Paul-Henri Spaak

Enne poliitikukarjääri

Paul-Henri Spaak sündis 1899. aasta 25. jaanuaril Belgias Schaerbeek'is silmapaistvasse Belgia perekonda. Tema vanaisa Paul Janson oli oluline Belgia liberaalne poliitik. Tema ema Marie Janson oli sotsialist ning esimene naine Belgia senatis ja tema isa Paul Spaak oli luuletaja ja näitekirjanik. Teised märkimisväärsed isikud seal peres olid Paul Henri tütar Antoinette Spaak, kes oli esimene naissoost parteijuht Belgias, tema onu Paul-Emile Janson, kes oli Belgia peaminister aastatel 1937–1938 ning tema filmitähest vennatütar Catherine Spaak.
Esimese maailmasõja ajal üritas Spaak ühineda Belgia sõjaväega, kuid ta võeti sakslaste poolt kinni ja järgmised kaks aastat veetis ta vangilaagris. Sõja lõpus vabastati Spaak vangistusest ning ta astus Brüsseli Vabasse Ülikooli, kus ta alustas juuraõpinguid. Samas oli Spaak ka tennisetäht ning ta esindas Belgiat 1922. aasta Davis Cupi turniiril.
Pärast ülikoolist kraadi saamist töötas ta Brüsselis, kus ta "hiilgas kuningriigi julgeoleku vastu konspireerimises süüdistatud kommunistide kaitsmisega". Muuhulgas kaitses ta Itaalia üliõpilast Fernando de Rosat, kes üritas tappa Itaalia kroonprintsi Umberto II tema riigivisiidil Brüsselisse.

Belgia poliitikas

Temast sai sotsialistliku Belgia Tööpartei liige aastal 1920 ning aastal 1932 valiti ta saadikuks.
1935. aastal alustas ta tööd Paul Van Zeelandi valitsuse transpordiministrina. 1936. aasta veebruaris sai temast välisminister esialgu Zeelandi valitsuskabinetis ning hiljem oma onu Paul-Émile Jansoni valitsuses. 1938. aasta maist 1939. aasta veebruarini oli ta esimest korda Belgia peaminister. 1938. aastal lubas ta Herman Van Bredal Belgia Berliini saatkonna kaudu filosoof Edmund Husserli pärandi Natsi-Saksamaalt Belgiasse smugeldada.
Belgia välisministrina pidas Spaak kinni oma riigi poliitilisest sõltumatusest. Peale Saksamaa sissetungi ja Belgia ning Prantsusmaa vägede kaotust pidi ta Prantsusmaalt lahkuma ning koos Belgia peaministri Pierlot'ga veoauto valepõhja all läbi Saksamaad toetava Hispaania sõitma, et jõuda Portugali ja Londonisse. Teise maailmasõja ajal oli ta Londonis eksiilis oleva Belgia valitsuse välisminister.
Tänu Belgia sõjaväe ümberkorraldamisele Suurbritannias ja Belgia Kongo vägedele tunnistati Belgia valitsust juhtivate liitlasriikide poolt ning see võimaldas Belgial kerkida esile sõjalise ja majandusliku jõuna. Sellele aitasid ka kaasa sõjalised võidud ning osalemine Euroopa vabastamises; lisaks varustas sakslaste poolt tabamisest pääsenud Belgia kaubalaevastik kogu sõja jooksul Kongost pärit strateegiliste põllumajandussaaduste ja mineraalainetega. Ning tänu Spaaki tegudele oli Belgia aastatel 1942–1943 esimene riik, kes tunnustas Charles de Gaulle'i ja Prantsuse Komiteed kui Prantsusmaa ainsaid seaduslikke esindajaid.
Peale sõda oli ta kahes järjestikuses valitsuses, mille moodustasid Achille Van Acker ja Camille Huysmans, välisminister. Veel kaks korda määrati ta ka peaministriks: kõigepealt 1946. aastal 13. märtsist 31. märtsini ametis olnud lühima valitsemisajaga Belgia valitsuses ning seejärel 1947. aasta märtsist 1949. aasta augustini. Tema viimase peaministri ametis olemise ajal jõustus aastatel 1948–1949 kaks olulist elamispindadega seotud õigusakti, millega korraldati olulisel määral sotsiaaleluruumidega seonduvat.
Belgia välisministrina oli ta veelkord ametis 1954. aasta aprillist 1958. aasta juunini (Achille Van Ackeri valitsuses) ning 1961. aasta aprillist 1966. aasta märtsini (siis olid peaministriteks Théo Lefèvre ja Pierre Harmel).

ÜRO

Spaak suurendas oma rahvusvaheliset tähtsust aastal 1945, mil ta valiti Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Peaassamblee esimese istungjärgu juhatajaks. Peaassamblee kolmanda istungjärgu ajal Pariisis kõnetas Spaak Nõukogude Liidu delegatsiooni kuulsate sõnadega "messieurs, nous avons peur de vous" ("härrased, me kardame Teid").

