google/wiki40b huggingface dataset:
Reastvere linnamägi

Reastvere linnamägi on kõrgendik (linnamägi) Jõgeva maakonnas Jõgeva vallas.
Linnamäge kaitstakse 1968. aastast 4-hektarilise kaitsealana (Reastvere linnamäe kaitseala).

Kirjeldus

Kalevipoja säng asub ida–läänesuunalisel kitsal, 8–14 m laiusel maaribal kahe sügava oru vahel. Ida- ja lääneotsas on 2–3 m kõrgused ja 6–16 m laiused vallid. Peaaegu puuduliku kultuurikihiga linnamäe kogupikkus on 60 m, millest õueala pikkus on 36 m. Läänepoolse otsavalli pikkus ulatub põhja-lõuna suunas 22-23 meetrini, laius 13 m. Valli põhjapoolne ots on 1 m võrra madalam. Valli lõunapoolne ots on kõrgem 124 kõrgusjoonel. Seal asus arvatavasti linnusetorn. Läänevalli kõrgus välisjalamilt on lõunaosas 3,5 m, põhjaosas 2,5 m. Idapoolse otsavalli pikkus ulatub 20 m ja laius 13 m. Kõrgus välisküljelt 3 m ja siseküljelt 2,4 m kõrge.  
Linnus arvatakse pärinevat meie ajaarvamise II aastatuhande algusest.

Leiud

Vallides on avastatud mitmeid söerohkeid vahekihte, mis pärinevad eriaegsete kaitseehitiste rusudest.

Muistise dateering

Eriaegsete kaitseehitiste rusud pärinevad 14-C analüüsi põhjal aastatest 1020–1054. 65 cm sügavuselt on tulnud nähtavale hilisemad, samuti mahapõlenud linnuse tukijäänused, mis pärinevad liivatäidisega palktaranditest ja selle 14-C analüüs dateeris 12. sajandi I poolde. Pärast 12. sajandi hävingut taastati samal ajajärgul muinaslinnus juba märksa tugevamana, vallide alale liivatäidisega palktaranditest rajatud kaitseliiniga. Muinaslinnus hävis lõplikult 12. sajandi lõpul või 13. sajandi alguses enne ristisõda Eesti aladel.
Refleksioon

Mõiste

Ladina keelest tulenev sõna refleksioon ehk reflectere tähenduseks on aken, tagasipöördumine ning tagasipeegeldumine (Taimalu).
Taimalu on kirjatükis välja toonud Liina Leppa (2009) magistritöö põhjal, mis põhines teemal "Refleksiooni olemus ja õpetajate teadlikkus refleksiooniprotsessis" järgmise mõtte: "Refleksiooni defineeritakse kui aktiivset teadvustatud indiviidi tegevuse või tegevuse aluseks olevate väärtuste, uskumuste või arusaamade isiklikku või toetatud analüüsiprotsessi, mille tulemusel toimub indiviidi seni kasutatud lahenduste, strateegiate ja toimimise muutmine või säilitamine tuleviku arengut silmas pidades, kujunevad uued teadmised, toimub õppimine ja käitumise muutumine".
Refleksiooni võib nimetada ka kui tagasivaateks, milles analüüsitakse toimunud situatsiooni. Refleksiooniprotsessi tulemused peaksid edasi kanduma indiviidi edaspidisesse tegevusse, et analüüsitud tegevusi edaspidi paremini sooritada või teha muudatusi oma tegevuskavas. Näiteks on refleksiooni hea kasutada õppeprotsessis, et näha läbi põhjaliku analüüsi enda tehtud soorituste plusse ja miinuseid, seeläbi neist midagi uut õppides. Samuti kasutatakse refleksiooni ka mitme teise elukutse ja tegevuste puhul (Taimalu).
Lisaks on ka Dewey (1933) omal moel defineerinud reflektiivse mõtlemise mõistet. Ta avaldab arvamust, et reflektiivne mõtlemine on nagu aktiivne, pidev ja ettevaatlik hoiakute ning sealhulgas ka eeldatavate teadmiste kaalutlemine olemasolevate teadmiste ja järelduste valguses.
Pungumine

