Autokommunikatsioon

Autokommunikatsioon Tartu-Moskva semiootikakoolkonna mõistena

Tartu-Moskva semiootikakoolkonda iseloomustab autokommunikatsiooni käsitlemine üldisemana kui heterokommunikatsiooni.
Kultuurisemiootik Juri Lotmani sõnul muudab asjaolu, et saatja võrdub vastuvõtjaga, autokommunikatsiooni paradoksaalseks: teade edastatakse kellelegi, kes seda juba niikuinii teab. Tähelepanu väärib seejuures asjaolu, et see kommunikatsioonimudel on võrdlemisi tavaline ning mängib kultuuri üldises süsteemis tähtsat rolli.
Siin seisnebki taolise kommunikatsiooni eriline funktsioon: teadet enesele edastades korrastab subjekt iseend. Et isiksus võib olla vaadeldud kui sotsiaalselt oluliste koodide objekt, mis muutub kommunikatsiooniakti käigus, siis iseendaga suheldes rekonstrueerib saatja seesmiselt omaenese olemuse. Autokommunikatsioon on seega esmajärgus eneseorganiseerimisvahend.
Tavalises, n-ö ’mina-tema’ kommunikatsioonisüsteemis (‘mina’ on kommunikatsioonisubjekt, informatsiooni valdaja; ‘tema’ on adressaat, objekt) on mudelit raamistavad elemendid variandid (adressant võib olla asendatud adressaadiga) ning kood ja sõnum invariandid. Sõnum ja temas kätketav informatsioon käituvad konstandina, infokandja aga võib muutuda. Autokommunikatiivse (‘mina-mina’) süsteemi puhul jääb infokandja samaks, ent sõnum on ümberformuleeritud ja saab kommunikatsiooniprotsessis uue tähenduse. Selle taga seisab lisakood – algne sõnum on kodeeritud ümber oma struktuuri elementideks ja omandab seeläbi uuesõnumi omadused.
Niisiis toimub autokommunikatiivne enesekorrastamine läbi edastatava teate ümberkodeerimise, kusjuures mitte ainult ühest koodist teise, vaid protsessiga peab seotud olema ka mingi väline stiimul, mis muudab kontekstuaalset situatsiooni. Stiimulina võib toimida kultuuri mistahes osa – kunstitekst (näiteks muinasjutt), mõni artefakt (kompvekipaber), igapäevane praktika (jalutuskäik, tants), rütmiline taustaheli (rongirataste, trükimasina heli).
Seesugust stiimulit iseloomustab vältimatult teatav tinglikkuse määr. Kuna autokommunikatsioonis koondub aktiivsus adressaati ning stiimul kutsub esile uute, teiseste koodide (näiteks enesehinnangu, kujutluse või mängu) teket, peab see stiimul suutma otsese sõnumi staatusest taanduda. Nii saab näiteks loomulikus keeles olev sõnum endale puhtformaalses korrastuses, puhta süntagmaatilise ülesehitusega oleva ning enamasti mitte mingit semantilist väärtust valdava koodi. Teisisõnu: teatena välja pakutud tekst muutub subjekti jaoks hoopis koodiks. Juri Lotman toob siin näite lugejast, kes korraga tunneb Anna Kareninas ära iseenda: nii saab Tolstoi teosest selle lugeja maailmapildi ümbermõtestamise kood.
Luuletekstis on autokommunikatiivsed elemendid juba loomuldasa olemas: selle tingivad meetrum ja rütm, mis sunnivad lugejat nägema luuletuses koodi, mitte sisu, informatiivset teksti.
Kuigi võib järeldada, et autokommunikatsioon oma eripära tõttu mnemoonilist funktsiooni ei täida, võib ta seda teha juhul, kui kaasteguriks on aeg (tavalises kommunikatsioonisüsteemis mängib määravat rolli ruum). Ajalise teguri liitudes muutub too teine ‘mina’ funktsionaalselt võrdseks ‘temaga’. Siiski pole selle kommunikatsioonitüübi puhul mnemoonilisus esmajärguline kultuuriline funktsioon.