Rootsi-Novgorodi sõjad

Rootsi-Novgorodi sõjad olid seeria 12. sajandil ja 13. sajandil toimunud konflikte Novgorodi vabariigi ja keskaegse Rootsi vahel. Kummagi poole eesmärk oli saavutada kontroll Soome lahe kui Hansa Liidu jaoks olulise piirkonna ning varjaagide juurest kreeklasteni viiva kaubatee osa üle. Rootslaste rünnakutel õigeusklike venelaste vastu olid ka religioossed põhjused, kuid enne 14. sajandit ei ole andmeid paavsti ametlike ristisõdade bullade kohta.

Taust

Skandinaavlastel olid kaubanduslikud ja muud suhted Novgorodiga juba alates viikingiajast. Gotlandi kaupmeestel oli Veliki Novgorodis ka oma kauplemise hoone Gutagård ning Püha Olavi kirik. Toimusid ka üksikud skandinaavlaste rüüsteretked Novgorodi: näiteks Eiríkr Hákonarson rüüstas Ladogat aastal 997 ning tema vend Sveinn Hákonarson tegi sama aastal 1015. Pärast seda, kui Jaroslav Tark abiellus aastal 1019 Rootsi kuningatütre Ingegerd Olofsdotteriga, sai Ladogast Kiievi-Vene riigi mõjualas olev piirkond jarli võimu all. Seda valitses Rootsi kuninga Stenkili isa jarl Ragnvald Ulfsson. Venemaa ja Rootsi kuninglike perekondade vahel esines mitmeid dünastilisi abielusid: näiteks abiellus Stenkili lapselaps Kristina Mstislav Suurega (tuntud ka kui Novgorodi Mstislav ja Kiievi Mstislav), kelle surma järel lõi Novgorodi vabariik Kiievi-Vene riigist lahku.
Peamine pöördepunkt Rootsi ja Novgorodi vahelise püsivama konflikti suunas saabus siis, kui Rootsi riik sidus end 12. sajandil kindlamini katoliku kirikuga ja paavst hakkas välja andma nõudeid ristisõdadeks aladele, mida kontrollis Vene Õigeusu Kirik.

Tähelepanu koondub Soome

Lisaks Laadogale põrkusid Rootsi ja Novgorodi huvid ka Soomes – kohas, mida Vene väed olid alates 11. sajandist korduvalt rüüstanud. Talvel 1226–1227 toimunud rüüsteretk tõi soomlaste poolel kaasa suuri kaotusi. Soomlaste kättemaksurünnak Ladoga vastu aastal 1228 lõppes hävinguga. See aitas kaasa soomlaste alistumisele katoliiklikele rootslastele teise ristiretke ajal aastal 1249. Seitse aastat hiljem laastasid novgorodlased taas siis juba Rootsi valduses olevat Soomet.
Aastal 1293 õnnestus rootslastel võita osa läänepoolsest Karjalast ning nad rajasid sinna Viiburi lossi. Seda retke on traditsiooniliselt nimetatud ka kolmandaks Rootsi ristiretkeks. Seitse aastat hiljem rajasid nad Neeva jõe suudmesse Ohta jõele Landskrona kindluse ning hävitasid Neeval olnud Novgorodi asulad. Veel samal aastal maksid novgorodlased kätte ja hävitasid Landskrona.
14. sajandi alguses sõjalised pinged eskaleerusid ning kaks osapoolt olid pidevalt sõjas. Aastal 1311 rüüstasid Novgorodi väed Soome keskosa, kuhu rootslased olid hiljuti ehitanud uue lossi (soome keeles Hakoisten linnavuori). Vastusena asus Rootsi laevastik teele Ladoga poole ning süütas selle olulise kaubandusliku keskuse. Kolm aastat hiljem pääses valla karjalaste rahulolematus Novgorodi valitsemisega ning nad tapsid novgorodlastest valitsejad ja otsisid abi Rootsist. Pärast mitme kuu pikkust vaenutegevust andis Karjala end taas Novgorodi võimu alla.
1318. aastal ründas Novgorod Åbo asulat Edela-Soomes, põletades nii linna kui Turu katedraali ja Kuusisto (rootsi keeles Kustö) piiskopilossi. Neli aastat hiljem piirasid nad Viiburit ning rajasid Orešeki, olulise kindluse, mis valitses Laadoga järve sissepääsu üle.

Hilisem tegevus

Hilisemad kokkupõrked olid juhuslikuma loomuga. Rootsi püüd Põhjalahte kontrollida andis tagajärjeks, et Novgorod hakkas 1370. aastatel Oulu jõe suudmealale lossi rajama. Rootsi vastas oma lossi ehitamisega selle lähedusse. Novgorod ründas seda aastal 1377, kuid ei suutnud lossi vallutada. Järgmisel aastal sekkus paavst Gregorius XI, andes välja bulla ristisõjaks Novgorodi vastu. Varsti pärast seda taganesid venelased Pohjanmaalt, jättes selle rootslastele.
14. sajandi lõpus rajasid novgorodlased piirialadele mitu lääni, mis pidid moodustama puhverala Novgorodi peamiste dominioonide ja Rootsi vahel. Seda Ingeri hertsogiriiki kutsuti valitsema mitu sõjaliste oskuste poolest kuulsat Leedu hertsogit: Narimantas, tema poeg Patrikas ja seejärel Lengvenis. Nemad aitasid kindlustada Vene-Rootsi piiri ja ehitasid piirkonda mitu uut kindlust, sealhulgas Jami kindluse.
Aastatel 1392 ja 1411 taastus kahe vastaspoole vaheline sõjategevus, kuid Rootsist oli selleks ajaks saanud konfliktiderohke Kalmari uniooni liige ja riik oli kogu 15. sajandi jooksul hõivatud võimuvõitlusega Skandinaavias. Viimane vaenupoolte kokkupõrge leidis aset aastal 1445, mitu aastakümmet enne seda, kui Novgorodist sai Moskva suurvürstiriigi osa. Novgorodi langus ei toonud aga siiski kaasa rahu ning konfliktid Venemaa ja Rootsi vahel kestsid 19. sajandi alguseni.