Giacomo Meyerbeer

Giacomo Meyerbeer (tegelikult Jakob Liebmann Meyer Beer; 5. september 1791 Tasdorf, Brandenburgi mark – 2. mai 1864 Pariis) oli juudi päritolu saksa-prantsuse pianist, helilooja ja dirigent.

Õpingud

Jakob Liebmann Meyer Beer oli pärit 18. sajandi lõpu Berliini ühest rikkamast pankuriperekonnast. Ta sai hea humanistliku hariduse. Noorukina andsid talle muusikaalaseid teadmisi õukonna pianist Franz Lauska ning muusikateoreetikud abbé Georg Joseph Vogler ja Carl Zelter. 11-aastaselt oli ta juba tunnustatud pianist.
1810. aastal muutis Jakob oma nime Meyerbeeriks. Samal aastal kutsus Vogler ta Darmstadti, kus ta tutvus Carl Maria von Weberiga, kes samuti käis Vogleri juures kontrapunktitundides. Esialgu teenis Jakob ülalpidamist klaverivirtuoosina. 1811. aastal komponeeris ta oma esimese suurema helitöö, oratooriumi Gott und die Natur (Jumal ja loodus), mida esitati Berliinis suure eduga. See innustas tegelema lavamuusikaga. Jätkates õpinguid, komponeeris ta esimese ooperi Jephtas Gelübde (Jephtase vanne) ja lustimängu Wirth und Gast (Wirth ja külaline), mis mõlemad kukkusid läbi. Tänu Vogleri toetusele sai suurhertsogi õukonnakomponisti koha ning süvenes Salieri soovitusel itaalia ja prantsuse ooperikultuuri tundmaõppimisse.

Itaalias kätt harjutamas

Meyerbeer läks 1815. aastal õppima Itaaliasse, kus sattus otsekohe Rossini mõju alla ning vahetas oma eesnime Jakob itaaliapärase Giacomo vastu. Seal komponeeris ta kuus ooperit, mis kõik kopeerisid Rossinit, kuid tagasid teatud edu. Eriti hästi võeti Veneetsias vastu Emma di Resburgo, millega anti 74 etendust. Triumfaalse eduga läks Veneetsia karnevalihooajal Il crociato in Egitto (Ristisõdija Egiptuses). Ka Pariisi publikule see ooper meeldis, kuid mitte sakslastele. Üheks karmiks arvustajaks oli kunagine kaasüliõpilane von Weber. Paremini läks Itaalia toodangust Il crociato in Egitto Pariisi Théâtre Italienis.

Läbimurre Pariisis

Pariisis sõbrunes Giacomo Meyerbeer Opéra-Comique’i direktori Guilbert de Pixérécourtiga. Tolle innustusel jäi ta elama Pariisi. Seal õppis ta kõigepealt prantslaste tollase mainekaima libretisti Eugène Scribe’i juhendamisel tundma prantslaste maitset ning täiendas teadmisi prantsuse kunstist, ajaloost ja kirjandusest. Pärast 1830. aasta juulirevolutsiooni komponeeris ta saadud teadmiste baasil spetsiaalselt prantsuse publikule mõeldud ooperi Robert le diable (Saatan Robert). Tulemus oli sedavõrd hea, et pani aluse Meyerbeeri edukale karjäärile Pariisis. Ta töötas end kiiresti Prantsusmaa juhtivaks ooperikomponistiks ning oli järgmise 30 aasta jooksul šovinistliku Prantsusmaa ooperielu valitseja.

