google/wiki40b huggingface dataset:
Porkkala mereväebaas

Läbirääkimised 1939. aastal

NSV Liidu ja Soome mittekallaletungipakti sõlmimise läbirääkimistel 1939. aasta oktoobris esitas NSV Liit Soomele nõudmise anda Hanko poolsaare piirkond Nõukogude Liidule rendile sõjaväebaasina, pakkudes selle eest vastutasuks Karjala piirkonna pindalast mitu korda suuremat maa-ala Laadoga järvest põhja pool, mis aga oli karmi kliimaga ning asustamata. Kuna maa-ala loovutamine oleks rikkunud Soome territoriaalset terviklikkust, keeldus Soome valitsus Nõukogude Liidule territoriaalseid järeleandmisi tegemast, mis oli ka üks Talvesõja puhkemise ajend.

Mereväebaasi II etapp

1946. aastal alanud külma sõjaga alustas ka NSV Liit oma põhjapiiride kindlustamist ning 22. veebruaril 1948 tegi NSV Liit Soomele ettepaneku "Sõpruse, koostöö ja vastastikuse abi lepingu" sõlmimiseks (mille taust oli 1948. aasta kommunistlik riigipööre Tšehhoslovakkias).
Vastukaaluks hiilivale Nõukogude mõju laienemisele liitusid Norra ja Taani 1949. aasta kevadel NATO-ga ning Skandinaavia maadest jäi ametlikult neutraalseks ainult Rootsi. Pärast Nõukogudemeelse valitsuse vahetust sai Soome valitsusjuhiks Urho Kekkonen, kes taasalustas Skandinaavia neutraalsete riikide liidu idee propageerimist.

Mereväebaasi likvideerimine

1950. aastatel toimunud raketirelvastuse kiires arengus kaotas Porkkala baas oma sõjalise ja strateegilise tähtsuse ning pärast 1955. aastal toimunud Genfi kohtumist, kus osalesid NSV Liidu, Ameerika Ühendriikide, Prantsusmaa ja Suurbritannia valitsusjuhid, otsustas NSV Liit likvideerida Porkkala baasi.
16.–20. septembril 1955 Moskvas toimunud Soome ja NSV Liidu läbirääkimistel lepiti kokku Porkkala baasi likvideerimise tingimustes. Vastutasuks oli Soome sunnitud pikendama veel 20 aastaks NSV Liidu ja Soome vahelist sõpruse, koostöö ja vastastikuse abi lepingut.
Tarmo Piirmets

Tarmo Piirmets (sündinud 22. detsembril 1974) on eesti sisearhitekt.
Ta lõpetas Eesti Kunstiakadeemia sisearhitektuuri erialal 1997. aastal.
Piirmets on kujundanud Bigbanki peakontori, kohvik-restorani Paprika, renoveeritud restorani Tuljak
2011. aastal pälvis Tarmo Piirmets Eesti Arhitektide Liidu aastapreemia Tartu Tervishoiukõrgkooli sisekujunduse eest.
2016. aastal anti talle (koos Jaak Huimerinnaga) Kultuurkapitali arhitektuuri sihtkapitali renoveerimispreemia Maarjamäe lossi tallihoone eest. Samuti pälvis ta Eesti Sisearhitektide Liidu aastapreemiad 2014–2015 parima näituse kategoorias (näitus "Riik malelaual" ja õpikeskkond Maarjamäe lossi tallihoones) ja parima restorani kategoorias restorani NOA eest.
Tarmo Piirmets on Eesti Sisearhitektide Liidu liige.
Oscar Pistorius

