google/wiki40b huggingface dataset:
Pakkäke

Pakkäke, ka liigestega äke, oli mulla kobestamise, harimise ja hooldamise riist.
Pakkäke oli tapitud puupulkade ehk -piidega äke põlispõllu äestamiseks. Liikuvatest klotsidest koosnevat äket tunti kogu Eestis, v.a. Lõuna-Eesti. 19. sajandil tulid kasutusele juba raudpiid.
Pakkäke oli iseloomulik kogu Skandinaaviale, millise eeskujul võeti see äke Eestis keskajal kasutusele.  Äkkel oli 2-3 rida umbes 0,5 meetri pikkusi pakkusid, mille otstest käis läbi neid ühendav väät. Iga pakus oli kuni 3 sissetapitud pulka. Kaherealisi pakkäkkeid kasutati Hiiumaal ja Läänemaal, mujal olid ülekaalus kolmerealised.
Pakkäke oli nõudlikumaks mullakobestamiseks parem, sest ta ei olnud nii kerge kui karuäke. Ta sobis oma liikuvate lülidega eriti hästi kiviste põldude äestamiseks. Kui karuäkkega tuli põld mitmeid kordi üle käia, siis pakkäkkega piisas paarist korrast - pikuti ja põigiti.
Viljo Suhonen

Viljo Suhonen (hüüdnimega "Tykki-Ville"; 1. september 1916 Kotka – 18. juuli 1946 Tiuruniemi, praegu Joutseno, Lappeenranta linn) oli Soome poksija.
Suhonen oli keskkaalus (kuni 160 naela ehk 72,6 kg) kahekordne Soome meister aastatel 1938-1939. Ta sai sulgkaalus (kuni 126 naela ehk 57,2 kg) 1934. aastal ja keskkaalus (kuni 160 naela ehk 72,6 kg) 1941. aastal II koha. Ta valiti 1938. aastal Soome parimaks poksijaks.
Suhonen osales kaks korda Eesti – Soome maavõistlustel, kus ta kaotas oma kohtumise 1937. aastal Vallo Leedile ja 1938. aastal Anton Raadikule. Ta osales üldse Soome eest 12 maavõistlusel, kus ta võitis 9 ja kaotas 3 kohtumist.
Suhonen osales 6. Euroopa meistrivõistlustel Dublinis 1939. aastal keskkaalus (kuni 160 naela ehk 72,6 kg), kuid kaotas oma kohtumise veerandfinaalis hilisemale kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Anton Raadikule (Eesti) ning jäi edasisest medaliheitlusest välja. Ta oli Soome poksikoondise kandidaat 1940. aasta Helsingi olümpiamängudele, kuid II maailmasõja tõttu jäid need mängud toimumata.
Suhonen sõdis suurtükiväelasena Talvesõjas ja ei saanud seal haavata, kuid seal lõi tal välja tuberkuloos. Ta küll jätkas veel poksimist, kuid pärast 1941. aasta Soome meistrivõistluste finaalis saadud kaotust loobus võistlemisest ja jätkas ainult harjutamist. Ta sai Jätkusõjas 1942. aastal Äänislinna ruumis õlast haavata. Ta jätkas paranenuna harjutamist, kuid haigestus hoopis veel kollatõppe. Ta läks ravile ja elas oma elu lõpuni Tiuru tuberkuloosisanatooriumis.

Isiklikku

Ka Viljo Suhose vennad Veikko ja Olavi ning vennapoeg Raimo olid tuntud Soome poksijad.
Arnold Vaiksaar

Arnold Vaiksaar (kuni 1937 Arnold Holberg; 29. aprill 1927 Järvakandi vald Harjumaa – 30. november 2009 Tartu) oli eesti poksija ja poksitreener ning sporditegelane ja -pedagoog. 
Ta lõpetas 1947. aastal Rapla Keskkooli ja 1951. aastal Tartu Riikliku Ülikooli kehakultuuriteaduskonna.
Ta oli poksis aastatel 1948–1949 SÜ Kalevi meister keskkaalus (kuni 73 kg) ning sai 1950. aastal Eesti NSV meistrivõistlustel raskekaalus (üle 80 kg) 2. koha.
Ta oli aastatel 1951–1953 Eesti NSV Poksiföderatsiooni riiklik treener.
Ta oli alates 1965. aastast Tartu Riikliku Ülikooli õppejõud, sealhulgas alates 1969. aastast dotsent ning 2007. aastast emeriitdotsent, ühtlasi aastatel 1965–1973 ka kehakultuuriteaduskonna dekaan. 
Ta oli Eesti Spordimuuseumi asutajaid (1962), Eesti Olümpiaakadeemia asutajaliige (1989), Eesti Spordiajaloo Seltsi asutajaid ja esimene esimees (1989–1999) ning Eesti  mõttetalguliikumise üks algatajaid.

