Rünnak Pearl Harborile

Põhjused

Pearl Harbori mereväebaasile korraldatud üllatusrünnaku eesmärk oli neutraliseerida Ameerika Ühendriikide Vaikse Ookeani Laevastik ning kindlustada sellega Jaapani vägede edukas pealetung loodusvarade poolest rikastesse Kagu-Aasia piirkondadesse, muuhulgas ka Hollandi, Suurbritannia ja Ameerika Ühendriikide valdustes olevatele Vaikse ookeani saartele.
Ameerika Ühendriikide ja Jaapani suhted olid olnud pingelised alates Mandžuuria okupeerimisest Jaapani poolt 1931. aastal, mida Jaapan ise pidas absoluutselt vajalikuks oma majanduslike huvide tagamiseks ja kommunismiohu neutraliseerimiseks piirkonnas. Okupatsioonile ja Mandžukuo nukuriigi moodustamisele järgnenud rahvusvaheline hukkamõist viis 1933 Jaapani lahkumiseni Rahvasteliidust ja 1936 taganemiseni rahvusvahelisest mereväe piiramise lepingust.
Suhted Ameerika Ühendriikide ning selle peamiste liitlaste Suurbritannia ja Hollandiga pingestusid veelgi pärast Hiina–Jaapani sõja puhkemist 1937. aastal. Ühendriigid heitsid Jaapanile ette imperialistlikke püüdlusi, mida nad püüdsid nii diplomaatiliste kui majanduslike meetmetega takistada. Olukorra lahendamist läbirääkimiste teel takistasid mõlemapoolselt kultuurilised erinevused, seda raskendas ka Hiina-meelsete jõudude domineerimine Ameerika Ühendriikide välisministeeriumis, mille esirinnas seisis riigisekretär Cordell Hulli erinõunik Stanley Hornbeck. Ka jaapanlased näitasid üles märkimisväärset kangekaelsust oma majandus- ja julgeolekuhuvide kaitsmisel.
Olukord halvenes iseäranis 1940. aastal, mil Jaapan okupeeris kokkuleppel Vichy valitsusega Prantsuse Indohiina, et saavutada kontroll sealsete maavarade üle ja peatada sealtkaudu Hiinasse saadetud abitarned. Selle tagajärjel kehtestasid Ameerika Ühendriigid Jaapanile lennukite, masinaosade ja lennukikütuse embargo. Juulis 1941 lõpetati ka naftatarned Jaapanile, mis seadis viimase väljapääsmatusse olukorda. 
Jaapanil oli ellujäämiseks nüüd ainult kaks võimalust: kas tõmbuda vastavalt ameeriklaste nõudmisele välja täielikult nii Hiinast kui ka Indohiinast ning taluda häbi ja alandust, mida see endaga kaasa tooks, või leida oma majanduse arendamiseks vajalikud maavarad ja toorained Kagu-Aasia okupeerimise teel. Kagu-Aasia alad kuulusid peamiselt Hollandile ja Suurbritanniale ning jaapanlased olid veendunud, et nende ründamine tooks kaasa Ameerika Ühendriikide sõjalise sekkumise. Seetõttu otsustatigi anda ameeriklastele ennetav sõjaline löök.

Uue strateegia kujunemine (1939–1941)

