google/wiki40b huggingface dataset:
Kutiikula (botaanika)

Kutiikula on taime lehti, noori võrseid ja muid osi kattev kaitsekile. See koosneb vahaga immutatud lipiididest ja süsivesinikpolümeeridest ning seda sünteesitakse ainult epidermi rakkudes.

Kirjeldus

Kutiikula on lipiidpolümeeri kiht, mis on kaetud vahaga ning mis esineb kõikide taimede primaarorganite välispindadel. Kutiikula moodustab koherentse välimise kihi taimel, mida saab eraldada ilma, et vigastaks taime. Kutiikula kaitseb taime kuivamise ja väliskeskkonnatingimuste eest, nagu näiteks dehüdratsioon, UV-kiirgus, tuul ja vihm, aga ka putukate ja seente eest, mis võivad taime oluliselt kahjustada. Selline kude on seega oluline alusuuringutes, põllukultuurides ning kvaliteedi parandamise seisukohalt. Selle ainulaadsed omadused on kaasa toonud ka uudseid arenguid, näiteks bioplastmassi. See annab ülevaate hiljutisest edusammudest selles valdkonnas, interdistsiplinaarse nägemuse kutiikula kohta, mis stimuleerib tulevasi teadusuuringuid.

Struktuur

Epidermirakud sünteesivad kutiikula vahasid. Kutiikula koosneb lahustumatust kutiikula membraanist, mis on immutatud ja kaetud vahaga.  Vaha koostisosadeks on hüdrofoobsete ühendite segu, kus süsivesinikke on tavaliselt 16 kuni 36.  Kutiikula pealmine vahakiht kristalliseerub enamasti keerukate ridade, torude või plaatidega mustriks. Need mustrid suurendavad vee tõrjevõimet vaha pinna tugevdamisega. Vee sattumisel taime pinnale moodustub kohe veepiisk ja liikudes kannab see endaga koos ära saastavad osakesed. Kutiin aitab moodustada barjääri taime ja tema elukeskkonna vahel nii, et vesi püsiks taimes ja patogeenid väljaspool.

Funktsioonid

Taime kutiikulal on vee läbilaskvuse barjäär, mis takistab vee aurumist epidermi pinnalt, samuti takistab see välise vee ja lahustuvate ainete kudedesse sisenemist. Lisaks vee ja teiste molekulide läbilaskvuse barjäärile (takistab veekadusid), annavad mikro- ja manostruktuurid kutiikulale spetsiifilised pinnaomadused, mis takistavad taimsete kudede saastumist välise vee, mustuse ja mikroorganismide eest.
Õistaimede kutiikula on enamasti lehe peal paksem. Kuivema kliima jaoks kohastunud kserofüütsete taimede lehtedel on paksemad kutiikulad kui niiskema kliimaga mesofüütsetel taimedel, millel pole dehüdraatumise ohtu lehe alumises pooles. 
Ka kutiikula vahakihil on kaitsefunktsioon. See moodustab tõkke, mis kaitseb viirusosakeste, bakterirakkude, spooride ning seente eest.

Evolutsioon

Esimesed taimed maismaal hakkasid kasvama 450 miljonit aastat tagasi. Taimede üleminekul veest maismaale hakkas tekkima kutiikula. Kutiikula võimaldas õhu keskkonnas säilitada vett.
Rein Sonntak

Isiklikku

Peeter Sonntaki vend, Erika Sonntaki abikaasa, Silver Sonntaki onu.
Raivo Rüütel

Raivo Rüütel (sündinud 1. juunil 1956 Tallinnas) on eesti näitleja.
Rüütel on Tallinna Ühisgümnaasiumi vilistlane (aastast 1974). Ta lõpetas 1978. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri (8. lend). 
Oli aastatel 1978–1983 Noorsooteatri ja 1983–2004 Vanalinnastuudio näitlrja. Alates 2005. aastast on ta Vana Baskini Teatri näitleja.
Raivo Rüütel on mänginud ka filmides, seriaalides ja telelavastustes.
Märjamaa lahing

