Nabe vasallilinnus

Linnus keskajast Rootsi aja lõpuni

1318. aasta 23. veebruaril on Nabet esmakordselt mainitud Riia peapiiskopi linnuste nimekirjas, nagu on leidnud linnusteuurija, baltisakslane Karl von Löwis of Menar.  1959 välja antud reisiteatmikus on küll rajamisaastana kirjas 1223, kuid see ei ole millegagi põhjendatud. Suurem ehitustegevus Riia peapiiskopkonnas läks lahti XIV sajandil, pärast esimesi tõsisemaid sõdu orduga.
1466 andis peapiiskop Silvester Stodewescher välja dokumendi, milles reguleeritakse läänimehe Peter von der Borchi varade pärimist pärast viimase surma. Poeg Antoni saadud pärandi hulgas mainitakse ka Nabe valdust.
1535–1545 figureerib dokumentides ainult linnuse omaniku nimi – Georg von Rosen zur Nabben.
1555 koostatud Liivimaa linnuste nimekirjas Nabet, nähtavasti kui väikest ja tähtsusetut, ei ole nimetatud.
1584–1600 kuulus Nabe poolameelsele Johann Gotthard von Tiesenhausenile.
1600 saatis Nienstedti kroonika järgi Södermanlandi hertsog Karl mõned väeosad üle võtma Liivimaal poolakatele alluvate sakslaste käes olevaid linnuseid, sealhulgas ka Nabet. Alistumisettepanek võeti vastu.
1601. aasta rootslaste revisjoniaktis on Nabe linnust (das hauss Nabben) jälle mainitud. Kuningas Gustav II Adolf läänistas Nabe Caspar von Tiesenhausenile, kes aga ilma järglasteta suri. Misjärel linnus Rootsi krooni omandusse tagasi läks.
1624. aasta revisjoniaktis on lisatud ka linnuse lühikirjeldus – väike purustatud linnus, mis on residentsiks mõisnikule, selle ümber varisenud ringmüür, võlvitud elutorn keldriga, hobusetall ja saun. Väljaspool kaitsemüüre mainitakse veskit, mis asus nähtavasti põhjapoolse kaitsemüüri taga Reinupite ojal.
1629 andis Rootsi kuningas Nabe riigisekretär, sõjanõunik ja ooberst Lars Grubbele.
1651 müüsid viimase pärijad valduse. Pärast seda käis kinnistu 6–7 korda käest kätte; kuuludes vahepeal ka Kuressaare linnakohtu eesistujale von Hagenile; kuni XVIII sajandiks said omanikeks von Sieversid.
1702. aasta Vidzeme plaanil on Nabe kohale märgitud kirik. Nähtavasti täitiski linnusetorn kabeli ülesandeid. Nabes asuvat kivist kabelit, kus on imeline neitsi Maarja kujutis ja mida külastavad palverändurid, mainib ka J. C. Brotze.

Linnus tsaariajast tänapäevani

XVIII sajandil ehitati osaliselt varasemate linnusekindlustuste vundamendimüüridele mõisahoone.
XIX sajandil ehitati mõisahoone põhjalikult ümber.
1896 tegi arhitekt Otto von Sievers Nabe linnusetornist plaani ja saatis selle Karl Löwis of Menarile. 
1936 mõõdistas torni Pauls Kampe.
XX sajandil keskel kasutati allesjäänud linnusetorni viljaaidana.
1998–1999 on linnuses arheoloogiline ekspeditsioon. Torn ja mõis on kehvas seisus ja kuuluvad Lemsalu rajooni kohalikule vallavalitsusele. 
2003. aastal tehti Läti Kultuurkapitali fondi rahaga katuse restaureerimistööd.

Ehitis

Tasasel maastikul asunud väikelinnus oli ehitusstiililt vabakujunduslik laagerkastell ja kujutas endast täiendava kaitseringmüüriga ümbritsetud tornlinnust, millel oli 3 korrust: laoruum – poolkelder, elukorrus ja kaitsekorrus. Elutorni ristlõike pindala on 11,2×11,1 meetrit ja seina paksus 1,9–2 meetrit. Torni esimesed kaks korrust on ehitatud põllukividest vähese telliselisandiga, kolmanda korruse müürid on laotud täielikult punastest tellistest. Linnuseala kogu oletatav pindala on ca 3250 m² (50×65 m). 15 meetrit elutornist läänes on säilinud u 17 meetrit pikk, 1 meetri kõrgune ja 1,7 meetri paksune kaitseringmüüri lõik. Elutornist 12 m idas on samuti näha kastelli välismüüri vundamendikive. Kastelli põhjakülge kaitses org, milles voolav Reinupite oja oli veskitammiga üles paisutatud. Ülejäänud külgedes olid vallikraavid. Ida poolt pakkus kaitset ka suhteliselt lähedale jääv Laadjärv. 
Otstarbe järgi oli tegemist Lemsalu abilinnusega, mis koos Vainsalu vasallilinnusega moodustasid Riia Peapiiskopkonna liivlaste alade residentsi jaoks ühise kaitseliini. 
XX sajandi algul olemas olnud müüri- ja hoonejäänused näitasid, et linnust oli viimati tulirelvade ajastul täiustatud. Elutornis olevad ukse ja aknaavad jätavad selgusetuks elutorni seotuse teiste kaitsemüüridega ja paiknemise muude linnusehoonete suhtes linnuse kaitsestrateegia seisukohast. Oletatakse, et linnusetornil oli puidust juurdeehitis. Osa majandushooneid toetus kindlasti laagerkastelli välismüüri siseküljele. Teada ei ole ka linnuse värava asukohta.
Bergfried (donjon) tüüpi kindlustatud elutorn oli linnuse võimsaim kaitserajatis, kaitstud varjupaik ja viimane vastupanupunkt vaenlasele. Sellist tüüpi üksikult seisvad ja nõrga kaitsemüüriga ümbritsetud tornid on Liivimaa Läti alal haruldased. Elutorni keldrikorrusel on praegu sissepääs tellisvooderdisega laia ukseava näol torni lääneküljel. Lagi on madala raskepärase ristvõlviga. Keldris on näha mingi ukseava või seinanišš ruumi idapoolses seinas. II-le ehk elukorrusele on praegu kaks sissepääsu: lõuna- ja idaseinas. Lääneseinas on näha jälgi seal asunud kaminast. Lõunakülje ukseava juurest läheb müüritrepp III-le, kaitsekorrusele. Sinna on hiljuti ehitatud peale uus katusekonstruktsioon, mis on kaetud punaste katusekividega.

Praegune seisukord

Linnusetornis arvatavasti 1990. aastatel alanud linnuse elutorni katusekonstruktsiooni ja müüritise ning korruste restaureerimistööd on soikunud ja hoonet ümbritsevat tellingud on täiesti pehkinud ja varisemisohtlikud. Siiski on suudetud tornile korralik katus peale ehitada ja seega müüride otsene lagunemisoht peatada. Eraldi väärib veel märkimist kõrvalseisva, kuid eeslinnuse alale jääva elaniketa ja kasutuseta uuema mõisahoone haletsusväärne seisukord. Ka selle hoone keldrid võivad sisaldada linnuseaegsete ehitiste müüritist.