Mark Rothko

Elulugu

Mark Rothko sündis 25. septembril 1903 Venemaa Keisririigis Dvinski linnas (praegu Daugavpils Lätis). Rothko elas esimesed kümme aastat Dvinski juudi kogukonnas. 5. augustil 1913 emigreerus ta koos oma ema Anna ja vanema õe Soniaga Ameerika Ühendriikidesse, kuhu isa Jakob ning vennad Moise ja Albert juba kolm aastat varem olid ümber asunud. Rothko saabus alguses New Yorki, kuid liitus isaga Portlandi juudi kogukonnas. Seitse kuud hiljem isa suri. Elukohavahetuse peamine eesmärk oli lastele parema hariduse andmine, sest tsaari-Venemaal olid juudid tagakiusatud ning teadmiste omandamine võimatu. Pärast isa surma pidi Markus õpingute kõrvalt töötama postiljonina. Ta leidis siiski aega, et käia kunstikoolis, õppida mängima klaverit ja mandoliini ning osaleda debattides.
18-aastaselt kolis Rothko New Havenisse, et jätkata haridusteed Yale'i Ülikoolis. Ta õppis seal inglise ja prantsuse keelt, ajalugu, matemaatikat, bioloogiat, majandust, füüsikat ja filosoofiat. Sissetuleku puudumise tõttu pidi ta ülikooli pooleli jätma ning ta otsustas kolida New Yorki. Seal sattus Rothko kogemata sõbra ateljeesse. Ta vaimustus kohe kunstist ning otsustas, et just kunstnikuelu on talle mõeldud.
1935. aastal liitus ta kunstnikerühmitusega The Ten, kuhu kuulusid üheksa kunstnikku, sealhulgas Adolph Gottlieb. Gottliebist sai Rothko kõige lähedasem sõber ja töökaaslane. Koos tol ajal veel tundmatu Barnett Newmaniga andsid nad välja manifesti, kus kritiseeriti ajakirjanduses moodsa kunsti mahategemist. Tihti omistatakse Rothkole tema sõprade poliitilistest vaadetest lähtudes kommunistlikke vaateid, kuid Rothko ei defineerinud kunagi oma vaateid nii avalikult.
Karjääri alguses kasutas ta kodanikunime, kuid 1940. aastal hakkas ta oma nimega rohkem eksperimenteerima ning jõudis kunstnikunime Mark Rothkoni. 1959. aastal vormistas ta selle nime ametlikult.
1944. kohtus kunstnik Mell Beistle'iga, kellega ta aasta hiljem abiellus. 1950. aastal sündis tütar Kate ja 13 aastat hiljem nägi ilmavalgust poeg Christopher. Kunstniku lapsed on kunstniku pärandit hallanud, näiteks on nad laenanud kuus originaalteost Lätis isa kodulinnas asuvale Mark Rothko keskusele.
Mark Rothko elas väga ennasthävitavalt, tal oli probleeme alkoholi ja suitsetamisega ning ta võitles depressiooniga. Impulsiivne eluviis ja tervisehädad olid tema surma peamiseks põhjuseks. Rothko sooritas 1970. aasta veebruaris enesetapu. Tema assistent leidis ta surnukeha tema New Yorgi korteri köögipõrandalt. Rothko oli ülemäära tablette võtnud ning lõiganud läbi parema käe veenid. Kunstnik on maetud New Yorgi kalmistule.

Varajane looming

1920. aastate alguses maalis Rothko linnavaateid ja aktimaale, saades inspiratsiooni Euroopas populaarsust kogunud dadaistlikust ja sürrealistlikust liikumisest. Tema õppejõu Max Weberi kubistlikud teosed mõjutasid Rothko kompositsiooni ja teemavalikuid. Põhiliseks meediumiks olid vesivärvid ja grafiitpliiatsid, hiljem hakkas ta tasapisi õlivärvidega katsetama. Rothko varajast loomingut on raske klassifitseerida, paljudel teostel on mitu kuupäeva ja pealkirja ning tihti muutis kunstnik poole teose pealt maalimisstiili.
1928. aastal eksponeeriti esimest korda Rothko teoseid grupinäitusel ning viis aastat hiljem toimus tema esimene isikunäitus New Yorgi Kaasaegse Kunsti Galeriis (Contemporary Arts Gallery).

