiskopkonna, Verdeni piiskopkonna, Braunschweig-Lüneburgi hertsogkonna alljaotuste Lüneburgi ja Calenbergi, Mindeni piiskopkonna, Diepholzi krahvkonna, Münsteri piiskopkonna ja Oldenburgi hertsogkonnaga.

Ajalugu

Esimene Hoya krahv Saksimaal Heinrich oli Bremeni peapiiskopi Hartwig II läänimees aastal 1202. Ta rivaalitses kohaliku Hodenbergi aadliperekonnaga Hodenhageni lossist; nende valdused Weseri kallastel omandasid järk-järgult krahv Heinrich ja tema järeltulijad aastani 1313. Nienburgi omandamine viis pikaajalise konfliktini Mindeni piiskoppidega, kes jälgisid kahtlustavalt oma naabrite järsku suurenemist.
Aastal 1345 jagasid vennad Gerhard III ja Johann II krahvkonna omavahel; kui Gerhardi vanem haru aastal 1497 hääbus, taasühendati territoorium Johanni järglase Jobst I võimu alla. 16. sajandil sattusid krahvid vägevate Braunschweig-Lüneburgi hertsogite surve alla, kes aastal 1512 nende valdused okupeerisid.
Pärast viimase Hoya krahvi surma aastal 1582 ilma poegi saamata jagati territoorium Braunschweig-Lüneburgi hertsogkonna Lüneburgi vürstkonna, sama hertsogkonna Calenbergi vürstkonna ja Hessen-Kasseli maakrahvkonna vahel. Hoya krahvid olid aastal 1512 juba tunnustanud Welfidest Braunschweig-Lüneburgi hertsogid oma lääniisandaiks.
Pärast Austria-Preisi sõda aastal 1866 annekteeriti ala koos Hannoveri kuningriigiga Preisimaa poolt.
Agorafoobia

Agorafoobia (vanakreeka sõnadest ἀγορά 'agoraa' ja  φόβος 'hirm') on ärevushäire (foobia), mis väljendub haiguslikus hirmus avatud, suurte ruumide või väljakute, ka rahvarohkete kohtade ees (näiteks kaubanduskeskused, lennujaamad, linnaplatsid, tänavad, sillad). Isik tajub selliseid olukordi ohtlike või äärmiselt ebameeldivatena ning eelistab neid vältida. Sellistes olukordades võib isikul esineda paanikahoogusid. Äärmuslikul juhul ei suuda agorafoobia all kannataja kodust väljuda.
Foobia arenemise tõenäolisem aeg on 20. ja 40. eluaasta vahel ning see puudutab rohkem naisi kui mehi. Ameerika Ühendriikides kannatab 2,2% rahvastikust agorafoobia all.
Kassitapp

Levik ja kasvukoht

Kassitapp kasvab pärismaisena Euroopas ja Aasias. Eestis on ta tavaline.
Taim eelistab kuivemat savikat või liivast pinnast. Ta on levinud umbrohi aedades ja põldudel.

Kirjeldus

Taim kasvab 0,5–1,5 meetri kõrguseks. Ta on väänduva roomava või roniva varrega taim.
Lehed kinnituvad varrele vaheldumisi. 2–6 cm pikkused lihtlehed on terveservalised.
Taime juured ulatuvad väga sügavale ja moodustavad harunenud võrgustiku. Juba esimese paari elukuuga suudab juurestik tungida kuni meetri sügavuseni, soodsatel tingimustel võib kasvada see kolme ja isegi viie meetri sügavusele.
Kassitapp õitseb juunist septembrini. Õis on lehterja kujuga, valge kuni õrnroosa, kuni 3,5 cm läbimõõduga. Taim on putuktolmleja. 
Vili on umbes 6 mm pikkune kupar.
Taim paljuneb peamiselt maa-aluste võsundite abil, vähem seemnetega.
Maks Roosma

Maks Roosma (ka Max või Max-Julius Roosma, kuni 1936. aastani Maksim-Julius Roosmann; 10. jaanuar 1909 Omuli vald – 3. detsember 1971 Tallinn) oli eesti klaasikunstnik.
Maks Roosma oli Eesti esimene kutseline klaasikunstnik ning üks eesti klaasikunsti teerajajaid, kes lõi oma koolkonna. Ta graveeris peamiselt mütoloogilisi figuure, hiljem ka portreesid.

