Jaan Saul

Lapsepõlv

Jaan Saul sündis 25. detsembril 1936 teise lapsena Linda ja Voldemar Sauli peres. Linda Saul oli Tallinna Töölisteatri dirigent, hilisem Noorsooteatri muusikajuht. Voldemar Saul oli Eesti Raadio sümfooniaorkestri viiulimängija. Väiksena oli Jaan tihti emaga teatris kaasas. Lapsepõlve mängukaaslasteks olid näitejuht Leo Kalmeti pojad Hanno ja Toomas Kalmet, tulevased kunstnikud Henno ja Jüri Arrak ning tulevane raadiomees Andres Vihalem. Teise maailmasõja ajal elas Jaan Saul vanematega sõjapaos Koloveres. Jaan oli aktiivne pioneerilaagrites ja spordis ning ilmutas juba varakult huvi humanitaaralade vastu. 1951. aasta sügisel põetud sarlakite järgsed tüsistused põhjustasid südamereuma.

Keskkool

18-aastaselt, õppides Tallinna II Keskkooli X klassis, hakkas Jaan Saul süstemaatiliselt päevikut pidama. Päevikutes jättis endast väga kontrastse mulje – olles koolis ja ka väljaspool kooli üliaktiivne, kirjutas oma päevikutes tihti üksindusest ja kurvameelsusest. Päevikutega paralleelselt on säilinud usalduslikke kirjavahetusi lähemate sõpradega ja armastatuga. Jaan Sauli aktiivsust kinnitavad tema huvialad: kooli huviringid, matemaatika, füüsika, muusika, raamatud, teatrikülastamine, male, sport. 1954. aastal sai Jaan Saul tunnistuse, et läbis 7 aasta jooksul muusikakooli klaveriklassi. Samas andsid tunda ka südamehaigusest tulenevad terviseprobleemid. Jaan Sauli põhimõttekindlust ja elu väärtustamist võis jälgida juba tema keskkooliaastatel, mil ta tegi otsuseid terveks eluks, näiteks karskuse väärtustamine ja endakirjutatud "kümne käsu" seadmine. Jaan Saul lõpetas keskkooli 26. juunil 1956.

Vanemuine

26. augustil 1961 võeti Jaan Saul ja Kulno Süvalep ametlikult Vanemuise teatrisse tööle. Esialgu majutati mõlemad mehed teatri vastas asuvasse puumajja. Väljavalitu Aime Piirsalu jäi Tallinnasse ja suhtlus toimus kirja teel. Jaan Sauli esimene roll Vanemuises oli peaosa A. Šteini dramaatilises jutustuses "Ookean". Kuigi Jaan Sauli jaoks palju raskusi valmistanud komandör Platonovi roll sai kriitikutelt ja rahvalt tunnustust, algas pärast lavastuse esietendust (21. oktoober 1961) ajakirjanduses mõttevahetus pigem Platonovi tegelaskuju, mitte Sauli osatäitmise kohta.
Vaevalt langes eesriie "Ookeani" esietendusel, kui algasid proovid K. Simonovi draamaga "Ta oli neljas". Sellele järgnes otsekohe R. Rollandi revolutsioonidraama "14. juuli", 1962. aasta kevadel jõudis publiku ette M. Birjukovi komöödia "Tüliõun".
1962. aasta lõpul algasid Sophoklese "Kuningas Oidipuse" proovid, lavastajaks Voldemar Panso. Oidipusest sai Jaan Sauli üks suurimaid rolle, lavastustest tehti ka raadioteatri versioon. Jaan Sauli viimaseks rollitäitmiseks Vanemuises jäi Ivan Sõssojevi osa lavastuses "Esimene ratsavägi", mis küll lavastusena polnud edukas, kuid Jaan Sauli osatäitmine pälvis jällegi tunnustust.
1963. aastal valiti Jaan Saul rahvasaadikuks Tartu Linna Töörahva Saadikute Nõukogusse, kus tema ülesandeks oli tegeleda teatri- ja kinotöö probleemidega. Vanemuises kerkinud probleeme aga arutati 1964. aasta jaanipäeval peetud kogu kollektiivi koosolekul, kus Jaan Saul koos teiste näitlejatega avaldasid pahameelt peanäitejuhi Kaarel Irdi lavastamismeetodite kohta. Jaan Saul lahkus Vanemuisest 1964. aastal ja läks Moskvasse kõrgematele stsenaristide ja režissööride kursustele.

