Ungari Esimeses maailmasõjas

Sõja puhkemine

1914. aastal oli Austria-Ungari üks Euroopa suurvõime: riigi pindala oli 676 443 km² ja riigis elas 52 miljonit inimest (Ungari pindala moodustas sellest 325 400 km² ja Ungari osas elas 21 miljonit inimest).
1914. aasta 28. juunil mõrvas Gavrilo Princip Austria ertshertsog Franz Ferdinandi. Enne sõtta astumist kõhkles selles vaid Ungari peaminister vürst István Tisza, kes ei olnud veendunud, et tegemist on parima ajaga lahingusse minemiseks. Ent kohe kui Saksa keisririigi juhid lubasid Rumeenia kuningriigi neutraliseerida ja lubasid, et Serbia kuningriigi alasid Austria-Ungariga ei liideta, otsustas ta sõda toetada.
Sõda puhkes peale seda kui Austria keiser Franz Joseph I oli saatnud Serbiale ultimaatumi. Peagi oli sõda levinud üle suurema osa Euroopa ja kaugemalegi.

Kaotused

Austria-Ungari riigis mobiliseeritud enam kui 8 miljonist mehest suri sõja jooksul rohkem kui miljon. Ungari piirkondade jaoks tähendas see suremust 28 inimest 1000 kohta; selle näitajaga olid ungarlased riigi üks suurima surevusega rahvas. Kogu sõjaväe andmeid võrreldes oli ungarlaste kaotuste suhtarv kõrgem kui mistahes teisel Austria-Ungari riigi rahvusel. Sellel oli kaks võimalikku põhjust: Ungaris oli põllumajandusel teiste piirkondadega võrreldes suurem tähtsus ja sealt oli lihtsam vägesid mobiliseerida (võrreldes rohkem industrialiseeritud piirkondadega, nt Čechy); teiseks peeti ungarlastest sõdureid usaldusväärsemateks ja distsiplineeritumateks kui teistest etnilistest rühmadest pärit sõdureid.

Ungari eesmärgid sõjas

Erinevalt Saksamaast, Prantsusmaast või Itaaliast on Ungari Esimese maailmasõjaga seotud eesmärgid jätkuvalt suuremas osas uurimata. Kuna Ungari kuningriik oli Habsburgide monarhia poliitiliselt kõige stabiilsem osa, mõjutas see suuresti kaksikmonarhia sõjaplaane. Budapestis asunud valitsuse peamised mured olid seotud Ungari terviklikkusega. 1914. aasta juulis veenis Ungari peaminister István Tisza monarhia riiginõukogu mitte nõudma uusi alasid Serbialt. Samal ajal teavitas Ungari opositsioon salaja Antanti sellest, et ollakse valmis iseseisvat Ungari välja kuulutama ja rahulepingut allkirjastama, kuid seda juhul kui tagatakse riigi piiride säilimine. Opositsioonijuht Mihály Károlyi lõi kontakti itaallaste, brittide ja prantslastega.
Pärast Austria-Ungari sõjaväe edu 1915. aasta sügisel Budapestis enam Austria-Ungari riigist eraldumisele ei mõeldud. Ungari poliitikud suunasid oma tegevuse Põhja-Serbia ja võimalik ka, et Montenegro, annekteerimisele. Kui Austria nägi vaimusilmas juba ette Poola liitmist riigiga, nõudis Tisza, et Viin liidaks Ungariga Bosnia ja Hertsegoviina (ja võimalik ka, et Dalmaatsia). Ent kui Rumeenia 1916. aasta augustis Habsburgidele sõja kuulutas, nägi Tisza valitsus juba ette Rumeenia alade annekteerimist. Samal ajal tugevdas Ungari parlamendi radikaalne opositsioon (Mihály Károlyi juhitud iseseisva Ungari pooldajad) separatistlikku propagandat.
1917. aasta märtsis pani Tisza nõukogule ette jagada Rumeenia Ungari ja Venemaa vahel, jättes alles vaid väikese Rumeenia puhverriigi. Ent 1918. aasta 7. mai Bukaresti rahulepinguga loovutas Rumeenia Ungarile vaid Karpaatide mäekurud. Ungari territoriaalse laienemise järgmine "edusamm" oli 1918. aasta oktoobris saadud Habsburgide heakskiit Bosnia ja Hertsegoviina ning Dalmaatsia liitmisele Ungari kuningriigiga.
Keskriikide kokkuvarisemist eeldades sai Károlyi keiser-kuningalt loa Budapestis valitsus moodustada. Loodud valitsus kuulutas 1918. aasta 31. oktoobril välja küll Ungari iseseisvuse, kuid see ei takistanud Antanti ja selle liitlasi riigi vastu territoriaalsed nõudeid esitamast. 1920. aasta 4. juunil allkirjastatud Trianoni rahulepinguga jagasid liitlased suurema osa sõjaeelse Ungari aladest.

Tagajärjed

1918. aasta 11. novembril lõppes Esimene maailmasõda Austria-Ungari jaoks täieliku sõjalise kaotusega (vaatamata sellele, et riigi kokkukukkumise ajal asusid kõik väed väljaspool 1914. aasta piire). Sõjaväe kokkuvarisemisega varises kokku ka Austria-Ungari riik. Ungari kuningriigi rahvusrühmad kutsusid üles sõltumatute rahvusriikide loomisele.
1920. aasta Trianoni rahulepinguga kaotas Ungari kaks kolmandikku oma territooriumist ja rohkem kui poole oma elanikkonnast: territoriaalselt oli see suurim selleaegsete riikide kaotus (kolooniaid arvestamata). Kui Ungari aladele jäi 8 miljonit ungarlast, siis rohkem kui 3 miljonit ungarlast jäi väljapoole vastloodud piire. Loodi nii uusi riike (Tšehhoslovakkia, Poola ja Serblaste, Horvaatide ja Sloveenide Kuningriik) kui laiendati olemasolevate riikide territooriume (Itaalia ja Rumeenia). Ungari kuningriigi lõunaosa anti Jugoslaaviale ja selle nimeks sai Vojvodina. Hilisema Jugoslaaviaga liideti Ka Bosnia ja Hertsegoviina ning pärast 900 aasta pikkust liitu Ungariga sai ka Horvaatiast Jugoslaavia osa. Antanti otsusega anti Rumeeniale rohkem kui 104 000 ruutkilomeetrit maad (kogu Ida-Ungari ja Transilvaania), mis oli rohkem kui Ungarile jäänud alad kokku (93 030 ruutkilomeetrit). Ungari põhjapoolse osa annekteeris vastloodud Tšehhoslovakkia.
Võimaldamaks uute piiride paika panemist, moodustasid need uued või oluliselt suurenenud riigid Ungarit piirava Väikese Antandi. Ungari sõjaväe suurust vähendati 30 000 mehe peale ja Ungaril keelati omada õhuväge, tanke ja mistahes muid keerulisemaid relvi. Uued piirid seati nii, et kõik looduslikud kaitseliinid olid ületatud, tehes järelejäänud ala täielikult haavatavaks ja raskesti kaitstavaks. Piir Tšehhoslovakkiaga määrati vaid 30 km kaugusele Budapestist, et jätta linn piirile seatud Tšehhoslovakkia kahurite laskeulatusse.