Heinrich Heine

Nurjunud revolutsioon

Seistes lähedal liberaal-konstitutsioonilisele liikumisele, jälgis Heine 1848. aasta Euroopa revolutsioonilisi sündmusi segaste tunnetega. Poliitilise olukorraga, mille oli saavutanud 1830. aasta juulirevolutsioon Prantsusmaal, oli ta igati päri. Seepärast ei olnud tema jaoks ka probleemiks võtta vastu Prantsusmaa toetust. Pariisi 1848. aasta veebruarirevolutsiooni ja selle tagajärgedesse suhtus ta aga üha skeptilisemalt. 9. juulil 1848 Julius Campele kirjutatud kirjas kasutas ta toimunud sündmuste kohta näiteks väljendeid "üldine anarhia, maailma sasipundar, ilmsiks saanud jumalik hullus" (Universalanarchie, Weltkuddelmuddel, sichtbar gewordener Gotteswahnsinn).
Saksamaal aga ootas demokraatliku konstitutsiooniga rahvusriik üldse alles loomist. Selle eesmärgi poole, mille Heine kiitis heaks, püüdlesid esmalt liberaalid märtsirevolutsiooni ajal Saksa Liidu riikides. Kuna aga demokraatliku vabariikliku riigikorra eest võitlejad jäid vähemusse nii uue koosseisuga parlamendis kui Frankfurdi Rahvuskogus, pöördus Heine varsti ka Saksamaa arengust pettunult eemale. Esimese üldsaksa parlamendi püüdes rajada pärilike keisritega monarhiat nägi ta ainult poliitiliselt kõlbmatuid romantilisi unistusi 1806. aastal kokkuvarisenud Saksa Rahvuse Püha Rooma keisririigi taaselustamisest.
Luuletuses "Michel nach dem März" kirjutas ta:
Doch als die schwarz-roth-goldne Fahn,
Der alt germanische Plunder,
Aufs Neu' erschien, da schwand mein Wahn
Und die süßen Mährchenwunder.
Ich kannte die Farben in diesem Panier
Und ihre Vorbedeutung:
Von deutscher Freyheit brachten sie mir
Die schlimmste Hiobszeitung.
Schon sah ich den Arndt, den Vater Jahn
Die Helden aus anderen Zeiten
Aus ihren Gräbern wieder nah'n
Und für den Kaiser streiten.
Die Burschenschaftler allesammt
Aus meinen Jünglingsjahren,
Die für den Kaiser sich entflammt,
Wenn sie betrunken waren.
Ich sah das sündenergraute Geschlecht
Der Diplomaten und Pfaffen,
Die alten Knappen vom römischen Recht,
Am Einheitstempel schaffen – (…)
Värvid must-punane-kuldne olid Heine silmis minevikku suunatud sümbol, saksa Burschenschaft'ide värvid, kellele ta heitis ette "teutomaaniat" ja "sõnapatriotismi". Selle hoiaku kritiseerijaile oli ta juba 1844. aastal teose "Deutschland. Ein Wintermärchen" eessõnas vastanud: "Istutage mustpunakuldne lipp saksa mõtte kõrgusele, tehke see vaba inimsuse standardiks, ja ma annan selle eest oma südamevere. Olge rahulikud, ma armastan isamaad sama palju kui teie."
Revolutsiooni esimene faas nurjus, kui Preisi kuningas Friedrich Wilhelm IV keeldus 1849. aasta kevadel Frankfurdi Rahvuskogu enamuse poolt talle pakutud päriliku keisritiitli vastuvõtmisest. Reaktsioonina sellele tekkis Saksamaa lääne- ja edelaosas uus demokraatlik mässuliikumine, mis tahtis valitsejaid sundida Frankfurdi põhiseadust vastu võtma. Aga juba kevadel ja sügisel surus eeskätt Preisi sõjavägi selle revolutsiooni teise laine maha. Resigneerunult kommenteeris Heine sündmusi oma luuletuses "1849. aasta oktoobris":
Gelegt hat sich der starke Wind
und wieder stille wird's daheime.
Germania, das große Kind
erfreut sich wieder seiner Weihnachtsbäume.