Moskva

1964.–1965. aastal õppis Jaan Saul Moskvas filmirežiid. Sealsed õpingud pakkusid talle uusi teadmisi lavastamise ja filmi alal, aga ka võitlusi õppejõududega diplomifilmi stsenaariumi valiku pärast. 1964. aastal sündis Saulide peres poeg Juhan, abikaasad suhtlesid enamasti vaid kirja teel.
1965. aasta kevadel töötas Jaan Saul koos Rein Olmaruga Moskvas, Armee Keskteatris, Voldemar Panso assistendina lavastuse "Kihnu Jõnn" juures. Panso äraolekul anti neile ka võimalus ise 10 proovi läbi viia. Kõhklus filmi ja teatri vahel valdas Jaan Sauli meeli kuni 1965. aastani, mil asutati Eesti NSV Riiklik Noorsooteater.

Noorsooteater

Voldemar Panso asutatud Noorsooteatrisse jõudes sai Jaan Saul juba esimestel kuudel ülesande asendada reisil viibivat peanäitejuhti. Teater läks oma maja puudumise tõttu ringreisile, kus esitati luulekava. Pärast ringreisi asusid Jaan Saul ja Rein Olmaru üles soojendama lavakunstikateedri II lennu diplomilavastusi ning tõid oma lavastusena välja A. Andrejevi "Otsustage meie üle, inimesed". Olude sunnil siirdus Rein Olmaru Moskvasse, mistõttu Jaan Saul pidi ise osatäitjana üles astuma. Lavastusele andis lõpliku lihvi reisilt tagasi jõudnud Voldemar Panso. Tööd oli Saulil ka teiste lavastuste ja kinoga, kuid ringreisil olles haigestus Jaan Saul grippi ning südamereuma viis ta jaanuaris 1966 taas haiglasse. Märtsis haiglast vabanenuna asus ta kohe lavastama Jevgeni Švartsi "Lumekuningannat". Enne esietendust sündis Saulide perre tütar Anneli. 10. mail esietendunud "Lumekuningannaga" polnud Saul päriselt rahul ning plaanis järgmiseks teatrihooajaks muutusi, samal ajal olid tal Noorsooteatris käimas ka "Hamleti" proovid. 17. mail 1966 andis ta lavastuses "Otsustage meie üle, inimesed" oma viimase etenduse.
Mai lõpus käis ta Tšehhoslovakkias, kuid ka see reis kulges haiguse tähe all.
Jaan Saul suri 3. juulil 1966 gripi ja südamehaiguste tagajärjel 29-aastasena, matusetalitus Noorsooteatris toimus 6. juulil.

Tema kohta

Jaan Saulilt on säilinud üksikasjalikud päevikud ning kirjavahetus kodustega, sõpradega, kursuse- ja klassikaaslastega, oma põhiautoriteedi Voldemar Pansoga ja abikaasa Aimega, millest osa asub Teatri- ja Muusikamuuseumis, osa on erakätes. 1972. aastal on ilmunud Leenu Siimiskeri põhjalik raamat Jaan Saulist, milles pole raamatu ilmumisajast sõltuvalt kõiki Sauli isiksuse tahke avalikustatud.

Isiklikku

Jaan Saulil sündis abikaasa Aime Piirsaluga kaks last – arst Anneli Elme ja filmiprodutsent Juhan Saul Gross. Lapselapsi on neli, kellest kolm on jõudnud täiskasvanuikka.