Uus-Prantsusmaa

Varased avastusretked (1523 – 1650. aastad)

1523. aasta paiku veenis firenze meresõitja Giovanni da Verrazzano kuningas François I-se korraldama ekspeditsiooni leidmaks läänepoolset mereteed Cathaysse (Hiinasse). Hiljem samal aastal heiskas Verrazzano Dieppe'is purjed ja ületas viiekümne mehega Atlandi väikesel karakil nimega La Dauphine. Pärast Põhja-Ameerika ranniku uurimist järgmise aasta alguses tänapäeva Põhja- ja Lõuna-Carolina (Carolinad) asupaigas, suundus ta piki rannikut põhja, jäädes lõpuks ankrusse New Yorgi lahe merekitsuses (The Narrows).
Ta oli esimene eurooplane, kes külastas paika, kus tänapäeval asub New York, ning ta nimetas selle kuninga – kes oli endine Angoulême'i krahv – auks kui Nouvelle-Angoulême. Verrazzano reis veenis kuningat püüda rajada koloonia äsjaavastatud maal. Verrazzano pani Uus-Hispaania (Mehhiko) ja Inglise Newfoundlandi vahel asuva maa nimedeks Francesca ja Nova Gallia.
Aastal 1534 püstitas Jacques Cartier Gaspé poolsaarele risti ja hõivas maa kuningas François I nimel. See oli esimene Uus-Prantsusmaa provints. Siiski nurjusid esimesed prantslaste katsed piirkonda asustada.
Prantsuse kalalaevad jätkasid seilamist Atlandi rannikul ja Saint Lawrence'i jõel, sõlmides liite pärismaalastega, mis muutusid tähtsaks, kui Prantsusmaa alustas maa hõivamist. Prantsuse kaupmehed said varsti aru, et Saint Lawrence'i piirkonnas oli rikkalikult väärtuslikke karusloomi, eriti kobrast, mis olid Euroopas haruldaseks muutunud. Lõpuks otsustas Prantsuse kroon territooriumi koloniseerida, et oma mõju Ameerikas kaitsta ja laiendada.
Teine varajane Prantsuse katse rajada asula Põhja-Ameerikas oli Fort Caroline, mis rajati aastal 1564 kohas, kus praegu on Jacksonville (Florida). Hugenottide varjupaigana kavandatuna asutati Fort Caroline René Goulaine de Laudonnière'i ja Jean Ribault' juhtimisel. See rüüstati hispaanlaste poolt eesotsas Pedro Menéndez de Avilésiga, kes seejärel rajasid 20. septembril 1565 San Agustíni asula.
Acadia ja Kanada olid tol ajal asustatud Põhja-Ameerika põlisrahvaste hulka kuuluvate algonkinitega (rändrahvas) ja irokeesidega (paikne rahvas). Need maad olid täis kasutamata ja väärtuslikke loodusrikkusi, mis meelitasid kogu Euroopat. 1580. aastateks olid loodud Prantsuse kaubakompaniid ja prahitud laevad karusnahkade veoks. Paljust, mis sel ajal kohalike ja eurooplaste vahel juhtus, pole teada ajalooliste ürikute puudumise tõttu.
Varajased katsed luua püsiasustust ebaõnnestusid. Aastal 1598 loodi kaubapunkt île de Sable'il, Acadia rannikul, kuid seda ei saatnud edu. Aastal 1600 loodi kaubapunkt Tadoussacis, kuid vaid viis asunikku elasid talve üle. Aastal 1604 loodi asula Saint Croix saarel François lahes (Fundy laht), mis aastal 1605 viidi üle Port-Royali. See hüljati aastal 1607, taasasustati aastal 1610 ja hävitati aastal 1613, misjärel suundusid asunikud lähiümbrusse, luues asundusi, mis kõik kokku said tuntuks kui Acadia ja selle asunikud kui akaadialased.

Québeci linna asutamine (1608)

