Tähendus (Grice)

"Tähendus" ("Meaning") on Briti filosoofi Paul Grice'i üks tähtsamaid artikleid.
See ilmus ajakirjas Philosophical Review, 66, 1957, lk 377–388. Artikkel sisaldub ka Grice'i artiklitekogumikus "Studies in the Way of Words". Eesti keeles on ta ilmunud Ene-Reet Sooviku tõlkes raamatus: Jaan Kangilaski, Margo Laasberg (toim). – Tähendus, tõde, meetod, Tartu: 1999, lk 220–231.

Sisukokkuvõte

Analüüsides tähenduse mõistet, eristab ta inglise tegusõna mean ('tähendama') kaht tähendust, mida ta nimetab loomulikuks tähenduseks (natural meaning) ja mitteloomulikuks tähenduseks (tähendusML; non-natural meaning, meaningNN).

Stevensoni teooria kriitika

Grice vaatleb kõigepealt Charles Stevensoni katset mitteloomulikku tähendust määratleda (raamatus: Ethics and Language, 1944, ptk III).
Stevensoni järgi peab selleks, et x midagi tähendaksML, x-il olema (ligikaudselt) kalduvus kutsuda kuulajas esile mingit (tunnetuslikku või muud) hoiakut ja kalduvus olla kõnelejal esile kutsutud tema säärase hoiaku poolt. Need kalduvused sõltuvad Stevensoni järgi "keerukast tingimise protsessist, mis kaasneb märgi kasutamisega suhtluses".
Esimeses vastuväites vaatleb Grice juhtumit, mil mitteloomulikule tähendusele pretendeeriv lausung (Grice jätab meelega lahtiseks, kas jutt on toimingust või selle tulemusest) on kirjeldav või teadaandev, nii et hoiak, millest juttu on, on tunnetuslik, näiteks uskumus. Grice esitab nüüd vastuväite. Paljudel inimestel on kalduvus tantsupeole minnes frakki selga panna. Samuti on paljudel inimestel kalduvus nähes kedagi frakki selga panemas järeldada, et too inimene läheb tantsupeole. Kuid fraki selgapanemine ei tähendaML tantsupeole minemist. Ka jutt keerukast tingimise protsessist siin ei aita. Kui jutt käib fraki selgapanemise ja tantsupeole minemise vahelise seose äraõppimisest, siis on see tingimus liiga nõrk, sest ta ei jäta kõnealust juhtumit mitteloomuliku tähenduse alt välja. Kui aga mõista seda tingimust tugevamana, osutub see teooria tsirkulaarseks: siis võiks sama hästi öelda, et x-il on tähendusML, kui x-i kasutatakse suhtlemisel.
Grice toob välja Stevensoni teooria veel ühe raskuse. Kui öelda kellelegi, et Jones on pikk, siis kuulajal on kalduvus hakata uskuma, et Jones on sportlane. Kas aga siis "Jones on pikk" tähendabML, et Jones on sportlane? Stevenson oli sellest raskusest teadlik ning viitas keelereeglitele, antud juhul lubavale reeglile, mis ütleb, et sportlased ei pruugi olla pikad. Reegel ei keela meil rääkimast mittepikkadest sportlastest. Grice toob välja, et asi pole selles, et nõnda kõneldes ei riku me näiteks grammatika- või viisakusreegleid, vaid selles, et me ei ütle midagi tähendusetut (või vähemalt ei riku tähendusreegleid). See aga toob jällegi kaasa tsirkulaarsuse. Peale selle, kui silmaspeetava ja vihjatava erinevust võib selgitada reeglitele vihjates, siis tekib küsimus, miks Stevenson ei viita reeglitele oiete puhul, millega seoses ta üldse hakkas rääkima tingimise protsessist.
Peale selle heidab Grice sedasorti kausaalsetele tähenduseteooriatele ette, et need analüüsivad üksnes ütlusi "märgi" standardse tähenduse kohta ega käsitle ütlusi selle kohta, mida konkreetne kõneleja või kuulaja mingi märgiga mingil konkreetsel puhul öelda tahab (see ei pruugi standardse tähendusega kokku langeda). Pole ka selge, kuidas saaks teooriat selleks edasi arendada. Veel enam, võib väita, et märgi üldist tähendust tuleb seletada selle kaudu, mida märgi kasutajad konkreetsetel puhkudel sellega öelda tahavad (või peaksid tahtma). Seega jätab seda sorti kausaalne teooria seletamata tähenduse fundamentaalsema aspekti. (Grice väidab end sellist radikaalset kriitikat pooldavat, kuid möönab selle vaieldavust.)
Grice jätab kõik kausaalsed kalduvuseteooriad kõrvale, sest ta ei looda, et nad tuleksid toime seda tüüpi raskustega, nagu Grice välja tõi.

Keeleline tähendus

(3) "x tähendabML (ajatult) seda-ja-seda" võiks võrdsustada mingi väitega või väidete disjunktsiooniga selle kohta, mida x-iga üldiselt kavatsetakse (lisades klausli kavatsuse äratundmise kohta).

Mõjumise viis

Oletame, et mõni inimene on niimoodi loodud, et kui talle öeldakse, et iga kord, kui ma teen teatud häälitsuse, siis ma soovin, et ta punastaks või jääks haigeks, siis iga kord, kui ta selle häälitsuse (ning siis ka minu kavatsuse) ära tunneb, ta punastab või jääb haigeks. Ometi ei ole sel häälitsusel sel juhul mitteloomulikku tähendust. Sellepärast peab ütlema, et selleks, et x-il oleks mitteloomulik tähendus, peab kavatsetav mõju olema kuidagi kuulaja kontrolli all või et kavatsuse äratundmine oleks kuulajale kuidagi põhjendiks, mitte ainult põhjuseks.

Kavatsused

Lausungi mitteloomuliku tähendusega on seotud ainult lausuja "esmane kavatsus". Näiteks kui ma kavatsen, et keegi teeks midagi, toetudes informatsioonile, mis ma talle annan, siis see ei ole seotud minu lausungi mitteloomuliku tähendusega.
Grice ei postuleeri kavatsusi kui keerulisi psühholoogilisi sündmusi. Ta püüab näidata, et sõna "kavatsus" kasutamine seoses tähendusega ei too kaasa uusi raskusi. Kavatsusega võib esiteks kaasneda teadlik plaan või kavatsuse sõnaselge väljendus (näiteks kui ma ütlen, kuidas ma hakkan mingit väljendit kasutama või kui ma mõtlen, kuidas mida väljendada). Nagu ka mittekeelelistel juhtudel, võib ta siiski kavatseda midagi erinevat varem mõeldust (näiteks hoolimata varasemast plaanist mingit sõna harjumatul moel kasutada, kasutada seda ikka harjumuspärasel moel).
Kui väljaöeldud plaani või kavatsust pole, siis eeldatakse, et väljendit kasutatakse nii, nagu seda tavaliselt tehakse. Kui võimalusi on mitu, siis võetakse arvesse konteksti.
Mõnikord küsitakse lausujalt tagantjärele tema kavatsuse kohta. Ja siis põhineb vastus keerulistel juhtudel mõnikord otsusel, mitte meenutusel.
Seega on keelelised kavatsused väga sarnased mittekeeleliste kavatsustega.