Elulugu

Maks Roosma lõpetas 1931. aastal Valga poeglastegümnaasiumi. Riigi Kunsttööstuskoolis omandas ta Günther Reindorffi käe all suurepärase joonistamis- ja graveerimisoskuse; aastal 1936 lõpetas ta kooli graafika erialal ning 1937 kristallilihvimise erialal. Seejärel õppis ta aastatel 1937–1938 Tšehhoslovakkias Nový Bori klaasitööstuskoolis ning praktiseeris eraateljeedes klaasimaali. Aastal 1939 sai Maks Roosma Riigi Tarbe- ja Kujutava Kunsti Koolist klaasikaunistamise rakenduskunstniku diplomi. Alates 1938. aastast oli ta Riigi Tarbe- ja Kujutava Kunsti Kooli klaasitöökoja juhataja. Aastatel 1944–1971 töötas Maks Roosma Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis klaasehistöö õppejõuna, aastast 1947 dotsendina, aastast 1960 professorina.
Ta uuris ka Eesti klaasitootmise ajalugu, juhatas arheoloogilisi väljakaevamisi ning koostas muu hulgas monograafia "Hüti klaasikoda" (1966).

Mälestuse jäädvustamine

Aastal 2007 asutas Eesti Kunstiakadeemia klaasikunsti osakond Maks Roosma nimelise loomingulise stipendiumi.
Korova mõis

Korova mõis (saksa keeles Korrowa) oli Raadi mõisa karjamõis Tartu-Maarja kihelkonnas Tartumaal.
Zrzeszenie Związków Zawodowych

Zrzeszenie Związków Zawodowych (lühend ZZZ; kuni 1949. aastani Zrzeszenie Pracowniczych Związków Zawodowych) oli Poola ametiühingute keskorganisatsioon aastatel 1945–1980.
Poola Rahvusliku Vabastamise Komitee moodustas 12. augustil 1944 kokku Ametiühingute Ajutise Ringkonnanõukogu ning tegi sellele ülesandeks kutsuda kokku I Delegaatide Kongress ning allutada vanriku komiteed korraldavale keskorganile.
Organisatsiooni juhtorgan oli 1945–1949 Ametiühingute Keskkomisjon (Komisja Centralna Związków Zawodowych, KCZZ) ja alates II Ametiühingute Kongressist (juuni 1949) Ametiühingute Kesknõukogu (Centralna Rada Związków Zawodowych, CRZZ).
Organisatsiooni kõrgeim organ oli nelja aasta tagant kokku kutsutav Kongress.
Organisatsioon tegutses kommunistliku partei juhtimisel ning oli konfliktide korral valitsuse poolel. Tööliste streigid ja väljaastumised toimusid ametiühingutest mööda minnes. Aastal 1980] nõudsid Wybrzeżi streikivad töölised õigust legaalsete vabade ametiühingute moodustamisele. Loodi ametiühing Solidarność ja teised sõktumatud ametiühingud, mis koondati ühingusse Ogólnopolskie Porozumienie Związków Zawodowych (OPZZ). ZZZ lagunes.
Papissaare poolsaar

Papissaar (ka Papisaar) on endine saar (Papenholm) ja praegune poolsaar Kihelkonna lahes Rootsiküla piires. See asub 2–3 km Kihelkonnast lääne pool ja on ümbritsetud põhja poolt Abaja lahe, lääne poolt Kiirassaare lahe ja kagu poolt Lülle lahega, mis on praktiliselt merest eraldunud ja riimveeliseks rannajärveks muutunud .
Poolsaarel asub Papissaare sadam (ka Papisaare), mille kaudu peetakse ühendust Vilsandi ja teiste saartega (OÜ Vilsandi Liin). 1890-ndail ehitati seal mitu suurt purjelaeva, sadamas on ka mälestuskivi laevaehitajatele.
Vello-Taivo Denks

Vello-Taivo Denks (6. august 1936 Võrumaa – 2. juuni 2004) oli Eesti metsaülem, metsaülemate ühingu esimees, looduskaitsja ning Metsaerakonna asutamise algatajaid.

