google/wiki40b huggingface dataset:
Ostalgia

Ostalgia (saksa keeles Ostalgie) on endise Ida-Saksamaa eluviisi järele tuntava nostalgia kohta kasutatav väljend. Sõna on tuletatud sõnadest Ost ("ida") ja Nostalgie ("nostalgia").
Väljendiga viidatakse vahetevahel ka teistes endistes Ida-Euroopa riikides (nt Poolas ja Nõukogude Liidu aladel) esinevale nostalgiale kadunud sotsialistliku süsteemi järele.

Ajalugu

Pärast Berliini müüri langemist aastal 1989 ning Saksamaa taasühinemist aasta hiljem, kadusid paljud Saksa Demokraatliku Vabariigi sümbolid kasutuselt. Peaaegu kõik kirjaga "DDR" (Deutsche Demokratische Republik) kaubamärgid kadusid poodidest ning nende asemele tulid lääne tooted. Kuid aja möödudes hakkasid endised idasakslased tundma nostalgiat mõnede oma endise elu aspektide järele. Ostalgia viitab eriti nostalgiale pärast Saksamaade ühinemist kadunud tavaliste igapäevaelu ja kultuuri aspektide järele.
Lisaks igapäevaelu aspektidele kutsusid nostalgiat esile ka töötuse ja vaesuse puudumine Saksa Demokraatlikus Vabariigis, endise riigi sotsiaalsüsteem ning selleaegne ühtsustunne. Kui nimekas Lääne-Saksa väljaanne Der Spiegel küsis endistelt idasakslastelt, kas SDV süsteemil oli "rohkem häid kui halbu külgi", vastas 57% neist: "rohkem häid". Küsitlust läbiviinud ajakirjaniku väitele, et "SDV elanikel ei olnud vabadust reisida, kuhu iganes nad soovisid", vastasid idasakslased: "ka tänapäeva madalapalgalistel töötajatel ei ole seda vabadust".

Ilmingud

Paljud Saksamaa ettevõtted on võtnud sihiks valmistada SDV ajal toodetutega sarnanevaid asju. Taas on saadaval vahepeal kadunud Ida-Saksa toiduainete kaubamärgid, vanade riigitelevisiooni saadete lindistused videokassettidel ja DVD-plaatidel ning varem laialt levinud automargid Wartburg ja Trabant. Lisaks on elu Saksa Demokraatlikus Vabariigis olnud aineseks ka mitmele filmile, sealhulgas Leander Haußmanni "Sonnenallee" (1999), Wolfgang Beckeri rahvusvaheliselt tunnustatud "Good Bye Lenin!" (2003) ja Carsten Fiebeleri "Kleinruppin forever" (2004).
Ida-Saksamaa kultuuri säilitamise nimel tegutsejad ühinesid ka valgusfooridelt tuttavate Karl Peglau disainitud mehikeste (Ampelmännchen) päästmiseks. Mitmed endise Ida-Saksamaa piiril või selle lähedal asuvad Saksamaa linnad, sealhulgas Berliin, Lübeck ja Erfurt, kasutavad jätkuvalt Peglau disainitud sümbolitega valgusfoore kas kõigil või mõnedel jalakäijate ülekäiguradadel. Paljud endise Ida-Saksamaa aladel ja Berliinis müüdavad suveniirid kasutavad samuti Ampelmänncheneid.
Kiruna kirik

Kiruna kirik asub Kirunas Rootsis. Kirik ehitati aastatel 1909–1912. Kiriku arhitekt oli Gustaf Wickman.
Kirik on väljastpoolt dekoreeritud 12 kujuga, mille autor on Christian Eriksson.
Arabia Terra

Arabia Terra on mägine piirkond Marsil, mis paikneb peamiselt Arabia nelinurgas, kuid piirkonna väike osa ulatub ka Mare Acidaliumi nelinurka. Ala on tihedalt täis kraatreid ning on tugevalt erodeerunud. Selline topograafia viitab pinnase kõrgele vanusele ning Arabia Terra pinnast peetakse planeedi üheks vanimaks. Ala läbimõõt on kahe kaugeima punkti vahel 4500 kilomeetrit ning keskpunkti asukoha koordinaadid on hinnanguliselt 19.79°N 30°E.

