Britannia (Rooma provints)

Okupatsioon ja taganemine Lõuna-Šotimaalt

Pole ajaloolisi allikaid, mis kirjeldaks aastakümneid pärast Agricola tagasikutsumist. Isegi tema asendaja nimi pole teada. Arheoloogia on näidanud, et mõned Rooma kindlused Forthi–Clyde'i maakitsusest lõunas ehitati ümber ja laiendati; teised näivad olevat maha jäetud. Rooma mündid ja keraamika on ringelnud Šoti madaliku põlistes asulakohtades enne 100. aastat, mis näitab kasvavat romaniseerimist. Selle ajastu olulisemad allikad on Northumberlandi Vindolanda kindlusest pärit kirjutustahvlid, mis pärinevad enamasti aastatest 90–110. Need tahvlid annavad ilmekaid tõendeid Rooma keisririigi servas asuva Rooma kindluse toimimise kohta, kus ohvitseride naised hoidsid viisakat ühiskonda, samas kui kaupmehed, vedajad ja sõjaväelased hoidsid kindlust töövalmis ja varustatuna.
105. aasta paiku paistab, et Alba piktide hõimudelt on saadud tõsine tagasilöök: mitmed Rooma kindlused hävinesid tules, inimjäänuseid ja kahjustatud turviseid on leitud Trimontiumis (tänases Newsteadis Kagu-Šotimaal), mis viitab vaenutegevusele vähemalt selles kohas. Samuti on kaudseid tõendeid selle kohta, et Saksamaalt saadeti abivägesid ja selle aja nimetut briti sõda on mainitud Küreene tribuuni hauakivil. Trajanuse Daakia sõjad võisid põhjustada vägede vähendamise selles piirkonnas või isegi täieliku taganemise, millele järgnesid kindluste purustamised piktide poolt, mitte registreerimata sõjaline lüüasaamine. Roomlastel oli kombeks korralise tagasitõmbamise korral ka oma kindlus hävitada, et vaenlasele ressursse mitte jätta. Mõlemal juhul kulges piir umbes sel ajal arvatavasti lõuna pool Stanegate'i joont Solway–Tyne maakitsusel.
Hadrianuse valitsemisaja alguses (117) tekkis uus kriis: ülestõus põhjas, mille Quintus Pompeius Falco maha surus. Kui Hadrianus oma kuulsal ringreisil Rooma provintsides 120. aasta paiku Britanniasse jõudis, juhendas ta ulatusliku kaitsevalli, mis on järeltulijatele tuntud kui Hadrianuse vall, ehitamist Stanegate'i piirijoone lähedale. Hadrianus määras selle töö kuberneriks Aulus Platorius Nepose, kes tõi Legio VI Victrix leegioni Germania Inferiorist kaasa. See asendas kuulsa Legio IX Hispana, mille kadumisest on palju räägitud. Arheoloogia näitab 2. sajandi esimesel poolel Šotimaal märkimisväärset poliitilist ebastabiilsust ja sel ajal nihkuvat piiri tuleb näha selles kontekstis.
Antoninus Piuse valitsemisajal (138–161) ulatus Hadrianuse piir põhjas lühikeseks ajaks Forthi–Clyde'i maakitsuseni, kuhu 142. aasta paiku ehitati Antoninuse vall, pärast Šoti madaliku sõjalist taasokupeerimist uue kuberneri Quintus Lollius Urbicuse poolt.
Esimene Antoninuse Šotimaa-okupatsioon lõppes täiendava kriisi tagajärjel aastatel 155–157, kui brigantid mässasid. Piiratud võimalustega abivägede saamiseks viisid roomlased oma väed lõunasse ja selle ülestõusu surus maha kuberner Gnaeus Julius Verus. Aasta jooksul vallutati Antoninuse vall tagasi, kuid aastal 163 või 164 jäeti see maha. Teine okupatsioon oli tõenäoliselt seotud Antoninuse kohustusega kaitsta votadiine või tema uhkusega laiendada keisririiki, kuna taganemine Hadrianuse piirile toimus varsti pärast tema surma, kui Antoninuse valli eelistele sai anda objektiivsema strateegilise hinnangu. Roomlased ei taandunud Šotimaalt sel ajal täielikult: suur kindlus Newsteadis säilis koos seitsme väiksema eelpostiga vähemalt aastani 180.
Kahekümne aasta jooksul pärast Hadrianuse valli piirile tagasipöördumist tegeles Rooma mandri asjadega, peamiselt probleemidega Doonau provintsides. Maetud mündiaarete kasvav arv Britannias sel ajal näitab, et rahu ei saavutatud täielikult. Šotimaal on leitud piisavalt Rooma hõbedat, mis vihjab tavapärasest suuremale kaubandusele, ja on tõenäoline, et roomlased tugevdasid lepinguid, makstes andamit oma vaenlastele piktidele.
Aastal 175 saabus Britanniasse suur 5500-meheline sarmaadi ratsavägi, et tugevdada registreerimata ülestõusudega võitlevaid vägesid. Aastal 180 murdsid piktid läbi Hadrianuse valli ja seal tapeti juhtiv ohvitser või kuberner, mida Cassius Dio kirjeldas kui kõige tõsisemat sõda Commoduse valitsemisajal. Ulpius Marcellus saadeti uueks kuberneriks ja aastaks 184 saavutas ta uue rahu, kuid pidi seisma silmitsi oma enda vägede mässuga. Kuna nad ei olnud Marcelluse rangusega rahul, üritasid nad legaat Caerellius Priscust usurpaator-kuberneriks valida; too keeldus, kuid Marcellusel õnnestus provintsist elusana lahkuda. Rooma armee Britannias jätkas allumatusega: nad saatsid 1500-mehelise delegatsiooni Rooma nõudama pretoriaanide prefekti Tigidius Perennise hukkamist, kes oli nende arvates varem neile ülekohut teinud, saates alamaid ratsanikuseisusest Britanniasse legaatideks. Commodus kohtus nendega väljaspool Roomat ja leppis kokku Perennise tapmises, kuid see pani neid vaid oma mässus kindlamini tundma.
Tulevane keiser Pertinax saadeti mässu vaigistamiseks Britanniasse ja oli kontrolli saavutamisel alguses edukas, kuid vägedes puhkes mäss. Pertinaxi rünnati ja ta jäeti surema, ning paluti Rooma tagasi kutsuda, kus ta varsti aastal 192 Commoduse järel keisriks sai.