Oscar Leonard Carl Pistorius (sündinud 22. novembril 1986 Pretorias) on Lõuna-Aafrika Vabariigi kergejõustiklane, mitmekordne paraolümpiamängude võitja ja süüdi mõistetud mõrvar.
Sünnidefekti tõttu amputeeriti Oscar Pistoriuse jalad altpoolt põlvi, kui ta oli 11-kuune. Jooksmisel kasutab ta süsinikkiust valmistatud vetruvaid proteese.
Ta on esimene invasportlane, kes suudab tervete jooksjatega võistelda, ning seetõttu on tema proteesid tekitanud ägedaid vaidlusi selle üle, kas need ei anna talle eelist. IAAF lükkas tagasi tema taotluse osaleda Pekingi olümpiamängudel, kuid 16. mail 2008 tühistas rahvusvaheline arbitraažikohus selle otsuse. Sellest hoolimata ei pääsenud Pistorius Lõuna-Aafrika Vabariigi olümpiavõistkonda, sest ei täitnud olümpianormi.
Pistorius võitis Ateena paraolümpiamängudel kuldmedali 200 meetri jooksus. 100 meetri jooksus sai ta pronksmedali.
Pekingi paraolümpiamängudel võitis Pistorius kuldmedali nii 100 meetri (11,18), 200 meetri (21,67) kui ka 400 meetri (47,49) jooksus.
Augustis 2011 valiti ta LAV-i 2011. aasta maailmameistrivõistluste võistkonda ja juulis 2012 Londoni olümpiamängude meeskonda.
Oscar Pistoriuse elukaaslane oli modell Reeva Steenkamp. Teda tulistati 14. veebruaril 2013 Oscar Pistoriuse eramus neli korda, sealhulgas pähe. Politsei leidis sündmuskohalt 9-millimeetrise püstoli. Pistoriuse sõnul oli ta sõbranna sissemurdja pähe maha lasknud. Pistorius võeti vahi alla ning talle esitati mõrvasüüdistus. 22. veebruaril vabastas kohus Pistoriuse 113 000-dollarise kautsjoni vastu ja lükkas kohtuistungite alguse 4. juunile 2013.
21. oktoobril 2014 mõistis kohus Oscar Pistoriusele Reeva Steenkampi tapmise eest viie aasta pikkuse vanglakaristuse. 9. detsembril 2014 kaebasid prokurörid otsuse edasi, sest pidasid karistust liiga leebeks ja leidsid, et Pistorius oli toime pannud tahtliku, mitte tahtmatu tapmise nagu kohus leidis. 3. detsembril 2015 leidis apellatsioonikohus Pistoriuse olevat süüdi tahtlikus tapmises. 2016. aasta 6. juulil mõisteti Pistoriusele Reeva Steenkampi mõrva eest 6-aastane vanglakaristus.
Čedasai

Ajalugu

Aastal 1499 mainiti esimest korda Čedasai mõisa, mille hooned pärinevad XIX sajandi algusest. Aastal 1509 sai asulast alev. Aastal 1516 püstitati sinna katoliku kirik, mis aga aastal 1620 läks kalvinistide valdusesse. Aastal 1659 toimus alevi juures lahing venelaste ja Rzeczpospolita vägede vahel.
Aastal 1778 püstitati sinna uus katoliku kirik. Aastast 1794 oli alev Gorskiste valduses.
XIX sajandi teisel poolel asutati alevisse kihelkonnakool. Aastail 1929–1931 tegutses seal meierei keskus. Pärast Teist maailmasõda sai Čedasaist kohaliku kolhoosi keskasula. Aastani 1960 tegutses seal veski. Aastal 1972 liideti aleviga Pavyžuonyse küla.
The Joshua Tree

"The Joshua Tree" on U2 1987. aasta album. See võitis Aasta albumi Grammy.
"The Joshua Tree" sai nii kriitikute kui ka fännide sooja vastuvõtu osaliseks ning on müünud maailmas umbes 25 miljonit korda. "With or Without You" ning "I Still Haven't Found What I'm Looking For" jõudsid USAs esikohale, esmakordne saavutus U2 ajaloos.
Albumi produtsendid on Daniel Lanois ja Brian Eno.
Peale "The Joshua Tree" ilmumist on U2-d tihti nimetatud maailma suurimaks bändiks.
Zaltus Lumel

Zaltus Lumel oli eesti ansambel.
Selle laulja oli Henry Laks.
Ansambel esines näiteks 1984. aasta Tartu muusikapäevadel.
2008. aasta Alam-Saksi parlamendivalimised

2008. aasta Alam-Saksi parlamendivalimised toimusid 27. jaanuaril 2008. Nende tulemusel valiti Saksamaa liidumaa Alam-Saksi parlamendi Maapäeva (Landtag) uus koosseis järgmiseks viieks aastaks.