Märjamaa lahing peeti Märjamaa ümbruses Teises maailmasõjas 10. 15. juulini 1941 Saksa ja Punaarmee vahel.
Tallinna poole tungivate Saksa väeosade (nendega oli liitunud metsavendade salku) vastu saadeti Punaarmee, piirivalve jm. (sealhulgas Eesti rahvakaitseväe) üksusi. 14. juulil hõivasid punaväelased Teenuse ja Kasti (Alaküla) suunast lähtunud haardega Märjamaa, 16. juulil Kirbla ja 18. juulil (koos Muhust saabunud abiväega) Virtsu. 20. juuliks stabiliseerus rinne Paatsalu - Pärnu-Jaagupi joonele. Märjamaa lahing ja sellele järgnenud väiksemad lahingud peatasid ajutiselt Saksa vägede Tallinna suunas liikumise.
Teet Toome

Teet Toome (sündinud 11. märtsil 1974 Pärnus) on eesti orientalist, Tartu Ülikooli Orientalistikakeskuse teadur.
On õppinud Tartu Ülikoolis usuteadust, maailmakirjandust (BA 2000, MA 2008) ja Delhi Ülikoolis budoloogiat (MA, 2009). Alates 2012. aastast õpib ta Tartu Ülikooli doktoriõppes kirjanduse ja kultuuriteaduste õppekaval.
Ron Springett

Ronald Deryk George Springett (22. juuli 1935 – 12. september 2015) oli Inglismaa jalgpallur, väravavaht.
Springett mängis rahvuskoondises 33 mängus, aastail 1959–1966. Ta kuulus kuldmedali võitnud Inglismaa jalgpallikoondisesse 1966. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel.
Aastail 1958–1967 mängis ta Inglismaa jalgpalliklubis Sheffield Wednesday FC.
Erich Raiet

Erich Raiet (aastani 1940 Erich Freienthal, 16. jaanuar 1920 Venevere vald, Virumaa – 25. aprill 1992 Tallinn) oli Eesti keeleteadlane.

Elulugu

Erich Raiet oli talupidaja poeg.
Lõpetas 1938 Rakvere Ühisgümnaasiumi ja 1946 TÜ eesti keele ja rahvaluule erialal; filoloogiakandidaat (1966, Eesti Teaduste Akadeemia), väitekiri "Võõrsõnade kuju sõltuvus lähte- ja vahendajakeelest tänapäeva eesti kirjakeeles". Oli 1944–1945 Rakveres eesti k õpetaja ning ühtlasi ajalehe Viru Sõna kirjanduse kaastööline, 1946–1947 TÜ Eesti ja Sugukeelte Arhiivi vanem-laborant. 1947–1992 Eesti NSV TA Keele ja Kirjanduse Instituudis noorem- ja vanemteadur ning 1966–1987 sõnaraamatute, hilisema leksikoloogiasektori juhataja. Oli juhtivaid õigekeelsuslasi ja sõnaraamatutegijaid eesti keele alal. "Väikese õigekeelsuse sõnaraamatu" (Tallinn, 1953), "Õigekeelsuse sõnaraamatu" (Tallinn, 1960) ja "Õigekeelsussõnaraamatu" (Tallinn, 1976) koostajaid ja toimetajaid. Osales vene-eesti oskussõnastike, nt "Poliitika ja majanduse oskussõnastiku" (Tallinn, 1955), "Vene-eesti mullateaduse sõnastiku" (Tallinn, 1971), "Vene-eesti keemia sõnaraamatu" (Tallinn, 1982) koostamises ning võttis osa suure "Vene-eesti tehnikasõnaraamatu" (Tallinn, 1975) oskussõnade erialati läbiarutamisest ja korrastamisest. Oli "Eesti kirjakeele seletussõnaraamatu" koostamise algatajaid ja peatoimetaja aastast 1966, 1960 rajatud vabariikliku õigekeelsuskomisjoni liige ja kauaaegne esimees. F. J. Wiedemanni keeleauhind 1990.