3. sajand

Commoduse surm pani käima rea sündmusi, mis viisid lõpuks kodusõjani. Pärast lühikest Pertinaxi valitsemisaega kerkisid keisririigi jaoks esile mitmed rivaalid, sealhulgas Septimius Severus ja Clodius Albinus. Viimane oli uus Britannia kuberner ja võitis ilmselt kohalikke pärast nende varasemaid mässusid; ta kontrollis ka 3 leegionit, mis tegi temast potentsiaalselt olulise nõudja. Tema kunagine konkurent Severus lubas talle caesari tiitli vastutasuks Albinuse toetuse eest Pescennius Nigeri vastu idas. Kui Niger oli neutraliseeritud, pöördus Severus oma liitlase vastu Britannias – on tõenäoline, et Albinus nägi, et ta on järgmine sihtmärk, ja valmistus juba sõjaks.
Albinus läks aastal 195 Galliasse, kus ka provintsid olid teda toetamas, ja asus Lugdunumisse. Severus saabus veebruaris 196 ja sellele järgnenud lahing oli otsustav. Albinus jõudis võidule lähedale, kuid Severuse abiväed võitsid päeva ning briti kuberner tegi enesetapu. Severus eemaldas varsti Albinuse poolehoidjaid ja konfiskeeris ehk karistuseks suured maad Britannias.
Albinus oli näidanud Rooma Britannia peamist probleemi. Julgeoleku säilitamiseks nõudis provints 3 leegioni kohalolekut; kuid nende vägede juhtimine pakkus ambitsioonikatele konkurentidele ideaalse võimubaasi. Nende leegionite lähetamine mujale riisuks saarelt garnisoni, jättes provintsi kaitsetuks keldi põlisrahvaste ülestõusude ning piktide ja skottide sissetungi vastu.
Traditsiooniline seisukoht on, et Põhja-Britannia langes Albinuse äraolekul anarhiasse. Cassius Dio märgib, et uus kuberner Virius Lupus oli kohustatud ostma rahu jonnakalt põhjamaiselt hõimult, keda tunti maiataidena. Hiljem ametisse nimetatud sõjaliselt väljapaistvate kuberneride järjestus viitab sellele, et Rooma vaenlased olid keeruliseks väljakutseks ning Lucius Alfenus Senecio aruanne Roomale aastal 207 kirjeldab barbareid "mässuliste, maad vallutavate, rüüstavate ja hävitavatena". Mässamiseks peab muidugi olema alam – maiataid selgelt end selliseks ei pidanud. Senecio taotles kas abiväge või keiserlikku ekspeditsiooni ja Severus valis viimase, kuigi oli 62 aastat vana.
Arheoloogilised tõendid näitavad, et Senecio ehitas Hadrianuse valli kaitse ja kindlused selle ees taas üles ja Severuse saabumine Britanniasse ajendas vaenlase hõime viivitamatult rahu paluma. Keiser ei olnud tulnud selleks, et lahkuda võiduta, ja on tõenäoline, et ta soovis anda oma teismelistele poegadele Caracallale ja Getale vahetu kogemuse vaenuliku barbaarse maa kontrollimiseks.