Pinnavormid

Arabia Terra aladel leidub mitmeid huvitavaid pinnavorme. Näiteks on seal pjedestaalkraatreid. Pjedestaalkraatrist väljapaiskunud aine on kõrgemal, kui seda ümbritsevad alad. Tihti on väljapaiskunud materjalist moodustunud järsk kalju. Tikhonravovi kraatris on vaadeldud nn tumedaid nõlvavööte. Viimased asuvad järskudel nõlvadel ning muutuvad ajas. Alguses on need tumedad, kuid ajapikku muutuvad heledamaks, arvatavasti peenikese heleda tolmu sadestumise tõttu. Teadlased arvavad, et vöödid tekivad nõlvast alla liikuva pinnase tõttu, nähtus sarnaneb lumelaviinidega Maal. Arabia Terra nimetati aastal 1879 vastava albeedoformatsiooni järgi Giovanni Schiaparelli kaardil. Schiaparelli nimetas selle Araabia poolsaare järgi.

Kivimikihid

Nagu mitmetes Marsi piirkondades, leidub Arabia Terral kihtidena paiknevaid kivimeid. Kivimikihid võivad tekkida vulkaanide, tuule või vee toimel.

Kanalid

Arabia Terra aladel paiknevad ka erinevate suurustega kanalid, millest paljudes voolas tõenäoliselt minevikus vesi. Ühes HiRISE piltidele tuginevas uuringus leiti Arabia Terralt üle 17 000 km ulatuses kuivanud jõeorgusid, mis suubusid kuivanud järvesängidesse. Ühe järve (hüüdnimega Heart Lake) maht oli suurem, kui Maal asuval Ontario järvel.

Kõrgete tasandike piirkond

Osa kõrgete tasandike piirkonnast ulatub Arabia Terra aladele. Kõrgete tasandike piirkonnas leidub mitmeid kraatreid ja mesasid. Mõnedel piirkonna aladel esineb suuri kõrgete servadega pinnasepragusid. Teadlased usuvad, et need murrangud on alguse saanud väikestest pragudest.

Võimalik tektonism

1997. aastal viidi läbi Arabia Terrat käsitlev uuring. Avastati, et ekvaatoril paiknevad kraatrid on märgatavalt nooremad kui piirkonna põhjapoolsete alade pind ning lõunas paikneva Noachis Terra pinnas. See võib olla märk piirkonnas esinenud tektonismist.

Võimalik vulkanism

2013. aastal tehtud uuringus toodi välja võimalus, et mitmed kraatrid Arabia Terra aladel võivad olla hilisel Noa ja varasel Hesperi ajastul supervulkaanide pursete tagajärjel tekkinud kaldeerad. Selliste kraatrite hulka kuulub näiteks Eden Patera. Need vulkaanid näivad olevat vanemad kui Hesperi-aegsed kilpvulkaanid Tharsise ja Elysiumi regioonides.

Hiljutine meteoroidikokkupõrge

30. juuni 2002 ja 5. oktoobri 2003 vahel toimus Arabia Terral meteoroidikokkupõrge. Selle tagajärjel tekkis 22,6-meetrise läbimõõduga kraater.

Kultuurilised mõjud

Novellis Marslane jääb peategelane Arabia Terra aladel tolmutormi kätte.
Aleksei Turovski

