Heinrich IV (Saksa-Rooma keiser)

Heinrich IV (11. november 1050 – 7. august 1106) oli Franki ehk Saali dünastiasse kuuluv Saksa-Rooma keiser ning Heinrich VIII nime all ka Baieri hertsog. 
Heinrich oli Saksa-Rooma keisri (1039–1056) Heinrich III ja Poitou Agnese (c. 1025–1077) poeg. Heinrich III ajal kontrollis Saksa-Rooma riik Saksamaad, Itaaliat, Burgundiat, Ungarit, Poolat ja Böömimaad. Heinrich III ajal oli Saksa-Rooma riik oma võimsuse tipul, Saksa-Rooma riik domineeris Euroopas ning Saksa-Rooma keiser oma mõjuvõimuga nimetas ametisse Rooma paavsti. 
Heinrich III ajal algasid ka Rooma paavsti ja Saksa-Rooma keisri vastuolud, mis läksid hiljem ajalukku investituuritülina ning Heinrich IV ajal jätkus paavstide püüd saavutada ülemvõim keisri (ehk ilmaliku Saksa-Rooma riigi valitseja) üle.

Saksa kuningana

6-aastane Heinrich IV sai Saksa kuningaks, isa Heinrich III surma järel (1056), tegelikult valitses tema eest kuni 1066. aastani regentnõukogu ja ema, keisrinna Poitou Agnes Üldiselt polnud Heinrichi valitsusaeg edukas, Itaalia oli suhteliselt iseseisev ning linnriigid tegid, mis tahtsid, Saksamaal püüdsid vägevamad vürstid samuti oma sõltumatust kasvatada. Heinrich IV võitles vürstide võimu vastu toetudes alamaadlile, ministeriaalidele ja linnadele. 
Švaabimaa hertsog (1057–1079) Rudolf von Rheinfelden kasutas 1057 ära Saksa kuninga Heinrich IV alaealisust ning sundis talle andma Švaabimaa hertsogkonna. 1061. aastal läänistas leskkeisrinna Agnes hertsogkonna Saksi krahvile Otto von Northeimile. Sellele vaatamata hõivas kuningas Heinrich IV taas Baieri hertsogkonna petlikel põhjustel ning vangistas Otto von Northeimi ja Saksimaa hertsogi Magnus Billungi, mis viis lõpuks 1073. aasta Saksi mässuni, mille Saksa kuningas Heinrich IV surus juunis 1075. Alles Welfide hertsogivõimu loomisega aastast 1070 Heinrich IV poolt oli seal Baieri hertsogite taasteke. 
Seda perioodi iseloomustab investituuritüli keisri ja paavsti vahel. See tugevdas Welfide võimu paavsti seisukoha toetamise poolel olles. Gregorius VII ekskommunitseeris 1076 Roomas peetud sinodil Heinrich IV ja vabastas tema alamad vasallivandest. Oktoobris 1076 nõudsid Saksa vürstid Treburis uue kuninga valimist. Nad teatasid Heinrich IV-le, et ta on ametist tagandatud, kui ta ei suuda aasta ja ühe päeva jooksul paavstilt lunastust saada. Samal ajal hakkas Švaabimaa hertsog Rudolf nõudlema Saksa kuninga krooni, ta lubas paavstile kõiki järeleandmisi, et see teda tunnustaks ning ta lasi ennast Saksa vastukuningaks 1077–1080.
Heinrich lasi poja Konradi juba alaealisena Saksa kuningaks (1087–1098) valida, et kindlustada talle pärimisõigust.
Aastal 1093 andis keiser Heinrich IV Saali territooriumid Reini Frangimaal lääniks Heinrich II von Laachile, Alam-Lotringi pfaltskrahvile Aachenis. Nendest maadest kujunes tähtis Pfalzi kuurvürstkond.

Saksa-Rooma keisrina

Heinrich IV tungis märtsis 1084 Rooma, lubades vastupaavsti anda paavstile vangina üle, kui Gregorius VII kroonib ta Saksa-Rooma keisriks. Gregorius keeldus Heinrichit keisriks kroonimast, mistõttu ta krooniti keisriks vastupaavst Clemens III poolt. Seejärel tungis Rooma Robert Guiscard, sundides Heinrich IV tagasi tõmbuma. Gregorius VII põgenes Roberti kaitse all esmalt Monte Cassino kloostrisse ja seejärel Salernosse. Ta saatis 1084 legaadina Saksamaale Ostia kardinalpiiskopi Odon de Lagery (hilisem paavst Urbanus II). Skisma tõttu lahkus Gregorius VII kuuriast 13 kardinali.
Kolm päeva enne oma surma tühistas Gregorius VII kõik oma ametiajal langetatud ekskommunikatsioonid, jättes jõusse ainult Heinrich IV ja Clemens III ekskommunitseerimise. Heinrich IV vastaseid hakati kutsuma ultramontanistideks.
1093 põgenesid keisrinna Adelheid ja Heinrichi vanem poeg Konrad paavsti kaitse alla Canossasse ning rääkisid, et Heinrich IV oli oma lossis korraldanud orgiaid ja musti missasid. Seetõttu ei tulnud Konrad keisritrooni pärijana kõne alla. 1099 kroonis Heinrich IV oma noorema poja Heinrichi Itaalia kuningaks, jättes sellest tiitlist ilma 1093 Itaalia kuningaks kroonitud Konradi. 
Heinrich V vandus, et oma isa eluajal ei osale ta keisririigi poliitikas, aga isa vaenlased ärgitasid teda seda siiski tegema ja paavst (1099–1118) Paschalis II vabastas ta sellest vandest. Kui Heinrich püüdis oma valitsusaja lõpul riiki reformida, siis kukutas Heinrich V oma isa 1105. aasta lõpus, kui viimane tahtis läbi viia suurvasallide õigusi piiravaid reforme.
Heinrich IV suri peagi pärast võimust ilmajäämist. Keisritiitli säilitas ta siiski surmani. 1111 krooniti Heinrich V Roomas keisriks.