Euroopa

Aastal 1944 sai Spaakist regionaalse koostöö ja ühisjulgeoleku kõigutamatu pooldaja. Olles jätkuvalt Londonis eksiilis, propageeris ta Belgiat, Hollandit ja Luksemburgi ühendava tolliliidu loomist (vt Benelux). 1949. aasta augustis valiti ta Euroopa Nõukogu Konsultatiivassamblee (teise nimega Parlamentaarne assamblee) esimese istungjärgu presidendiks. Vahemikus 1952–1953 oli ta Euroopa Söe- ja Teraseühenduse assamblee eesistuja.
1955. aastal toimunud Messina konverentsil määrasid Euroopa juhtfiguurid ta ettevalmistava komitee (Spaak'i komitee) juhatajaks. Komitee eesmärk oli valmistada ette raport Euroopa ühisturu loomiseks. Nn "Spaaki raport" moodustas 1956. aastal Belgias Val Duchesse's peetud ühisturu ja Euratomi-teemalise konverentsi nurgakivi ja viis ka Euroopa Majandusühenduse ja Euroopa Aatomienergiaühenduse (Euratom) rajanud Rooma lepingu allkirjastamiseni 1957. aasta 25. märtsil. Spaak koos Jean Charles Snoy et d'Oppuersiga olid Belgia poolt lepingu allkirjastajateks. Tema roll Euroopa Majandusühenduse loomisel teenis talle ka koha Euroopa Liidu rajajate seas.
Kui Prantsusmaa president de Gaulle püüdis 1962. aastal Fouchet' plaaniga takistada Suurbritannia Euroopa Nõukogudesse vastu võtmist ja õõnestada nende riigiülest vundamenti, tõrjus Spaak koos Joseph Lunsiga Hollandist selle mõtte tagasi. Ta oli ka Euroopa Komisjoni sõltumatuse kindel kaitsja. Ta kuulutas avalikult, et "homne Euroopa peab olema riikideülene Euroopa". Tema auks nimetati Brüsselis asuva Euroopa Parlamendi hoonetekompleksi Espace Léopold esimene hoone.

NATO

1956. aastal valis Põhja-Atlandi Nõukogu ta Hastings Ismay järel teiseks NATO peasekretäriks. Selles ametis oli Speek aastatel 1957–1961, misjärel tema järglaseks sai Dirk Stikker. Spaak aitas ka kaasa Brüsseli valimisele NATO uue peakorteri asukohaks aastal 1966.
See oli tema viimase Euroopaga seotud kampaania aasta: ta mängis "tühja tooli kriisis" olulist lepitaja rolli, aidates Prantsusmaa tagasi koostööle teise Euroopa riikidega. 1957. aastal sai ta Karl Suure auhinna, mida annab Saksamaal asuv Aacheni linn välja isikutele, kes on panustanud Euroopa ideesse ja rahusse.
Ameerika Ühendriikide president John Kennedy andis talle 21. veebruaril 1961 vabadusmedali (Presidential Medal of Freedom).

Taandumine

Paul-Henri Spaak taandus poliitikast aastal 1966. Ta oli Belgia Kuningliku Prantsuse Keele ja Kirjanduse Akadeemia liige. Aastal 1969 avaldas ta kahes köites oma memuaarid "Combats inachevés" ("Pidev lahing"; sõna-sõnalt "lõpetamata võitlused"). Spaak suri 73-aastasena 31. juulil 1972 oma kodus Braine-l'Alleud's Brüsseli lähedal ning ta maeti Braine-l'Alleudis asuvale Foriesti kalmistule.

Perekond

Tal oli abikaasa Marguerite Maleveziga kaks tütart – neist üks, Antoinette Spaak, on Prantsuse-meelne poliitik – ja poeg Fernand Spaak (diplomaat). Tema abikaasa Marguerite suri 1964. aasta augustis ning 1965. aasta aprillis abiellus Spaak teist korda, võttes naiseks Simone Deari.
Tema vend oli stsenrarist Charles Spaak. Tema lähisugulaste sekka kuulub ka näitlejatar Catherine Spaak ning üks tema lapselastest on kunstnik Anthony Palliser. 1940. aastatel, mil ta viibis ÜRO-ga seoses New Yorgis, oli tal ka romaan moelooja Pauline Fairfax Potteriga (1908–1976).

Pärand

Spaak jättis endast maha sellise pärandi, et tema kujutis on üks põhimotiive ühel kõige kuulsamal kullast mälestusmündil: Euroopa Söe- ja Teraseühenduse rajamise 50. aastapäeva tähistanud Belgia 2002. aasta mälestusmündil, mis kujutas Euroopa liitmise kolme pioneeri (lisaks talle on seal kujutatud Robert Schuman ja Konrad Adenauer). Tegemist oli ka esimese kullast euromündiga.
2005. aastal Belgia suurkuju (De Grootste Belg) valimistel hääletati Spaak Flandria versioonis 40. kohale ning Valloonia versioonis 11. kohale.