Haridus

Vello-Taivo Denks õppis Varstu põhikoolis ja Tihemetsa metsatehnikumis, mille lõpetas 1956. aastal.

Töö

Vello-Taivo Denks alustas tööd Võru metsamajandis Roosa metskonna abimetsaülemana. 1966. aastal edutati ta Roosa metsaülemaks. Roosa metsaülemana töötas ta 34 aastat, kuni pensionile jäämiseni 2000. aastal.

Metsamees, looduskaitsja, loodusõppe spetsialist

Vello-Taivo Denks andis olulise panuse Paganamaa tutvustamisel, hoidmisel ja kaitsmisel; rajas Paganamaal ühe esimesi tähistatud matkaradasid Eestis, 1978. a. avaldas Paganamaa kohta raamatu, koostas metsandus- ja loodustrükiseid, oli koduloouurija.
Vello-Taivo Denks kuulus aastaid looduskaitse seltsi juhtkonda ja juhtis seltsi Varstu osakonda. Ta asutas 1963. a. Krabi koolimetskonna, mis oli üks esimesi Eesti NSV Metsamajanduse ja Looduskaitse Ministeeriumi koolimetskondade algatusest, ning oli ka Eesti kõige kauem järjepidevalt töötanud koolimetskonna töö juht (1963 - 2004.a.). 1983 ehitati Pähni loodusõppemaja. RMK Pähni loodusmajas tegutses Vello-Taivo Denks kuni surmani.
1999. aastal toimus "Metsamehe jälgedes" Roosa metskonnas.
Vello-Taivo Denks oli ka erumetsateenijate ühingu Hong esimeheks kuni oma surmani 2004. aastal.

Metsaülemate ühing

Eesti metsaülemate ühing taasloodi 1989. aastal, Vello-Taivo Denks valiti avakoosolekul ülekaaluka häälteenamusega (115 134-st) esimeheks. Ametisse jäi ta kümneks aastaks ning oli aktiivne eestvedaja ning väga tegus liige. Metsaülemate ühingu esimehena tegutses ta keerukatel aegadel - NSVL lagunemine, Eesti Vabariigi taasloomise algus. Vello-Taivo Denksi autoriteet ja kohusetunne päästis ta napilt metsaülema töö kaotamisest. Oluline roll oli ühingul 1992. aastal metskondade kui juriidiliselt iseseisvate riigiasutuste loomisel. 1993. aastal hakkas ilmuma ühingu häälekandja Sõnumid. 1998. aastal alustas ühing metsakalendri väljaandmist, mille eestvedajaks oli taas Vello-Taivo Denks.

Metsaerakond

Metsaerakond loodi 1994. aastal. Vello-Taivo Denks oli riigikogu valimistel erakonna esinumber.

Isiklikku

Ka Vello-Taivo ja Mare Denksi pojad Taivo ja Tarmo on lõpetanud metsanduse eriala EPMÜ-s ja Luual ning töötavad metsanduse erialal.
Vello-Taivo Denks on maetud Vana-Roosa kalmistule.
2014. aasta noorte suveolümpiamängud

2014. aasta noorte suveolümpiamängud olid teised noorte suveolümpiamängud ning toimusid 16.-28. augustil 2014 Nanjingis, Hiinas.
Osales 3579 sportlast 205-st rahvuslikust olümpiakomiteest. Võisteldi 28-l spordialal ning 222-l võitlusalal. Edukaim riik oli korraldajamaa Hiina.
Ivar Laide

Ivar Laide (3. veebruar 1931 Tallinn – 3. mai 1987 Tallinn) oli eesti laulja (tenor).
Ta oli aastatel 1955–1987 Riikliku Akadeemilise Meeskoori laulja ja solist. Aastatel 1979–1987 laulis meeskvartetis RAM-3. Ta oli tuntud kui Gustav Ernesaksa meeskoorilaulu "Kutse" soolopartii esitaja. Väidetavalt ei tundnud Laide nooti ega helistikke, vaid laulis kuulmise ja mälu järgi.
Hansapäevad