Severuse juhitud ja tõenäoliselt umbes 20 000 meest hõlmav sissetung Kaledooniasse liikus aastal 208 või 209 põhja poole, ületades valli ja läbides Ida-Šotimaa marsruudil, mida kasutas Agricola. Vaevatud põhjahõimude sissiretkede karistamisest ja aeglustunud andestamatu maastiku tõttu, ei suutnud Severus kaledoonlasi lahinguväljal kohata. Keisri väed tungisid põhjas kuni Tay jõeni, kuid sissetungiga näib olevat vähe saavutatud, kuna kaledoonlastega kirjutati alla rahulepingud. 210. aastaks oli Severus tagasi Yorkis ja piiriks oli taas kord Hadrianuse vall. Ta võttis endale tiitli Britannicus, kuid tiitel tähendas vähe vallutamata põhjaosa suhtes, mis jäi selgelt keisririigi võimust väljapoole. Peaaegu kohe läks teine põhjapoolne hõim maiataid taas sõtta. Caracalla lahkus karistusekspeditsiooniga, kuid järgmiseks aastaks oli tema kidur isa surnud ning tema ja ta vend lahkusid provintsist, et esitada nende nõue troonile.
Oma viimase teona üritas Severus lahendada Britannia võimsate ja mässuliste kuberneride probleemi, jagades provintsi kaheks: Britannia Superior ja Britannia Inferior. See hoidis mässupotentsiaali peaaegu sajandi vältel kontrolli all. Ajaloolised allikad pakuvad vähe teavet järgmiste aastakümnete kohta, mida nimetatakse "pikaks rahuks". Sellest hoolimata kasvab sellest perioodist leitud matmispaikade arv, mis viitab jätkuvatele rahutustele. Lõuna-Britannia rannikule ehitati piraatluse kontrollimiseks kindlused; ja järgmise saja aasta jooksul suurenes nende arv, nendest said Saksi ranniku kindlused.
3. sajandi keskpaigas kimbutasid Rooma keisririiki barbarite sissetungid, mässud ja uued keiserlikud pretendendid. Ilmselt vältis Britannia neid muresid, kuid suureneval inflatsioonil oli oma majanduslik mõju. Aastal 259 rajati niinimetatud Gallia keisririik, kui Postumus mässas Gallienuse vastu. Britannia oli selle osa aastani 274, kui Aurelianus keisririigi taasühendas.
280. aasta paiku juhtis poolbriti ohvitser Bonosus Rooma Reini laevastikku, kui germaanlased suutsid selle ankrus olles maha põletada. Karistuse vältimiseks kuulutas ta end Colonia Agrippinas (Kölnis) keisriks, kuid Probus purustas ta. Varsti pärast seda üritas ühe briti provintsi nimetu kuberner samuti ülestõusu. Probus surus selle maha, saates üle kanali vandaalide ja burgundide irregulaarsed väed.
Carausiuse mäss viis lühiealise Britannia keisririigini aastatel 286 kuni 296. Carausius oli menapii, Rooma mereväe Britannia laevastiku komandör; ta mässas pärast surmaotsuse saamist, mille keiser Maximianus määras, süüdistatuna frangi ja saksi piraatide õhutamises ning sissenõutud varanduse omastamises. Ta tugevdas kontrolli kõigi Britannia ja mõne Põhja-Gallia provintsi üle, kui Maximianus tegeles teiste ülestõusudega. Sissetung aastal 288 ei suutnud teda kõrvaldada ja järgnes rahutu rahu, kus Carausius andis välja münte ja meelitas ametlikku tunnustust. Aastal 293 käivitas tseesar Constantius I Chlorus teise pealetungi, piirates mässajate sadamat Gesoriacumit (Boulogne-sur-Mer) maalt ja merelt. Pärast selle langemist ründas Constantius Carausiuse teisi Gallia valdusi ja frangi liitlasi ning Carausiuse usurpeeris tema varahoidja Allectus. Julius Asclepiodotus randus sissetungilaevastikuga Southamptoni lähistel ja võitis Allectust maalahingus.