(…)
Gemütlich ruhen Wald und Fluß,
Von sanftem Mondlicht übergossen;
Nur manchmal knallt's – Ist das ein Schuß? –
Es ist vielleicht ein Freund, den man erschossen.

Tähendus ja järelmõju

Oma iseseisvuse ning vormilise ja sisulise ulatuse tõttu ei saa Heine loomingut paigutada mingi kindla kirjandusvoolu alla. Ta lähtub romantismist, ent ületab peatselt selle tooni ja temaatika, seda ka lüürikas. Heine biograaf Joseph A. Kruse näeb tema loomingus valgustuskirjanduse, Weimari klassikute, realismi ja sümbolismi elemente.
Eelkõige oli ta Vormärzi poliitiline ja kriitiline autor. Noore Saksamaa liikumise autoritega, kelle hulka teda vahel arvatakse, seob Heinet püüdlus poliitiliste muudatuste abil saavutada suuremat demokraatiat kogu Euroopas, eelkõige Saksamaal. See, et ta nägi demokraatia realiseerumist võimalikuna ka konstitutsioonilises monarhias, nagu näiteks kuningas Louis-Philippe I puhul, põhjustas kriitikat veendunud vabariiklaste poolelt. Heine distantseerumise nn tendentskirjandusest, mida ta võrdles "riimitud ajaleheartiklitega", põhjustasid seevastu pigem esteetilised kui poliitilised motiivid. Isiklikult seisis Heine lähedal Karl Marxile ja Friedrich Engelsile, pooldamata siiski lõpuni nende poliitilist filosoofiat.
Suhtumine Heinesse oli kahetine juba tema kaasaegsete hulgas. Sellele aitas kaasa ka tõik, et ta ei häbenenud ise polariseerivaid hinnanguid. Ta ründas tegelikke või näilisi vastaseid niisama tugevalt kui teda ennast rünnati, ja ta ei kohkunud kunagi tagasi poleemikast. Pärast Heine surma muutus vaidlus tema üle isegi teravamaks – ning kestis rohkem kui sajandi.