Valimissüsteem

Maapäevas on vähemalt 135 kohta, sellest 87 mandaati jagatakse ühe mandaadilistes ringkondades lihthäälteenamuse põhimõttel. Ülejäänud mandaadid jagatakse proportsionaalse valimissüsteemi põhjal, võttes aluseks Maapäeva kohtade koguarvu. Kasutatakse 5% valimiskünnist. Kohad jagatakse d'Hondti meetodil.
Maksim Borovikov

Maksim Borovikov (sündinud 13. veebruaril 1992 Kohtla-Järvel) on Eesti jäähokimängija.
Viktor Piisang

Isiklikku

Tema vend oli kergejõustiklane ja spordiajakirjanik Eugen Piisang (1917–2003).
Tantilla olympia

Levila

Nad elavad Hondurases (Atlántida departemangus).
Düüker

Düüker ehk altjuhe (saksa sõnast Düker) on tõkke (nt jõe, tee) alt läbiminev torustiku- või kanalilõik, milles vesi voolab surve all.
Düükreid kasutatakse muu hulgas veevarustus- ja kanalisatsioonisüsteemides ning hüdroenergeetikas.
Katkestatud suguühe

Eelised ja puudused

Katkestatud suguühe toimub ilma rasestumisvastaste vahenditeta. See sobib ka isikutele, kelle usuliste veendumuste tõttu ei või kasutada teisi rasestumisvastaseid vahendeid. Katkestatud suguühtel ei ole ka kõrvalmõjusid. Katkestatud suguühe ei kaitse siiski suguhaiguste eest ja selle usaldusväärsus on nõrk võrreldes teiste meetoditega. Ainult õigeaegne seemnepurse on vaevaline sellepärast, et suguühted erutusega on võimalikumad. Seemnepurske esilekutsumine võib olla samuti vaevaline.

Usaldusväärsus

Tänapäeval ollakse seda meelt, et katkestatud suguühe ei ole usaldusväärne lahendus. Riskiks on, et orgasmi saades tõmbab mees peenise hilja ära. Ka kui järgmine suguühe toimub varsti edasi või suguti peas on seemnerakkude jäljed, kasvab jälle risk rasedaks jääda. Katkestatud suguühe vähendab riski rasestuda, kuid ei ole turvaline lahendus.
Iisraeli teadlaste läbiviidud uurimused näitasid, et Cowperin näärmete ergutamisel eritus puhast lima 12 mehel. Neist kolmel esines võimas lima eritumine Cowperin näärmetest. Viiel mehel tuli kiiresti seemnepurse ja neljal mehel oli normaalne seksuaalreaktsioon. Katsealuste rühm oli küll väike, kuid uuringutest selgusid edukalt erinevat tüüpi mehed. Uurimustes analüüsiti meeste erutumise aega enne vedeliku eritumist, kuid see ei näita sisaldust peenises.

Allikad

Tohtori.fi: Keskeytetty yhdyntä Tuleeko ’touhutipasta’ raskaaksi vai ei?
Fanny de Sivers

Fanny de Sivers (neiupõlvenimega Isak; 26. oktoober 1920 Pärnu – 22. juuni 2011 Eaubonne, Prantsusmaa) oli eesti keeleteadlane ja esseist.
Fanny Isak õppis Pärnu Ühisgümnaasiumis ja Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnas romaani keeli ja kunstiajalugu (1938–1941), abiellus Hans Georg von Siversiga (sündinud 1913) ja lahkus Eestist 1941. aastal Saksamaale Umsiedlungi käigus. Fanny de Sivers õppis Breslau (Wroclawi), Würzburgi ja Innsbrucki ülikoolides, sooritas riigieksami ladina, prantsuse ja hispaania keeles Würzburgi Ülikoolis 1950 ning omandas litsentsiaadikraadid Pariisi ülikoolis ja Lundi ülikoolides. Ta oli EYS Veljesto vilistlane.
Alates 1949. aastast elas Fanny de Sivers Prantsusmaal, kus töötas muu hulgas tõlgi ja sekretärina riigiasutustes, 1964–1986 keeleteadlasena Prantsuse Riiklikus Uurimiskeskuses (CNRS), juhatades mõnda aega selle Euraasia osakonda. Aastatel 1981–1982 oli ta Hamburgi ja 1993–1995 Tartu Ülikooli külalisprofessor.
Fanny de Sivers avaldas palju uurimusi üldkeeleteadusest, läänemeresoome keeltest, etnolingvistikast, tõlketeooriast jms ning tõlkis eesti kirjandust prantsuse keelde ja vastupidi.
Laiema tuntuse tõid Fanny de Siversile esseed, mida Rein Veidemann on nimetanud lennukateks ja säravateks. 1960. aastaist kirjutas ta Stockholmis ilmuvale Eesti Päevalehele, samuti on tema tekste avaldanud ajakirjad Tulimuld ja Aja Kiri. 1970ndatest ilmusid de Siversi artiklid ka kodumaal: algul Keeles ja Kirjanduses, 1980ndatest aga Loomingus, Vikerkaares, Akadeemias, Eesti Ekspressis, Sõnumilehes, Eesti Ekspress nädalalehes Eesti Aeg ning Postimehes
,
Aleksander Treisalt