4. sajand

Constantius Chlorus naasis aastal 306, vaatamata oma kehvale tervisele, eesmärgiga tungida Põhja-Britanniasse, kuna provintside kindlustused olid eelnevatel aastatel uuesti üles ehitatud. Tema napi arheoloogilise tõendusmaterjaliga kampaaniatest on vähe teada, kuid katkendlike ajalooallikate järgi jõudis ta Britannia kaugesse põhjaossa ja võitis suve alguses enne lõunasse naasmist suure lahingu. Ta suri Yorkis juulis 306, kui tema poeg Constantinus I oli tema juures. Seejärel kasutas Constantinus Britanniat edukalt stardipakuna oma marsil keisritroonile, erinevalt varasemast usurpaatorist Albinusest.
Sajandi keskpaigas oli provints mõned aastad lojaalne usurpaator Magnentiusele, kes järgnes Constansile pärast viimase surma. Pärast Magnentiuse lüüasaamist ja surma Mons Seleucuse lahingus aastal 353 saatis Constantius II oma keiserliku notari Paulus Catena Britanniasse Magnentiuse toetajaid jahtima. Uurimine muutus nõiajahiks, mis sundis vicarius Flavius Martinust sekkuma. Kui Paulus kättemaksuks Martinust riigireetmises süüdistas, ründas vicarius Paulust mõõgaga, kavatsedes ta mõrvata, kuid lõpuks sooritas enesetapu.
4. sajandi edenedes leidis aset üha suuremaid rünnakuid saksidelt idast ja skottidelt (iiri) läänest. Ranniku kaitseks oli juba ehitatud rida kindluseid, alustades 280. aasta paiku, kuid need ettevalmistused ei olnud piisavad, kui sakside, skottide ja attakottide üldine kallaletung koos ilmselge erimeelsusega Hadrianuse valli garnisonis jättis Rooma Britannia aastal 367 masendusse. Selle kriisi, mõnikord kutsutud barbarite vandenõuks või Suureks vandenõuks, lahendas Flavius Theodosius mitme sõjalise ja tsiviilreformiga.
Veel üks keiserlik usurpaator Magnus Maximus heiskas mässulipu Segontiumis (Caernarfon) Põhja-Walesis aastal 383 ja ületas Kanali. Maximus valdas enamiku läänekeisririigist ja võitles 384. aasta paiku edukas kampaanias piktide ja skottide vastu. Tema mandriosa asjad vajasid vägesid Britanniast ja näib, et kindlused Chesteris ja mujal jäeti sel ajal maha, mis päästis valla iirlaste rünnakud ja asumise Põhja-Walesi. Tema valitsemine lõppes aastal 388, kuid mitte kõik briti väed ei naasnud: keisririigi väed viidi piirile piki Reini ja Doonaud. 396. aasta paiku oli rohkem barbarite sissetunge Britanniasse. Stilicho juhtis karistusekspeditsiooni. Näib, et rahu taastus aastaks 399 ja tõenäoliselt ei tellitud rohkem vägesid; aastal 401 viidi veel vägesid välja, appi sõtta Alarich I vastu.

