Miguel de Unamuno

Biograafia

Miguel de Unamuno sündis Bilbao vanalinnas Ronda tänavas. Ta oli María Felisa ja María Jesusa järel pere kolmas laps, aga esimene poeg. Tema isa Félix de Unamuno Larraza oli kaupmees, kes abiellus oma nõo Salomé Jugo Unamunoga. Hiljem sündisid peres veel Félix, Susana ja María Mercedes. Ta oli 9–10-aastaselt lühiajalise esimese vabariigi, teise karlistide sõja ja kodulinna Bilbao piiramise tunnistaja. See peegeldus ka tema esimeses romaanis "Paz en la guerra" ("Rahu sõjas"). Samuti oli talle antud joonistamisanne ning ta oli isegi õpipoisiks Antonio Lecuona ateljees. Hiljem tunnistas kirjanik, et loobus kunstnikukarjäärist, sest tal ei olnud silma värvidele.
1880. aasta septembris läks ta Madridi Ülikooli filosoofiat ja keeli õppima. Samal ajal loobus ta ka kirikus käimisest, võttes katoliikluse suhtes järjest vaenulikuma hoiaku. 1883. aasta 21. juunil, kui ta oli vaid 19-aastane, lõpetas ta kõrgkooli ja sai lõputöö eest maksimaalse hinde. Juba järgmise aasta 20. juunil sai ta tööga baskide päritolust ja vanimast ajaloost doktorikraadi. Autor esitab töös oma idee baskide päritolu kohta. Tema arvamus oli vastupidine baski rahvuslaste omale, mille järgi baskid on puhtaverelised ehk pole teiste rahvustega segunenud.
1884. aastal hakkas ta andma ladina keele ja psühholoogia tunde.
1891. aasta 31. jaanuaril abiellus ta oma lapsepõlvearmastuse Concha Lizárragaga. Neil sündis üheksa last: Fernando, Pablo, Raimundo, Salomé, Felisa, José, María, Rafael ja Ramón. Samal talvel hakkas Unamuno valmistuma kandideerimiseks Salamanca Ülikooli kreeka keele õppetooli juhi kohale. Ta sai selle ametikoha. Selle protsessi käigus said ta sõbraks Ángel Ganivetiga. 1898. aastal sooritas viimane aga enesetapu.
1901. aastal nimetati Miguel de Unamuno Salamanca Ülikooli rektoriks. Ta valiti hiljem kolm korda rektori kohale tagasi.

Nivola'd

Tolleaegsete kirjanduslike arusaamade järgi pidi kirjanik järgima kindlaks määratud mudeleid raamatu kirjutamise ja avaldamise kohta. Piiritletud olid teemad, ajajooned, tegevustik ja sotsiaalsed tavad, mis moodustasid nn. kirjutamata seaduse, millest kõik kinni pidasid.
 
„Vormiotsingud iseloomustasid tollast romaani muidugi üldiselt, kuid meenutagem, et selles mõttes radikaalseim Joyce'i "Ulysses" ilmus siiski alles 1922 – Unamuno "Uduga" samaaegne "Dublinlased" Joyce'i uuendusi veel eriti ei näita.“
 –  Jüri Talvet, Tartu Ülikooli maailmakirjanduse professor ja hispaania filoloogia eriala juhataja
Selline olukord aga piiras Unamuno väljendamisvõimalusi, mistõttu pidi ta otsima paremaid võimalusi, kuidas oma mõtteid avaldada. Ta lahendas probleemi sellega, et lõi uue kirjandusliku žanri, mille ta ristis nivola'ks. Seega ei saanud keegi teda esteetiliste või kompositsiooni reeglite eiramise pärast kritiseerida, sest lugeja või kriitik pidi järgima autori kujundatud uue žanri reeglistikku. 
Professor Jüri Talvet iseloomustab nivola'sid järgnevalt: 
 
„Unamuno ise ei läinud eksperimentidega kaugemale, küll aga kinnitas "Udu" tegelaste arutluste kaudu oma uudset romaanipoeetikat. See seisnes teadlikus loobumises kõigest nii-öelda välisest: dekoratsioonidest, ümbrusest, olustikust – seega eeskätt kirjelduse tasandist. Kirjaniku ülesanne on Unamuno järgi otseteed suunduda kõige olemuslikuma juurde, avada ja lahata inimhing, jäädvustada seda üksnes vahekorras kõige olulisemaga – armastusega, surmaga, traagilise elutundega. Vastuväite peale, et seesugune teos poleks siis enam romaan, vaid midagi muud, ütleb Unamuno naljatades, et sellest pole midagi; piisab, kui romaan (novela) ümber ristida terminiga nivola. Ja selliseid nivolasid, eksistentsiaalsete situatsioonide "alasti" näiteid, harrastaski järgnevalt Unamuno.“