Elulugu

Alates kolmandast elukuust elab Tallinnas.
Aleksei Turovski lõpetas 1965. aastal Tallinna 19. keskkooli. Aastal 1973 lõpetas ta Tartu Riikliku Ülikooli bioloogia-geograafia teaduskonna zooloogina, vahepeal õppis kaks aastat keemiat.
Alates 1972. aastast töötab ta Tallinna Loomaaias parasitoloogi, ringijuhendaja ja ekskursioonijuhina. Aastatel 1976–2001 töötas ta Eesti Mereinstituudis.
Õpetab Tartu Ülikoolis ja Tallinna Ülikoolis loomapsühholoogiat ja zoosemiootikat.
Aleksei Turovski on uurinud Eesti kalade parasiite.
Avaldanud teiste seas raamatud "Loomult loom" (2004) ja "Loomad. Sipelgast vaalani" (2007).
Ta kandideeris 2015. aasta Riigikogu valimistel Sotsiaaldemokraatliku Erakonna nimekirjas valimisringkonnas nr 1 ja sai 1787 häält, kuid valituks ei osutunud.
Ta on tuntud oma elava miimika ja avatud suhtlemisviisiga.

Isiklik elu

Aleksei Turovski ema Anita Turovskaja ja isa Markus Turovski tutvusid Moskva ülikoolis ning hiljem abiellusid. Kui Turovski oli kuueaastane, siis tema vanemad lahutasid. Oma elulooraamatus rääkis Turovski oma emast ainult ülivõrdes. Ta ema võimaldas talle kõike, mis oli seotud tema huvidega, ning aitas kaasa huvide arendamisele, samuti viis teda kokku heade õpetajatega. Oma isa pidas Turovski parimaks sõbraks ja õpetajaks. Kui isa tagasi Moskvasse kolis ja teise naisega abiellus, siis kirjutasid nad teineteisele tihti ning nende läbisaamine oli väga hea.
Ta on olnud kolm korda abielus. Esimene abielu algas tudengieas ning kestis poolteist aastat. Teine abielu algas siis kui ta oli neljandat kursust lõpetamas. Teisest abielust on tal tütar Evelyn. Kolmandast abielust on tal kaks poega. Marcus sündis 1984. aastal ja Mattias 1986. aastal. Oma huvialadelt on Aleksei Turovski ka kulturoloog, ta on väga tuntud esineja paljudes Eesti raadio- ja telesaadetes, teda hinnatakse eksperdina.
Aleksei Petrovitš

Aleksei Petrovitš (vene Алексе́й Петро́вич; 28. veebruar (vkj 18. veebruar) 1690 Preobraženskoje – 7. juuli (vkj 26. juuni) 1718 Peterburi) oli Moskva tsaaririigi troonipärija, keiser Peeter I ja tema esimese abikaasa Jevdokija Lopuhhina poeg.
Tema suhted isaga olid pingelised. 1718. aastal süüdistati teda reetmises ja ta sunniti loobuma troonist oma noorema venna Pjotri kasuks. Aleksei Petrovitš suri vanglas kas piinamise tagajärjel või lämmatati.
Tema abikaasa oli Braunschweig-Wolfenbütteli vürstkonna printsess Charlotte Christine, kes suri 1715. aastal sünnitusel tekkinud komplikatsioonidesse. Nende poeg sai hiljem keisriks Peeter II nime all.
Angoola kobra

Taksonoomia

Angoola kobra kirjeldas esimesena Portugali zooloog José Vicente Barbosa du Bocage 1879. 
Angoola kobra (N. haje anchietae) ja Naja haje annulifera 't kästileti varem egiptuse kobra (Naja haje) alamliigina. 
Broadley (1995) liigutas Naja annulifera liigi taksoni kõrgusele, mille alamliik on Naja annulifera anchietae. 
Broadley & Wüsteri (2004) edasised uuringud aga kinnitasid Naja annulifera ja angoola kobra eraldi liikideks.  
Wallach jt (2009) paigutasid egiptuse kobra alamperekonda Uraeus.