Isiklikku

Tema abikaasa oli korvpallur ja spordipedagoog Hilda Vaiksaar. Tema poeg on sõudja ja sporditegelane Jaan Vaiksaar ning pojatütar on sõudja Sille Vaiksaar.
Arnold Vaiksaar on maetud Tori kalmistule.
Tartu rajoon

Tartu rajoon oli haldusüksus Eesti NSV-s aastatel 1950–1991.
Saima Loik

Saima Loik (27. august 1922 Tallinn – 13. august 2011) oli eesti moekunstnik.
Saima Loik õppis Elfriede Lenderi eraprogümnaasiumis, seejärel Tallinna Kujutava ja Rakenduskunsti Koolis ja Tallinna Riiklikus Tarbekunsti Instituudis, mille lõpetas 1948. aastal. Aastail 1948–1987 töötas ta Tallinna Riiklikus Tarbekunsti Instituudis tekstiili- ja kostüümikateedri erialaõppejõuna. Samuti tegi ta kaastööd Tallinna Moemajale, erinevatele moe- ja käsitööalbumitele ning ajakirjale Nõukogude Naine.
Alates 1956. aastast oli Saima Loik Eesti Kunstnike Liidu liige.
BBC's 100 Greatest Films of the 21st Century

BBC 100 parimat 21. sajandi filmi on Briti ringhäälingukontserni (BBC) 2016. aasta augustis koostatud loend 2000. aasta jaanuarist kuni 2016. aasta augustini valminud 100 parimast kinofilmist.
Loendi koostamiseks saadeti maailma filmikriitikutele kiri palvega koostada loend nende arvates parimatest eelnimetatud ajavahemiku jooksul kinolinadele jõudnud filmidest. Kriitikute loendis esikohale seatud film sai kümme punkti, kümnendale kohale paigutatud linateos ühe punkti. Kuna nimekirja viimane, 100. koht, läks jagamisele kolme filmi vahel – "Carlos", "Reekviem unistusele" ja "Toni Erdmann" –, siis on loendis kokku 102 filmi.
Nimekirja koostas 177 filmikriitikut 36 riigist, sealhulgas122 mees- ja 55 naiskriitikut.
Sarah Winchester

Varajane elu

Tema sündis nimega Sarah Lockwood Pardee Leonard Pardee ja tema abikaasa Sarah W. Burnsi tütrena, umbes 1840. aastal New Havenis Connecticuti osariigis. 30. septembril, 1862, New Havenis, Sarah abiellus 1862. aastal William Wirt Winchesteriga, kes oli Oliver Winchesteri ainus poeg, Winchester firma president.
Neil oli üks tütar Annie Pardee Winchester, kes sündis 15. juunil 1866 ja suri 25. juuli 1866.
Tema äi suri aastal 1880 ja tema abikaasa William suri tuberkuloosi märtsis 1881. Seega ta päris 20 miljonit dollarit ja umbes 50 protsenti Winchesteri firmast ja 1000-dollarise päevase sissetuleku (2017. aasta 25 400 dollarit).

Muud valdused

1888. aastal ostis Winchester 140 hektarit maad, mille enamus on nüüd  Los Altoses, ja seda kasutatakse rantšona. Ta ostis ka oma õe ja mehevenna jaoks talumaja, mida tuntakse Winchester-Merriman Majana. Maja on Los Altose Ajaloo Komisjoni ajalooliste mälestusmärkide nimekirjas.
1920. aastal omandas ta ka paatmaja San Francisco lahes, Burlingame'is California osariigis, mis sai tuntuks kui Sarah' Noa laev ("Sarah's Ark") ja kuulujuttude järgi oli see mõeldud veeuputuse puhuks, kuid loogilisem vastus on, et paljud tema staatusega inimesed Californias omasid tol ajal paatmaju või jahte.  Laev hävis tulekahjus aastal 1929.

