Ebapärlikarp

Ehitus

Täiskasvanud ebapärlikarbi kojapoolmed on paksud ja neerukujulised, juveniilsetel ellipsikujulised. Nad võivad kasvada kuni 15 cm pikkuseks.

Arvukus ja levila

Ajalooliselt on ebapärlikarp olnud rohkearvuline liik. Arvukuse kiire vähenemine algas 20. sajandi alguspoolel, mil röövpüük saavutas oma kõrgpunkti ja veekogud hakkasid inimtegevuse mõjul reostuma. 
Nüüdisajal on ebapärlikarpe leida Põhjamaades, Šotimaal ja vähestes Lääne-Euroopa jõgedes. Arvatakse, et neid leidub ka Ida-Euroopa aladel ja Siberis, kuid nende piirkondade kohta andmed puuduvad. 
Eestis oli ebapärlikarp 1930. aastail looduskaitse all. Pärli saamiseks tuli surmata 20–40 ebapärlikarpi, Tallinna kullassepad maksid pärli tükist 1–3 krooni.
Eestis oli 1950ndatel teada mitu ebapärlikarbi leiukohta, muu hulgas Koiva jõgikonna Pärlijões. Tänapäeval leidub teda üksnes Põhja-Eestis Pärlijões (Pudisoo jões). Samas on asurkonna elupaik saastunud ja inimese poolt muudetud, mistõttu karbid edasi ei paljune. Võib väita, et selle populatsiooni puhul on tegemist väljasuremisvõlaga.
Tänapäeval on tugev negatiivne antropogeenne mõju jõgedele seadnud ohtu ebapärlikarbi säilimise, eriti suurt mõju on avaldanud ülemäärasest biogeenide hulgas tulenev vee reostus ja melioratsioonitööd. Nende tegurite tõttu halveneb vee kvaliteet ja põhja settib palju orgaanilist materjali, mille tagajärjel häirub ebapärlikarbi normaalne elutegevus.

Sigimine ja areng

Ebapärlikarbid on üldjuhul lahksoolised, harva hermafrodiitsed. Suguküpseks saavad nad piirkonniti väga erinevalt, näiteks Soomes alles 15–20-aastaselt.
Tavaliselt toimub munade viljastamine juulist augustini. Emasorganismis arenevad pihtvastsed ehk glohhiidid umbes 1 mm pikkuseks ja väljuvad emaslooma hingamissifoonide kaudu. Järgnev areng leiab aset kala (eelistatavalt jõeforelli) lõpustel. Kevadel pärast moonet langevad nad veekogu põhja ja kaevuvad kuni poole meetri sügavusse põhjakihti, kus elavad ligikaudu 2 aastat. Pärast seda on nende koda umbes 2 cm pikkune ja nad tõusevad veekogu põhja pindmisse kihti, kus elavad ka täiskasvanud isendid. 
1992. aastal saadeti üheksateist Põhja-Eestist Marek Vahula poolt korjatud ebapärlikarpi nende vanuse kindlakstegemiseks Stockholmi loodusmuuseumisse. Laboris uuritud karbikaante põhjal saadi ebapärlikarpide keskmiseks vanuseks 74 aastat. Kolme karbi vanus jäi 120–130 aasta vahemikku ning 15. veebruaril, 1993. aastal määrati ühe karbi vanuseks 134 aastat. Teadaolevalt on tegemist terve Eesti loomariigi vanuserekordiga.
Esimene ja põhjalik eestikeelne uurimus ebapärlikarbist oli Marek Vahula bakalaureusetöö "Pudisoo jõestiku hüdroloogiast, hüdrokeemiast ja ebapärlikarbi populatsiooni seisundist" (Tartu 1995). Seda 1991–1994 aasta välitööde põhjal. Esimesed kaitseaktsioonid Pärlijõel Lahemaa rahvuspargis tehti juba 1991/1992 aasta talvel, seda Marek Vahula eestvõttel. Uute põhjalikumate uuringuteni jõuti alles 20 aastat hiljem, aastal 2014 ja uued kaitseaktsioonid algasid 25 aastat hiljem, aastal 2016.

Looduskaitse

Ebapärlikarp on Eestis I kategooria looduskaitse all olev liik, Eesti punase raamatu järgi kuulub ta 1. kategooriasse ja IUCNi punase nimestiku eriti ohustatud kategooriasse.