Pungumine on organismide vegetatiivne sigimisviis, kus uus organism (järglane) saab alguse vanemorganismi keha väljasopistusest. Selle tagajärjel võib uus organism jääda kas vanemorganismi külge (moodustuvad kolooniad) või eraldub sellest, alustades iseseisvat elu.
Pungumist esineb nii üherakulistel kui ka hulkraksetel organismidel. Ainuraksetest sigivad nõnda näiteks pärmseened, hulkraksetest aga ainuõõssed, sammalloomad jt.
Olkiluoto tuumaelektrijaam

Olkiluoto tuumaelektrijaam on tuumaelektrijaam, mis asub Soomes Rauma lähedal Olkiluoto saarel.
Olkiluoto tuumaelektrijaamas on kolm reaktorit. Olkiluoto 1 ja 2 võimsus on mõlemal 800 MW, Olkiluoto 3 võimsus on 1600 MW. 
Lisaks on saarel tuuleelektrijaam. 
Tuumajaama juurde on rajamisel Onkalo tuumajäätmete hoidla – maa-alune hoidla ligikaudu 500 m sügavusel.
Michael Madsen tegi sellest dokumentaalfilmi "Into Eternity" ("Igavene haud"), kus ta võtab erilise tähelepanu alla küsimuse, kuidas tuleks tähistada see ohtlik paik, nii et see tähistus oleks arusaadav 100 000 aasta jooksul (ükski keel teatavasti nii kaua ei kesta).

Probleemid

Veebruaris 2015 lülitati Olkiluoto 2 oletatava generaatoririkke tõttu ajutiselt välja. Olkiluoto 3 ehitamisel on kasutatud mittekvaliteetseid detaile.
Peeter Tooming

Peeter Tooming (1. juuni 1939 Rakvere – 17. mai 1997 Tallinn) oli eesti fotograaf, dokumentaalfilmide režissöör ja filmioperaator ning ajakirjanik.

Filmilooming

Aastal 1974 lõpetas Peeter Tooming Tartu Riikliku Ülikooli ajakirjandusosakonna. Aastail 1961–1994 töötas Tooming Tallinnfilmis tõsielufilmide režissööri ja operaatorina. Ta tegi üle saja filmi, sealhulgas "Aastad" (1977).

Fotokunstielu korraldamine

Tooming oli üks fotograafide rühmituse STODOM asutajaid 1964. aastal, mis kujunes fotoelu oluliseks mõjutajaks Eestis. Tooming rõhus oma töödes ja manifesteerivates kirjutistes optika ja fotokeemia poolt pakutavatele pildikeele subjektiveerimise võimalustele – ennekõike esitas modernistlikke arusaamu pildiruumi "iseseisvusest" argikogemuse suhtes. Infrapunase filmi, filtrite ja keemiliste eritehnikate kasutamine šokeeris vaataja arusaamu ka tonaalsete vahekordade osas.

Fotokunstialane kirjandus

Peeter Toominga sulest on ilmunud 15 fotoraamatut ja -albumit. Eesti fotokunsti ajaloo seisukohalt on oluline fotoraamatute sari "55 aastat hiljem", mille loomiseks käis Tooming Virumaalt pärit fotomehe Carl Sarapi jalajälgedes, proovides jäädvustada viimase pildistatud kohti üle poole sajandi hiljem. Fotopublitsistlikus teoses "Maantee kutsub" on teksti ja foto abil ühte ja sama kohta kirjeldanud Peeter Toominga isa Osvald Tooming (1920–1930. aastad) ja Peeter Tooming ise (1980–1990. aastad).

Fotokunstialased telesaated

1970. aastate algul oli Peeter Tooming autorina tegev ETV saatesarjas "Fototund" (toimetaja Kalle Kurg, režissöör Helle Karis). Sari käsitles olulisi fotoelu probleeme, sarja raames käis võttegrupp muu hulgas Leedus, kust toodi kaasa materjali Leedu Fotokunsti Ühingu tegevuse kohta, mille eesmärgiks oli anda algatuslik alus vastava ühingu loomiseks ka Eestis.