Aleksander Treisalt (27. mai 1892 Emmaste vald, Läänemaa – 3. juuni 1981) oli eesti kellassepp.
Alates 1905. aastast õppis ta Tallinnas kellassepatööd, avas 1913. aastal Tallinnas iseseisva töökoja, mille pidi likvideerima mobiliseerimise tõttu Esimesse maailmasõtta. 1916. aastal vabanedes avas ta uuesti Tallinnas iseseisva kellassepatöökoja ja 1925. aastal vastava äri. 1928. aastal omandas ta meistridiplomi Tallinna Kanuti ja Toomgildilt ja 1937. aastal Tallinna Tööoskusametilt teenelise meistri kutsetunnistuse teenelise meistri kutsetunnistuse kellassepa tööalal. Ta oli Tallinna Tööoskusameti ekspert kellassepa tööalal, Tallinna-Kulla-Kellaseppade Ühingu, Üleriikliku Käsitöömeistrite Keskkorralduse ja Tallinna St. Kanuti ja Toomgilde Meistrite Ühingu juhatuse liige, Käsitööstuskoja I sektsiooni liige, kaitseliitlane.
Küla põleb kahest otsast

"Küla põleb kahest otsast" on Eesti kirjaniku Raimond Kolgi esimene romaan, mis esmakordselt ilmus 1955. aastal Lundis Rootsis.
Romaan räägib eesti noormehest üliõpilase kohanemisest Rootsi eluga.
Maria Klenskaja

Maria Klenskaja (sündinud 29. jaanuaril 1951 Tartus) on Eesti näitleja.
1974. aastal lõpetas ta TRK Lavakunstikateedri 6. lennu.
Aastatel 1968–1970 töötas Noorsooteatris rekvisiitori ja grimeerijana. Näitlejana asus tööle Eesti Draamateatris 1974. aastal (esimese rolli tegi seal 1972. aastal). 1988–1989 töötas ta Vanalinnastuudios ja alates 1989. aastast on ta taas olnud Eesti Draamateatri näitleja.
Ta on osalenud ka filmides, telesarjades ja kuuldemängudes.

Isiklikku

Ajakirjanik ja poliitikategelane Dimitri Klenski on Maria Klenskaja vend.
Maria Klenskaja elukaaslane oli üle 30 aasta Aarne Üksküla. Neil on ühine tütar.
BBC Archives

Lood albumil

Kõikide lugude autor on Steve Harris, kui teisiti pole märgitud.
Opritšnina

Opritšnina ja Eesti

Opritšnina juhiks oli Maljuta Skuratov, kes sai surma Liivi sõjas 1573. aastal, kui vene vägedel õnnestus Paide linn rootslaste käest vallutada. Linna kaitses väidetavalt 80 000-mehelise vene väe vastu üksnes 50-meheline Rootsi maakaitseväelaste garnison, kes suure tõenäosusega koosnes Järvamaalt värvatud talupoegadest. Koos nendega pidasid kindluses rünnakutele vastu linnakodanikud ja kindlusse põgenenud talurahvas, keda oli kokku ilmselt poole tuhande ümber. Linna vallutamisel selle kaitsjad ja ilmselt suurem osa eestlasi hukati või piinati surnuks, linnakodanikud küüditati Venemaale. Umbes 20 aastat hiljem oli endistest linnakodanikest naasnud ainult kuus.
Ühendus Prantsuse Demokraatia eest