Monumenditüli

Olukorda iseloomustab Saksamaal aset leidnud tüli väärilise Heine-monumendi üle, mille põhjustas 1929. aastal Kurt Tucholsky oma ütlusega: "Saksa sõjamonumentide hulk ja saksa Heine-monumentide hulk suhestuvad siinmail nagu võim ja vaim."
Alates 1887. aastast tehti katseid püstitada Heinele läheneva 100. sünniaastapäeva puhul tema sünnilinnas Düsseldorfis mälestussammast. Avalikku arvamust Heine kohta mõjutasid toona aga üha enam natsionalistlikke ja antisemiitlikke argumente kasutavad kirjandusteadlased. Nii tegi Adolf Bartels Düsseldorfi mälestussamba plaane veel tagasiulatuvalt maha oma 1906. aastal ilmunud kurikuulsas artiklis "Heinrich Heine. Ka mälestussammas" ("Heinrich Heine. Auch ein Denkmal"), nimetades seda "juutluse ees lömitamiseks" ja Heinet ennast "dekadentsi-juudiks". Sarnaste vaenamiste tõttu oli Düsseldorfi linnavalitsus juba 1893. aastal tagasi võtnud oma nõusoleku skulptor Ernst Herteri valmistatud mälestussamba ülesseadmiseks. Loreley kuju ostsid lõpuks saksa päritolu ameeriklased, kes panid selle üles New Yorgi Bronxi linnaossa. See seisab tänapäeval Yankee staadioni lähedal ning on tuntud kui "Lorelei Fountain". Düsseldorfis kinnitati hiljem Heine sünnimaja külge mälestustahvel, mis aga võeti 1940. aastal maha ja sulatati sõjatööstuse tarvis ümber.
Heine austajana oli Austria-Ungari valitsejanna Elisabeth Düsseldorfi plaani toetanud ning plaanis ka Hamburgi linnale kinkida Heine mälestussamba. Selleks ostis ta istuva marmorkuju, mille oli 1873. aastal valmistanud taanlane Louis Hasselriis, kelle töökojast pärineb ka Heine hauabüst. Kuna linn loobus kingitusest, laskis keisrinna kuju 1892. aastal üles seada oma lossi Achilleionisse Korfu saarel. Juba 1909. aastal laskis aga Saksa keiser Wilhelm II, kelle omandusse loss oli vahepeal läinud, kuju taas eemaldada. Keiser, kes nimetas Heinet "saksa luulemetsa soperdajaks" ("Schmutzfinke im deutschen Dichterwald"), loovutas kuju Hamburgi kirjastajale Heinrich Julius Campele, Julius Campe pojale. See pakkus kuju Hamburgi senatile teist korda kingituseks. Selle vastuvõtmisest keelduti aga taas, viidates Heine väidetavale "isamaavaenulikule hoiakule". Ka sel korral toimus avalik diskussioon, milles osales ka Adolf Bartels antisemiitliku poleemikaga. Mälestussammas seati viimaks üles kirjastuse Hoffmann ja Campe eravaldustes Mönckebergstraßel ning alles 1927. aastal avalikult Altonas. Et kaitsta seda natside eest, laskis Campe tütar mälestussamba 1934. aastal koost lahti võtta ning 1939. aastal saata laevaga oma elupaika, Lõuna-Prantsusmaa sadamalinna Touloni. Saksamaa okupatsiooni ajal oli see ära peidetud, ning alles 1956. aastal leidis paljureisinud kuju oma lõpliku asukoha Touloni botaanikaaias.
Avaliku Heine mälestusmärgi sai Hamburg alles 1926. aastal, kui Winterhuderi linnapargis seati üles kuju, mille oli valmistanud skulptor Hugo Lederer 1911. aastal. 1933. aastal eemaldasid kuju natsid ja Teise maailmasõja ajal läks see ümbersulatamisele. Alates 1982. aastast seisab Hamburgi raeplatsil uus Heine-kuju, mille autor on Waldemar Otto.
Esimene Heine mälestusmärk, mis Saksamaal avalikult rajada saadi, oli Georg Kolbe poolt 1913. aastal Frankfurdi linna tarvis loodud allegooriline skulptuur. Natsismi ajal varjati seda Städeli muuseumi keldris süütu nime "Kevadlaul" all. Nii elas see ainsa saksa Heine-mälestusmärgina üle Teise maailmasõja ja seisab tänapäeval vana Frankfurdi linnamüüri kohal.
Heine sünnilinnas Düsseldorfis rajati luuletajale mälestusmärk alles 1981. aastal, ligi sada aastat pärast esimesi katseid. Selle autor, skulptor Bert Gerresheim, valmistas ka Heine marmorbüsti, mis seati 28. juulil 2010 üles Baieri kuninga Ludwig I rajatud Walhallas. Düsseldorfi Heine sõprade selts oli selle eest kostnud kümme aastat. 2006. aastal nõustus Baieri valitsus Heine võtmisega "kuulsuste halli", mida luuletaja ise oli kord pilganud kui "marmorkolpade asupaika".