Surm

5. septembril 1922 suri ta une pealt südamepuudulikkusse. Matus toimus Palo Altos ja tema jäänused maeti Alta Mesa kalmistule, kuni nad ekshumeeriti ning viidi koos tema õe omadega, New Havenisse Connecticuti osariigis.Ta maeti oma mehe ja tütre juurde, Evergreeni kalmistule New Havenis. Tema testament oli 13-osas, igaüks eraldi alla kirjutatud. Asjad, mis olid Winchester Mystery House'is, jäeti tema vennatütrele Marian I. Marriottile, kes võttis, mis ta tahtis ja ülejäänud müüs oksjonil maha.
Praegused maja omanikud on väitnud, et maja mööblist tühjaks vedamine võttis kolijatel kaheksa veokitäit päevas, kuus ja pool nädalat. Tema eluloo kirjutaja, aga ei suutnud leida mingeid tõendeid selle väite kohta. Tänapäeval on maja algse sisustusesemete leidmine võimatu, kuna oksjonil müüdava vara hulka nad ei kuulunud. Sisustus, mis on tänapäeval seal majas, kus toimuvad ekskursioonid, on kas annetatud või laenatud, need kajastavad tolle aegset perioodi. Kuna ta oli nii end varjav isik, ei ole teada interjöörist fotosid, nii et maja täpne sisustus on jäänud mõistatuseks. (Ainus erand on seinakapid linatoas.)
Pärast tema surma müüdi maja oksjonil ja avati veebruaris 1923 külastajaile.
Aginskoje

Vaatamisväärsused

Alevis asub Aga datsan.
Jaak Pikk

Elulugu

Jaak Pikk on metsniku poeg. Ta lõpetas 1961 Võru Kohaliku Tööstuse Tehnikumi, 1966 Eesti Põllumajanduse Akadeemia metsamajanduse erialal, põllumajanduskandidaat metsakasvatuses (1988, Valgevene Tehnoloogia Instituut), väitekiri "Лесоводственная эффективность применения минеральных удобрений на осущенных торфяно-болотных почвах в Эстонской ССР".
Oli 1966 Tudu metsamajandi metsapunkti tootmisjuhataja, 1967–72 Kambja sovhoosi agro-metsamelioraator, 1972–89 Eesti Metsamajanduse ja Looduskaitse Teadusliku Uurimise Instituudi vaneminsener ja nooremteadur, 1989–96 vanemteadur, labori juhataja ja töörühma juhataja, 1995–2004 EPMÜ metsatööstuse instituudi dotsent, ühtlasi 1996–97 metsaökosüsteemide uurimiskeskuse ja 1998–2004 metsandusliku uurimisinstituudi vanemteadur, 2005– EMÜ metsandus- ja maaparandusinstituudi dotsent.

Teadustöö

Uurimisvaldkonnad: metsaparandus ja metsakasvatus, väetatud ja kuivendatud puistute tootlikkus, jääksoode ja kuivendatud soode metsastamine, soode pinnavee koostis, kuivendatud metsade majandamine. Kuulub professor Uno Valki sooteaduse ja metsaparanduse koolkonda. Looduseuurijate Seltsi ja Akadeemilise Metsaseltsi liige. Üle 40 teadustrükise.
Veritasu

Veritasu Kaukaasias

Imaam Šamil soovis teha lõpu ammusele veritasu traditsioonile ja tõi selle hävitava mõju iseloomustamiseks järgmise loo: 
"Kolmsada aastat tagasi varastas üks Lõuna-Dagestani talunik oma naabrilt kana. See tasus vargale kätte sellega, et varastas ise temalt lamba. Teine läks naabri karja ja võttis kaks lammast ning naaber omakorda lehma. Nüüd ei leidnud naaber enam, mis oleks küllalt väärtuslik, et saadud kahju omavoliliselt heaks teha. Ta läks ja lõi naabri maha. Kuna mõrtsukas oli põgenenud, siis Kaukaasia kombe kohaselt lõid tapetu sugulased maha kaks mõrtsuka sugulast. Siit edasi arenes kahe perekonna ning varsti sugukonna vastastikkune üksteise hävitamine lumepallina. Sajad süütud inimesed langesid verise kättemaksu ohvriks. Põhjuseks oli varastatud kana."
Ökovõlg

