Kaliningrad

Geograafia

Kaliningrad paikneb Pregolja (saksa Pregel) jõe suudme lähedal jõe mõlemal kaldal ja saartel.
21. septembril 2004 toimus Kaliningradi oblastis mitu maavärinat, mille epitsenter paiknes linnast 40 kilomeetrit kagu pool umbes 6 km kaugusel Primorskist. Esimene, Richteri skaala järgi umbes 5-magnituudiline tõuge oli eesti aja järgi kell 14.05 ning teine, 5,4-magnituudine tõuge oli kell 16.32 ja seda oli tunda ka Eestis.

Kliima

Kaliningradis on üleminekukliima (mereliselt mandrilisele). Kõige külmema kuu, jaanuari keskmine õhutemperatuur on −1,5 °C ning kõige soojema kuu, juuli keskmine õhutemperatuur on 18,1 °C. Madalaimaks temperatuuriks fikseeriti −33,3 °C (veebruar 1956) ja kõrgeimaks temperatuuriks 36,5 °C (august 1992). Aasta keskmine õhutemperatuur on 7,9 °C, sademetehulk on 818 mm, õhuniiskus on 79% ja tuul 2,2 m/s.

Sadamad

Kaliningradis on mitu kaubasadamat, neist suurima kaubakäibega Kaliningradi Merekaubasadam, mille koosseisus on ka ajalooline elevaator. Sadama(te) edasist arengut takistab sissesõidukanal, mis seab piirangud laevade suurusele ja liiklussagedusele. Kanalis on võimalik korraga vaid ühes suunas liikuda piirkiirusega kuni 9 sõlme, mistõttu on eeskätt liinilaevad üle viidud Baltiiski sadamasse.
Linna merega ühendavas 1901. aastal avatud 43 km pikkuses kanalis on laevatee 50–80 m lai ning 9–10,5 m sügav.

Sport

Linna edukaim jalgpalliklubi on Kaliningradi Baltika.

Linna kujunemine ja areng

"Kuningamäe" ehk saksakeelse nimega Königsbergi (ladina keeles Regiomontum, hiljem Regiomonti) asutas 1255. aastal linnusena Böömimaa kuningas Otakar II Balti-Preisi hõimude käest vallutatud alale kaitseks paganlike preislaste eest.
1260. aastal piirasid preisi hõimud lossi kuid seda hõivata ei õnnestunud. Edutuid katseid tehti ka aastatel 1263 ja 1273. Järgnevail aastail hakkasid vallutatud maadele saabuma saksa kolonistid kes järjepidevalt segunesid kohaliku preisi elanikkonnaga, mille tulemusel viimased minetasid oma keele ja kultuuri ning assimileerusid täielikult. 16. sajandil moodustasid preislased ja leedulased vaid ligi viiendiku Königsbergi elanikkonnast.
Kindluse lähedale tekkis 3 linna: Altstadt, Löbenicht ja Kneiphof. 1525. aastast oli Altstadt Preisi hertsogite residents.
Pärast Kolmekümneaastast sõda 1454–1466 kuulutas Saksa ordu ennast vasalliks ja tõi oma pealinna Marienburgist Königsbergi. Aastal 1525 muutis Saksa ordu suurmeister Albrecht von Hohenzollern teokraatliku riigi ilmalikuks Preisi hertsogiriigiks (1525–1618), mille hertsogiks ta ise jäi. Königsberg sai selle riigi pealinnaks.
Aastal 1523 asutas Hans Weinreich koostöös hertsog Albrechtiga esimese trükikoja Königsbergis, kus 1524. aastal trükiti esimene raamat. Majandusliku baasi sellele lõid hertsogkonna, kiriku, linnavalitsuse ja ülikooli tellimused. Königsbergi ülikool asutati 1544. aastal ning oli tollal teine evangeelne ülikool Euroopas, kus õpetati ka astronoomiat. 16. sajandil kujunes linn leedu kultuuri oluliseks keskuseks, seal ilmus esimene leedukeelne raamat, seal elasid tuntud leedu kultuuriinimesed. 1660. aasta paiku hakkas ilmuma Königsbergi esimene ajaleht.
Esimene Preisi kuningas Friedrich I krooniti 1701. aastal Königsbergi lossis, kuid seejärel viidi pealinn Berliini.
Kuni 1721. aastani kandis Königsbergi nime tegelikult vaid loss. "Kolmiklinna" osadel Altstadtil, Kreiphofil ja Lübenichtil oli oma raad, bürgermeister ja kohus kuni 1724. aastani, mil ühendati kolm linna Königsbergi linnaks. Nende linnade elanikud olid ühisnime kasutanud juba palju varem.
Üheks silmapaistvamaks linnaelanikuks võib pidada Immanuel Kanti, tänu kellele muutus Königsbergi Ülikool tähtsaks filosoofiakeskuseks. Königsbergi Ülikooli õppejõuks oli aastatel 1817–1834 ka Karl Ernst von Baer. Königsbergiga oli kaudselt seotud Leonhard Euler kes tegeles selle linna ühe populaarse logistikaprobleemiga, mille matemaatiline lahendamine viis hiljem uue matemaatikaharu, graafiteooria tekkimisele.
Berliini kõrval oli Königsberg tollal suuruselt teine linn Saksamaal. Seitsmeaastase sõja ajal hõivasid linna Vene väed ning see oli nende valduses aastatel 1758–1762. Linna külastas sel ajal ka Jelizaveta Petrovna.
1764, 1769 ja 1775 laastasid linna tulekahjud.