Lühikirjeldus

Angoola kobrad on keskmise suurusega kobrad, täiskasvanud kobra pikkus on 1 m (maksimaalselt 2 m), tal on kõhnavõitu keha ning keskmine sabapikkus. Neil on üsna suur 'kapuuts', mida nad näiteks ohu korral avavad.  
Angoola kobra pea on lame ja kaelast üksnes vähe eristatav. Ninamik on ümar. Angoola kobra silmad on keskmise suurusega ja pupillid ümmargused. 
Noormao soomused on kollakad kuni helepruunid nii seljal kui kõhul, seljal paikneb tumedam muster. Vanemaks saades muutub soomuste värvus tumepruuniks. 
Seljakilbised on siledad ja läikivad. Keskkehal on 17 soomuste rida ja kõhukilbiseid on 179–200. Paarilisi sabaaluseid kilbiseid on 51–56, anaalkilbis on paaritu. Ülamokakilbiseid on 7 (vahel 8) ja alamokakilbiseid 8 või 9 (harva 10), silmaeesne kilbis 1 ja silmataguseid kilbiseid 2. Oimukilbiste arv on varieeruv 1+2 või 1+3.
Emaste suguküpsete angoola kobrade sugulise sigimise vormiks on ovipaaria, eduka paaritumise ja munade kandluse korral munevad nad 47–60 muna. Noormaod on munast koorudes 22–34 cm pikkused ja üsna iseseisvad maod.

Levik

Neid võib roomamas kohata Angolas, Sambias, Namiibias, Botswanas ja Zimbabwes.
Varem on angoola kobra kohatud ka Malawis.

Kokkupuuted inimestega

Angoola kobrad kohtuvad inimestega harva. Nad küll avavad ohu korral kapuutsi, kuid on varmad minema roomama, kui neile selleks võimalus antakse. Angoola kobra hammustus võib põhjustada inimese surma.
Ravi

Ravi ehk teraapia on meetodite kompleks, mille eesmärk on kogu organismi või mõne selle struktuuriüksuse funktsiooni või ehitusliku terviklikkuse taastamine ehk tervisehäire leevendamine või täielik parandamine.
Reeglina on igal raviviisil näidustused ja vastunäidustused.
Raviviiside näideteks on psühhoteraapia, medikamentravi, kiiritusravi, füsioteraapia jne.
Jaunborne mõis

Jaunborne mõis (Jaunbornes muiža) on mõis Lätis Daugavpilsi piirkonnas Saliena vallas Jaunbornes. Saksa keeles Neu-Born.
Jaunborne mõis sai alguse aastal 1753. Aastast 1838 kuni võõrandamiseni aastal 1920 kuulus mõis Dermont-Siwickide perekonnale. Peahoone ehitas K.J.J Dermont-Siwicki XIX sajandi alguses, XIX sajandi lõpus ehitati mõisakompleksis hooned ümber uusgooti stiilis ehitisteks.
Pärast võõrandamist kasutas mõisakompleksi Läti sõjavägi. 1990. aastatel ehitati peahoone tundmatuseni ümber. Esialgsel kujul on säilinud mõisa maakividest ja punastest tellistest teenijate maja, samuti mõisa ait. Mõisakompleksi juurde kuulub huvipakkuva objektina veel Jaunborne maakividest ja tellistest krutsifiks.
Nikolai Morilov

Nikolai Sergejevitš Morilov (Николай Сергеевич Морилов; sündinud 11. augustil 1986 Permis) on Venemaa murdmaasuusataja, kes sõidab põhiliselt sprindidistantse.
Morilov sai 2004. aastal juunioride MM-i Strynis 10 km vabasõidus pronksmedali. Esimest korda osales ta täiskasvanute rahvusvahelistel võistlustel 2007. aasta maailmameistrivõistlustel Sapporos, kus ta sai paarissprindis koos Vassili Rotševiga hõbemedali. 2009. aasta MM-il Liberecis oli Morilov sprindi vabasõidus kolmas. 2010. aasta taliolümpiamängudel Vancouveris võitis ta sprinditeates koos Aleksei Petuhhoviga pronksmedali.
Morilov suusatas esimest korda maailma karikavõistlustel 2004. aasta detsembris Bernis, kus ta sai 1,35 km sprindi vabasõidus 36. koha. 2007. aasta 30. detsembril võitis ta Prahas peetud Tour de Ski sarja kuulunud sprindi vabasõidu. Esimese poodiumikoha MK-etapil sai ta 2009. aasta märtsis Lahtis, kui oli 1,2 km sprindi vabasõidus kolmas.
2009. aasta detsembris Düsseldorfi MK-etapil sai Morilov koos Aleksei Petuhhoviga paarissprindi vabasõidus esikoha.
Krupinská planina