Näitused ja tunnustused

Peeter Tooming on ise koostanud üle 120 isikunäituse, osalenud ligi 300 rahvusvahelisel fotokonkursil ja -näitusel. Ta on pälvinud AFIAP-i kuldmedali.

Mälestuse jäädvustamine

Peeter Toominga võitlusest raske haigusega ja tema tööst on Jüri Sillart loonud filmi "Peeter".
Aastast 1999 antakse välja Peeter Toominga fotopreemiat.

Isiklikku

Tema isa oli kirjanik Osvald Tooming, vend teatrilavastaja Jaan Tooming.
Piret Kärtner

Piret Kärtner (aastani 1980 Kaasik; sündinud 10. mail 1961 Tartus) on võõrkeeleõppe didaktik ja riigiametnik. Kärtner on tuntud nii inglise keele õppejõu kui õpetajate ja õppejõudude koolitajana.

Haridus

1979. aastal lõpetas Tartu 2. Keskkooli, 1979.–1984. aastal õppis Tartu Riiklikus Ülikoolis ja omandas kõrghariduse inglise filoloogias. Aastatel 2003–2006 õppis Tartu Ülikooli haridusteaduste magistrantuuris, mille lõpetas koolikorralduse magistrina. Jätkas õpinguid Tartu Ülikooli doktorantuuris.

Töö

On töötanud aastatel 1984–1988 Miina Härma Gümnaasiumis inglise keele õpetajana, 1988–2003 Tartu Kutsehariduskeskuses inglise keele õpetaja-metoodikuna. Alates 2003. aastast alustas Kärtner tööd Tartu Ülikooli germaani, romaani ja slaavi filoloogia instituudis inglise keele assistendina, alates 2006. aastast jätkas samas inglise keele lektorina. Ta on Tartu Ülikoolis juhtinud inglise keele õpetaja magistriprogrammi aastatel 2006–2012.  Alates 2012. aastast töötab Haridus- ja Teadusministeeriumis keeleosakonna juhatajana. Ta on eestikeelsete kõrgkooliõpikute riikliku programmi juhtkomitee esimees.
Kärtner on õppejõudude õpetamis- ja juhendamisoskuste arendamise temaatikaga tegelnud alates 2005. aastast. Ta on välja töötanud õppejõudude õpetamis- ja juhendamisalased täiendusõppekursused "Üliõpilaste uurimistööde juhendamine ja tagasiside andmine", "Tõhustatud loeng", "Õppejõudude sotsiaalsed ja kommunikatiivsed oskused", viinud läbi õpetamisalaseid koolitusi. Kärtner on uurinud ja arendanud kõrgkoolis õpetamise metoodikaid, avaldanud õppematerjali "Üliõpilaste uurimistööde juhendamine ja tagasisidestamine".
Ta on Eestis algatanud inglise keele täienduskoolituse võrgustiku ja alates 1990ndatest tegutsenud võõrkeeleõpetajate koolitajana. 1990. aastate lõpus koordineeris ta rahukorpuse vabatahtlikukoolitust Eestis. Kärtner on koostanud metoodikaraamatuid keeleõpetajatele. Erialases tegevuses on ta keskendunud õpetamise arendamisele – Tartu Ülikoolis töötades koolitas ta õppejõudusid ja mentoreid teisteski valdkondades. Teda on valitud mitmel korral Tartu Ülikooli humaniora valdkonnas aasta õppejõuks. Haridus- ja Teadusministeerium on Kärtneri valinud aasta kolleegiks.
Kihelkonna politseikohus

Kihelkonna politseikohus oli aastatel 1818-1888 Eestimaa kubermangus tegutsenud politseikohus. Kohus oli allutatud kubernerile. Kohtu vaatas läbi mõisapolitsei ja valla ametimeeste tegevuse kohta esitatud kaebuseid.
Kohtu moodustasid haagikohtunik, kes oli ühtlasi eesistuja, ja 2 kaasistujat, kelle valis kirikukonvent mõisnike hulgast.
Rannaküla tulepaak