Hansapäevad on keskaja ja varauusaja temaatikaga seonduvad iga-aastased festivalid, mida peetakse paljudes hansalinnades. Eestis Hansa Liitu kuulunud linnadest peavad hansapäevi Pärnu, Tallinn, Tartu ja Viljandi. Tüüpiliselt toimuvad hansapäevadel kultuuriüritused ja laat, levinud on keskaja stiilis rõivad ja kujunduselemendid.
Endiste hansalinnade koostöös korraldatakse 1980. aastast alates ka rahvusvahelisi hansapäevi, mis toimuvad igal aastal eri linnas. Praeguseks on need Eestis toimunud kolmel korral - 1992 Tallinnas, 2005 Tartus ja 2010 Pärnus; 2015. aastal toimuvad rahvusvahelised hansapäevad Viljandis.
Paul Mielberg

Paul Jegor Eugen Mielberg (6/18. märts 1881 Thbilisi – 16. aprill 1942 Gmünd) oli Eesti arhitekt, aastatel 1922–1936 Tartu ülikooli arhitekt.

Elukäik

Paul Mielberg lõpetas Peterburi Kunstiakadeemia 1910. aastal kunstniku-arhitektina. Ta töötas aastatel 1911–1916 Peterburis arhitektide Fredrik Lidvalli, Vladimir Zeidleri ја Oskar Munzi juures. Aastatel 1916–1920 töötas Kiievi linnavalitsuse teenistuses.
Aastatel 1922–1936 oli ta Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonna ehitusõpetuse dotsent, seejärel eradotsent. Ta osales paljude Tartu Ülikooli hoonete ehitamisel. Paul Mielbergi akvarellid olid esil mitmel näitusel.
Aastal 1940 lahkus ta Eestist.

Looming

Olisemad hooned, mille Mielberg Tartu ülikoolile projekteeris, olid võimla, mitu kliinikuhoonet ja instituutide hooned. Aastate 1928–1929 projekti järgi Jakobi ja Lutsu tänava nurgale rajatud läbi kahe korruse ulatuv võimla hävis 1941. aastal. 1935. aasta projekti järgi valmis silma- ja nina-kõrva-kurgukliinik Kuperjanovi tänava alguses ning instituudihoonetest valmis vaid kahas Harald Sultsoniga projekteeritud vana keemiahoone.
Mielberg projekteeris Tartusse ka elumaju, muu hulgas ülikooli professorite elumaja Raadil ja hospitaalkliinikute ametnike elumaja. 1920. aastatel oli tema projekteeritud elumajadele eeskätt omane heimatstiil ja juugendijärgne teisenemine, nii ka näiteks 1929. aastal Oru tänavale projekteeritud professor Piibu villa puhul. Suurem osa Mielbergi projekteeritud elumajadest on projekteeritud 1930. aastatel ja asuvad Tähtveres, need on ajastule omaselt eeskätt funktsionalismi sugemetega.
Mielbergi projekti järgi ehitati aastatel 1927–1928 Toomemäel ümber ülikooli ajaloomuuseum, tollane raamatukogu, muu hulgas viidi hoone sissepääs lõunaküljele, ehitati uus trepikoda ja raamatute vedamiseks lift. Samuti valmis 1924. aastal Mielbergi projekti järgi Pauluse kiriku uue altariruumi kujundus ning aasta-kaks hiljem omandas tema projekti järgi uue välisilme ülikooli vana kohvik, tollane üliõpilasmaja.
Salajõe maastikukaitseala