Kaubandus

Rooma perioodil oli Britannia mandrikaubandus suunatud peamiselt üle Põhjamere lõunaosa ja Kanali idaosa, keskendudes kitsale Doveri väinale, piiratud sidemetega Atlandi mereteede kaudu. Kõige olulisemad briti sadamad olid London ja Richborough, samal ajal kui kõige tihedamalt Britannia kaubavahetusega tegelevad mandrisadamad olid Boulogne ning Domburg ja Colijnsplaat Schelde jõesuus. Hilis-Rooma perioodil mängisid rannikukindlused oma kaitsefunktsioonide kõrval tõenäoliselt rolli ka mandrikaubanduses.
Britanniasse veeti sisse: münte; keraamikat, eriti punase läikega terra sigillata Lõuna-, Kesk- ja Ida-Galliast, samuti erinevaid muid kaupu Galliast ja Reiniprovintsidest; oliiviõli Lõuna-Hispaaniast amforates; veini Galliast amforates ja vaatides; soolakalatooteid Lääne-Vahemerelt ja Bretagne'i poolsaarelt vaatides ja amforates; säilitatud oliive Lõuna-Hispaaniast amforates; laavakäsikivisid Mayenist Reini keskjooksul; klaasi; ja mõnesid põllumajandustooteid. Britanniast väljavedu on arheoloogiliselt raskem tuvastada, kuid see sisaldas metalle, nagu hõbe ja kuld ning veidi pliid, rauda ja vaske. Muu eksport hõlmas tõenäoliselt põllumajandustooteid, austreid ja soola, samas kui suured kogused münte oleks tulnud ka mandrile tagasi eksportida.
Need tooted liikusid erakaubanduse tulemusel ning samuti Rooma riigi poolt saarel asuvate sõjaväe ja ametnike toetamiseks loodud maksete ja lepingute kaudu, samuti riiklike maksude ja ressursside ekstraheerimise kaudu. Kuni 3. sajandi keskpaigani näisid Rooma riigi maksed olevat tasakaalustamata - Britanniasse saadeti palju rohkem kaupu, oma suure sõjaväe toetuseks (2. sajandi keskpaigaks oli selle suuruseks umbes 53 000), kui saarelt välja viidi.
On väidetud, et Rooma Britannia mandrikaubandus saavutas haripunkti 1. sajandi lõpul pKr ning kahanes seejärel Britannia elanike üha suurema sõltuvuse tõttu kohalikest toodetest, mille põhjustasid saare majandusareng ja Rooma riigi soov säästa raha, loobudes kallist pikamaaimpordist. Välja on toodud tõendid, mis viitavad sellele, et Rooma Britannia mandrikaubanduse peamine langus võis aset leida 2. sajandi lõpul pKr, umbes alates 165. aastast pKr. See oli seotud keisririiki hõlmavate kriiside majandusliku mõjuga: Antoninuse katk ja Markomannide sõjad.
3. sajandi keskpaigast alates ei saanud Britannia enam nii laiaulatuslikku ja laiahaardelist välismaist importi nagu Rooma perioodi alguses; saarele jõudis suures koguses münte mandri rahapajadest, kuigi on olemas ajaloolisi tõendeid suures koguses briti teravilja eksportimisest mandrile 4. sajandi keskpaigas. Rooma perioodi teisel poolel mängisid briti põllumajandustooted, mille eest tasusid nii Rooma riik kui ka eratarbijad, selgelt olulist rolli keisririigi mandriloodeosa sõjaväegarnisonide ja linnakeskuste toetamisel. See tulenes briti garnisoni suuruse kiirest langusest alates 3. sajandi keskpaigast (vabastades seega rohkem kaupu väljaveoks) ja 'germaani' sissetungide tõttu üle Reini, mis näivad olevat vähendanud maapiirkondade asustust ja põllumajandustoodangut Põhja-Gallias.