Vastuoluline retseptsioon kuni Teise maailmasõja järgse ajani

Kolmandas Riigis olid Heine teosed keelatud ja neist said koos kaasaegsete luuletajate kirjutistega 1933. aasta raamatupõletamise ohvrid. Pärast Teist maailmasõda Theodor Adorno poolt levitatud germanisti Walter Arthur Berendsohni väitele, nagu oleks Heine "Loreley-Lied" natsiajal olnud lugemikes märkusega "Autor: teadmata", ei ole tänaseni kinnitust leitud.
Isegi pärast 1945. aastat oli suhtumine Heinrich Heinesse ja tema loomingusse Saksamaal veel pikka aega ambivalentne ning põhjustas mitmesuguseid vaidlusi, millele aitas kaasa ka Saksamaa kaheks jagunemine. Kui Lääne-Saksamaal suhtuti Konrad Adenaueri ametiajal Heinesse pigem vaoshoitult kui romantilisse lüürikusse, siis DDR-is võeti ta nn pärandi-kontseptsiooni raames suhteliselt kiiresti omaks ning tegeldi tema loomingu populariseerimisega, kusjuures huvi keskmes oli eelkõige teos "Deutschland. Ein Wintermärchen" ja Heine kontakt Karl Marxiga. Esimene rahvusvaheline teaduslik Heine-kongress korraldati 1956. aastal Weimaris. Samal aastal ilmus esmakordselt viieköiteline Heine teoste väljaanne Aufbau-Verlagi sarjas "Bibliothek Deutscher Klassiker". 1967. aastal ilmus DDR-i germanisti Hans Kaufmanni sulest toona põhjalikem sõjajärgne monograafia Heine kohta.
1956. aastal asutati Düsseldorfis Heine 100. surma-aastapäeva puhul küll Heinrich Heine Selts (Heinrich-Heine-Gesellschaft), ent alles 1960. aastail tekkis ka Lääne-Saksamaal tuntav huvi Heine vastu. Seal sai Heine uurimise keskuseks poeedi sünnilinn Düsseldorf. Heine-arhiivist arenes sammhaaval Heinrich Heine Instituut (Heinrich-Heine-Institut) koos arhiivi, raamatukogu ja muuseumiga. Alates 1962. aastast ilmub reeglipäraselt Heine-Jahrbuch, mis on kujunenud rahvusvaheliseks Heine-uuringute foorumiks. Lisaks sellele annab Düsseldorfi linn alates 1972. aastast välja Heine-preemiat. Ometigi jätkus tülitsemine Heine ümber. Düsseldorfi ülikooli linnas sündinud kuulsaima luuletaja järgi nimetamise plaan põhjustas peaaegu 20 aastat kestnud diskussiooni. Alles 1989. aastast on ülikooli nimi ametlikult Heinrich-Heine-Universität.