Aastal 1608 asutasid Pierre Dugua de Mons ja Samuel de Champlain Henri IV rahalisel toel 28 mehega Québeci linna, teise püsiva Prantsuse asunduse Kanada koloonias. Koloniseerimine oli aeglane ja raske. Paljud asunikud surid karmi ilma ja haiguste tõttu varakult. Aastal 1630 oli siin vaid 103 kolonisti, kuid aastaks 1640 jõudis rahvaarv 355-ni.
Champlain asus niipea kui võimalik liitu piirkonna algonkini ja innu rahvastega, kes olid sõjas irokeesidega. Aastal 1609 rändas Champlain koos kahe teise prantslasega algonkini, innu ja hurooni liitlaste saatel Saint Lawrence'i orust lõunasse Champlaini järveni, kus ta osales otsustavalt lahingus irokeeside vastu, tappes kaks irokeeside pealikku esimese lasuga oma haakpüssist. See sõjaline tegutsemine irokeeside vastu kindlustas Champlaini positsiooni suhtes Uus-Prantsusmaa hurooni ja algonkini liitlastega, mis oli karusnahakaubanduse toimimiseks elutähtis.
Suurema osa sajandi vältel toimusid irokeeside ja prantslaste kokkupõrked reas rünnakutes ja karistusretkedes. Champlain 
pani ka noori prantsuse mehi elama pärismaalaste sekka, et õppida nende keelt ja tavasid ja aidata prantslastel kohaneda eluga Põhja-Ameerikas. Need mehed, tuntud kui coureurs des bois (prantsuse metsades jooksjad) (nagu Étienne Brûlé), laiendasid Prantsuse mõju lõunasse ja läände Suure järvistuni ning hurooni hõimudeni, kes seal elasid.
Esimese mõnekümne aasta jooksul oli koloonia prantsuse populatsiooni suuruseks vaid paarsada inimest, samas kui Inglise kolooniad lõunas olid märksa suuremad ja rikkamad. Louis XIII nõunik Kardinal Richelieu soovis teha Uus-Prantsusmaa sama tähtsaks kui Inglise kolooniad. Aastal 1627 asutas Richelieu Uus-Prantsusmaale investeerimiseks Uus-Prantsusmaa kompanii, lubades maatükke sadadele uutele asunikele ja lubades muuta Kanada tähtsaks kaubandus- ja põllumajanduskolooniaks.
Champlain nimetati Uus-Prantsusmaa kuberneriks. Seejärel keelas Richelieu mittekatoliiklastel seal elamise. Protestantidelt nõuti oma usust taganemist Uus-Prantsusmaale elama asumise eeltingimusena; paljud otsustasid seejärel kolida elama Inglise kolooniatesse.
Katoliku kirik ja misjonärid, nagu frantsiskaanid ja jesuiidid, seadsid ennast asumaal kindlalt sisse. Richelieu kehtestas ka senjöörisüsteemi, pool-feodaalse talupidamise süsteemi, mis jäi Saint Lawrence'i orule iseloomulikuks kuni 19. sajandini. Kuigi Richelieu jõupingutustest polnud eriti kasu Prantsuse kohaloleku suurendamiseks Uus-Prantsusmaal, sillutasid need teed hilisemate jõupingutuste edule.
Samal ajal hakkasid Inglise kolooniad lõunas tegema rüüsteretki Saint Lawrence'i orgu ning aastal 1629 vallutasid nad Québeci enda ja hoidsid seda kuni aastani 1632. Champlain tuli sel aastal Kanadasse tagasi ja soovis, et Sieur de Laviolette rajaks uue kaubavahetuspunkti Trois-Rivières'is, mis sai teoks aastal 1634. Champlain suri aastal 1635.

Kuninglik ülevõtmine ja asustamiskatsed

1650. aastatel oli Montréalis endiselt vaid mõnikümmend asunikku ja tugevalt alarahvastatud Uus-Prantsusmaa langes peaaegu täielikult vaenulike irokeesisõdalaste kätte. Aastal 1660 viis asunik Adam Dollard des Ormeaux kanada ja huroonide rahvaväe neist palju suurema irokeeside väe vastu; keegi kanadalastest ei jäänud ellu, kuid neil õnnestus irokeeside sissetung tagasi lüüa. Aastal 1663 muutus Uus-Prantsusmaa lõpuks turvalisemaks, kui Louis XIV tegi sellest kuningliku provintsi.
Aastal 1665 saatis ta Québeci Prantsuse garnisoni, Carignan-Salières'i rügemendi. Koloonia valitsus kujundati ümber Prantsusmaa valitsuse eeskujul, kus kindralkuberner ja intendant allusid mereministrile Prantsusmaal. Aastal 1665 saatis mereminister Jean-Baptiste Colbert Uus-Prantsusmaale Jean Taloni esimese intendandina. Need reformid piirasid Québeci piiskopi võimu, kelle käes oli olnud suurim võim pärast Champlaini surma.
1965/66. aasta talvel viis Prantsusmaa intendant Jean Talon läbi 1666. aasta rahvaloenduse Uus-Prantsusmaal. See näitas Uus-Prantsusmaa rahvaarvuks 3215, palju rohkem kui vaid mõni kümnend varem, kuid ka suurt erinevust meeste (2034) ja naiste (1181) arvus. Seda seetõttu, et enamus Uus-Prantsusmaale tulnud maadeuurijaid, sõdureid, karusnahakaupmehi ja asunikke olid mehed.
Talon püüdis reformida senjöörisüsteemi, sundides senjööre tegelikult oma maal resideerima ja piirates benefiitsi (maavalduse) suurust, püüdes teha uutele asunikele rohkem maad kättesaadavaks. Need kavad ei kandnud lõpuks vilja. Saabus väga vähe asunikke ja karusnahakaubandus jäi kõige tähtsamaks tegevusalaks vaatamata Taloni loodud erinevatele tööstustele.