Krupinská planina (slovaki keeles Krupinská planina, saksa keeles Karpfener Hochebene, tõlkes Krupina tasandik) on maastikuregioon Slovakkia keskosas, mis on osa Lääne-Karpaatidest ja ühtlasi on see ka osa Slovaki keskmäestikust. Üldiselt tasase regiooni kõrgeim tipp on Kopaný závoz (775 m), mis asub Lešťi polügoonil. Üle 700 meetri ulatuvad veel vaid üksikud tipud, mis asuvad piirkonna idaosas Ostrôžky piiril. Španí lazi mäel (643 m) asub teletorn; seal asub ka turistidele mõeldud matkamaja. Valdav osa regioonist on madalam kui 500 meetrit. Üldiselt tasast ala liigendavad sellesse sügavalt lõikunud jõeorud.
Maastikuregioon on oma nime saanud seal asuvalt Krupina linnalt. Teisi asulaid: Veľký Krtíš, Modrý Kameň.
Sealsed veed voolavad Ipoly jõkke. Tähtsamad jõed on Krtíš, Tisovník, Krupinica ja Litava. Tähtsaim asula on Banská Štiavnica.
Põhja poolt Karpaatidest varjatud piirkond on suhteliselt sooja kliimaga; seal asuvad mitmed viinamäed. Suur osa piirkonnast on põllumajanduslik maa; valdav on juurviljakasvatus. Sealsed metsad on valdavalt tammikud.
Vaatamisväärsusteks on Bzovíki klooster ja Čabraďi kindluse varemed. Seal asuvad ka Dolná Strehová ja Dudince kuumaveeallikad.

Geoloogia

Sealne valdavalt tasane ala on vulkaanilist päritolu. Maastikuregioonile on omased sügavad jõeorud.
Talve kolm sõpra

Talve kolm sõpra (hiina keeles: 岁寒 三友 Suìhán sānyǒu, jaapani keeles: 歳寒三友 Saikan no sanyū, jaapani keeles ka „mänd-bambus-ploom“ (松竹梅; Chō-chiku-bai)) on idamaades kunstimotiiv, kus kujutatakse koos mändi, bambust ja ploomiõisi. Koos sümboliseerivad nad järjekindlust, sitkust ja vastupidavust. Neid hinnatakse kõrgelt konfutsianismis ja nad esindavad junzi omadusi.

Ajalugu

Kolm talve sõpra on tüüpiline hiina kunstis ja teistes maades, mis on hiina kultuurist mõjutatud. Esimest korda ilmusid nad kolmekesi poeet Zhu Qingyu (朱慶餘) luuletuses Tangi dünastia ajal 9. sajandil. Songi dünastia ajal tegi kunstnik Zhao Mengjian (趙孟堅, u 1199–1264), koos teiste sama aja kunstnikega, selle kolmiku maalikunstis tuntuks.
Ludza maakond

Ajalugu

Maakond rajati 1772. aastal Algselt kuulusid selle alad Pihkva kubermangu koosseisu. Aastal 1776 hakkas maakond kuuluma Polotski kubermangu, 1796. aastal Valgevene kubermangu ja aastast 1802 Vitebski kubermangu. Maakond piirnes läänes Liivimaa kubermangu ja Vitebski kubermangu Režitsa maakonnaga, idas Pihkva kubermangu ja Vitebski kubermangu Sebeži maakonnaga, lõunas Vitebski kubermangu Drissa maakonnaga. Pindalaga 5235 km² oli see Vitebski kubermangu suurim maakond.