Ökovõlg on iga-aastaste puudujääkide summa, mis on tekkinud maa bioloogilist taastootmisvõimet ületavast loodusvarade tarbimisest.
Maa ajaloos ületas inimese nõudlus loodusvarade järele taastootmisvõime 1980ndate keskel.
Ökovõla moodustamisel on olulisel kohal maailma loodusvarade raiskamine ja ebaproportsionaalne kulutamine, keskkonna kahjustamine, ökoloogiline dumping, biopiraatlus neokolonialismi tingimustes.
Andrus Järvi

Andrus Järvi (sündinud 11. veebruaril 1953 Tallinnas) on eesti vioolamängija
Õppis aastatel 1961–1970 Tallinna Muusikakeskkoolis viiulit ning lõpetas 1973 Tallinna Muusikakoolis Paul Purga ja 1978 Tallinna Riiklikus Konservatooriumis professor Herbert Laane vioolaklassi. Ta on mänginud 1972–1974 Estonia orkestris ja 1975. aastast ERSO-s, kus oli 1985–1990 vioolarühma kontsertmeister. Alates 1990. aastast töötab Soomes, aastatel 1995–2003 oli Oulu Sinfonia vioolarühma kontsertmeister. Esinenud solistina ja kaasa teinud mitmes kammeransamblis nii Eestis kui ka välismaal. Andrus Järvi oli Tallinna Keelpillikvarteti asutajaliige.

Isiklikku

Tema isa oli Järvide dünastia alusepanija ja dirigent Vallo Järvi, onu on dirigent Neeme Järvi ning noorem vend on tšellist Teet Järvi.
Bronislav Võrse

Bronislav Võrse (kuni 1930. aastate keskeni Virsa, lätipäraselt Virza, hiljem venepäraselt ka Virze; 21. juuli 1911 Tartu – 20. mai 1987 Tartu) oli eesti poksija ning Nõukogude sõjaväelane, partei- ja riigitegelane.
Tema isa oli rahvuselt lätlane ja ema oli eestlane. Pärast algkooli lõpetamist 1926. aastal töötas ta peamiselt saeveskites, nahavabrikutes jms.

Poksijana

Võrse alustas poksimisega 1928. aastal ning ta poksis Tartu NMKÜ-s ja Tartu Poksiklubis. 
Ta sai Eesti 1933. aasta meistrivõistlustel raskekaalus (üle 175 naela ehk 79,4 kg) 2. koha, kaotades finaalis Evald Lukkinile. 
Ta osales raskekaalus (üle 175 naela ehk 79,4 kg) kaks korda Eesti–Soome maavõistlusel. Ta võitis oma kohtumise 1934. aastal ning kaotas oma kohtumise1936. aastal.
Ta oli hiljem töölisspordiühing "Sõpruse" poksitreener ning tegutses ka poksikohtunikuna.

Edasine elukäik

Ta teenis sundaega alates märtsist 1937 kuni juulini 1938 Läti sõjaväes, sest ta tal oli isa poolt Läti kodakondsus. Ta töötas 1930. aastate teisel poolel Tartus mitmes naha- ja vildivabrikus.

Teise maailmasõja ajal

Võrse osales Juunipöörde meeleavaldustele inimeste kokkuajamises ning oli nende hulgas, kes 21. juunil 1940 võtsid Tartu Raekoja tornist alla Eesti lipu. Ta astus uute võimude teenistusse, ta liitus Rahva Omakaitsega ning osales aktiivselt natsionaliseerimistegevuses. Ta määrati 1941. aastal Tartu Linna Rahvasaadikute Nõukogu Täitevkomitee aseesimeheks. 
Pärast Nõukogude-Saksa sõja puhkemist 1941. aastal liitus ta hävituspataljonidega ning osales aktiivselt inimeste ja varade Nõukogude Liidu tagalasse (ka sunniviisilisel) saatmisel. Ta organiseeris tankitõkke-ehitiste rajamist Tartu lõunapoolel (hiljem tuntud "Jalaka liinina"), muuhulgas ka inimeste sunniviisilist ehitustöödele viimist. 
Ta teenis sõja ajal Punaarmees roodu politrukina ja hiljem roodukomandörina, tema lõplik auaste oli kapten.