Rannaküla tulepaak on tulepaak Saare maakonnas Saaremaa vallas Kirderanna külas.
Tulepaagi geograafilised koordinaadid on 58° 37′ 32″ N, 22° 52′ 28″ E.
Terasest metallsõrestiktorni kõrgus jalamist on 16 meetrit ja tule kõrgus merepinnast on 19 meetrit.
Tulepaak ehitati 1954. aastal.
Henno-Allan Sein

Henno-Allan Sein (1. november 1932 Viljandi – 7. juuni 1992) oli eesti laulja.
1959. aastal lõpetas ta Tallinna Muusikakooli klassikalise laulu eriala. 1964. aastal lõpetas ta Eesti NSV Riikliku Muusika- ja Teatrikunsti Instituudi laulu eriala Aleksander Arderi klassi.
1956. aastast laulis ta Estonia teatri kooris, tegi ka hääleseadet ning osales ooperirollides.
Ta on maetud Tallinna Metsakalmistule.

Isiklikku

Tema abikaasa oli viiuldaja Reet Sein, naise isa (äi) oli kirjanik Paul Viiding.
André Schürrle

Koondisekarjäär

Debüüdi Saksamaa rahvuskoondises tegi Schürrle 17. novembril 2010 sõprusmängus Rootsi vastu. Samas mängus tegi oma debüüdi ka Mario Götze. Schürrle ja Götze oli esimesed Saksamaa rahvuskoondislased, kes olid sündinud pärast Saksamaa taasühinemist.
Esimese värava lõi Schürrle rahvuskoondises 29. mail 2011 sõprusmängus Uruguay vastu.
Ta kuulus Saksamaa koondisse 2012. aasta Euroopa meistrivõistlustel, kus ta tegi kaasa kahes mängus: 17. juunil viimases alagrupimängus Taani vastu, kus ta tuli mängu vahetusest, ja 22. juunil veerandfinaalimängus Kreeka vastu, kus ta alustas algkoosseisus.
Ta kuulus Saksamaa koondisse 2014. aasta maailmameistrivõistlustel, mil Saksamaa tuli maailmameistriks. 30. juunil toimunud kaheksandikfinaalmängus Alžeeriaga pääses ta mängu teise poolaja alguses ning lõi lisaaja teisel minutil mängu avavärava. 8. juulil toimunud poolfinaalmängus võideti Brasiiliat 7:1. Schürrle lõi teisel poolajal Saksamaa kaks viimast väravat. 13. juulil toimunud finaalmängus tuli ta mängu 31. minutil vahetusest Christoph Krameri asemele. Lisaaja teisel poolel andis ta Götzele väravasöödu, kelle värav tõi Saksamaale 1:0 võidu ja maailmameistritiitli.
Ta kuulus Saksamaa koondisse 2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel Prantsusmaal.
Maido Pajo

Elukäik

Ta sündis Sääritsa külas Pala vallas Kodavere kihelkonnas endiste talupidajate ja puidukäsitööliste peres. Vanaisa Karl (Kaarel) Paju osales Vabadussõjas. 
Alghariduse sai Ranna 7-klassilises (hiljem 8-klassilises) koolis, keskhariduse Mustvee 1. Keskkoolis 1965–1968. Ta lõpetas 1977. aastal Tartu Riikliku Ülikooli õigusteaduskonna. 
Ta asus tööle Jõgeva rajoonis põllumajandusjuristina, alates 1979. aastast töötas rajooni Põllumajandusvalitsuse jurist-peaspetsialisti ametikohal. 
1986. aasta jaanuaris edutati seoses Eesti NSV Agrotööstuskomitee moodustamisega Agrotööstuskomitee juriidilise valitsuse juhatajaks. Agrotööstuskomitee ümberkorraldamise järel asus tööle ENSV põllumajandusministeeriumi juriidilise osakonna juhataja ametikohale. Aastal 1990 nimetati ta põllumajandusministri asetäitjaks. Selle ametikohal juhtis ta põllumajandusreformi ettevalmistamist ja läbiviimist kuni 1992. aasta lõpuni, olles ühtlasi põllumajandusreformi keskkomisjoni esimees. 
Ta oli Eesti delegatsiooni juht Roomas ÜRO Ülemaailmse Põllumajandusorganisatsiooni (FAO) liikmeks astumisel 1991. aastal. 
1992. aastal lahkus Pajo põllumajandusministeeriumist ja asutas oma maa- ja eraõiguse büroo, spetsialiseerudes maareformi, maaõiguse ja asjaõiguse valdkonnale. Ta oli aastatel 1993–1999 AS Talleggi juhatuse ja nõukogu liige ning nõukogu esimees.