Salajõe maastikukaitseala asub Läänemaal Lääne-Nigula vallas Vedra ja Salajõe külas. Kaitseala koosneb kahest lahustükist (kogupindalaga 5,3 ha), mis kaitseb karstinähtuseid. See on Läänemaa suurim karstiala (Salajõe karstiala). Kaitseala tähtsaimaks objektiks on Salajõgi ja selle keskjooksu maa-alune osa. Kaitseala geograafilised koordinaadid on 59° 1′ 20″ N, 23° 40′ 7″ E. Kaitsealal on moodustatud üks piiranguvöönd — Salajõe piiranguvöönd (5,3 ha). Kaitseala kuulub ka Natura-alade Väinamere linnuala ja Väinamere loodusala koosseisu.
Kohaliku kaitse alla võeti Salajõe karstiala aastal 1964, tollal küll üksikobjektina. Aastal 2001 moodustati selle põhjal maastikukaitseala. Salajõe karstialal neeldub maa alla Salajõgi ning voolab maa all 1,3 km ulatuses. Neeldumisala (Salajõe kurisu) on 600 m pikk, 100 m lai ja 7,5 m sügav. Suurimad karstilehtrid on 50 m pikad ja 20 m laiad. Jõgi väljub Salajõe allikatena.
Salajõe maastikukaitseala keskkonnaregistri kood on KLO1000262.
Salme Rootare

Salme Rootare (aastani 1937 Salme Maasikas; 26. märts 1913 Tallinn – 21. oktoober 1987 Tallinn) oli eesti maletaja.
Ta lõpetas aastal 1931 Elfriede Lenderi Eragümnaasiumi.
Ta tuli 15 korda Eesti meistriks (1945, 1948, 1949, 1950, 1954, 1956, 1957, 1960, 1962, 1964, 1966, 1969, 1970, 1971 ja 1972).
1957. aastal sai ta naiste rahvusvaheliseks meistriks.
Salme Rootare saavutas 1959. aastal male maailmameistrivõistluste pretendentide turniiril Plovdivis 4.–5. koha jagamise (kolmandaks tuli Larissa Volpert, hilisem Tartu Ülikooli professor).

Isiklikku

Salme Rootare oli abielus Vidrik Rootarega.
Kelmiküla (Tallinn)

Ajalugu

Keskajal oli Kelmiküla tüüpiline eeslinn ja kuulus Toompeale. Rahvajutu järgi olevat sinna põgenenud Tallinnas ja linnasarases seadusega pahuksisse läinud inimesed. Analoogiline eeslinn oli Pelgulinn, kuhu põgenesid Toompea kurikaelad. Nimelt olid Tallinn ja Toompea keskajal teineteisest halduslikult sõltumatud ning kummagi kelmid põgenesid teise asula eeslinna, kus nende vahistamine ja nende üle kohtupidamine oli raskendatud.
"Kelmiküla" oli esialgu pilkenimi. Kohanimena on see väga levinud mujalgi Eestis.
Praeguse Kelmiküla asumi alasid on varem kutsutud Piiskopi kopliks ja Komtuuri kopliks. Vanimad kirjalikud andmed selle koha kohta pärinevad 1380. aastast; kopli ja linnavaheline piir määrati täpselt ära 1553. aastal. Praeguse Tehnika tänava piirkonnas asus 17. sajandil Nunnamaja.
Rootsi aja lõpul plaaniti rajada Kelmiküla piirkonda uus linnaosa, kuid Põhjasõja tõttu jäi kavatsus teostamata. Iluaednik Sören Thorenfeld ostis 1810. aastal Paldiski maantee, Suve ja Sügise tänava vahelise maa-ala ning lõi sinna puukooli. Aednik August Heinrich Dietrich ostis selle krundi 1864. aastal. Dietrichi aiand oli 19. sajandi teisel poolel linna liigirikkaim ning suurim aiand, kuid see lõpetas arvatavasti pärast Dietrichi surma (1897) tegevuse.
Peterburi–Tallinna–Paldiski raudtee ehitamist alustati 1860ndate lõpus. Kahekorruseline paekivist massiivne jaamahoone valmis 1871. aastal. Balti jaam oli Balti raudteel ainus I klassi jaamahoone. Jaamahoone süüdati 1941. aastal Punaarmee poolt; hoone taastati osaliselt 1945. aastal.
Kuna Balti raudtee vajas oskustöötajaid, rajati 1880. aastal Tallinna Raudtee Tehnikakool. Algselt paiknes kool jaamahoone lähedal, kuid 19. sajandi lõpuks kolis kool Tehnika 18 krundile. 
Praegu tegutseb selles majas Tallinna Euroopa Kool.