Teadustöö

Põhiline uurimisvaldkond: eesti keele võõrsõnade päritolu peale praktilise sõnaraamatutöö. Üle 40 teadustrükise.
Aare Martinson

Aare Martinson (sündinud 5. jaanuaril 1957 Kuressaares) on eesti pedagoog.

Haridus

Martinson on õppinud Lööne 8-klassilises koolis ja Saaremaa Ühisgümnaasiumis (lõpetas 1975). Ta on lõpetanud Tartu Ülikooli bioloogia-geograafiateaduskonna bioloog-ihtüoloogina.

Töö

1980–1987 oli ta Orissaare Gümnaasiumis loodusainete õpetaja. 1987–1992 oli ta Orissaare kolhoosis Saikla puutöökoja tisler ja kujunduskoja kunstnik-kujundaja. 1993–1995 oli ta juhatuse esimees aktsiaseltsis Myotis.
Alates 1996. aastast 2011. aasta lõpuni oli ta Kuressaare noorte huvikeskuse direktor ja paralleelselt ka 2001–2005 sihtasutuse Ülikoolide Keskus Saaremaal juhataja.
24. novembril 2011 valiti ta Valjala vallavanemaks.
Martinson on Saaremaa kunstiklubi president.
Fugazi

Ajalugu

Pärast Minor Threati laialiminekut tegi Ian MacKaye mitmeid ansambleid, mis püsisid koos vähe aega. Kõige tuntum on neist ilmselt Embrace. Algselt kolmest liikmest koosnev Fugazi pandi kokku aastal 1987, kuhu kuulusid MacKaye (vokaal ja kitarr), Colin Sears (trummid), Joe Lally (basskitarr). Sears läks hiljem ansamblisse Dag Nasty ning teda tuli asendama Berndan Canty, kes enne oli ansamblis Rites of Spring.
Ian MacKaye esialgne visioon bändist oli mängida reggae-stiilis muusikat sarnaselt nagu bänd The Stooges. Bändi žanriliselt määratleda on keeruline. Bändi liikmete taust on seotud hardcore punk'i, punk rock'i ja 1980ndate emocore'iga, samas on võetud ka mõjutusi reggae'st, dub'ist ja noise'ist. Fugazi on mõjutanud suurel hulgal hilisemaid post hardcore'i ja indie rock'i ansambleid. Enim tunnustatud on Fugazi stiililisel liigitamisel ilmselt post hardcore. Näiteks ajakiri Metal Hammer valis Fugazi albumi "Repeater" parimaks post hardcore'i albumiks eales.
Kui nad olid paar kuud triona esinenud, liitus ansambliga Guy Picciotto, kes oli Canty bändikaaslane sellistest varasematest ansamblitest nagu Rites of Spring, Happy Go Licky ja One Last Wish.
Fugazi läks teadmata ajaks laiali aastal 2002 ega pruugi enam kunagi uuesti kokku tulla.
Avanduse vald

Ajalugu

Avanduse vald moodustati Simuna valla nime all 1992. aasta 9. aprillil. Sama aasta 21. mail nimetati vald ümber Avanduse vallaks.
Zvejniekciemsi raudteepeatus

Zvejniekciemsi raudteepeatus on raudteepeatus Riia–Skulte raudteeliinil Limbaži piirkonnas ja Skulte vallas. 
Iga päev peatub seal kakskümmend reisirongi. Peatus asub Riia raudteejaamast 53,4 km kaugusel ja on nime saanud peatusest kahe kilomeetri kaugusel läänes asuva Zvejniekciemsi küla järgi. Piletihinnalt kuulub peatus C-tsooni.
Peatus rajati aastal 1934. Aastal 1971 sai peatusest elektriraudtee lõppjaam. Aastal 1991 pikendati elektrifitseeritud osa Skulteni ja Zvejniekciemsist sai taas peatus.
Lübecki mõis