Grand opera looja

Giacomo Meyerbeer arendas välja tüüpilise prantsuse suurooperi (grand opera) ülesehituse, mis oli Itaalia publikule vastuvõetamatu, kuid kõik Itaalia tippheliloojad (Rossini, Donizetti, Bellini, Verdi), kes soovisid Pariisis läbi lüüa, pidid sellega arvestama. Meyerbeer oli osav saksa komponeerimistehnikas loodud itaalia meloodilisi oopereid sättima  prantslastele meelepärase suursugusesse, lausa pompoossesse rüüsse. Prantslased tahtsid näha suursugust lavakujundust ja ootasid etenduselt vaatemängulisust. Laval marsiti, esitati balletinumbreid, domineerisid massistseenid ning kui vaja, olid laval ka hobused või elus kits (Dinorah). Ilmtingimata pidi olema neli, parem veel kui viis vaatust ning kuskil ooperi keskel oli kohustuslik 20-30 minutiline balletistseen, mis polnud vahetult ooperiga seotud, kuid oli selle sisse sulatatud. Wagner nimetas kõike seda „efektideks ilma põhjuseta”. 1836. aastal kujunes üliedukaks ülimalt suursugune, kõigi grand opera elementidega (ka hobused laval) ja prantslaste jaoks retooriline Les huguenots’i (Hugenotid) lavastus. Seda ooperit peetaksegi helilooja parimaks, mida ka nüüdisajal aeg-ajalt mängitakse. 
Rahvusooper Estonia on "Hugenotte" esitanud 1924. aastal, see on jäänud ainsaks Meyerbeeri ooperi lavastuseks Eestis.

Külalisena Saksamaal

Keset väga edukat Prantsusmaa karjääri leidis Meyerbeer aega tegutseda ka mujal. Aastail 1842–1848 oli ta Preisi õukonnas Berliinis Generalmusikdirektor, kuid pidi sellelt kohalt lahkuma vastuolude tõttu teatrijuhtidega. Berliinis kirjutas ta patriootilise laulumängu (Singspiel) Ein Feldlager in Schleisien (Sileesia välilaager), mis esitati tules hävinud Hofoperi taasavamise ürituste raames. Keiser Friedrich Wilhelmi soovil komponeeris saatemuusika oma venna Michael Beeri näidendile Struensee. Dirigendina vahendas ta saksa publikule oma sõbra von Weberi ooperi Euryanthe originaalversiooni ning Richard Wagneri esimesed kaks arvestatavat ooperit Rienzi ja Der fliegende Holländer (Lendav hollandlane). Toetas majanduslikult Wagnerit, kes oli sunnitud elama vaesuses välismaal.

Edukas elu lõpuni

Pöördunud tagasi Pariisi, nägi Meyerbeer kõvasti vaeva, et saada 1849. aastal lavale oma järjekordne suurooper Le prophète (Prohvet). Esialgu ei võetud teost päris omaks, kuid mõne aja pärast vallandas just see teos tema karjääri eriti tasuva perioodi. Väga edukateks olid ka tõsine ooper L’étoile du nord (Põhjatäht), koomilise alatooniga Le pardon de Ploërmel (Ploërmeli andestus)  ja postuumselt esietendunud L’africaine (Aafriklanna).
Giacomo Meyerbeer oli väga õrna hingega ja kergesti solvuv. Ta elas alati väga valuliselt üle kriitikat, kolleegide (eriti Offenbachi) aasimisi ja Fromental Halévy iga uut ooperit. Kui ooperikomponistina tegutsemise algperioodil oli mõjutajaks Rossini, siis hiljem matkis ta meelsasti Auberi ja Donizettit ning ka Verdit ja Wagnerit. See tekitas paksu verd ja heliloojate ringkondades tema võõristamist ning plagiaadis süüdistamist.
Reeglina olid Meyerbeeri suurooperid tagasihoidliku faabula ja pealiskaudse orkestratsiooniga. Ka tegelaskujude iseloomustamine ja karakteri avamine jättis soovida. Ooperid olid üles ehitatud seeriale hoolikalt kavandatud ja komponeeritud numbritele ning arvestasid täpselt lauljate võimeid. Kui üks või teine laulja ära langes, siis tavaliselt töö takerdus ja venis.
Vähesed heliloojaid nautisid oma eluajal samasugust ülespuhutud tähelepanu ja austust kui Meyerbeer. Tema teoseid esitati 50 aastat järjest  Prantsusmaal rohkem kui teiste heliloojate töid kokku. Tänapäeval lavastatakse neid aga harva, sest on liiga pikad, majanduslikult vähetasuvad, igava faabulaga ning nõuavad arvukate kõrgetasemeliste solistide kaasamist. Seejuures on kõrgetasemelisel solistil esitada vaid üks aaria.