Rzeczpospolita ajalugu (1569–1648)

Majanduslikud ja sotsiaalsed arengud

Põllumajanduslik kaubandusbuum Ida-Euroopas näitas esimesi märke saabuvast kriisist 1580. aastatel, kui toiduhinnad enam ei kasvanud. Sellele järgnes järkjärguline langus põllumajanduslike toodete hindades, hinnasurutis, mis esialgu oli vaid Lääne-Euroopas. Selle protsessi negatiivsed tagajärjed Ida folwark majandustele jõudsid oma haripunkti 17. sajandi teises pooles. Majanduse edasine halvenemine tulenes Euroopa-ülesest valuuta devalvatsioonist 1620. aasta paiku, mida põhjustas hõbeda sissevool Läänepoolkeralt. Siiski veeti sel ajal tohutult Poola teravilja välja Danzigi (Gdański) kaudu. Liitriigi aadel astus erinevaid samme kriisiga võitlemiseks ja kõrge tootmistaseme säilitamiseks, koormates eelkõige pärisorje täiendavate suurte kohustustega. Aadlikud ostsid ka sunniviisiliselt või võtsid üle seni veel jõukamate talupojakategooriate valdusi, nähtus avaldus eriti 17. sajandi keskpaigast.
Linnaettevõtjate kapital ja energia mõjutasid kaevandamise ja metallurgia arengut liitriigi algusperioodil. 17. sajandi vahetusel oli mitusada tööriistatöökoda. Suured rauatööstuse ahjud ehitati selle sajandi esimesel poolel. Hõbeda, vase ja tina kaevandamine ja metallurgia arenesid samuti. Soolatootmise laiendamine toimus Wieliczkas, Bochnias ja mujal. Pärast umbes 1700. aastat võeti mõned tööstusettevõtted üha enam üle maaomanike poolt, kes kasutasid pärisorjade tööd, mis viis nende hooletussejätmise ja languseni 17. sajandi teisel poolel.
Danzig jäi praktiliselt sõltumatuks ja järeleandmatuks oma staatuse ja väliskaubanduse monopoli kaitsel. Karnkowski statuudid aastast 1570 andsid Poola kuningatele kontrolli merekaubanduse üle, kuid isegi Stefan Batory, kes kasutas linna vastu relvastatud sekkumist, ei suutnud neid jõustada. Teised Poola linnad olid 17. sajandi esimese poole jooksul stabiilsed ja jõukad. Sõjakoledused selle sajandi keskpaigas laastasid linnaklasse.
Jäik sotsiaalse eraldatuse õigussüsteem, mis mõeldud mistahes klassidevahelise liikumise vältimiseks, küpses 17. sajandi esimesel poolel. Kuid aadli eesmärk olla iseseisev ja uustulnukatele läbitungimatu ei realiseerunud kunagi täielikult, kui praktikas isegi talupojad saavutasid mõnikord aadliseisuse. Hiljem oli mitmetel Poola šlahta klannidel selline "ebaseaduslik" algupära. Šlahta leidis õigustust oma isehakanud domineerivale rollile omapärases hoiakute seades, tuntud kui sarmatism, mille ta omaks võttis.
Lublini unioon kiirendas Leedu ja Vene eliidi ja üldise aadli massilise poloniseerimise protsessi Leedus ja idapiirialadel, protsessi, mis pidurdas kohalike elanike rahvuslikku arengut. Aastal 1563 lubas Zygmunt August hilinenult õigeusklikule Leedu aadlile ligipääsu kõrgematele ametitele vürstiriigis, kuid sellel ajal oli teol vähe praktilisi tagajärgi, kuna oli vähe õigeusklikke aadlikke alles jäänud ja pealetungiv katoliiklik vastureformatsioon võis varsti kasu nullida. Paljud magnaadiperekonnad idas olid Vene päritolu; nende kaasamine laiendatud krooni tegi magnaatide klassi poliitiliselt ja majanduslikult palju tugevamaks. Tavalisel šlahtal, kelle üle üha rohkem domineerisid suurmaaomanikud, puudus tahe Ukraina kasakatega magnaatide võimu tasakaalustamiseks liituda ja kasakate tunnustamise valdkonnas kasutati integratsiooni ja õiguste hilinenud ja ebaefektiivseid poolmeetmeid. Talurahvas allutati raskematele koormistele ja suuremale rõhumisele. Nendel põhjustel põhjustas viis, kuidas Rzeczpospolita ekspansioon aset leidis ja arenes, nii sotsiaalsete kui ka rahvuslike pingete süvenemist, kehtestas süsteemis fundamentaalse ebastabiilsuse ja põhjustas lõppkokkuvõttes tulevasi "aadlike vabariigi" kriise.

Ülemvõimu otsimine Ida-Euroopas

16. ja 17. sajandi vahetus tõi muudatusi, mis esialgu nõrgendasid liitriigi võimsaid naabreid (Moskva tsaaririik, Austria Habsburgide monarhia ja Osmanite riik). Poola-Leedu riigi võimalus parandada oma positsiooni sõltus suutlikkusest ületada sisehädasid, nagu isolatsionistlikud ja patsifistlikud tendentsid, mis olid valdavad šlahta valitseva klassi hulgas, või rivaliteet aadlijuhtide ja valitud kuningate vahel, sageli kavatsusega oma võimu piirangutest mööda minna, nagu Articuli Henriciani.
Uue sajandi esimese kolme kümnendi peaaegu katkematud sõjad tõid kaasa liitriigi armee moderniseerimise, kui mitte (riigikassa piiratuse tõttu) suurenemise. Saadaval olev sõjavägi oli vahemikus mõnest tuhandest Kircholmi lahingus kuni üle viiekümne tuhandeni, pluss mobiliseeritud pospolite ruszenie 1621. aasta Hotõni (Chocimi) kampaanias. 17. sajandi esimese poole märkimisväärne suurtükiväearendus tõi 1650. aastal Amsterdamis välja raketiteaduse pioneeri Kazimierz Siemienowiczi raamatu Artis Magnae Artilleriae pars prima. Vaatamata liitriigi raske- (husaari-) ja kerge- (kasaka-) ratsaväe kõrgele kvaliteedile andsid jalaväe (talupoegade, palgasõdurite ja kasakate üksused) ja võõrvägede kontingendi kasvavad proportsioonid armee, kus vastavad komponendid olid raskelt esindatud. Kahe esimese Vasa valitsemise ajal arenes sõjalaevastik ja võitles edukalt merelahingutes (1609. aastal Rootsi vastu). Nagu harilikult, vähendasid rahalised raskused sõjaväe tõhusust ja riigikassa võimet sõduritele maksta.