Naised ja perekonnad

Et kolooniat tugevdada ja teha sellest Prantsuse koloniaalimpeeriumi keskus, otsustas Louis XIV Uus-Prantsusmaale lähetada rohkem kui 700 üksikut naist vanuses 15–30 (tuntud kui kuninga tütred (les filles du roi)). Samal ajal soositi abielusid põliselanikega ja Uus-Prantsusmaale saadeti ka lepinguteenijaid ehk võlaorje (engagés). "Kuninga tütred" leidsid endale suures osas meessoolise asunikkonna hulgast kiiresti abikaasad, samuti ka uue elu. Nad tulid enamasti vaestest perekondadest Pariisi piirkonnast, Normandiast ja Prantsusmaa kesklääne piirkondadest. Nende seas oli käputäis endisi prostituute, kuid on teada vaid üks, kes praktiseeris seda elukutset Kanadas. Heas toitumuses ja kõrge sündimusega talunaistena mängisid nad suurt rolli pereelu sisseseadmisel koloonias ja tegid võimalikuks kiire demograafilise kasvu. Neil oli umbes 30% rohkem lapsi kui võrreldavatel naistel Prantsusmaal. Yves Landry järgi oli "kanadalastel tolle aja kohta suurepärane dieet. Seda tänu liha, kala ja puhta vee loomuldasele küllusele; headele toidusäilitustingimustele talvel; ja piisavalt suure viljavaru olemasolule enamikul aastatest."
Majapidamistööde kõrvalt osalesid mõned naised karusnahakaubanduses, mis oli Uus-Prantsusmaal suur rahaallikas. Nad töötasid kodus abikaasade või isade kõrval kui kaupmehed, äriteenijad ja varustajad. Mõned olid lesed, kes võtsid üle abikaasa rollid. Oli ka käputäis aktiivseid omal käel ettevõtjaid.

Coureurs des bois

Coureurs des bois’d panid aluse kaubavahetusele Montréalist, viies prantsuse kaupu kaugematele territooriumidele, sellal kui indiaanlased tõid sealtpoolt oma karusnahku. Coureurs’d reisisid ringi koos vahepeal asuvate kauplevate hõimudega ja leidsid, et need ei soovinud lubada prantslastele juurdepääsu kaugematele karusnahku jahtivatele hõimudele. Siiski tungisid coureurs’d üha kaugemale, kasutades Ottawa jõge oma teekonna esimese sammuna ja Montréali lähtepunktina. Ottawa jõgi oli tähtis, kuna see võimaldas eurooplastele praktilist teekonda, viies kauplejad põhja poole, välja territooriumilt, kus domineerisid irokeesid. Just sel põhjusel olid Montréal ja Ottawa jõgi indiaanisõdade ja -rivaliteedi keskseks asupaigaks.
Montréalil oli liiga palju coureurs’e väljas metsades ja see tekitas raskusi. Sissetoodavad karusnahad põhjustasid Euroopa turgudel ülepakkumise. Tekkis küsimusi coureurs’de elukutse suhtes, kuna coureurs’d hiilisid väga lihtsalt kontrollist, monopolidest ja maksudest kõrvale; lisaks sellele arvati coureurs’de elukutse kohta, et see rikub kõlbeliselt nii prantslasi kui ka indiaanlasi. See rikkus prantslasi, kuna harjutas neid täielikult elama koos indiaanlastega (väljaspool euroopaliku tsivilisatsiooni norme), ja see rikkus indiaanlasi, kasutades kauplemisel ära nende alkoholilembust.
See küsimus põhjustas koloonias suure lõhe ja aastal 1678 kinnitas peaassamblee, et kaubelda tuleb avalikult, et paremini tagada indiaanlaste turvalisust. Keelati ka indiaanlastega sisemaale kauplema minnes alkoholi kaasa võtta. Siiski ei töötanud need coureurs’de piirangud erinevatel põhjustel kunagi. Karusnahakaubandus jäi sõltuvaks alkoholist ja läks järjest enam coureurs’de kätesse, kes rändasid karusnahkade otsinguil põhja poole.