Pärast sõda

1945. aastal määrati Võrse Tartu Linna Rahvasaadikute Nõukogu Täitevkomitee esimeheks. Tema juhtimisel koristati Tartus sõjapurustusi, lammutati hoonevaremeid ning hiljem ka juba taastamiskõlblikke hooneid, mille taastamiseks ei leitud vahendeid. Tema juhtimisel rajati Raekoja platsile 1948. aastal purskkaev (rahvasuus Võrse purse), mille asemele 1997-1998 rajati suudlevate tudengite purskkaev.
Eesti NSV-s 1940. aastate lõpus alanud puhastuste käigus viidi Võrse selle koha pealt 1949. aastal üle Tartu Riikliku Ülikooli haldusprorektoriks. Tema korraldas 1951. aastal Tartu ülikooli ja sellest eraldatud Eesti Põllumajanduse Akadeemia varade jagamist ning pärast sõda esimese üliõpilaste ühiselamule uue hoone ehitamist (tegelikult küll sõjas kannatanud endise haiglahoone põhjalikku rekonstrueerimist ja pealeehitamist), praeguse aadressiga Pepleri 23. Ta oli ka ülikooli spordiklubi juht.
Pärast Jossif Stalini surma 1953. aastal hakkasid nõuded juhtivate nõukogude töötajate parteilisele tegevusele lõdvenema ning pisut enam hakati hindama erialast pädevust. Võrse viidi ülikoolist 1955. aastal üle Tartu Üldehitustrusti juhatajaks, kus ta töötas kuni pensionile minekuni 1978. aastal.
Jamb

Jamb on kahesilbiline värsijalg, mis koosneb lühikesest (rõhutust) ja pikast (rõhulisest) silbist. Ka Vana-Kreeka pilkeluuletus.
Kristiina (eesnimi)

Kristiina on naisenimi. Kristiina on eestipärane vorm paljudes keeltes levinud nimedest, nagu Kristina, Christina, Christine ja teised. Vahel on sellele kujule mugandatud ka ajalooliste isikute nimesid, kelle nimi algkeeles oli teistsugune.
2018. aasta seisuga oli see Eestis populaarsuselt 46. naisenimi. 1. jaanuari 2018 seisuga oli Eestis eesnimi Kristiina 2862 naisel.
Paap Kõlar

Paap Kõlar (sündinud 18. oktoobril 1954) on eesti trummar.
Ta oli progerokki ja jazz fusion'it viljelenud ansamblite Psycho (1973–1978) ja Radar (1978–1987) eestvedaja ja liige.
Ta on ettevõtete Paap Kõlari Safarikeskus Otepääl ja Surf Paradiis Hiiumaal asutaja ja omanik.

Isiklikku

Kaja Kõlar oli ja Ele Kõlar on tema õde. Pärast vanemate lahkuminekut said nad kaks poolvenda: isa, dirigent Erich Kõlari peres sündis Margo Kõlar, ema, pianist Leelo Kõlari uues peres poeg Mikk Targo.
Rannakaitsepatarei nr 12 (Hiiumaa)

Rannakaitsepatarei nr 12 oli Balti laevastiku Läänemere rajooni rannakaitsepatarei Hiiesaarel Hiiumaal.
Rannakaitsepatarei ehitati aastatel 1939–1940, NSV Liidu mereväe Balti laevastiku, Tallinna mereväebaasi PBL Tallinna Peabaasi Läänemere rajooni rannakaitse osana.
Läänemere rajooni rannakaitse eelpositsiooni kaitsesektorisse kuulusid Hiiumaal veel rannakaitsepatarei nr 26 Tahkunal, rannakaitsepatarei nr 42 Kõpu poolsaarel Ristna piirkonnas, rannakaitsepatarei nr 316 Tahkuna poolsaarel Lehtma piirkonnas ja rannakaitsepatarei nr 149 Kõpu poolsaarel Poama piirkonnas.
Alice Kriisa

Alice Kriisa (kuni 1924 Alice Pag(g)i; 26. veebruar 1903 Lustivere vald, Põltsamaa kihelkond, Viljandimaa – 31. mai 1981 Tallinn) oli eesti õpetaja ja koolijuht.

Hariduskäik

Ta lõpetas 1923. aastal Tartu Kommerts- ja Kaubanduskooli ning 1929. aastal Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna eesti keele ja üldise kirjanduse eriala. Akadeemiliselt kuulus ta Eesti Naisüliõpilaste Seltsi.

Töökäik

1932. aastani töötas ta Tallinna Linna 2. Tütarlaste Gümnaasiumi õpetajana.
Aastatel 1945–1951 oli ta Tallinna 4. Keskkooli direktor. 1951. aastast töötas ta Eesti NSV Vabariiklikus Õpetajate Täiendusinstituudis metoodikuna, hiljem sama asutuse eesti keele ja kirjanduse kabineti juhatajana.

