Kesk-Leedu Vabariik

Õiguslik seisund

Enamus ajaloolasi nõustub sellega, et riik vajas Poola toetust. Mõned ajaloolased viitavad Kesk-Leedu Vabariigile kui mööndusteta riigile, samas teised iseloomustavad seda mõistetega nagu nukuriik, nukuvabariik, niinimetatud riik, kunstlik moodustis või teeseldud riik.

Kesk-Leedu Vabariik

12. oktoobril 1920 teatas Żeligowski Ajutise valitsuse loomisest. 7. jaanuaril 1921 moodustati tema dekreediga kohtud ja politsei ning Kesk-Leedu kodanikuõigused tagati kõigile, kes elasid piirkonnas 1. jaanuaril 1919 või viis aastat enne 1. augustit 1914. Riigi sümbolid olid punane lipp Poola valge kotka ja Leedu pahoniaga. Selle vapp oli segu Poola, Leedu ja Vilniuse sümbolitest ning meenutas Rzeczpospolita vappi.
Ulatuslikud diplomaatilised läbirääkimised jätkusid varjatult. Leedu tegi ettepaneku luua Lääne-Leedu (leedu keel kui ametlik keel) ja Kesk-Leedu (poola keel kui ametlik keel) konföderatsioon. Poola lisas tingimuse, et uus riik peab olema ka föderatsioonis Poolaga, järgides Józef Piłsudski eesmärki luua Międzymorze föderatsioon. Leedulased lükkasid selle tingimuse tagasi. Natsionalistlike meeleolude tõusuga kogu Euroopas kartsid paljud leedulased, et selline föderatsioon, meenutades Rzeczpospolitad sajandeid tagasi, võiks olla ohuks Leedu kultuurile, kuna Rzeczpospolita aegadel poolastusid paljud Leedu aadlikud Poola kultuuri mõju all.
Üldvalimised Kesk-Leedus kuulutati välja 9. jaanuariks 1921 ja neid valimisi juhtivad määrused tuli välja anda enne 28. novembrit 1920. Siiski lükati Rahvasteliidu vahendustegevuse tagajärjel ja valimiste Leedu boikoti tõttu valimised edasi.

Resolutsioon

Pärast kõneluste nurjumist Brüsselis pinged piirkonnas kasvasid. Kõige olulisem probleem oli suur armee Kesk-Leedu alal (27 000). Kindral Lucjan Żeligowski otsustas anda võimu tsiviilvalitsusele ja kinnitas valimiste aja (8. jaanuar 1922). Toimus suur valimiste propagandakampaania, kuna poolakad püüdsid võita teiste piirkonnas esindatud rahvusgruppide toetust. Poola valitsust süüdistati ka erinevates sunnipoliitikates (nagu Leedu ajalehtede sulgemine või valimisrikkumised, nagu valijalt kehtiva dokumendi mitteküsimine). Valimisi boikoteerisid leedulased, enamus juute ja mõned valgevenelased. Poolakad oli ainus suur rahvusgrupp, kellest enamus valis.
Leedu ei tunnistanud valimisi. Poola fraktsioonid, mis saavutasid kontrolli vabariigi parlamendi (seim, poola keeles sejm) üle, surusid 20. veebruaril läbi palve liitumisest Poolaga. Poola seim nõustus palvega 22. märtsil 1922. Kogu vabariigi territoorium liideti lõpuks äsja loodud Wilno vojevoodkonnaga. Leedu keeldus tunnistamast Poola võimu piirkonnas. Selle asemel jätkas ta niinimetatud Vilniuse piirkonna pidamist oma territooriumi osaks ja linna ennast oma põhiseaduslikuks pealinnaks, kus Kaunas oli vaid ajutine valitsuse asupaik. Vaidlus Vilniuse piirkonna üle tekitas palju pingeid Poola-Leedu suhetes interbellumi perioodil.

Tagajärjed

Mõned ajaloolased on väitnud, et kui Poola poleks vallandanud Nõukogude-Poola sõda, siis NSV Liit oleks Leedu alad vallutanud ja riik poleks järgnevaks kaheks aastakümneks iseseisvaks saanud.
Molotovi-Ribbentropi pakti sõlmimise ja NSV Liidu kallaletungi järel Poolale 1939. aastal vallutas Kesk-Leedu NSV Liit ning loovutas sellest Vilniuse koos seda ümbritseva piirkonnaga (kuni 30 km raadiuses) Leedule. Ülejäänud alad liideti Valgevene NSV-ga. Vilniusest sai seejärel uuesti Leedu pealinn, kuid 1940. aastal inkorporeeris NSV Liit Leedu Vabariigi.