Tegevus poliitikuna

1996–1999 oli VIII Riigikogu liige (maaelukomisjoni koosseisus). 1995–1999 Vabariigi Valitsuse maareformikomisjoni sekretär ja Põllumajanduse Krediteerimise Fondi nõukogu liige. 2000–2002 Riigikantselei ametnike atesteerimiskomisjoni liige ja 2002–2003 Põllumajandusministeeriumi atesteerimiskomisjoni ekspert. 2003–2007 põllumajandusminister Tiit Tammsaare ja Ester Tuiksoo nõunik. 2007–2010 Riigikogu Rahvaliidu fraktsiooni nõunik-sekretariaadi juhataja.
Aastast 1992 Keskerakonna liige, üks Arengupartei asutajatest 1996 ning selle aseesimees 1996–1998. Aastast 2000 Rahvaliidu liige. Rahvaliidu ja Eesti Rahvusliku Liikumise ühinemise teel moodustatud Eesti Konservatiivse Rahvaerakonna volikogu liige. Valitud Harjumaa Jõelähtme vallavolikogu liikmeks aastatel 1993–1996 ning jätkuvalt alates 1999. aastast.

Ühiskondlik tegevus

Ta osales Rahvarinde tegevuses, sealhulgas Balti ketis 1988. aastal. Kahel korral valiti ta Harju Maakohtu rahvakohtunikuks. 2004–2006 oli ta Maalehe aasta põllumehe konkursikomisjoni liige.
Ta oli Eesti Juristide Liidu asutajaliige ja esimene vanem 1989–1992, Eesti Juristide Liidu president aastatel 1999–2002 ning on olnud Eesti Kinnisvaramaaklerite Koja eksamikomisjoni esimees.

Sport

Täitis kabes 17-aastaselt meistrikandidaadi järgu, 1968. aastal saavutas Eesti NSV noorte meistrivõistlustel II koha. Ta on võitnud mitu spordiühingu Jõud medalit kabes (1968, 1969, 1975), Eesti NSV noorte ja täiskasvanute koondise liige aastatel 1968 ja 1969. 
Ta on Eesti Kabeliidu üks asutajaid, algse põhikirja projekti üks koostajaid ning esimene president. 
Eesti seenioride meister golfis 2009 ja 2011.
Teodor Wilhelm Niitemaa

Teodor Wilhelm Niitemaa (aastani 1942 Teodor Wilhelm Nyman; ka Vilho Niitemaa; 17. märts 1917 Helsingi – 15. juuni 1991 Turu) oli Soome ja Eesti ajaloolane.

Elulugu

Teodor Wilhelm Niitemaa on autojuhi poeg.
Niitemaa lõpetas 1941 Helsingi Ülikooli, kaitses samal aastal filosoofiakandidaadi kraadi, 1949. aastal filosoofialitsentsiaadi ja filosoofiadoktori kraadi väitekirjaga "doktoriväitekiri "Die undeutsche Frage in der Politik der livländischen Städte im Mittelalter" (Annales Academiae Scientiarum Fennicae, B 64 (1949)). Ta võttis Soome armee koosseisus osa Jätkusõjast, töötas aastast 1942 armee peastaabi sõjaajalootoimkonnas ja oli 1945–55 samas uurijaohvitser. Ühtlasi oli Niitemaa 1952–60 Helsingi Ülikooli üldajaloo dotsent ja 1955–77 Turu Ülikooli üldajaloo professor (vaheaegadega ka humanitaarteaduskonna dekaan), aastast 1978 on ta emeriitprofessor.