Abstraktne ekspressionism

Rothko tihe lävimine rühmituse The Ten liikmetega ning tutvumine Joan Miró ja Paul Klee teostega olid ajendiks kunstniku stiili transformeerumisele figuratiivsetelt teostelt mittefiguratiivsetele. Samuti sai ta palju inspiratsiooni 1930. aastatel populaarseks muutunud sürrealistidelt. Tema lõuendid olid kaetud õhukese värviga ning voolavad jooned olid justkui teoste sisse kraabitud. Mõnikord tulevad mängu ka figuratiivsed elemendid – käed, jalad, pead ja näod. Tema koloriit oli pastelne, domineerivad roosakad ja kollakad toonid.
1938. aastal hakkasid tema teosed väljendama kunstniku huvi arhailise kunsti ja müüdi vastu. Kunstniku lemmikuks sai uuesti akvarell. Tema maalidelt kerkivad esile fossiile meenutavad geomeetrilised vormid, mis sarnanevad veidi koopamaalingutega.
1947. aastal lõpetas ta mikroorganismidest inspireeritud teoste maalimise ning alustas oma legendaarsete värviväljamaalidega.

Värviväljamaalid

1949. aastaks kujunes välja Rothko omapäraseim ja tuntuim maalistiil – väljamaalid. Rothko maalis suurtele lõuenditele: harilikult jäid mõõtmed ühe-kahe meetri piiresse ning lõuend oli paksult värviga kaetud. Kunstniku teosed muutusid tasapinnalisemaks, varem kujutatud voolavad vormid muutusid kaheks või kolmeks ristkülikuks, mis justkui hõljuksid üksteise kohal. Rothko saavutas hõljumisefekti, kui ta kandis õlivärve lõuendile paksu kihina ning enne nende kuivamist kraapis need osaliselt maha ja paljastas ebaühtlaselt alloleva värvi.
Väljamaalingute stiili väljakujunemisel ja algusaastatel oli Rothko koloriit pehme ja helendav, ta kasutas tihti kollakaid ja oranžikaid toone, millest õhkus kergust ja soojust. Sellest perioodist pärit maalid on ka kõige kõrgemalt hinnatud, maal "Untitled (oranž, punane, kollane)" müüdi 2012. aastal rekordhinna eest: oksjonimaja Christie's sai teose eest 79,9 miljonit eurot. 1960. aastatel muutusid teoste toonid tumedamaks, tihti kasutas ta pruunikaid ja hallikaid toone. 
1968. aastal tuvastati Rothkol aordianeurüsm, mille tõttu ei saanud ta enam suureformaadilisi maale maalida. Tema paberi peale maalitud teosed olid läbikumavamad ja heledamad kui kunagi varem.

Rothko kabel

1964. aastal sai Mark Rothko Dominique ja John de Menililt tellimustöö. Patroonid soovisid Rothko teostega kaunistada Texase osariigis Houstonis asuva kaheksanurkse roomakatoliku kiriku seinu. Kunstnik võttis pakkumise vastu, üks tema eluunistusi oli olnud panustada füüsiliselt religiooni arengusse.
Rothko maalis kabeli jaoks kolm triptühhonit ja viis eraldi maali. Tumedates toonides teosed on saanud inspiratsiooni Kristuse kannatustest, mistõttu tulevad mängu ka punakad ja rusked värvid.
Kunstnik pühendas kogu oma aja kabeli täiustamisele. Kahjuks suri ta enne pühakoja ametlikku avamist. Nüüdseks on kabel pühendatud Mark Rothkole ning sinna on oodatud külastajad olenemata usulistest vaadetest.

Maalide emotsionaalsus

Rothko tahtis olla üks traditsioonilise kunsti tipptegijatest, kuid samal ajal hakkas traditsionalismile täielikult vastu. Tema meelest peaksid abstraktsed teosed kõnetama inimesi sama palju kui akadeemilises stiilis teosed. Rothko soovis, et tema maalid mõjutaksid inimesi sama emotsionaalselt kui luule ja muusika.
Tihti seostatakse Rothko väljamaalinguid Stendhali sündroomiga – vaatajatel kiireneb südamerütm, pea hakkab ringi käima ning mõnikord on ette tulnud, et keegi vaatajaist hakkab kõrgendatud emotsiooni tõttu nutma. Erinevalt paljudest abstraktsetest ekspressionistidest ei kadunud Rothko teostest spirituaalsus ja religioon. Rothko tahtis panna vaatajaid mõtlema religiooni vajalikkusele modernses maailmas, tuletades meelde inimeksistentsi ja kogu maailma ajutisust. Seetõttu on tema maale võrreldud Shakespeare'i teostega, mõlemad on traagilised ja ajatud.
Rothko jaoks oli värvivalik kõige tähtsam, värvid imiteerivad emotsioone, tõmbavad vaataja enda sisse ning tekitavad kaalutu, kuid endas kahtleva tunde. Värviplokkide udused, sulgi meenutavad piirjooned justkui kaotavad maalidelt kunstniku puudutuse ning teos pöördub vaataja poole ja puudutab tema hinge.