Saksamaa kuningriik

Terminoloogia

Verduni lepingu idajaotist kutsuti regnum Francorum Orientalium või Francia Orientalis: idafrankide kuningriik või lihtsalt Ida-Frangi riik. See oli vana Merovingide regnum Austrasiorumi idaosa. "Idafrangid" (või austraasialased) olid iseenesest rahvas Frangimaal, mille olid asustanud frangid. Ida-Frangi riigi teised rahvad olid saksid, friisid, tüüringid ja muud, edaspidi Teutonici (või sakslased) ja mõnikord frangid, kuni etniline identiteet 9. sajandi jooksul muutus.
Annales Iuvavenses (või Salzburgi annaalide) sissekanne sub anno 919, kaasaegne, kuid säilinud ainult 12. sajandi koopias, ütleb et Baiuarii sponte se reddiderunt Arnolfo duci et regnare ei fecerunt in regno teutonicorum, s.t "Arnulf, baierlaste hertsog, valiti valitsema sakslaste kuningriigis". Ajaloolased vaidlevad selle üle, kas see tekst on see, mis kirjutati kadunud originaalis; laiem küsimus on, kas Saksa, mitte Frangi, kuningriigi idee dateerub 10. või 11. sajandist; kuid "Saksa" kuningriigi idee kujunes kindlalt välja 11. sajandi lõpul.
Alates 11. sajandi lõpust, investituuritüli ajal, alustas Rooma kuuria mõiste regnum teutonicorum kasutamist Heinrich IV kuningriigi kohta püüdega kahandada teda teiste Euroopa kuningate tasemele, samas ta ise hakkas kasutama tiitlit rex Romanorum või roomlaste kuningas rõhutamaks oma jumalikku õigust imperium Romanum üle. Seda tiitlit kasutasid kõige sagedamini Saksa kuningad ise, kuigi nad soostusid kasutama "Teutonic" tiitlit, kui seda nõudis diplomaatia, nagu Friedrich I Barbarossa kiri paavstile viitas, et ta sai coronam Theutonici regni (Saksa kuningriigi krooni). Välismaised kuningad ja vaimulikud jätkasid regnum Alemanniae ja règne või royaume d'Allemagne kasutamist. Mõisteid imperium/imperator või keisririik/keiser kasutati sageli Saksa kuningriigi ja selle valitsejate kohta, mis näitab nende keiserliku väärikuse tunnistamist, kuid kombineerituna viidetega "Teutonic" ja "Alemannic" eitati nende Romanitas ja universaalset valitsemist. Mõiste regnum Germaniae ("Saksamaa kuningriik") hakkas ilmuma isegi Saksa allikates alles 14. sajandi alguses.
Seetõttu oli läbi kogu keskaja tava, et (valitud) Saksamaa kuningas oli ka roomlaste keiser. Tema tiitel oli kuninglik (sakslaste kuningas, või aastast 1237 roomlaste kuningas) tema valimisest tema kroonimiseni Roomas paavsti poolt; seejärel oli ta keiser. Pärast Friedrich II surma aastal 1250 juhtus ametlikku kroonimist paavsti poolt siiski harvemini: Heinrich VII aastal 1312, Karl IV aastal 1355, Sigismund aastal 1433, Friedrich III aastal 1452, Karl V aastal 1530. Tiitel "roomlaste kuningas" muutus keisrivalimisteks üha vähem reserveerituks kui kroonimata jätmine Roomas; valitu oli kas Saksa kuningas või lihtsalt "keiser" (vaata Ludwig IV näidet allpool). Valitsemise algust dateeriti kas valimispäevast (Švaabi Philipp, Rudolf I) või kroonimispäevast (Otto IV, Heinrich VII, Ludwig IV, Karl IV). Valimispäev muutus algusdaatumiks jäävalt alates Sigismundist.
Lõppkokkuvõttes muutis Maximilian I paavsti heakskiidul keisritiitlit aastal 1508: pärast saksa kroonimist oli tema tiitel Dei gratia Romanorum imperator electus semper augustus. See on, ta oli "valitud keiser": mõiste, mis ei tähendanud, et ta oli keiser-ootel või ei olnud veel täielik keiser, vaid ainult seda, et ta oli keiser valimise, mitte paavsti poolt kroonimise tõttu (traditsiooni kohaselt jäeti valimise ja saksa kroonimise vahele tiitel rex Romanorum electus). Samal ajal jätkus tava, mille kohaselt valiti otsene pärija roomlaste kuningaks keisri eluajal. Sel põhjusel hakkast tiitel "roomlaste kuningas" (rex Romanorum, mõnikord sakslaste kuningas või rex Teutonicorum) tähendama pärijat, valitud jarglast, kui keiser veel elus oli.

Interreegnum

13. sajandi lõpus ja 14. alguses ei suutnud ükski dünastia endale pikemaks ajaks trooni kindlustada, Interreegnumi ajal oli kaks välismaist sümboolse võimuga valitud rivaalkuningat: 1257–1272 Richard Cornwallist (1209–1272) ja 1257–1284 Alfonso Kastiiliast (1221–1284), alates 1273 ei omanud Saksamaal enam mingit toetust.
Karl IV poolt välja antud 1356. aasta kuldbullaga Nürnbergi riigipäeval defineeriti rohkem kui neljasajaks aastaks Saksa-Rooma riigi põhiseaduslik struktuur. Bullaga määratleti keisririigi 7 mõjukama ja keisrit toetanud kuurvürst. Algselt omasid kuurvürsti tiitlit kolm vaimulikku ja neli ilmalikku vürsti, kellel oli õigus valida keiser, hiljem nende hulk kasvas. Kuurvürstideks olid esialgu Mainzi, Trieri ja Kölni peapiiskopid, Saksi-Wittenbergi hertsog, Brandenburgi markkrahv, Böömi kuningas ja Reini pfaltskrahv.