Teadustöö

Teodor Wilhelm Niitemaa uuris algul Soome sõjaajalugu 1941–45, seejärel (A. Korhoneni õpilasena) Baltimaade (peamiselt Eesti) ajalugu. Doktoriväitekirjas käsitles ta Vana-Liivimaa keskaegsete linnade suhtumist talupoegadesse, lähtudes mitte mõisnike vaatekohast, nagu oli olnud tavaks varasemates uurimustes, vaid linnakodanike ja põliselanike huvidest, ennetades oma uudse uurimismetodoloogiaga 20 aasta võrra prantslast Georges Dubyd. Järgnevalt uuris Niitemaa Liivimaa linnade sisekaubandust 1200–1561 ning Läänemere piirkonna ajalugu, sh Põhja-Euroopa keskaegset rannaõigust. Tema "Baltian historia" (Helsinki, 1959; 2. trükk 1991, K. Hovi täiendustega) on kõige põhjalikum Baltimaade ajalugu käsitlev soomekeelne teos.
Turu Ülikooli professorina juhatas Niitemaa kaht suurt uurimisprojekti (soomlaste kaugmigratsioon ning Läänemere piirkonna ajalugu), juhendas üliõpilasi ja litsentsiaate uurimistööde koostamisel (14 õpilast on kaitsnud teaduskraadi ja enamik neist töötab õppejõuna). Ta oli Turu Ajaloo Seltsi esimees (1965–74, aastast 1981 auesimees), seadis eesmärgiks arendada seltsi tegevus Soome TA tasemele. Selts algatas Niitemaa initsiatiivil regulaarsed Soome–Eesti ja Soome–Nõukogude ajaloosümpoosionid (toimusid Turus, Leningradis ja Tallinnas).
Niitemaa oli paljude Soome ja välismaa teadusühingute liige. Ta avaldas üle 200 teadustrükise.
Kontsert (film 2009)

Süžee

Andrei Filippov (Aleksei Guskov) on Suure Teatri endine dirigent, kes vallandati orkestrist veel Brežnevi ajal ning, kes töötab teatris koristajana. Ühel päeval aga ülemese kabinetti koristades võtab ta aga vastu faksi Pariisi Châtelet' teatrist, milles soovitakse Suure Teatri orkestrit külaliskontserti andma. Ta otsustab ajada kokku oma vana orkestri ning ise sinna kohale sõita ning esitada Tšaikovski viiulikontsert.
Yaqup Istipan

Yaqup Istipan (uiguuri keeles:ﻳﺎﻗﯘﭖ ﺋﯩﺴﺘﯩﭙﺎﻥ) oli uiguuri rahvusest kirjanik. Kuna Yaqup oli kristlane, oli ta sunnitud Xinjiangist põgenema. Hiljem kirjutas ta autobiograafia oma lapsepõlvest ja sellest, miks ta pidi olema ''põgenik kristuse'' jaoks.
Anna raamatukogu

Anna Raamatukogu on rahvaraamatukogu Paide linnas Annas aadressil Kanarbiku tee 4.
Raamatukogu asub Anna Vaba Aja Majas.
Anžela Voronova

Anžela Voronova (sündinud 4. oktoobril 1968 Narvas) on Eesti laskur, kolmekordne sõjaväelaste maailmameister. 
Tema treener on Aleksandr Makarov. 
Eesti Kaitseväe kapralina on ta tulnud kolmel korral sõjaväelaste maailmameistriks. Anžela Voronova on osalenud neljadel sõjaväelaste maailmameistrivõistlustel: 2002., 2006., 2010. ja 2012. aastal. Vaid 2010. aasta MM-il saavutas ta 12. koha, ülejäänud MM-idel tuli ta maailmameistriks. Viimati tuli Anžela Voronova maailmameistriks detsembris 2012 Hiina linnas Guangzhous toimunud sõjaväelaste maailmameistrivõistlustel.
Augustis 2011 sai ta 6. koha Euroopa meistrivõistlustel Belgradis ja pääses Eesti koondisse 2012. aasta suveolümpiamängudel Londonis. Seal saavutas ta naiste õhupüssi 10 meetri laskmises 42. koha, saades kvalifikatsioonivõistlusel 391 punkti. Veel osales ta väikepüssi 50 m standardharjutuses.
Juulis 2013 Horvaatias toimunud Euroopa meistrivõistlustel tuli Anžela Voronova Euroopa meistriks.
Septembris 2014 Hispaania linnas Granadas toimunud maailmameistrivõistlustel sai Voronova kaks pronksmedalit (individuaalselt ja võistkondlikult, naiste 300 m lamadesharjutuses). 
23.–24. mail 2016 maailmakarikaetapil Münchenis (Saksamaa) sai ta naiste standardis 2. koha uue Eesti rekordiga (456,7).