Tänapäeva Heine-pilt

Lisaks nendele ametlikele auavaldustele pälvis Heinrich Heine poliitilise kirjanikuna üha enam tähelepanu uuema põlve kirjandusteadlaste ja poliitiliselt meelestatud lugejate hulgas, eriti 1968. aasta tudengiliikumise mõjul. Seda, et Lääne-Saksamaa oli Heine-retseptsiooni osas DDRile järele jõudnud, näitas selgesti kahe konkureeriva Heine-kongressi korraldamine juubeliaastal 1972. Saksa-saksa konkurentsi tulemusel ilmusid ka peaaegu ühel ajal kahe suure ajaloolis-kriitilise kogutud teoste sarja esimesed köited: Düsseldorfi Heine-väljaanne (Düsseldorfer Heine-Ausgabe, DHA) ja Weimari Heine-väljaanne (Heine-Säkularausgabe, HSA).
1980. aastail vähenes tuntavalt ideoloogilise taustaga diskussioon Heine osas ning toimus teatav "normaliseerumine". Kirjandusteadus pöördus seni tähelepanuta jäänud teemade, näiteks nn hilise Heine juurde. Heine teoseid võeti koolide ja ülikoolide õppe- ja lugemiskavadesse, mis viis ka didaktilise suunitlusega Heine-teemalise kirjanduse märkimisväärse juurdekasvuni. Heine-renessansi esialgne kõrgpunkt saabus koos arvukate üritustega tema 200. sünniaastapäeval 1997. aastal.
Maailmavaatelistest vaidlustest ja kirjandusteaduslikest paradigmavahetustest sõltumata on eriti Heine lüürika olnud pidevalt populaarne, sest tema romantilised, sageli rahvalaululikud luuletused – eelkõige kogust "Buch der Lieder" – on hõlpsasti viisistatavad. Teatris seevastu Heine tükke eriti ei mängita, küll aga muutis Tankred Dorst 1997. aastal luuletaja oma näidendi "Harrys Kopf" ("Harry pea") tegelaskujuks.
Heine teosed on mõjutanud tervet hulka 19. ja 20. sajandi kirjanikke, teiste hulgas suuri sõnameistreid, nagu Theodor Fontane ja Thomas Mann. Nii nagu Heine, balansseerisid ka Bertolt Brecht ja Kurt Tucholsky poeesia ja poliitika piiril. Heine traditsiooni jätkavad ka Heine-auhinna laureaadid Wolf Biermann ja Robert Gernhardt. Biermann näiteks pühendas oma eeskujule 1979. aastal luuletuse "Auf dem Friedhof am Montmartre" ("Montmartre'i surnuaial"). Selles seisab tüüpilises Heine kõnepruugis:
Unter weißem Marmor frieren
Im Exil seine Gebeine
Mit ihm liegt da Frau Mathilde
Und so friert er nicht alleine.
Ka Gernhardt parodeeris oma luulekogus "Klappaltar" (1997) Heine stiili ja tema Loreley-luuletust, viitamaks tõrjutud staatusele, mis oli saanud luuletaja loomingule osaks Saksamaa koolides kuni 20. sajandini alguseni. Pärast algusvärssi ("Ich weiß nicht, was soll das bedeuten" – "Ma ei tea, mida see peab tähendama", tegemist on Heine Loreley-luuletuse algusreaga) nimetab ta eelarvamusi, mis tema põlvkonnal olid Karl Krausi mõjul Heine suhtes olnud. Ta lõpetab nii:
Der Heine scheint's nicht zu bringen,
Hat sich da der Schüler gesagt.
Das hat mit seinem Singen
Der Studienrat Kraus gemacht.
Heine proosastiil on avaldanud mõju ajakirjandusele, eriti följetonile, kuni tänapäevani. Paljud tema kasutusele võetud mõisted on läinud käibele saksa argikeeles, näiteks prantsuse keelest laenatud "Fiasko" või metafoorne "Vorschusslorbeeren", mida ta kasutab krahv Plateni vastu kirjutatud luuletuses "Plateniden".
Heine-retseptsioonil Saksamaal ja Prantsusmaal on olnud madal- ja kõrgseise, aga ka Iisraelis suhtutakse temasse tänaseni mitmeti, ehkki teistel põhjustel. Tel Avivis tekkis nimelt debatt ilmalike ja ortodokssete juutide vahel, kui sooviti nimetada üht tänavat Heine järgi. Ühed nägid temas juutluse silmapaistvamaid kujusid, teised aga pidasid tema ristiusku pöördumist andestamatuks. Viimaks nimetati tema järgi tänav kõrvalises tööstusrajoonis, mitte aga ülikooli lähedal, nagu olid kavatsenud ettepaneku tegijad. Tel Avivi nädalaleht Ha'ir pilkas seda kui "Heine tänava pagendamist", milles peegelduvat sümboolselt luuletaja elu. Siiski on vahepeal Heine nime saanud tänavad ka Jeruusalemmas ja Haifas, ning ka Iisraelis tegutseb Heine Selts.
Oluliselt sirgjoonelisemalt kulges Heine loomingu vastuvõtt ülejäänud maailmas. Heine oli esimesi saksa autoreid, kelle teoseid sai lugeda kõikides suurtes keeltes. See seletab mõju, mida ta on avaldanud teistele rahvuskirjandustele. Eriti suure tunnustuse pälvis Heine lisaks Prantsusmaale Suurbritannias, Ida-Euroopas ja Aasias.