Taristu

Asumi levinuim hoonetüüp on kahe-kolmekorruseline keskse kivitrepikojaga puuhoone, nn Tallinna maja. Kelmikülas asuvad Tallinna Euroopa Kool ja Grand Meriton Hotel Tallinn. Asumi territooriumile jääb Balti jaam.

Kelmiküla asumi tänavad

Tehnika tänav on saanud nime Tallinna Raudtee Tehnikakooli järgi. Asumis on veel Reisijate tänav, Saani tänav, Suve tänav ja Sügise tänav.
Jaan Rannap

Jaan Rannap (kuni 1936 Reinbach; sündinud 3. septembril 1931 Hallistes Pornuse vallas Pärnumaal) on eesti endine sportlane (kergejõustiklane) ja lastekirjanik.
Lõpetas 1956 Tallinna Pedagoogilise Instituudi matemaatika-füüsikateaduskonna ning töötas 1955–1977 ajakirja Pioneer toimetuses ja 1977. aastast Tähekese toimetuses.

Isiklikku

Tema isa oli õpetaja Jaan Rannap, vend on muusikapedagoog ja pedagoogikateadlane Heino Rannap ning vennapoeg Rein Rannap.
4×100 meetri teatejooks

4×100 meetri teatejooks ehk lühiteade on kergejõustiku ala. Neljast jooksjast koosnev 4×100 m teatevõistkond peab vahetustega joostes andma teatepulga eelmiselt järgmisele teatejooksjale üle määrustepäraselt ja teatevahetusalas. Teatevahetusala on 10 meetrit enne ja 10 meetrit pärast 100 m, 200 m ja 300 m joont. Igale 20-meetrisele teatevahetusalale eelneb 10-meetrine hoovõtuala. Võistkonna liikmed peavad kogu jooksu vältel olema omal rajal ega tohi teisi võistlejaid takistada.
Lühiteade on väga tehniline ala, kus teatevahetusel on väga oluline osa hea lõpptulemuse saavutamisel. Teatepulga mahakukkumine ja määrustevastane teatevahetus võivad ka parimatele võistkondadele saatuslikuks saada.
Esimest korda oli 4×100 m teatejooks olümpiamängude kavas meestel 1912. aastal Stockholmis ja naistel 1928 Amsterdamis.
Moldaavia NSV

Moldaavia NSV moodustamine

NSV Liit esitas Rumeeniale ultimaatumi 26. juunil 1940, 28. juunil algas Punaarmee avalik sissetung, Rumeenia kuningriik leppis ultimaatumi tingimustega ja loovutas Moldova Bessaraabia ja Põhja-Bukoviina alad lahinguteta NSV Liidule. 
2. juulil 1940 loodi nendel aladel Moldaavia NSV. Pärast Bessaraabia liidendamist NSV Liiduga läks läänepoolne osa Moldaavia ANSV-st vastloodud Moldaavia NSV koosseisu, idapoolne liideti Odessa oblastiga Ukraina NSV-s.
Moldova iseseisvus 1991. aastal NSV Liidu lagunemisel.
Argo (kirjastus)

Argo on Eesti kirjastus, mis tegeleb põhiliselt õpikute, eksamimaterjalide ja ajalookirjanduse kirjastamisega.
Argo asutasid 1999. aastal ajaloolastest abikaasad Andres Adamson ja Lea Adamson. Andres Adamson on tänini kirjastuse omanik ja juhatuse liige, töötades paralleelselt õppejõuna Tallinna Ülikooli Ajaloo Instituudis.
Argo kirjastusel ilmub sari "Abiks õpetajale", kuhu kuuluvad kogumikud üksikute õppeainete didaktikast ja pedagoogikast, samuti kirjastatakse sarju nagu "Eksaminandile ajaloo riigieksamist", "Eksaminandile ühiskonnaõpetuse riigieksamist", "Elav teadus" jne. Ajalookirjandusest on ilmunud näiteks Priit Raudkivi kolmeosaline raamatusari Suurbritannia ajaloost, mälestustekogu "Eesti idapataljonid Idarindel 1941–1944", Toomas Karjahärmi "Ajaloolase käsiraamat", Tiit Saare "Eesti mõisnike vapid", Inna Põltsami "Söömine-joomine keskaegses Tallinnas", "Taani ristisõjad: sõda ja misjon Läänemere ääres" ning terve rida Tiit Made raamatuid. Ilukirjandusest on avaldatud muuhulgas Enn Kasaku, inBoili, Kivisildniku, Vladimir Sorokini ja Mats Traadi teoseid.
Uladzimir Lobač