Königsberg 19. sajandil ja 20. sajandi esimesel poolel

1807. aastal vallutasid linna lühikeseks ajaks prantslased.
Terve 19. sajandi jooksul toimus kaitserajatiste kaasajastamine. Ehitati hulk bastione ja vallikraave millest suurem osa on säilinud tänapäevani. Arhitektuurimälestistena pakuvad huvi uusgooti stiilis linnaväravad.
Linn kasvas jõudsalt. Aastal 1782 oli Königsbergis 31 368, 1888 – 140 909, 1910 – 249 600, 1939. aastal – 373 464 elanikku.
1857. aastal avati ühenduse pidamiseks Berliiniga Idaraudtee (saksa: Preusischer Ostbahn) ja 1867. aastal loodi ühendus Peterburiga. Viimane kroonimine selles linnas toimus 1861. aastal, see oli Wilhelm I kroonimine.
1876. aastal asutatud Königsbergi ooperiteater (saksa: Das Operhaus) paistis silma oma avangardsusega esitades aastatel 1928–1932 Strawinsky, Hindemithi jt oopusi. Kujutavas kunstis tunti erilist huvi saksa impressionismi ja ekspressionismi viljeleja Lovis Corinthi ja skulptor Käthe Kollowitzi vastu.
Saksa Riigiga ühinemine 1871. aastal kutsus esile majandustõusu. Linn kaasajastus, tänavad ja kõnniteed olid sillutatud. Rajati parke ja puiesteid. Linna kasvades tekkis vajadus ühiskondliku transpordi korraldamise vastu. 1881. aastal avati seal esimene "konka" (hobutramm) ning 1895. aastal ka elektritramm. 
Pärast Versailles' rahu oli Königsberg eraldatud Saksa Riigist Poola koridori näol.
1919. aastal avati Königsbergis Devau lennujaam – esimene Saksamaal ning üks esimesi Euroopas ja maailmas üldse. 1922 avati lennuliin Königsberg–Riia–Moskva.
20. sajandil laienes linn märkimisväärselt, ulatudes väljapoole oma endisi kaitserajatisi. 1929. aastal ehitati uus raudtee peavaksal, palju stiilseid (juugend- ja bauhausi stiilis) büroo- ja eluhooneid ning linnaasumeid. Linna ilme muutmiseks andsid suure panuse kohalikud arhitektid Hans Hopp ja Friedrich Heitmann. Suurt tähelepanu osutati mälestusmärkide ja skulptuuri väikevormide rajamisele, mille loomisele kaasati Königsbergi Kunstiakadeemia õppejõude ja lõpetanuid. Lossi ümbruses viidi läbi arheoloogilisi uuringuid ja rekonstrueerimisi.
Aastatel 1920–1941 peeti linnas suuri Idamesse (saksa: Ostmesse) kus peamiseks eksponeerimispaigaks oli imposantne tehnikamaja. Tehnikaimeks peeti 1926. aastal ehitatud raudteesilda (saksa: Reichsbahnbrücke). Königsbergis asusid Idaeuroopa Majandusinstituut (saksa: Institut für osteuropische Wirtschaft), Kaubandus-Tööstuskoda jt. Tootmises domineerisid masinaehitus ja tselluloositööstus.
Suurüritustest olid märkimisväärsed Kanti 200. sünniaastapäeva tähistamised 1924. aastal, tollase majandussurutisega seotud talurahvademonstratsioonid 1929, saksa tudengipäevad 1932 ja Bach-Fest oktoobris 1936.
Rahvussotsialistide võimuletulekul toimunud kristalliöödel käskis kohalik Gauleiter (see amet vastas nõukogude oblasti parteikomitee esimese sekretärile) hävitada aastatel 1894–1896 ehitatud arhitektuuriväärtusliku Uue Sünagoogi.
1944. aasta 26. augustil  sai Königsberg, eriti selle kesklinn, kus ei olnud sõjalisi objekte, Suurbritannia Kuninglike Õhujõudude operatsiooni "Kättemaks" käigus tugevalt purustatud. Hukkus palju rahulikke elanike, tules hävis vanalinn ja hulk mälestusmärke, loss sai tugevasti kannatada ning peavarjuta jäi ligi 20 000 elanikku. Õhurünnaku tulemusena põles maha ja jäi varemetesse pea kogu Königsbergi kesklinn, sh unikaalne Königsbergi vanalinn koos kuningalossi, Königsbergi toomkiriku ja paljude teiste hoonetega. Königsberg kapituleerus pärast mõlemapoolset ohvriterikkaid tänavalahinguid Punaarmeele 9. aprillil 1945. Linna annekteeris Nõukogude Liit.