Isiklikku

Anžela Voronoval on tütar Anastassia.
Triatlon

Triatlon on spordiala, mis koosneb kolmest järjestikusest alast: ujumisest, jalgrattasõidust ja jooksust. Triatloniga tegelevaid sportlasi nimetatakse triatleetideks.

Ajalugu

Esimene triatlonivõistlus peeti 25. septembril 1974 Mission Bays San Diegos USA-s. Selle korraldasid ameeriklased Don Shanahan ja Jack Johnstone.
Rahvusvaheline Triatloniliit ITU loodi 1989. aasta mais Avignonis Prantsusmaal ja sama aasta augustis peeti sealsamas ka esimesed maailmameistrivõistlused. Triatloniliidul on 87 liikmesriiki, selle peakorter asub Vancouveris. Olümpial võistlesid triatleedid esimest korda Sydneys 2000. aastal.
Triatloniga seotud spordialad on duatlon, kus võisteldakse jooksus, jalgrattasõidus ja jälle jooksus, aquatlon, kus võisteldakse jooksus, ujumises ja jooksus, ning talitriatlon, kus joostakse, sõidetakse maastikurattal ja suusatatakse. Kõigil mainitud aladel korraldatakse ka maailmameistrivõistlusi.

Võistlusalad ja distantside pikkused

Traditsioonilisel triatlonil alustatakse võistlust ujumisega, jätkatakse jalgrattasõiduga ja lõpetatakse jooksuga. Standard- ehk sprindivõistluse ujumisdistantsi pikkus on 750 m, jalgrattasõit 20 km ja jooks 5 km. Põhi- ehk olümpiadistantsil on ujumine 1,5 km, jalgrattasõit 40 km ja jooks 10 km. Pikkadel distantsidel aga ujutakse 2–4 km, sõidetakse rattaga 50–180 km ja joostakse 15–42,195 km (maraton).
Maailma tuntuim triatlonivõistlus on Hawaii Ironman, mille distantsid on 3,86 km (2,4 miili), 180,2 km (112 miili) ja maraton 42 km (26,2 miili).

Triatlon Eestis

Eesti tuntumad triatleedid on Marko Albert olümpiadistantsil ning Ain-Alar Juhanson täispikal triatlonidistantsil. Teised tuntumad Eesti triatleedid on Kirill Kotšegarov ja Aleksander Latin.
Luciana Morales Mendoza

Luciana Morales Mendoza (sündinud 1. jaanuaril 1987 Limas) on Peruu maletaja, naiste rahvusvaheline meister (2003). 
Morales võitis 2003. aastal São Paulos FIDE tsooniturniiri 2.4 (sai 9 punkti 10 voorust) ja pääses mängima 2004. aastal Elistas toimunud naiste maailmameistrivõistlustele (64 osavõtjat, nokautsüsteem). Seal kaotas ta avaringis Katerõna Lagnole ja 32 parema hulka ei pääsenud.
2007. aastal tuli Morales Buenos Aireses Lõuna-Ameerika naisjuuniorde malemeistriks. 
Ta esines Peruu naiskonna koosseisus kolmel naiste maleolümpial (2002, 2006, 2010).
Türgipunane