Lübecki mõis (Libekas muiža, ka Langes muiža) oli rüütlimõis Lätis Riia linnas Maskavas forštate asumis. Saksa keeles Lübecksholmshof.
Lübecki mõisa peahoone asus endisel Daugava jõe saarel, mis kandis nime Lībiešu sala (eesti keelde tõlgituna Liivi saar), aga saksa keeles oli see Lübecki saar. Vaatamata väikesele pindalale oli tegemist rüütlimõisaga, mille valdused liideti Riia linnaga alles aastal 1899.
Mõisa hooneid anti aastani 1940 eraisikutele rendile, seejärel kasutati seda linnukasvatuseks. Mõisa hooned püsisid veel XX sajandi kuuekümnendatel aastatel, aga tänapäevaks on need hävinud.
Rauza mõis

Rauza mõis (saksa keeles Rausenhof, läti keeles Rauzas muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Palsmane kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub mõisakompleks Läti Smiltene piirkonnas Palsmane vallas Rauza külas.

Ajalugu

Rauza kuulus varem Mēri mõisa koosseisu, mille karjamõisana on seda mainitud 1778. aastal. 1781. aastal eraldati see peamõisast ja Rauzast sai iseseisev rüütlimõis. Omanikuks sai Franz Johann von Zoeckell (1746−1811), kelle järeltulijate omanduses oli mõis 1907. aastani. Viimaseks omanikuks oli aastatel 1907−1920 Valerian Rudolf von Baehr (1858−1937), kellelt see maareformiga võõrandati.

Mõisa suurus

Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 1 ja 1/8 adramaad, sellele allus 158 mees- ja 203 naishinge.

Karjamõisad

Mõisa koosseisus kuulus kolm karjamõisa: Ahsit, Mālejas (Mahley) ja Rauselei (nimetatud 1816. aastal).
Carl Julius Albert Paucker

Carl Julius Albert Paucker (vene Карл Юлиус Паукер; 22. aprill 1798 Simuna pastoraat – vkj 22. november 1856 Tallinn) oli baltisaksa õigusteadlane, ajaloolane, arheograaf ja genealoog. 
Carl Julius Albert Paucker õppis 1815–1817 Tartu Ülikoolis õigusteadust, seejärel Göttingenis, Jenas, Bonnis ja Heidelbergis. Göttingenis ja Jenas sai õigusteaduse ja filosoofia doktorikraadid, töötas Tallinnas advokaadina, 1819 Virumaa ja Järvamaa meeskohtu sekretärina ning 1820–1821 Toomkooli inspektorina Tallinnas. Seejärel töötas maanõunik Johann von Grünewaldti juures ja oli 1840–1856 Eestimaa kubermangu prokurör.
Ta kuulus noorte haritlaste ühendusse Fraternitas Revaliensis ja tema juhtimisel loodi 1825. aastal Eestimaa Üldine Avalik Raamatukogu (Estländische Allgemeine Öffentliche Bibliothek), ning 1842. aastal baltisakslastest liikmeskonnaga Eestimaa Kirjanduse Ühing, mille asepresidendiks oli ta kuni surmani. Samuti oli ta Eestimaa Provintsiaalmuuseumi asutamisele alusepanija ja sealne konservaator ehk varahoidja.
Ta avaldas teoseid Eesti ajaloo, õigusteaduse, genealoogia ja mõisate kohta.
1854 sai ta 35-aastase teenistuse eest Püha Vladimiri ordeni 4. klassi kavaleriks.
Kaberla–Kaberneeme tee