Teoseid

Ta on koostanud kirjanduse lugemikke V ja VIII klassile (hilisemad trükid koos Leo Villandiga).

Isiklikku

Tema abikaasa oli alates 13. detsembrist 1924 jurist ja politseinik Juhan Kriisa.
Ta on maetud Tallinna Liiva kalmistule.
Ernst Laiv

Ernst Laiv (24. november 1894 Lasva vald, Võrumaa – 18. november 1941 Sosva vangilaager, Sverdlovski oblast) oli eesti advokaat.
Ta lõpetas 1930. aastal Tartu Ülikooli õigusteaduskonna, Eesti Üliõpilaste Seltsi vilistlane.
Ta osales Vabadussõjas, oli Eesti-Läti piirikomisjoni maamõõtja, 1931–1936 vandeadvokaadi abi Tartus ja 1936–1940 vandeadvokaat Võrus.
Vangistati 14. juunil 1941. Suri eeluurimisel Sevurallagis.
Südame rütmihäired

Südame anatoomia ja elektrofüsioloogia

Süda koosneb mitut tüüpi kudedest, näiteks südamelihaskude, sidekude, närvikude jms. Erutuse tekkel ja levikul on keskne kude südamelihaskude. Südamelihaskude jaotatakse laiemalt kaheks, millest esimene on pumbafunktsiooni ja teine erutuslevikut tagav südamelihaskude. Erutustekke ja erutusjuhte piirkonnad koosnevad erilisest südamelihaskoest. Südamelihasrakud omavad puhkepotentsiaali. Potentsiaaliks nimetatakse elektrilist pinget südamelihasrakkude sisemuse ja väliskeskkonna vahel. Pinget puhkeolekus nimetatakse puhkepotentsiaaliks ja pinget töö (lihasraku kokkutõmbe) hetkel aktsioonipotentsiaaliks. Selle omaduse tõttu on rakud võimelised reageerima erutusele aktsioonipotentsiaaliga ja ühtlasi seda ka kadudeta edasi kandma. Südamelihaskoe teeb teiste lihaskudedega võrreldes eriliseks asjaolu, et ühe raku erutumisel kandub erutus edasi kõigile. Skeletilihases kandub erutus edasi vaid otse närvide poolt stimuleeritud rakkudele.
Südame võimet tekitada automaatselt (st ilma kesknärvisüsteemi sekkumiseta) elektrilist erutust nimetatakse südame automatismiks. Kui süda organismist eemaldada, kuid asetada seejärel soodsasse keskkonda, jätkab süda tööd. Kesknärvisüsteem saab reguleerida löögisagedust läbi siinussõlme mõjutamise. Südamele annab baaslöögisageduse siinussõlm ehk sinuatriaalsõlm, mis on pidevalt erutusimpulsse tekitav piirkond parema koja seinas. Sinuatriaalsõlm kontrollib südametööd seetõttu, et siinussõlm suudab elektrilisi impulsse tekitada kõige suurema sagedusega. Mida lähemale Purkinje kiududele, seda aeglasemat rütmi on võimelised erutustekke ja erutusjuhteteede komponendid tekitama. Näiteks atrioventrikulaarsõlmest lähtuvate pulsatsioonide sagedus ei ületa 60 lööki minutis.
Iga siinussõlmes (või mujal) alguse saanud erutuslaine on mõõdetav ja graafiliselt salvestatav pinge ja aja suhtena. Graafikut nimetatakse elektrokardiogrammiks. Erutuse tekkimise ja edasikandumise muutused saab kardiogrammi iseloomulike omaduste põhjal jaotada eraldi haigusteks ehk rütmihäireteks.
Otto Tiefi valitsus

Mälestuse jäädvustamine

Vastupanuvõitluse päeval 22. septembril 2012 avati Tallinnas Metsakalmistul kenotaaf nimeta haudadesse jäänud Otto Tieﬁ valitsuse liikmetele ja kõrgematele riigiametnikele.
August Kilgas

August Kilgas (6. september 1888 Järvamaa, Vahastu vald – 5. jaanuar 1953 Tallinn) oli eesti maalikunstnik, graafik ja pedagoog.