Valitsus

Rooma keisririigi ajal oli rahumeelsete provintside haldamine lõppkokkuvõttes senati pärusmaa, kuid sellised, nagu Britannia, kes vajasid alalisi garnisone, anti keisri kontrolli alla. Praktikas valitsesid keiserlikke provintse residendist kubernerid, kes olid senati liikmed ja pidasid konsuliametit. Need mehed valiti hoolikalt, sageli oli neil suur sõjaline edukus ja haldussuutlikkus. Britannias oli kuberneri roll peamiselt sõjaline, kuid arvukalt muid ülesandeid oli ka tema vastutusalas, nagu diplomaatiliste suhete hoidmine kohalike kliendikuningatega, teede ehitamine, avaliku kullersüsteemi toimimise tagamine, civitaste järelevalve ja olulistes õiguslikes küsimustes kohtunikuna tegutsemine. Kui ta ei korraldanud kampaaniaid, reisis ta provintsi, kuulates kaebusi ja värvates uusi sõdureid.
Teda abistas juriidilistes küsimustes nõunik, legatus juridicus, ja näib, et Britannias olid need väljapaistvad juristid võib-olla põhjusel, et hõimude keiserlikku süsteemi integreerimine ja toimiva meetodi väljatöötamine nende maksustamiseks oli keeruline. Finantshaldusega tegeles prokuraator, kellel oli iga maksukohuslase jaoks nooremametnik. Igal leegionil Britannias oli ülem, kes vastas kubernerile ja sõja ajal valitses arvatavasti otseselt tülikaid ringkondi. Kõik need juhid läbisid eri provintsides kahe kuni kolmeaastase teenistuskäigu. Nende ametikohtade alluvuses oli haldusjuhtide võrk, mis hõlmas luureandmete kogumist, aruannete saatmist Rooma, sõjaliste varude korraldamist ja tegelemist vangidega. Alandatud sõdurite personal osutas vaimulikku teenust.
Colchester oli tõenäoliselt Rooma Britannia kõige varasem pealinn, kuid London varjutas selle peagi oma tugevate ärisidemetega. Britannia munitsipaalkorralduse erinevaid vorme tunti kui civitas (mis jaotati muu hulgas kolooniateks nagu York, Colchester, Gloucester ja Lincoln ning omavalitsusteks nagu Verulamium), ja igaüht neist valitses kohalike maaomanike senat, kas briti või Rooma, kes valis magistraadid kohtu- ja tsiviilküsimustes. Erinevad civitased saatsid esindajad iga-aastasesse provintsinõukogusse, et avaldada lojaalsust Rooma riigile, saata erakorraliste vajaduste korral keisrile otseseid petitsioone ja kummardada keisrikultust.

Demograafia

Rooma Britannias elas 2. sajandi lõpus hinnanguliselt 2,8 kuni 3 miljonit inimest. 4. sajandi lõpus elas seal hinnanguliselt 3,6 miljonit inimest, kellest 125 000 olid Rooma armee ning nende perekonnad ja sõltlased.
Rooma Britannia linnaelanikkond oli 4. sajandi lõpus umbes 240 000 inimest. Pealinnas Londiniumis elas hinnanguliselt umbes 60 000 inimest. Londinium oli etniliselt mitmekesine linn, kus elas inimesi kogu Rooma keisririigist, sealhulgas Britanniast, Mandri-Euroopast, Lähis-Idast ja Põhja-Aafrikast. Ka teistes Rooma-briti linnades oli kultuuriline mitmekesisus, mida toetas märkimisväärne ränne nii Britannia siseselt kui ka teistelt Rooma aladelt, sealhulgas Põhja-Aafrikast, Rooma Süüriast, Ida-Vahemerelt ja Mandri-Euroopast.