Kaberla–Kaberneeme tee (registrinumbriga 11263) on kõrvalmaantee Jõelähtme ja Kuusalu vallas. Tee pikkuseks on 6,5 km.
Tee saab alguse Jõelähtme–Kemba tee kaheteistkümnendal kilomeetril Ruu ja Kaberla küla piiril ning lõpeb Kaberneeme külas.
Tee kulgeb läbi eelnimetatud külade.
Tee ületab kaks silda (Aianiidu sild üle Kaberla jõe tee teisel kilomeetril, Kaberneeme sild üle Kodasoo oja tee kuuendal kilomeetril) ja kuus truupi. Teele jääb neli bussipeatust: Kalevi-Liiva, Metsoja, Kaberneeme, Kaberneeme.
Teega ristub teisel kilomeetril Kalevi–Liiva tee, kuuendal kilomeetril Kiiu–Kaberneeme tee.
Tee on mustkattega. Tee on klassita. Liiklussagedus teel on kuni Kiiu–Kaberneeme teeni 500–1000 autot ööpäevas, edasi 200–500 autot ööpäevas. Alates Kiiu–Kaberneeme teeristist on teel kiiruspiirang 50 km/h. Teevalgustuse kohta andmed puuduvad.
1937. aasta põhja suusaalade maailmameistrivõistlused

1937. aasta põhja suusaalade maailmameistrivõistlused olid 14. suusaalade maailmameistrivõistlused, mis toimusid 14.-18. veebruarini Prantsusmaal Chamonix's.
Izzy Stradlin

Lapsepõlv

Inglise, šoti ja prantsuse päritolu Jeffrey Dean Isbell sündis USA Indiana osariigis.
Stradlini esimesed lemmikmuusikud olid peamiselt Hanoi Rocks, Alice Cooper, Aerosmith, Led Zeppelin, Scorpions, The Doors ja Rolling Stones, kuid enam mõjutas teda vanaema, kellel oli sõpradega bänd. Stradlin veenis oma vanemaid endale trumme ostma. Kui ta oli 14-aastane, hakkas ta koos mõne sõbraga bändis mängima. Üks neist oli William Bruce Bailey, laiemalt tuntud kui Axl Rose.

Guns N' Roses (1985–1991)

Pärast kooli lõpetamist otsustas Stradlin, et Indiana ei ole piisav, kui ta tahab muusikamaailmas läbi lüüa. Ta pakkis oma trummikomplekti autosse ja suundus Los Angelesse. Ta katsetas mõnes bändis trummarina kaasa teha, kuid kui ta trummid ja auto varastati, lülitus ümber bassikitarrile. Lõpuks läks ta üle kitarrile, sest arvas, et kitarriga on lihtsam laule kirjutada ja laulude kirjutamine toob rohkem raha sisse. Paari aasta pärast järgnes talle Los Angelesse lapsepõlvesõber Bill Bailey ning nad hakkasid koos mängima bändis Shire. Tollal nimetas Stradlin end Izzy Belliks. Varsti lahkusid nad Shire'ist, moodustades bändi AXL (mille järgi sai Axl Rose nime 1986. aastal, kuid kohe muudeti bändi nimi peatselt Rose'iks seejärel Hollywood Rose'iks), mis oli esimene bänd, kus Stradlin kitarri mängis. Stradlin lahkus ametlikult bändist 1991. aasta novembris, olles tüdinud Guns N' Rosesi liikmete isepäisusest ning sellega seotud tagajärgedest (näiteks 1991. aastal Saint Louises toimunud mäss, mis toimus siis, kui Axl Rose jättis kontserdi pooleli, kuna ühel fännil oli kontserdil kaamera kaasas).
Elektromagnetiline impulss

Elektromagnetiline impulss ehk elektromagnetimpulss (ingl electromagnetic pulse, lühend EMP) kujutab endast plahvatuslikku elektromagnetilise energia voogu. Energeetiliselt kõrg-ergastatud süsteem saadab välja võimsa laiaribalise elektromagnetimpulsi, mille madalsageduslik osa kutsub elektromagnetinduksiooni teel esile tugevaid voolutõukeid ja liigpingeid elektrijuhtides ja võib seega kahjustada iga liiki elektrirajatisi ja -seadmeid ning eriti elektroonikaaparatuuri. Liigpinged võivad seejuures  levida elektri- ja sideliini juhtmete kaudu kauge maa taha.