Uladzimir Lobač (valgevene keeles Уладзімір Лобач) on valgevene folklorist. Tema peamised uurimisalad on Valgevene pühapaigad ja mütoloogia.
Vana-Prangli mõis

Ajalugu

Mõisast on teateid alatest 1550. Enne 1725. aastat, kui mõisast eraldatud alast moodustati Vastse-Prangli mõis, nimetati mõisat Prangli mõisaks.
Räpina vald (1991)

Ajalugu

Eesti Vabariigi Ülemnõukogu Presiidiumi 21. novembri 1991 seadlusega kinnitati Alaküla valla omavalitsuslik staatus, millega likvideeriti Alaküla külanõukogu. Eesti Vabariigi Ülemnõukogu Presiidiumi 12. detsembri 1991 seadlusega nimetati Alaküla vald ümber Räpina vallaks.
28. detsembril 2016 kinnitasid Meeksi, Veriora ja Räpina valla volikogud ühinemislepingu. 17. oktoobril 2017 tekkis valdade ühinemisel uus omavalitsusüksus – Räpina vald, mis on ühinenud omavalitsusüksuste õigusjärglane.

Asustus

Räpina vallas on Räpina linn, kolm alevikku – Mehikoorma, Veriora ja Võõpsu ning 62 küla.

Külad

Aravu, Haavametsa, Haavapää, Himmiste, Jaanikeste, Jõepera, Jõevaara, Jõeveere, Kassilaane, Kikka, Kirmsi, Koolma, Koolmajärve, Kullamäe, Kunksilla, Kõnnu, Köstrimäe, Laho, Leevaku, Leevi, Lihtensteini, Linte, Meeksi, Mägiotsa, Meelva, Meerapalu, Mõtsavaara, Männisalu, Naha, Nohipalo, Nulga, Pahtpää, Parapalu, Pindi, Pääsna, Raadama, Rahumäe, Raigla, Ristipalo, Ruusa, Saareküla, Sarvemäe, Sikakurmu, Sillapää, Soohara, Sülgoja, Süvahavva, Suure-Veerksu, Timo, Toolamaa, Tooste, Tsirksi, Vareste, Verioramõisa, Viira, Viluste, Vinso, Võiardi, Võika, Võuküla, Väike-Veerksu, Vändra.
Tšerokii keel

Kõnelejate arv

2010. aasta rahvaloenduse andmetel kõneles keelt 10 400 inimest. 15–20% oskavad lugeda, 5% oskavad kirjutada (1986).

Kõnelejate täpsem piirkond

Tšerokii keel on ainus elav lõuna-irokeesi keel, mis on tänapäeval kasutuses, kuid see on ka suremisohus. Umbes 1000 inimest kõneleb läänepoolses Põhja-Carolina Tšerokii linna läheduses olevas reservaadis – Quallas, kus elab Tšerokii indiaanlaste idagrupp, selle piirkonna lähedal asuvad ka Suured Suitsumäed. Suurem osa keelekõnelejaid elab Tahlequah’i linna läheduses, mis asub kirdepoolses Oklahomas, seal paikneb kaks tšerokii rahva hõimu – Ühinenud Tšerokii Keetoowah'i haru ja Tšerokii Rahva haru.

Tšerokii dialektid

Tšerokii keeles on kolm põhilist murret ehk dialekti. Madalmurre suri umbes 1900. aastal välja. Keskmurret ehk Kituhwa dialekti kõneletakse Qualla piirkonnas ja läänemurret Oklahomas, millel on hinnanguliselt üle 9000 kõneleja.