Heine ja muusika

Heinrich Heine ise ei mänginud ühtegi instrumenti ja oli ka muusikateoreetilistes küsimustes võhik. Aga kuna tema kunstilise veendumuse kohaselt ei olnud erinevate kunstivormide vahel rangeid piire, kommenteeris ta ajakirjanikuna – näiteks ajalehes Augsburge Allgemeine Zeitung – ikka ja jälle ka kaasaja muusikaesitusi ja -teoseid, nende hulgas rahvusvaheliselt tuntud autoreilt, nagu Giacomo Meyerbeer, Franz Liszt, Robert Schumann või Richard Wagner.
Huvi muusika vastu kajastub ka tema luules, näiteks pilkeluuletuses "Zur Teleologie" ("Teleoloogiast"):
Ohren gab uns Gott die beiden,
Um von Mozart, Gluck und Hayden
Meisterstücke anzuhören –
Gäb es nur Tonkunst-Kolik
Und Hämorrhoidal-Musik
Von dem großen Meyerbeer,
Schon ein Ohr hinlänglich wär!
Vaatamata sellele, et tal puudusid teoreetilised teadmised muusika vallast, hindasid paljud kaasaegsed heliloojad ja interpreedid Heine arvamust, arvatavasti kuna nad omistasid talle kui lüürikule teatud kompetentsi muusikalistes küsimustes. Ometi ei oleks korrektne nimetada Heinet muusikakriitikuks. Ta oli oma piiratud võimetest selles vallas teadlik ning kirjutas alati kui följetonist, kes lähenes muusikateose temaatikale subjektiivselt ja intuitiivselt.
Olulisemad kui Heine arvamused muusika kohta on tema teoste muusikalised töötlused heliloojate poolt. Esimest korda sündis see 1825. aastal tema luuletusega "Gekommen ist der Maie" ("Saabunud on maikuu"), millest helilooja Carl Friedrich Curschmann tegi laulu.
Oma raamatus "Heine in der Musik. Bibliographie der Heine-Vertonungen" loetleb Günter Metzner kõik viisistatud Heine teosed kronoloogilises järjekorras. Aasta 1840 juures on mainitud 14 muusikut, kes kirjutasid 71 teost Heine sõnadele. Neli aastat hiljem oli heliloojaid juba enam kui 50 ja teoseid 159. Selle kiire tõusu põhjuseks oli ilmselt luulekogu "Neue Gedichte" avaldamine Campe kirjastuses. Heine-viisistuste kõrghetk saabus peaaegu 30 aastat pärast luuletaja surma, 1884. aastal, ühtekokku 1093 teosega 538 muusikult ja heliloojalt. Mitte kunagi varem ega hiljem ei ole ühe luuletaja teoseid ühe aasta jooksul nii palju viisistatud. Kokku loetleb Metzneri bibliograafia 6833 Heine-viisistust, mille autorite hulgas on näiteks Franz Schubert, Robert ja Clara Schumann, Johannes Brahms, Felix Mendelssohn Bartholdy, Franz Liszt, Richard Wagner, Pjotr Tšaikovski, Aleksandr Borodin, Wendelin Weißheimer, Alma Mahler-Werfel ja Charles Ives. Muu hulgas kuuluvad Schumanni "Liederkreis" (op. 24) ja "Dichterliebe" (op. 48), nagu ka Schuberti "Schwanengesang" (D 957), kogu maailma kontserdisaalide tavapärase repertuaari hulka. Populaarseim Heine-viisistus Saksamaal on ilmselt Friedrich Silcheri laul "Die Lorelei".
Nagu Schumann, viisistas ka Richard Wagner, kes oli Heinega Pariisis sõbralikes suhetes, Napoleoni ülistava luuletuse "Die Grenadiere", ent prantsuse tõlkes. Jutustus Heine kogumikust "Aus den Memoiren des Herren von Schnabelewopski" oli inspiratsiooniks Wagneri ooperile "Der Fliegende Holländer" ("Lendav hollandlane").
Heine oli muusikaloomingus tähtis kuni Esimese maailmasõjani. Pärast seda hääbus "Heine-buum" suures osas pead tõstva antisemitismi mõjul, kuni katkes natsionaalsotsialismi valitsusajal Saksamaal täiesti. Tänapäeval pöörduvad muusikud ja heliloojad taas Heine kirjutiste poole, teiste hulgas ka ooperiheliloojad, nagu näiteks Günter Bialas, kelle ooper "Aus der Matratzengruft" esietendus 1992. aastal.
1972. aastal avaldas šlaagri- ja šansoonilaulja Katja Ebstein LP Heinrich Heine lauludega, olles sunnitud taluma konservatiivide karmi kriitikat.