Elektromagnetimpulsi allikad

Elektromagnetimpulsi looduslik tekitaja on näiteks äike. Niisugune impulss tekib ka induktiivsust sisaldava vooluahela katkestamisel: induktiivpooli magnetvälja salvestunud energia vabaneb siis kõrgepingeimpulsina ja sellega kaasneva vooluna sädelahenduses.
Tugev lahendusvool, mis tekib laetud kondensaatori lühistamisel, võib samuti elektromagnetimpulsi esile kutsuda.
Mida suurem on induktiivsus või mahtuvus, seda tugevam impulss tekib. Näiteks katseseadmetes, milles uuritakse magnetvälja mõju materjalidele ja seadmetele, kasutatakse magnetpoole (elektromagneteid), mis võivad ilma purunemata tekitada kuni 100 tesla suuruse magnetinduktsiooni. Katseseadmete kondensaatorite lahendusvool võib ulatuda mõnesaja kiloamprini.

Elektromagnetimpulsi sõjaline kasutamine

Sõjalisel otstarbel saab võimsa elektromagnetimpulsi tekitada tuumapommi plahvatusega, mis pannakse toime atmosfääris 30–300 km kõrgusel, et selle mõju all oleks ulatuslik territoorium. Tuumaplahvatuse hetkel tõuseb impulsi võimsus väga järsult, saavutades juba 4 nanosekundi pärast 90 % täisvõimsusest, mistõttu kiirguse spekter on väga laiaribaline. Seejuures vabanev tugev gammakiirgus eraldab atmosfääri aatomitest elektrone, kusjuures neile kandub suur osa gammakvantide liikumisenergiast. Atmosfääri tihedamatesse kihtidesse jõudes vabastavad need suure liikumisenergiaga primaarelektronid tõukeionisatsiooni teel rohkesti sekundaarelektrone. Vabade elektronide voog (elektrivool) vastastikmõjus Maa magnetväljaga kutsub Comptoni efekti alusel esile võimsa elektromagnetkiirguse impulsi.
Välja on töötatud ka maapealseks kasutamiseks mõeldud elektromagnetkiirgusrelvi. Nende kiirgusallikaks võib olla näiteks kondensaatoreist toidetav  magnetron, mis on võimeline välja saatma suunatud mikrolaine impulsi, mille tippvõimsust mõõdetakse teravattides.

Kaitse

Elektri- ja sideliine, metallist torujuhtmeid ja muid laiaulatuslikke metalltarindeid on vaevalt võimalik võimsa elektromagnetimpulsi mõju eest kaitsta. Sidevõrkudes on eriti tõhus meede vasksoontega kaablite asendamine valguskaablitega. Üksikseadmete korral on võimalik kasutada elektrilist ja magnetilist varjestamist, galvaanilist eraldamist ja liigpingekaitset.
Laborites, kus katsetatakse elektriseadmeid kiirguse eest kaitsvaid elektromagnetvarjeid, kasutatakse elektromagnetimpulsse elektrivälja tugevusega alates 50 kV/m ja  magnetvälja tugevusega alates 133 A/m.
Narkostrateegia