Ühendus Prantsuse Demokraatia Eest (prantsuse keeles: Union pour la Démocratie Française, UDF) oli Prantsusmaa paremtsentristlik erakond. See asutati 1968 väikeste parteide liiduna (Parti radical, Parti républicain – hilisema nimega Démocratie Libérale ja Centre des démocrates sociaux) presidendi Valéry Giscard d'Estaingi toetuseks. Kaks esimest läksid üle presidendi Jacques Chiraci parteisse Ühendus Rahvaliikumise Eest (UMP), mistõttu CDS jäi ainsana UDFi. Partei liider on François Bayrou. UDF on Jean-Pierre Raffarin ja Dominique de Villepini juhitava valitsuse noorim partner, kuigi UDF ise ei kuulu valitsusse.

Ideoloogia

UDFi ideoloogiliseks aluseks on kristlik demokraatia ja euroföderalism. Kuni 2002. aastani moodustasid partei liikmeskonna need parempoolsed, kes ei pooldanud ei Chiraci ega paremäärmuslikke parteisid. Erakonna majanduspoliitika oli vastuoluline segu vasak- ja parempoolsusest. See viis majandusvabadust toetavate liberaaldemokraatide eraldumiseni UDFist. Ka partei sotsiaalpoliitika oli segu konservatismist (samasooliste partnerlusseaduse vastustamine) ja märgatavalt liberaalsemast poliitikast.

Partei lõpp

Paljud erakonna liidrid lahkusid 2002. aastal, kui asutati UMP, jättes François Bayrou' poliitilisse isolatsiooni. Osaledes Raffarini kabinetis, kritiseeris UDF mõnikord valitsust, kuid ei soovinud ise lahkuda enamusvalitsusest. UDF säästis Gilles de Robieni valitsuse, kuid lahkus 31. märtsil 2004 opositsiooni valitsusevahetuse ajal, kuuludes samal ajal parlamendienamusse.
2004. aastal oli UDF koos Itaalia Karikakraparteiga Euroopa Demokraatliku Partei asutajaliige.
2007. aastal partei tegevus lõpetati.
Arno Oja

Isiklikku

Arno Oja abielust Vilja Ojaga on sündinud tütar Iris Oja.
Eesti Maaülikooli keelekeskus

Eesti Maaülikooli keelekeskus (inglise keeles Language Centre of Estonian University of Life Sciences) on Eesti Maaülikooli akadeemiline struktuuriüksus, mis korraldab keelealast õppetööd ja täienduskoolitust.
Keelekeskuses on võimalik õppida kõigis kõrgkooliastmetes Euroopa keeleõppe raamdokumendis kirjeldatud tasemetel üheksat võõrkeelt. Need keeled on inglise, saksa, prantsuse, vene, soome, ladina, norra, hiina ja eesti keel. Eesti keele õpe on ka eesti keele emakeelena kõnelejatele – õpitakse korrektset ja akadeemilist kirjalikku väljendust. Kohustusliku ainena õpivad maaülikooli üliõpilased inglise erialakeelt. Keelekeskus teeb tõlketööd ja korraldab terminoloogiatööd. Keelekeskuses töötab 2016. aasta seisuga 11 õppejõudu.
Keelekeskus asub Tartus Maaülikooli linnakus aadressil F. R. Kreutzwaldi 1. See on endise Tähtvere mõisa hoone, mis võeti õppehoonena kasutusele 1994. aastal. Keelekeskus asub mõisas alates 2011. aastast.
Termopasta