Foneetika

Kirjapildis ei märgita pikki vokaale ega toone, ei eristata mitmeid g-ga ja k-ga algavaid silpe, ei väljendata h-d ega kõrisulgu silbi lõpus, kuid häälduses need avalduvad. Kõige rohkem sarnaneb keel irokeesi keeltest veel onaida, seneka ja mohoogi keelega.

Hääldus

Konsonandid g ja d on osades dialektides ja positsioonides helitud. Konsonant D hääldatakse a-na, h hääldatakse ni, W hääldatakse la ja Z hääldatakse no.

Grammatika

Tšerokii on polüsünteetiline keel, mis tähendab, et morfeeme saab omavahel ühendada pikkadeks sõnadeks. Keeles kasutatakse unikaalset silpkirja märgisüsteemi. Keeles on palju asesõnalisi eesliited. Lauses ei tehta soolist eristust, näiteks  ᎦᏬᏂᎭ gawoniha võib tähendada, et nii meessoost kui ka naissoost isik räägib, võrdluseks: inglise keeles eristatakse she või he. Verbidel ehk tegusõnadel saab olla asesõnalised eesliited, reflektiivsed eesliited ja derivatiivsed ehk tuletuslikud järelliited, mis tähendab, et selliste afiksite kombinatsioonide puhul võib ühel tegusõnal olla 21 261 muutvormi. 

Lausetel on tavaliselt subjekt-objekt-verb sõnajärg. Negatiivsetel lausetel on aga teine sõnade järjestus. Adjektiiv ehk omadussõna on enne nimisõna nagu inglise keeles. Demonstratiivsed sõnad nagu ᎾᏍᎩ nasgi ("mis, see") või ᎯᎠ hia ("see, üks") on nimisõnaühendi alguses.

Keelenäide

Näidistekst tšerokii keeles
Transliteratsioon

Tšerokiikeelne  transliteratsioon ladina tähtedes  näeb välja selline:
Nigada aniyvwi nigeguda'lvna ale unihloyi unadehna duyukdv gesv'i. Gejinela unadanvtehdi ale unohlisdi ale sagwu gesv junilvwisdanedi anahldinvdlv adanvdo gvhdi.
Tõlge eesti keelde

"Kõik inimesed sünnivad vabadena ja võrdsetena oma väärikuselt ja õiguselt. Neile on antud mõistus ja südametunnistus ja nende suhtumist üksteisesse peab kandma vendluse vaim." Tõlke aluseks on artikkel 1,  Inimõiguste ülddeklaratasioonis.

Lisaks

Sõna tšerokii tuleb kriiki keelest ja tähendab otsetõlkes "teise keelega rahvas". Kuna tšerokii keeles on raske seda sõna hääldada, siis eelistatakse kasutada mugandatud vormi tsalagi.
Horka

Vallaosad

Horka (Hórka), Biehain (Běhany) ja Mückenhain.
Harald Jucum

Harald Johannes Jucum (23. aprill 1865 Lihula – ?) oli eesti jurist, riigikohtunik.
Sündis Lihulas õpetaja perekonnas. Saanud alghariduse vanematelt, lõpetas Tallinnas erakooli ja 1883. aastal gümnaasiumi. Aasta hiljem astus Tartu Ülikooli õigusteaduskonda, mille lõpetas 1888. aastal. 1889. aastast oli Tallinna alamkohtu sekretäriks ja 1890–1894 kohtuameti kandidaadiks Tallinna Ringkonnakohtus. Tegutses kuni 1914. aastani Novgorodi ja Pihkva kubermangus kohtu-uurijana. Oli 1914–1917 Peterburi kohtupalati liige. 1918–1920 statistikabüroo ametnik Peterburis. Oli 1920–1921 Peterburi kohtu-uurijate tegevuse juhataja.
1921. aastal naasis Eestisse, kus teenis Riigi Statistika Keskbüroos. 1923. aastal määrati Rakvere-Paide rahukogu abiesimeheks ja mõned kuud hiljem riigikohtunikuks. 
1935. aasta 1. juulist vabastas riigivanem ta kõrge vanuse tõttu ametist.
Lahkus 1939. aastal Saksamaale.