William James

Elukäik

William James sündis 1842. aastal New Yorgis jõuka iiri-ameerika perekonna esimese lapsena. Tal oli kolm venda Henry James, Garth Wilkinson James, Robertson James ja õde Alice James. Viimasega oli tal eriti lähedane läbisaamine, mistõttu õe surm 1892. aasta oli Williamile suureks löögiks. Oma esimese reisi üle Atlandi tegi James kolmeteistkümne-aastasena. Ta õppis Ameerika Ühendriikide, Prantsusmaa, Suurbrittannia ja Šveitsi parimates koolides. Kõneles ladusalt prantsuse, saksa ja itaalia keelt. Noormehena kohtus James mitmete oma aja silmapaistvate inimestega, nende hulgas külastasid Jameside kodu Thomas Carlyle, Alfred Lord Tennyson, Henry Thoreau, John Stuart Mill ning Williami ristiisa Ralph Waldo Emerson.
Varasest täiskasvanueast alates vaevasid teda mitmed terviseprobleemid nagu seljavalud, probleemid silmade, kõhu ning nahaga. Sellele lisandusid mitmed psühholoogilised sümptomid, mida toona neurasteeniana diagnoositi, sealhulgas unetus ning ärevuse ja depressiooni hood, viimase ajal planeeris kuude kaupa ka suitsiidi.
William õppis esmalt kunsti, kuid probleemid silmadega ning tõenäoliselt ka vanemate mõju suunasid noormehe 1864. aastal Harvardi Ülikooli meditsiini õppima. Ajendatuna soovist keha ja vaimu seoseid paremini mõista võttis ta keemia, võrdleva anatoomia ja füsioloogia ainekursusi ning tõdes, et teadvust (consciousness) ei saa neile taandada. Sai meditsiinidoktori kraadi 1869. aastal, kuid vandus, et temast ei saa kunagi praktiseerivat arsti ja pidas oma lubadust elu lõpuni.
James tegi õpingutesse 1865. aasta kevadel pausi, et ühineda loodusloolase Louis Agassizi ekspeditsiooniga Amazonase äärde, kuid katkestas reisi kaheksa kuu pärast, kuna põdes tõsist merehaigust ning kergekujulisi rõugeid. Tema õpingud katkesid ajutiselt haigestumise tõttu aprillis 1867. Ta reisis enda ravimiseks Saksamaale, jäädes sinna kuni 1868. aasta novembrini. Jamesi aeg Saksamaal oli intellektuaalselt viljakas. Sel perioodil hakkas ta oma töid avaldama ning jõudis tõdemuseni, et tema tegelikud huvid ei peitu mitte meditsiinis, vaid filosoofias ja psühholoogias.
James kihlus isa valitud pruudi Alice Howe Gibbensiga 10. mail 1878 ning abiellus temaga kuu aega hiljem (10. juunil). Oma mesinädalatel kirjutas James raamatut "Principles of Psychology". Williamil ja Alice'il oli viis last: Henry III (sündis 18. mail 1878), William (sündis 17. juunil 1882), Herman (sündis 1884, suri 1885 kopsupõletikku), Margaret (sündis märtsis 1887) ja Alexander (maalikunstnik) (sündis 22. detsembril 1890).

Psühholoogia

William Jamesile pakuti 1872. aastal füsioloogia ja anatoomia õppejõu ametikohta Harvardis. Meditsiinidoktori (MD) kraadiga mees võttis pakkumise aasta hiljem vastu ning pidas oma esimese loengukursuse psühholoogiast 1874. aastal. 1878. aastal võttis James ühendust kirjastaja Henry Holtiga ja pakkus, et kirjutab psühholoogiaõpiku ning 1880. aastatel avaldas James hulga artikleid, mis moodustasid raamatu psühholoogilise ja filosoofilise selgroo. Jamesi raamat "The Principles of Psychology" (1890) on ameerika psühholoogia põhiteos. 
William James oli kaks korda Ameerika Psühholoogide Assotsiatsiooni (APA) president, üldjärjestuses kolmas president aastal 1894, ning teist korda valitud aastal 1904.
William Jamesi kuulsamateks õpilasteks olid Mary Whiton Calkins, Edward Thorndike, Walter Cannon ja Gertrude Stein.

Jamesi-Lange teooria

William James väidab oma 1884. aastal avaldatud artiklis "What is an Emotion?" ("Mis on emotsioon"), et kehalised muutused järgnevad olemasoleva tajumisele ning nende kehaliste muudatuste kogemine nende kogemise ajal ongi emotsioon ehk me tunneme kurbust, kuna nutame; näiteks ei järgne karuga metsas kohtumisele esmalt hirm, vaid hirmu füsioloogilised reaktsioonid (süda puperdab, hingamine kiireneb jne), mida tõlgendatakse hirmuna. James määratleb emotsioonidena füsioloogilisi reaktsioone omavaid tundeid nagu hirm, viha, üllatus, uudishimu jm. Samadele seisukohtadele jõudis ka Jamesi kaasaegne Euroopa teadlane Carl Lange aastal 1885. Pikemalt loe artiklist Jamesi-Lange teooria.