Funktsioon

Termopastat kasutatakse põhiliselt elektroonikas ja arvutitööstuses, et aidata radiaatoril juhtida soojust mingist pooljuhist nagu arvutiprotsessor või transistorist eemale.
Termopasta suurendab radiaatori efektiivsust täites mikroskoopilised õhuavad, mis tekivad kui kaks mittetäiusliku lamedat pinda üksteisega kokku panna. Õhu soojustjuhtivus on umbes 8000 korda väiksem kui näiteks alumiiniumil (levinud arvutites kasutatavate radiaatorite materjal). Pinna ebatäiuslikkus ja täiusliku lameduse puudumine tuleneb tootmistehnoloogia piirangutest ja mikroskoopilistest vigadest, mida pole palja silmaga näha. Termopasta soojusjuhtivus ja võime täita mikroskoopilisi auke on tema tähtsaimad omadused.
Võimsates helivõimendites asuvad transistorid ja personaalarvutite protsessorid toodavad piisavalt soojust, et saada kasu termopasta kasutamisest. Termopasta vajadust saab vähendada, kui kasutada sellist radiaatorit, mis kasutab jahutust vajava komponendi n-ö peegelpilti, et saavutada võimalikult suur soojusülekanne (sellisel juhul jäävad siiski mikroskoopilised õhuavad). Arvutimaailmas ülekiirendajad vajavad rohkem jahutust kui tavaline radiaator ja termopasta suudavad anda. Ülekiirendajad kasutavad ekstreemsemaid jahutamismeetodeid nagu vesijahutus ja vedellämmastikuga jahutamine.

Kasutamine

Arvutiprotsessori radiaatorid on oma ehituselt võimalikult hea soojusülekandega. Siledad ja lamedad pinnad vajavad ainult väikest kihti termopastat, et täita mikroskoopilised õhuavad. Tuleb kasutada põhimõtet, "vähem on rohkem" (kuid ei tohi ka liiga vähe panna), sest kui liiga paks kiht panna, siis see ainult vähendab soojusülekannet ja suurendab ülekuumenemise riski. Hõbedal põhinevate termopastade kasutamisel tuleb olla ettevaatlik, sest sellised termopastad võivad juhtida elektrit ja kui see satub kuhugi mujale peale vajaliku pinna, võib elektroonika lühisesse minna.
Aja jooksul mõned termopastad kuivavad ja kaotavad osa oma soojusjuhtivusest või muutuvad liimitaoliseks ja muudavad radiaatori eemaldamise raskemaks. Enamik termopastasid kestavad kauem kui jahutamist vajav seade ja vahetamine tuleb ainult ette siis, kui esineb ülekuumenemisprobleeme või radiaatori vahetus.
Termopasta vahetusel tuleb vana pasta eemaldada puhastusvahendi (näiteks isopropanooli) abil.
Eduard Värav

Eduard Värav (1. jaanuar 1906 Pärnu – 17. juuli 1962 Tartu) oli eesti ajakirjanik.
Ta sündis töölisperes, õppis Pärnus algkoolis, Abja kultuurtehnilises ühisgümnaasiumis ja Narva kolledžis.
1930. aastatel töötas ta Sindis raamatupidajana. 1933–1934 osales ta Kaarel Irdi juures toimunud kirjandushuviliste noorte kogunemistel. Samasse aega jäävad tema esimesed kaastööd Pärnu ajalehtedele.
1940. aasta 6. juulil alustas ilmumist Pärnu Rahva Hääl, mille vastutav toimetaja oli 35. lehenumbrini Värav.
1. augustil 1940 sai Väravast EK(b)P liige ja ta suunati Tallinna Talurahva Hääle toimetajaks. Kuna samades ruumides tehti veel ajalehte Töötav Läänlane, oli ta sellegi vastutav toimetaja.
Aastatel 1945–1948 toimetas ta Tartus Postimeest. Pärast seda oli ta Edasi esimene vastutav toimetaja.
Eduard Värav suri tuberkuloosi ja on maetud Tartu Pauluse kalmistule.
Heine