Elulugu

Sündis Joosep ja Mai Kilgase paljulapselises talurentniku postijaamapidaja peres. Lõpetas 1904 Aruküla õigeusu kihelkonnakooli, 1907. aastal Tallinna Katariina II linnakooli ning 1908. aastal samas pedagoogikakursused. Oli 1908–1910 Virumaal Salatse ministeeriumikooli juhataja, asutas seal laulu- ja pillikoori ning juhatas neid.
Kunsti hakkas õppima aastatel 1904–1905 Ants Laikmaa ateljeekoolis, jätkas 1910–1911 Peterburi Kunstide Edendamise Seltsi koolis ja 1911–1917 Stieglitzi kunsttööstuskoolis. Selle kooli lõpetas dekoratsioonimaali alal ja sai sealt ka joonistusõpetaja kutse. Ta oli seal viimane Stieglitzi kunstikooli lõpetanud eestlane. Õppis 1916–1917 ka Keiserlikus Arheoloogiainstituudis.
Alates 1917. aastast töötas Tallinnas Riigi Kunsttööstuskoolis, kus algul oli ta joonistus- ja dekoratsioonimaaliõpetaja, 1917–1918 oli juba juhi abi ja 1918–1934 inspektor.
August Kilgas oli üks kunstnikest, kes tegi kavandeid Roman Tavasti metallehistöödele. Tema kujundatud on näiteks 1922. aasta rahvaloendaja märk, mida telliti Pariisist. Vahepeal 1925. aastal täiendas ta end Pariisis ja 1928 aastal Poolas.
1934–1937 oli ta Riigi Kunsttööstuskooli rektor ja ühtlasi ka kunsttööstuskoolis käsitööõpetajate ettevalmistuskursuste lektor. 1937. aastast tegutses Haridusministeeriumi kutseoskuse inspektorina. 1944. aastast oli Tallinna Riiklik Tarbekunsti Instituudi õppejõud ja 1947. aastast dotsent. Aastatel 1946–1950 elustas metallehistöö eriala õpetamise ja oli ka selle kateedri juhataja.
1945. aastast alates oli Kunstnike Liidu liige, kuid 1950. aastal kustutati nimekirjast.
Nooruspõlves joonistas ka karikatuure, mida avaldati huumoriajakirjas Kilk (1913).
Viljeles maalis ja graafikas peamiselt portreid, kuid maalis ka maastiku- ja linnavaateid. Tuntuks sai aastatel 1920–1930, kui maalis sõjaväelaste ja avaliku elu tegelaste esindusportreid. Eesti Vabariigi loomisaastatel, kui kuulutati välja riigivapi kavandi konkurss, osales ta ka seal. Tema vapikavandi keskseks kujundiks oli viljavihk.
August Kilgas on maetud Rahumäe kalmistule. Tema hauda tähistab tumedast gabrost hauasammas, mille kujundas skulptor Herman Halliste.

Isiklikku

Tema vend Oskar Kilgas oli eesti ajal tuntud suka- ja trikotaaživabrikant, kes emigreerus Saksamaale. Näitleja Gunnar Kilgas oli August Kilgase venna Paul-Johannes Kilgase poeg.
Steven Berghuis

Steven Berghuis (sündinud 19. detsembril 1991 Apeldoornis) on Hollandi jalgpallur, kes mängib äärepoolkaitsjana Hollandi kõrgliiga klubis Feyenoord ja Hollandi jalgpallikoondises.
Ta alustas klubikarjääri Twentes, millega liitus 2008. aastal. Hooajal 2010–11 tegi ta klubi põhimeeskonnas debüüdi Hollandi kõrgliigas. Hooaja 2011–12 teise poole veetis ta laenul VVV-Venlos.
2012. aasta juunis liitus ta AZ Alkmaariga. Hooajal 2013–14 lõi ta Hollandi kõrgliigas üheksa väravat ja 2014–2015 11 väravat.
2015. aasta juulis suundus Berghuis Inglismaale, liitudes sealse kõrgliiga klubiga Watford. Üleminekusumma oli umbes 4,6 miljonit naelsterlingit. Inglismaal tal läbimurret teha ei õnnestunud ning ta naasis järgmisel hooajal Hollandisse.
Hooajal 2016–17 tuli Feyenoordiga Hollandi meistriks. 2017–18 tegi Berghuis seni oma edukaima hooaja, lüües Hollandi kõrgliigas 18 väravat.
Debüüdi Hollandi jalgpallikoondises tegi Berghuis 27. mail 2016 mängus Iirimaa vastu.