Ajalugu

Euroopa kangatrükitööstuses sai murranguliseks aasta 1797, kui avastati kaua saladuses hoitud materjal puuvillase lõnga ja kanga türgipunaseks värvimise kohta krapiga. Krappi oli sinnamaani edukalt kasutatud villa ja siidi värvimiseks. Krappi kasutati puuvilla värvimisel Indias ja Türgis ning see oli puuvillakiu värvainet mittesiduvate omaduste tõttu mitme-etapiline ja keerukas protsess. Lisaks taimsele komponendile eeldas värvimise protseduur mitmete lisaainete nagu leelise, õli, potase, maarjajää, lambasõnniku, parkainete jm kasutamist ning kanga mitmekordset keetmist, pesemist ja kuivatamist värvimisprotsessi vältel.
Esimeseks punaste kangaste trükkijaks võib pidada Prantsusmaa idaosas Mulhouse’is asutatud ettevõtet Nicholas Koechlin & Feres, kus 1809. aastal alustati punasepõhjalise, musta neerumustriga kanga tootmist, mida nimetati merinos. Mõni aasta hiljem leidis kompanii kolorist viisi, kuidas pleegitavate ainete ja mineraalsete pigmentide abil kanda algselt punaseks värvitud kangale mitmevärvilisi kujutisi. Katsetusi jätkates jõuti 1820. aastal meetodini, kuidas kroomkollasega söövitamise abil toota lihtsal viisil kahevärvilist kangast.
Euroopast jõudis punaste kangaste trükkimise tehnika Venemaale. Türgipunast värviekstrakti hakati Venemaale importima 1800. aastatel Prantsusmaalt ja Hollandist. Enamjaolt Vladimiri kubermangu koondunud Venemaa tekstiilitrükitööstuse edu rajanes sitsikangale, mis oli muudest mustrilistest tekstiilidest odavam materjal ning talupoegade ja töölisklassi hulgas väga populaarne.
Märkamisaeg

Öölaulupidu "Märkamisaeg" oli üks Eesti Vabariigi 90. juubeliaasta tagasivaatav kontsert Tallinna lauluväljakul, mis algas 19. augustil 2008 kell 21 ja lõppes kell 3 20. augusti varahommikul.
Öölaulupeole registreerus 132 koori kokku üle 3000 lauljaga. Teiste hulgas oli nimekirjas enamik Eesti üliõpilaskoore, Eesti Rahvusmeeskoor, Ellerhein, Segakoor Noorus, ETV tütarlaste- ja noortekoor, samuti Eesti Televisiooni saatesarjas "Laululahing" rahva lemmikuks tõusnud Suisapäisa Türilt. Kaugemalt tulijad olid Euroopa Eestlaste Koor ja Belgia eestlaste kammerkoor Beene. Lauljatest esinesid veel Ivo Linna, Voldemar Kuslap, Jaan Elgula, Tõnis Mägi, Riho Sibul, Peeter Volkonski, Villu Tamme, Tõnu Trubetsky, Liisi Koikson, Kare Kauks, Reet Linna, Gerli Padar, Laura Põldvere, Lenna Kuurmaa, Hannaliisa Uusma ja Koit Toome.
"Märkamisaja" programm oli üles ehitatud muusikalis-ajaloolisele teljele. Lauluöö kavas oli laule alates regilaulust kuni kaunimate ja armsaks lauldud koorilauludeni ("Koit", "Mu isamaa on minu arm", "Laul Põhjamaast", "Ärkamisaeg" jne), paarikümne aasta tagustest isamaalistest hittidest ("5 isamaalist laulu", "Ei ole üksi ükski maa") punklaulude ja tänaste noorte heliloojate-solistide loominguni välja. Lauluvalikut ilmestas ekraanidele projitseeritav foto- ja filmimaterjal olulisematest sündmustest meie rahva loos. Öölaulupeolisi tervitas Vabariigi President Toomas-Hendrik Ilves.
Öölaulupeol osales umbes 70 000 inimest.
Ürituse korraldamiseks kulus 3,85 miljonit krooni, millest 400 000 krooni moodustas lauluväljaku renditasu. 
Öölaulupeost oli otseülekanne Eesti Televisioonis ja Vikerraadios.