Luuletaja Heinrich Heine suguvõsa on jälgitav 17. sajandini Bückeburgis.
Perekonnanimi Heine tuleb ainult nime järgi teada oleva Chaimi nimest. Tema poeg Jitzchak ben Chajim figureerib mittejuudi allikates Isaak Heine nime all. Aja jooksul tõrjus see isanimi välja juudi kogukonnas kasutusel olnud päritolunime Bückeburg ning sai perekonnanimeks.
Esiisa Isaak (umbes 1654–1734) oli Schaumburg-Lippe krahvi Friedrich Christiani õuejuut Bückeburgis. Tema pojad olid õukonnatarnijad ja õukonnapankurid  Bückeburgis ja Hannoveris. Suguvõsa teised harud elasid Hamburgis, Bordeaux's, Berliinis, Düsseldorfis ja Viinis.
Gustav Heine,  Samson (Sigmund) Heine ja Peire (Betty) van Gelderni poeg ning  Heinrich Heine vend tõsteti 30. märtsil 1867 Austria rüütlisesisusse ning 24. septembril 1870 Austria vabahärraks nimega von Heine-Geldern.
Tartu sadamaraudtee

Tartu sadamaraudtee on Tartu linna jõeäärsete ettevõtete ja jõesadama teenindamiseks rajatud raudteeharu, mis kulgeb läbi Karlova linnaosa ja Ropka tööstusrajooni Emajõeni. Suurematest liiklussoontest ületab see Võru, Tähe ja Turu tänavat. Üksiku rööpapaariga raudtee kuulub Eesti Raudteele. Ametlikult võeti see vastu 14. novembril 1922.
Nõukogude ajal oli selle üks peamisi tarbijaid Tartu keskkatlamaja, tänapäeval on selle klientide seas vanametalli töötlev Kuusakoski AS ja tee-ehitusfirma AS Tref. 21. sajandil on korduvalt kaalutud nüüdseks hõredas kasutuses raudteeharu likvideerimist ja selle asemele tänava rajamist, kuid seni ei ole need plaanid konkretiseerunud.
3,3 km pikkune sadamaraudtee võetakse üles 2019. aasta sügisel.
Immo Mihkelson

Immo Mihkelson (sündinud 25. septembril 1959) on eesti muusikaajakirjanik ja kriitik.
Mihkelson on teinud raadiosaateid alates 1989. aastast. Tema töökoht ERR-is on Klassikaraadio. 
Peamiselt on Mihkelsoni tegevusväljaks džässmuusikaga seotu. Mihkelsoni arvamusartikleid on ilmunud mitmes Eesti ajalehes.
2005. aastal koostas Mihkelson Arvo Pärdi 70. juubeli puhul 14-osalise saatesarja "Arvo Pärt 70", mille eest sai Eesti Raadio aastapreemia.
Orsell

Orsell on samblikest fermentatiivse käärimise teel saadav värvaine. Värvus on purpurja tooniga erk punane.

Saamine

Vanim orselli lähteaine on arvatavasti Lõuna-Euroopas levinud samblikuliik Roccella tinctoria, mille kasvukoht on Vahemere rannikul. Antiikajal oli orsell purpurtigudest saadava purpurvärvi kõrval üks kallimaid värvaineid, seda mainib juba Theophrastos. 4. sajandil värvaine kasutamine vähenes märgatavalt ja üks seletusi selle kohta on, et samblik ei jõudnud oma kasvukohtades taastuda.
Orselli tootmiseks peenestati samblik ja lasti sel mõnest päevast kuni mitme kuuni liguneda lahjendatud ammoniaagis või uriinis, et moodustuks värvaine ortseiin (värvainete indeksis C.I. Natural Red 28). 14. sajandil jõudis orselli valmistamise oskus Idamaadest Vahemere maadesse. Samblikest orselli tootmise kõrvalsaadus on lakmus.

Näiteid ajaloost

Maailma üks vanimaid illustreeritud raamatuid, 5.–6. sajandist pärit ja praegu Rossanos asuva Codex Purpureus on kirjutatud purpurpärgamendile. Pikka aega arvati, et pärgament on värvitud Tüürose purpuriga, kui 2016. aastal selgitati välja, et värv ei sisalda bromiini, sisaldab aga ortseiini ja seega on tegemist orselliga.
Orselliga on värvitud lõngu 16.–17. sajandi gobeläänide jaoks. Kuigi juba siis teati orselli vähesest värvikindlusest, kasutati seda siiski väga palju kaunite värvitoonide pärast, nüüdseks on vaipade esialgne toredus kadunud või kadumas.
Venemaal kasutati orselli alates 17. sajandist kuni 20. sajandini villa ja siidi värvimiseks.