Paganlus

Druiidid, keldi preestrikast, kes arvati olevat pärit Britanniast, keelustati Claudiuse poolt, ja aastal 61 kaitsesid nad oma pühasid hiisi edutult hävitamisest roomlaste poolt Mona (Anglesey) saarel. Rooma võimu all jätkasid britid kohalike keldi jumaluste, nagu Ancasta, kummardamist, kuid sageli segamini nende Rooma vastetega, nagu Mars Rigonemetos Nettlehamis.
Varasemate põliste uskumuste säilimise määra on keeruline täpselt hinnata. Teatud euroopalikud rituaalsed tunnused, nagu number 3 tähtsus, pea ja veeallikate nagu lätete tähtsus, jäävad arheoloogilistesse registritesse, kuid erinevused Bathis termides tehtud pühalikes ohverdustes enne ja pärast Rooma vallutust viitavad sellele, et järjepidevus oli vaid osaline. Rooma keisri kummardamine on laialt registreeritud, eriti sõjaväe paikades. Rooma templi rajamine Claudiusele Camulodunumis oli üks tüssamisi, mis viis Boudicca mässuni. 3. sajandist suutis Paganate mäe rooma tempel Somersetis rahumeelselt eksisteerida ja tegi seda 5. sajandini.
Paganlikke usupraktikaid toetasid preestrid, mida Britannias esindasid preestriregaalide pühalikud panused, nagu West Stow ja Willingham Feni kettkroonid.
Idakultused, nagu mitraism, kasvatasid okupatsiooni lõpu poole samuti populaarsust. London Mithraeum on üks näide müsteeriumite populaarsusest sõdurite seas. Mithra templid eksisteerisid ka sõjalises kontekstis Vindobalas Hadrianuse vallil (Rudchester Mithraeum) ja Segontiumis Rooma Walesis (Caernarfon Mithraeum).

Keskkonnamuutused

Roomlased tutvustasid Britanniale mitmeid liike, sealhulgas võibolla haruldast Rooma nõgeset (Urtica pilulifera), mida sõdurid kasutasid väidetavalt käte ja jalgade soojendamiseks, ning söödavat tigu Helix pomatia. On ka tõendeid, et nad võisid sisse viia küülikuid, kuid väiksemat lõunavahemere tüüpi. Eeldatakse, et tänases Suurbritannias levinud euroopa küülik (Oryctolagus cuniculus) on mandrilt sisse toodud pärast Normanni sissetungi aastal 1066. Pukspuud (Buxus sempervirens) on enne Rooma perioodi harva dokumenteeritud, kuid muutus tavaliseks linnades ja villades.

Pärand

Britannia okupatsiooni ajal ehitasid roomlased ulatusliku teedevõrgu, mille kasutamist jätkati hilisematel sajanditel ja paljud on veel tänapäevalgi jälgitavad. Roomlased ehitasid ka veevarustuse, sanitaar- ja reoveesüsteeme. Paljud Britannia suurtest linnadest, nagu London (Londinium), Manchester (Mamucium) ja York (Eboracum), asutati roomlaste poolt, kuid algsed Rooma asulad jäeti maha varsti pärast roomlaste lahkumist.
Erinevalt paljudest teistest Lääne-Rooma keisririigi piirkondadest ei ole toonane enamuskeel romaani keel – ega Rooma-eelsetest elanikest põlvnenud keel. Briti keel oli sissetungi ajal tavabritooni ja jäi nii pärast roomlaste taandumist. Hiljem jagunes see piirkondlikeks keelteks, nimelt kumbri, korni, bretooni ja kõmri. Nende keelte uurimisel võib arvata, et umbes 800 ladina sõna lisati tavabritooni keelele (vaata britooni keeled). Praegune enamuse keel, inglise, põhineb germaani hõimude keeltel, kes rändasid saarele mandri-Euroopast alates 5. sajandist.