Aastal 1897 elas maakonnas 128 200 inimest. Elanikest moodustasid enamiku lätlased (64,2%), juute oli 4,9%, venelasi 7,1%, valgevenelasi 20,5% ja poolakaid 2,2%.
Aastal 1913 oli maakonna territooriumil üks linn (Ludza) ja 16 valda.
Aastal 1920 läksid Ludza maakonna alad Läti koosseisu. Maakond (idas Pihkva kubermangu Ostrovi maakonna arvelt veidi laienenuna) jäi ka Läti administratiivüksuseks ja kuni aastani 1949 Läti NSV administratiivüksuseks. Aastal 1925 eraldati maakonnast Jaunlatgale maakond, enne seda oli Ludza maakond oma pindalalt (6547,8 km²) Läti suurim maakond. 
Aastal 1940 oli maakonna territooriumil 3 linna, lisaks Ludzale ka Kārsava ja Zilupe. Toona oli maakonna koosseisus 12 valda. Ludza maakonna pindala oli 2344,1 km²
Aastal 1941 liideti Nautrēni vald Rēzekne maakonnaga. Aastal 1949 maakond likvideeriti ja selle territoorium jagunes nelja rajooni vahel.
Krinčinas

Ajalugu

Asulat on esimest korda mainitud aastal 1544. Toona kandis see nime Versmiai, hiljem aga Paversmiai. Aastal 1568 sai asula omanikuks Andrei Kurbski. Tema ajal sai asula ka ametlikult praeguse nime, kuigi seda nimekuju oli dokumentides ka varem kasutatud. Kurbskid asutasid asulas aastal 1611 kihelkonnakooli ja ilmselt ka kiriku (sealset kirikut on esimest korda mainitud aastal 1588). Hilisemad omanikud olid Podbereskid ja Karpid.
Aastal 1625 laastasid asulat rootslased. Aastal 1781 alustati praeguse kiriku ehitamist. Aastal 1792 sai Krinčinasest linn, kuigi reaalselt ei saanud linnaõigused kunagi teoks. Aastail 1866–1872 oli seal vikaariks leedu luuletaja Antanas Vienažindys. Asula kuulus toona von Schillingitele.
Pärast Teist maailmasõda tegutsesid Krinčinase ümbruses Leedu metsavennad. Nõukogude võimu ajal oli asula kohaliku kolhoosi keskuseks.
Tagasisidestamine

Tagasiside (ingl feedback) on sõnum selle kohta, millist mõju mingi tegevus või käitumine avaldab ja mis vajab tegevuses muutmist või väärib säilitamist. Tagasiside on hinnang tegevusele ja ettepanek mingi tegevuse lõpetamiseks, jätkamiseks või alustamiseks.

Tagasiside esitamise põhitõed

1.  Tagasiside andmiseks tuleb valida koht, kus pole karta katkestamist, kus on tagatud privaatsus ja kus tagasiside saaja saab keskenduda. Kui inimene ei suuda keskenduda tagasisides sisalduvale sõnumile, ei tõuse sellest mingit kasu.
2.  Tagasisides tuleb keskenduda nii tugevatele kui nõrkadele külgedele. Tagasiside saajal peaks olema võimalus kindlaks teha neid tegevusviise, tänu millele ta on edukas olnud, ja rõõmustada nende üle.
3.  Tagasiside juures on väga tähtis, et see puudutaks käitumist ja tegevust, mitte inimest ennast.
4.  Tagasiside  puhul püütakse saavutatakse kokkulepe toimunu ühtmoodi mõistmise kohta
5.  Tagasiside kirjeldab, kuidas üks või teine käitumisviis mõjutab tulemust.
6.  Tagasiside andmisel kehtib vastastikuse mõjutamise printsiip - see, kuidas tagasiside vastu võetakse, sõltub paljus tagasiside andjast. Mitmed uuringud näitavad, et tagasiside allikas on sageli kõige tähtsam faktor, mis määrab, kas tagasiside saaja võtab selle vastu või lükkab tagasi. Usaldusväärse allika olulisemaid omadusi on tõsiseltvõetavus, mis põhineb kahel peamisel tunnusel – asjatundlikkus ja usaldatavus. Tagasisidet aitab aktsepteerida saaja kindlustunne tagasiside andja motiivides.