Narkostrateegiaks ehk uimastipoliitikaks nimetatakse püüet riiklikul või riikideülesel tasemel võidelda narkomaania ja narkootiliste ainete kuritarvitamise negatiivsete mõjude vastu.
Riigid üritavad võidelda uimastite kuritarvitamise vastu mitmesuguste strateegiatega. Nõudluse vähendamine hõlmab meetmeid nagu keelupoliitika, trahvimine ja vangistamine narkokuritegude eest, vabatahtlik ja sunniviisiline sõltuvusravi, ühiskondlikud teabekampaaniad ja tugiprogrammid. Pakkumise vähendamiseks keelustatakse välispoliitika toel uimastite tootmiseks kasutatavaid taimi ja aineid ning püütakse avastada ja peatada narkokaubandust. Samuti on riigiti kasutusel uimastikahjude vähendamise strateegiad nagu süstlavahetus süstivatele sõltlastele, asendusravi ja laborid, kus narkootikumide puhtust tasuta testitakse.
Eri jurisdiktsioonides reguleeritakse eri uimasteid eri rangusega. Näiteks heroiin on keelustatud või rangelt reguleeritud pea kõikjal, aga kata ja kodeiin on nii mõneski piirkonnas legaalsed. Üha enam on hakatud liberaliseerima kanepit keelustavaid seadusi.

Rahvusvahelised lepingud

Esimene uimastipoliitikat käsitlev rahvusvaheline leping oli 1912. aasta rahvusvaheline oopiumikonventsioon. Leping jõustus globaalselt 1919. aastal, mil see lisati Versailles' rahulepingusse. Muudetud kujul registreeriti leping Rahvasteliidu lepingute nimekirjas aastal 1928. Muudatuste hulgas oli ka uimastava kanepi ekspordi ja impordi osaline regulatsioon. Eksport keelati riikidesse, mis olid kanepi keelustanud ning import toimus edaspidi ainult selliste riiklike sertifikaatide alusel, mis kinnitasid, et imporditavat kanepit tarvitatakse ainult meditsiinilisel või teaduslikul eesmärgil.
Eelnevate lepingute asendamiseks võeti 1961. aastal vastu ühtne konventsioon narkootiliste ainete kohta eesmärgiga kontrollida globaalset uimastikaubandust ja uimastite tarvitamist. Konventsioon keelas sõltlaste ravimise sõltuvusainega, lubades vaid nende ainete meditsiinilise ja teadusliku kasutamise. Konventsioon ei kirjutanud riikidele ette täpseid uimastiseadusi, vaid kohustas neid vastu võtma oma seadusi lähtuvalt konventsiooni põhimõtetest.

Eesti

Uimastiennetuse valitsuskomisjoni tellimusel valmis 2014. aasta alguses narkootikumide tarvitamise vähendamise poliitika ehk valge raamat. See dokument on aluseks tegevussuundadele narkootikumide kättesaadavuse piiramisel, tarvitamise vältimisel ja sõltlaste ravimisel.
José León Sandoval

José León Sandoval (1789 Granada – 1854 sealsamas) oli Nicaragua poliitik, aastail 1845-1847 Nicaragua ülemdirektor.

Sandoval oli konservatiivse partei esindaja ja kuni aastani 1845 Managua linnapea (ametlikult Managual linnaõiguseid siiski veel ei olnud).
Kui El Salvadori riigipea Francisco Malespíni vastu sõda alustati, saatis riigipea Manuel Pérez Chinandegas kogunevad Nicaragua väed Chichigalpasse, takistades nii sõjategevust. See Malespínile osutatud toetus kutsus aga esile parlamendi vastuseisu, nii tagandas põhiliselt Liberaalse partei poolt kontrollitav parlament Péreze 16. septembril ja tema kohuseid asus täitma liberaalide hulka kuuluv Emiliano Madriz. 25. oktoobril tungisid Malespíni juhitavad El Salvadori ja Hondurase ühisväed Nicaraguasse. 26. novembril alustasid nad rünnakut Leónile. Rünnak kestis 45 päeva. Konfliktid tekkisid ka Nicaragua konservatiivide ja liberaalide vahel, konservatiivid lahkusid linnast ja otsustasid valida endi seast uue ülemdirektori kohusetäitja, kelleks sai 16. detsembril Silvestre Selva, osad konservatiivide väesalgad liitusid ka linna ründajatega. Uue konservatiivide valitsuse residentsiks kujunes Masaya. 20. jaanuaril sai tema asemel ülemdirektori kohusetäitjaks Manuel Blas Antonio Sáenz, koos temaga suundus sinna ka Sandoval.
Pärast Leóni langemist sai sealseks kuberneriks konservatiivide vägesid juhatanud José Trinidad Muñoz Fernández. 3. märtsil sõlmisid Sáenz ja Sandoval Malespíniga rahu ja 10. märtsil alustas Masayas tööd Nicaragua parlament. 12. märtsil valis see José León Sandovali uueks riigi ülemdirektoriks. 24. juulil 1946 andis ta Managuale linnaõigused. Tema võimuloleku ajal hakkas ilmuma riiklik ajaleht Registro Oficial.
Sandovali ametisolekuaega halvasid süüdistused võimu kuritarvitamises, mistõttu mõnda aega juhtis riiki faktiliselt saadik José María Sanders, hiljem aga teine saadik Hermenegildo Zepeda. Viimaks lükati süüdistused ümber ja Sandoval sai võimu tagasi.
Guinea-Bissau