Põlisrahvad

Prantslased olid huvitatud maa ärakasutamisest karusnahakaubanduseks, hiljem ka puidukaubanduseks. Vaatamata tööriistade ja relvade olemasolule sõltus prantslaste ellujäämine Põhja-Ameerika selle kandi karmis kliimas põlisrahvastest. Paljud asunikud ei teadnud, kuidas talvi üle elada; põlisrahvaste roll neile ellujäämiseks vajalike oskuste õpetamises oli suur. Põlisrahvad õpetasid neile, kuidas jahtida toitu ja kasutada karusnahku rõivastusena, mis kaitseks neid talvekuudel.
Kui karusnahakaubandus muutus Uues Maailmas valdavaks majanduseks, abiellusid prantsuse rändurid sageli pärismaalastest naistega või lõid nendega suhteid. See võimaldas prantslastel arendada suhteid oma naiste pärismaalastest hõimudega, mis omakorda pakkus kaitset ja ligipääsu hõimude jahi- ja karusloomapüügimaadele.
Karusnahakaubandus tuli kasuks ka põlisrahvastele. Nad vahetasid karusnahku metalltööriistade ja teiste Euroopa päritolu esemete vastu, mis tegid nende elu kergemaks. Noad, potid ja katlad võimaldasid naistel hõlpsamalt toitu valmistada. Võrgud, tulirelvad ja väikekirved tegid jahipidamise ja kalapüügi lihtsamaks ja kiiremaks. Karusnahakaubandusel oli põlisrahvastele nii positiivseid kui ka negatiivseid mõjusid. Nende igapäevaelu muutus kergemaks, kuid mõnest traditsioonilisest viisist asjade tegemiseks loobuti või seda kohandati. Põlisrahvad võtsid omaks paljud neist tööriistadest ja abivahenditest, samas said nad osa ka vähem elutähtsatest tarbekaupadest, nagu alkohol ja suhkur.

Irokeeside rünnakud Montréali vastu

Ville-Marie oli tähelepanuväärne koht, kuna see oli keskne kaitsepunkt irokeeside rünnakute vastu; paik, kust asuti teele kõikidele rännakutele suunaga läände ja põhja; ja kohtumispaik, kuhu kauplevad indiaanlased tõid oma iga-aastased karusnahad. Ville-Marie, mida hiljem tunti Montréali nime all, oli irokeeside vastase rinde eesliin, mis muutis sealse kaubanduse kergelt ja sagedaselt katkevaks. Irokeesid olid liidus hollandlaste ja inglastega, mis võimaldas neil katkestada prantslaste karusnahakaubandust ja saata karusnahku Hudsoni jõge pidi alla hollandi ja inglise kaupmeestele.
See viis irokeesid sõtta ka huroonide, algonkinide ja teiste hõimudega, kes olid prantslastega liidus. Kui irokeesid oleksid suutnud hävitada Uus-Prantsusmaa ja selle indiaanlastest liitlased, oleksid nad saanud kaubelda vabalt ja kasumlikult hollandlaste ja inglastega Hudsoni jõel. Irokeesid ründasid asundust selle asutamisaastal 1642 ja peaaegu igal järgneval aastal. Montréali hoidis alal sõjaline teokraatia. Aastatel 1653 ja 1654 saabus Montréali abivägesid, mis võimaldas irokeesid peatada. Sel aastal tegid irokeesid prantslastega rahu.
Uus-Prantsusmaa kolonist ja sõdur Adam Dollard des Ormeaux oli irokeeside rünnakutes Montréali vastu märkimisväärne isik. Irokeesid jätkasid varsti rünnakuid Montréali vastu ja olemasolev väiksearvuline Montréali asunikkond langes peaaegu täielikult vaenulike irokeesivägede rünnakute all. 1660. aasta kevadel viis Adam Dollard des Ormeaux Montréalist väikese rahvaväe, mis koosnes 16 mehest, palju suurema irokeeside väe vastu Long Saulti lahingus Ottawa jõel. Kõik noored kanadalased kaotasid elu, kuid neil õnnestus irokeeside sissetung tagasi lüüa ja päästa Montréal hävingust. Ormeaux ja irokeeside kokkupõrge on märkimisväärne, kuna see heidutas irokeesid edasiste rünnakute sooritamisest Montréali vastu.