Positiivsele tagasisidele reageerimine

Inimesed on väga erinevad ja reageerivad tagasisidele individuaalselt. On inimesi, kel on positiivset tagasisidet ebamugav vastu võtta. Paljudel on kalduvus ennast ja oma tegemisi pisendada. Alati ei osata oma hästi tehtud tööst ja muudest tegemistest rõõmu tunda ning kerge on positiivsest tagasisidest segadusse sattuda. Sellega jääb kasutamata suurepärane võimalus saada hea enesetunne, suurendada positiivset energiat ja tõsta enesehinnangut.

Erinev tagasisidestamine

Eristatakse kolme konstruktiivse tagasiside liiki:
1.  Tunnustav/julgustav tagasiside (ingl appreciation), mis kirjeldab teise osapoole õnnestunud tegevusi ja tänab tehtu eest
2.  Juhendav/suunav tagasiside (ingl coaching), mis suunab küsimuste kaudu teist osapoolt oma tegevust analüüsima ja kogemust teadvustama
3.   Hindav tagasiside (ingl evaluation), mis kirjeldab konstruktiivselt tegevusi, mida teine osapool võiks korrigeerida, nende tegevuste olulisust ja mõju ning oodatavat muutust

Gordoni akna kasutamine tagasisidestamisel

Gordon on soovitanud erinevaid tagasiside andmise viise lähtuvalt sellest, kelle probleemiga on tegemist (Gordoni aknast). Neid variante kirjeldab juuresolev joonis.
Seega on oluline kasutada hindavat tagasisidet eelkõige teise osapoole mind häiriva käitumise puhul, tunnustavat tagasisidet neutraalsete ja hästi toimivate suhtlemissituatsioonide kordamise innustamiseks.
Ämblikulised

Iseära

Ämblike keha on 0,4–90 millimeetri pikkune ja koosneb väliselt lülistumata pearindmikust ja tagakehast. Ämblikel on kaheksa jalga, putukatel neist erinevalt on kuus jalga. Ämblike tagakeha ei ole sklerotiseerunud, see võimaldab neil rohkesti varuaineid säilitada.
Ämblikele on iseloomulik kehaväline seedimine. Ämblikud viivad koos mürgiga oma ohvri kehasse seedemahlu mis lagundab ohvri koed, hiljem tühjendades ohvri söödava sisemuse. Ämblike tagakehas on kesksool tugevasti harunenud, mis võimaldab toiduvarude säilitamist kehas. Ämblikel on madal ainevahetuse tase. Lisaks sellele on näidatud, et ainevahetuse taseme languse juures ei pruugi ämblike aktiivsus oluliselt langeda.
Paljud ämblikud on võimelised püüdma suhteliselt suuri ja ka mürgiseid saakloomi tänu võimele mässida saakloom võrku ilma vahetu kontaktita. Ämblikud ei ole toidu suhtes eriti valivad ja enamik neist toitub ükskõik mis liiki saakloomadest, kes võrku satuvad. Ämblikuvõrke on palju tüüpe. Sagedased on ratasvõrgud, mida teevad näiteks võrkurlaste hulka kuuluvad ristämblikud. Mõned Lääne-Eestis ja saartel esinevad lehterämblikud koovad lehterjaid võrke. Need asuvad madalal rohustus, sobides maa ligi liikuvate saakloomade püüdmiseks.
Osa ämblikke võrku ei koo, vaid varitseb saaki. Tihti mähivad ka võrku mittekuduvad ämblikud oma saagi võrguniitidesse. Krabiämblikud varitsevad saaki tavaliselt õitel. Seejuures on nad sageli taustaga sarnast värvi. Suhteliselt väike ämblik võib püüda endast mitu korda suuremat, sageli ohtlikku saaki.