Pragmatism

1871-72. aastal asutasid Darwini-aegse filosoofia aruteludeks Metafüüsilise klubi muuhulgas Oliver Wendell Holmes, Chauncey Wright, Charles Sanders Peirce ja William James. Klubi sisuliseks viljaks oli Baini, Darwini ja Kanti filosoofiate hübriid – pragmatism. Pragmatismi leiutajaks peetakse Peirce'i, kuid filosoofia levitajaks Jamesi. Kokkuvõtlikult oli Metafüüsilise klubi lõpptulemuseks tõdemus, et uskumused (beliefs) ei saa kunagi kindlad olla. Saab ainult loota, et uskumused viivad edukate toiminguteni, sellele on abiks looduslik valik, tugevdades ühtesid ning nõrgestades teisi uskumusi. Kuna tõde ei saa olla fikseeritud, siis kõik, mis alles jääb, on pragmaatiline usk (pragmatic belief), mille Peirce viimistles "pragmaatiliseks maksiimiks". Viimane ennetab positivistliku operatsionaalse definitsiooni mõistet. Lisaks ennetas biheivioristlikku pööret Ameerika psühholoogias pragmaatiline maksiim, et tähenduslikud uskumused on alati käitumises manifesteeritud.
Hiljem keeldus Peirce kaasa minemast William Jamesi ideega, et uskumuste toimimise kaalumisele juurde lisada ka emotsionaalsed ja eetilised kaalutlused. Peirce’i mõju jäi kaasaegsete seas piiratuks. Ta oli keerukas mees, kellega läbi saada ning hoolimata William Jamesi pingutustest ei saanud ta kunagi püsivat ametikohta Harvardis. Lisaks kirjutas ta halvasti ning enamus ta töid avaldati pärast ta surma. Pragmatismi suurim mõju filosoofiale ja psühholoogiale tuli ta kolleegilt ja sõbralt, William Jamesilt. 
James hakkas oma pragmatismi versiooni kallal töötama 1870-1880. aastatel, esialgu pigem psühholoogi kui filosoofi perspektiivist. Oma epohhiloovas teoses "Principles of Psychology" (1890) hakkas James oma pragmaatilist filosoofiat kujundama. Tõde peate tundma tema vilja järgi, sõnastab Koort pragmatismi peamotiivi.

Teoloogia

Jamesi peetakse enamiku religioonipsühholoogide poolt tänapäevase religioonipsühholoogia alusepanijaks. Religioonipsühholoogias peetakse tema lähenemist valdavalt reduktsionistlikuks, kuna see taandab uskumused (beliefs) sellest, miks inimesed on religioossed, psühholoogilistele küsimustele. Jamesi reduktsionismi peetakse Sigmund Freudi ja Raymond Cattelli omadest peenetundelisemaks, selgelt ateistliku seisukoha puudumise tõttu – tema hinnangul taanduvad religioossed uskumused nende pragmaatilisele väärtusele elik need on olulised ainult funktsionaalselt, omades kasutegurit inimesele, kes neisse usub. 
Individuaalse religiooni loogiliselt ja empiiriliselt tuletatud dimensionaalse lähenemisena vaadeldakse ka William Jamesi raamatut "The Varieties of Religious Experience" (1902/1985) (eesti keeles 2013. aastal ilmunud "Usulise kogemuse mitmekesisus").
Teostega "The Will to Believe" (1897), "The Varieties of Religious Experience" (1902), "Pragmatism" (1907) ja "The Meaning of Truth" (1909) sai James tuntuks kui oma aja üks suurimaid filosoofe. Aastal 1896 peetud ettekande "The Will to Believe" järgi kujutab religioon endast tohutut riski võtmist. Tegemist on langevarjuta hüppega pea ees tundmatusse, mis ei lõpe õnnelikult, kui ei ole kindlat usku hüppe õnnestumisse.
James kirjeldab raamatus "Usulise kogemuse mitmekesisus" religioosset kogemust lähtudes religioonipsühholoogilisest vaatepunktist. Tema hinnangul kohtab igas religioonis pühaduse ideed ning pühadusega kohtumine ongi religioosne kogemus. Pühaduse ideed iseloomustab avarama elu tunnetamine ja kindel teadmine ideaalse jõu olemasolu kohta; tunne ihaldatud jõu heast, armastavast mõjust oma elule; üüratu vabadusetunne ning tunnetuskeskuse liikumine armastava ja heatahtliku kiindumuse suunas. Jamesi järgi tulevad need pühaduse tunnused selgelt esile just usulist kogemust või pöördumist kogenud inimestel ning juhivad inimese veel a) mõningasse asketismi b) vaimukindlusesse c) hinge puhtusesse ja d) ligimesearmastusse.
Religioossed kogemused on Jamesi arvates seotud alateadvusega ning alateadvuse tungimisega teadvusesse. Sellest hoolimata ei pea ta religioosseid kogemusi vähemväärtuslikeks, vaid kirjutab "müstiliste seisundite tõelisus vältimatult kummutab kujutelma, et ebamüstilised seisundid oleksid ainsad usutavad seisundid, mis määravad lõpuks, mida me peame uskuma". James oli arvamusel, et mistahes filosoofia ei anna inimestele õigust "kutsuda nähtamatut ehk müstilist maailma ebatõeseks". Müstilist kogemust kirjeldas ta kui lühiaegset (30 minutit kuni üks tund), vahetult kogetavat, teistega jagamatut ja sõnades kirjeldamatut seisundit, mis tuleb inimese vabast tahtest sõltumatult. Sel on nende kogejate jaoks teaduslik iseloom ehk neis avaldub Jamesi järgi "tõe sügavus moel, milleni loogiliselt mõtlev intellekt ei jõua mitte kunagi".
Jamesi järgi on religioonikriitikas vaja teha vahet isikliku usuelu ning institutsioonilise organisatsiooni usuelu vahel. Ta käsitleb muuhulgas ka usuliselt põhjendatud tagakiusamist ning tõdeb et vagadust ei saa pidada julmuste põhjuseks. Ka usklikul inimesel võib olla "ebapühasid, häirivaid mõtteid ning meeleseisundeid" ning James toob ka välja, et alatus kuulub usuga kaasuvale valitsevale "ühiskonnahingele".

Isiklikku

William Jamesi vend Henry James oli üks Ameerika Ühendriikide tuntumaid kirjanikke.