Nimi

Endise Portugali asumaana kutsuti teda Portugali Guineaks. Kui riik iseseisvus, siis vältimaks vaidlusi nime pärast Guineaga võeti pealinna Bissau järgi nimeks Guinea-Bissau.

Ajalugu

Kuni 18. sajandini oli Guinea-Bissau Mali impeeriumi Gabù kuningriigi osa. 17. sajandil jõudsid sinna aga portugali orjakaupmehed, kes sajandi lõpuks koloniseerisid kogu riigi praeguse ala.
1956. aastal alustas "Guinea ja Cabo Verde iseseisvuspartei" (PAIGC) relvastatud vastupanu kolonisaatoritele. Džunglisõjaks vajaliku varustuse eksportis PAIGC peamiselt Hiinast, endisest Nõukogude Liidust ja teistest Aafrika riikidest. Vastupanu haaras peagi kogu riigi ning 1973. aastaks kontrollis PAIGC suurt osa Guinea-Bissau territooriumist. 24. septembril 1973 kuulutati välja iseseisvus, mis leidis tunnustamist novembris 1973 toimunud ÜRO peaassambleel. 1974. aastal toimus riigis sõjaväeline riigipööre ning järgmised kümme aastat juhtis Guinea-Bissaud sotsialistlik revolutsiooninõukogu. Esimesed mitmeparteilised valimised toimusid 1994, kuid armee hakkas mässama ning riigis puhkes kodusõda. Uued valimised toimusid 2000 ning riigi presidendiks sai Kumba Ialá.
Septembris 2003 toimus järjekordne riigipööre ning Kumba Ialá arreteeriti ja anti kohtu alla süüdistatuna võimetuses lahendada riigi probleeme. Pärast mitmekordset edasilükkamist toimusid märtsis 2004 taas parlamendivalimised, kuid sõjaliste klikkide võimuvõitlus viis sõjavägede ülemjuhataja mõrvamiseni ning riigis puhkesid taas laialdased rahvarahutused.
Juunis 2005 toimunud presidendivalimistel seadis oma kandidatuuri üles ka endine president Kumba Ialá, kuid kaotas ning valimised võitis João Bernardo Vieira, kes oli kõrvaldatud võimult 1998. aastal riigipöördega. Vieira oli aga absoluutselt vastuvõetamatu peaminister Carlos Gomes Júniorile ning seetõttu saatis president valitsuse laiali.
2. märtsil 2009 mõrvasid president João Bernardo Vieira väidetavalt tema paleesse tunginud sõjaväelased.

Diplomaatilised suhted Eestiga

8. detsembril 2007 sõlmiti Eesti ja Guinea-Bissau vahel diplomaatilised suhted. Ühisdeklaratsioonile kirjutasid Lissabonis toimunud Euroopa Liidu ja Aafrika riikide tippkohtumise raames alla Eesti peaminister Andrus Ansip ja Guinea-Bissau välisminister Maria da Conceição Nobre Cabral. Juures viibis Guinea-Bissau president João Bernardo Vieira.