Teised kultuurid

Eri aegade ja kultuuride lõikes on ämblikul mitmeid tähendusi ja rolle. 
Ämblik võib olla kannatlikkuse ja loovuse sümbol – võrgu kudumine on aeganõudev ja loominguline tegevus, seepärast esineb ämblik ka loomismüütides kui abistaja või looja, nt Hopi indiaanlaste Ämbliknaine, Koyangwuti.
Vana-Egiptuses seostus ämblik jahi- ja sõjajumalanna Neithiga kui saatuse kuduja.
Ämblik kui õeluse sümbol võib seostuda sellega, et ämblik tapab aeglaselt surmava mürgiga.
Aafrika folklooris on ämblik isikustatud kui vembutajate jumal Anansi ning ta omab olulist kohta Lääne-Aafrika ja Kariibi folklooris. Siuu rahvaste jaoks on Ämblik (Iktomi) kudunud võrgu, milles maailm ripub ja on ka inimkeele jm keerukate oskuste leiutaja. 
Mõistujutt Arachnest on Rooma lisandus klassikalisele Kreeka mütoloogiale. Arachne nimi tähendab ämblikku (vanakreeka keeles ἀράχνη), ta oli kuulsa Lüüdiast pärineva villavärvali Idmoni tütar ja õppis kudumist Athena juures. Arachne oli andekas kuduja, ent muutus uhkeks ja kuulutas, et ta on parem kui Athena, tarkuse, sõjakunsti ja kudumise jumalanna. Isegi Athena tunnistas, et Arachne töö oli laitmatu, kuid nördimusest, et inimene julgeb jumalanna endaga võistlema kutsuda, muutis ta Arachne ämblikuks.
Keskaeg

Mõiste päritolu

Mõiste keskaeg (lad medium aevum, otsetõlkes "vaheaeg") võtsid kasutusele renessansi-aegsed autorid, kes nägid oma ajas antiikkultuuri taassündi ning hakkasid vahepealset aega halvustama.

Keskaja periodiseerimine

Ühiste tunnuste alusel jagatakse keskaeg kitsamateks ajalisteks perioodideks.

Dateeringud

Euroopa keskaja kestuseks loetakse tavaliselt aastaid 476 (Lääne-Rooma riigi langus) kuni 1500 (renessansi, humanismi ja tsentraalvõimuga riigikorra laiema leviku algus). Keskaja lõpuks peetakse aastat 1492, mil Kolumbus jõudis Ameerikasse. 
Kagu-Euroopas võib keskajaks pidada ilmselt perioodi 395. aastast (Ida-Rooma riigi teke) 1453. aastani (Ida-Rooma riigi hukk), islamimaailmas aga 622. aastast (Muhamedi poliitilise tegevuse ja islami leviku algus) 1689. aastani (Osmanite ülemvõimu murdumine).
Keskaja lõpuks peetakse ka usupuhastuse ehk reformatsiooni algust Saksamaal 1517. aastal, mil lõppes Lääne-Euroopa senine usuline ühtsus katoliku kiriku ja Rooma paavsti võimu ning eestkoste all.

Eestis

Eestis loetakse keskaja alguseks tavaliselt siiamaale jõudnud Põhjala ristisõdu, mille käigus ristiti siinsed varem paganlikud alad 1208.–1227. aastal ning allutati uutele kristlikele valitsejatele.
Keskaja lõpuks on Eestis loetud peamiselt kahte sündmust: 
1) reformatsiooni (luterluse) siiajõudmine 1520.–1530. aastatel, mis oluliselt kahandas katoliku kiriku reputatsiooni ning positsioone;
2) 1558.–1583. aastal kestnud Liivimaa sõda, mis hävitas Vana-Liivimaa ehk praeguste Eesti ja Läti alade senised riiklikud moodustised (orduriigi ning piiskopkonnad). Mõned uurijad on toonud välja ka 2. augustil 1560. aastal toimunud Härgmäe (sks Ermes, läti Ergeme) lahingu ehk Omuli lahingu, mida üldiselt loetakse Liivimaa ordu eksisteerimise lõpuks. Teised pakuvad selleks 1562. aasta algust, mil ordu ja Riia peapiiskopkond alistusid lõplikult Poola kuningale ning kadusid viimased sidemed Saksa-Rooma riigiga.