Jaapani keiserlik merevägi ja sõjamereministeerium olid valmistunud Ameerika Ühendriikide võimalikuks kallaletungiks juba 1930. aastatel, olles veendunud, et keiserliku armee soov läheneda teljeriikidele viib varem või hiljem sõjalise konfliktini Ameerika Ühendriikidega.
Kui 1930. aastate lõpuni oli keiserliku mereväe plaan ette näinud lubada ameeriklastel rünnata esimesena, siis 1939. aastal jõudsid sõjamereminister Mitsumasa Yonai ja tema asetäitja Isoroku Yamamoto järeldusele, et oluline oleks sõjalise konflikti ohu tekkides ameeriklastele ise esimene löök anda. Kui viitseadmiral Yamamoto viidi augustis 1939 sõjamereministeeriumist üle Jaapani ühendlaevastiku juhatajaks, asus ta välja töötama vastavaid strateegilisi plaane.
Idee Ameerika Ühendriikide sõjamerelaevastiku ründamiseks Hawaii saartel tekkis Yamamotol 1940. aastal kui ta veendus merelennuväe õppusi jälgides, et Jaapani lendurid on taoliseks rünnakuks võimelised. Kindlasti inspireeris teda admiral Heihachirō Tōgō ootamatu ja ülimalt edukas rünnak Venemaa laevastikule Port Arturi sadamas Vene-Jaapani sõja alguses 1904. aastal, kus Yamamoto oli ka ise osalenud. Samas on oletatud, et ta võis täiendavat innustust saada ka briti ajakirjaniku Hector C. Bywateri 1925. aastal avaldatud romaanist "The Great Pacific War", kus autor nägi ette analoogset stsenaariumi. 
Paralleelselt tekkis taolise rünnaku idee ka merelennuväe ohvitseril Kazunari Miyol, kes soovitas anda Ameerika Ühendriikidele ennetav lennurünnak samuti just Pearl Harbori mereväebaasis Hawaii saartel. Igal juhul jõudis informatsioon sellest jaanuaris 1941 Ameerika Ühendriikide Jaapani saatkonna esimese sekretäri Edward S. Crockerini, kes edastas selle ka Washingtoni, kuid USA mereväeluure ei võtnud seda tõsiselt, väites, et nende luureandmete põhjal ei ole taolist rünnakut lähemas tulevikus ette näha.

Konkreetsed rünnakuplaanid (veebruar–august 1941)

Veebruaris 1941 teavitas Yamamoto oma plaanidest 11. õhulaevastiku juhatajat kontradmiral Takijirō Ōnishit ja palus viimasel läbi viia salajane uuring taolise rünnaku teostatavuse kohta. Uuringu läbiviimine usaldati kapten Minoru Gendale, kes hindas operatsiooni keerukaks, kuid leidis, et reaalne võimalus edu saavutada on olemas. Selle hinnangu põhjal lasi Yamamoto oma operatsioonide ohvitseril kapten Kameto Kuroshimal välja töötada konkreetsema rünnakuplaani.
Paralleelselt andis Yamamoto mereväeluure kaptenile Kanji Ogawale ülesande koguda Hawaii saarte kohta nii palju teavet kui võimalik. Selleks saadeti saartele 29-aastane lipnik Takeo Yoshikawa, keda oli valmistatud võimalikuks Hawaii-missiooniks ette juba alates kevadest 1940. Märtsi lõpul 1941 saabus ta Jaapani diplomaadi Tadashi Morimurana Honolulusse ja alustas tööd.
Aprillis 1941 andis Jaapani keiserlik merevägi Yamamoto plaanile nimeks Operatsioon Z. Operatsiooni õnnestumiseks oli vajalik täita kaks eeltingimust: 1) rünnaku ajal pidi USA Vaikse Ookeani Laevastik asuma Pearl Harbori mereväebaasis; 2) tuli leida võimalus suure lennukikandjate laevastiku viimiseks üle Vaikse ookeani nii, et Ameerika Ühendriigid ja tema liitlased seda ei märkaks.
10. aprillil 1941 nimetati 1. õhulaevastiku juhatajaks viitseadmiral Chūichi Nagumo. Tema staabiülemaks sai kontradmiral Ryūnosuke Kusaka, kes asus koos kaptenite Minoru Genda ja Tamotsu Oishiga välja töötama detailset rünnakuplaani. Ta pidas operatsiooni liiga riskantseks ja teavitas sellest juunis 1941 ka admiral Yamamotot, kes käskis tal vaatamata sellele ettevalmistusi jätkata.
Kusaka ees seisis kaks peamist probleemi: kuidas tagada rünnaku üllatusmoment ja kuidas viia Jaapani laevad sihtmärgini? Vähemalt kahel lennukikandjal ei jagunud nii pika vahemaa läbimiseks kütust. 
Hoolikate analüüside tulemusel tegi Kusaka oma meeskonnaga kindlaks, et talvekuudel on raskete ilmastikutingimuste tõttu kõige vähem laevatatav Vaikse ookeani piirkond laiuskraadil 40°N. Just seal oleks tõenäosus Jaapani ründelaevastiku avastamiseks kõige väiksem. Jaapani laevad pidid kulgema Aleuutide suunas kuni 800 meremiili kauguseni Pearl Harbori sõjaväebaasist põhja pool. Seal pidid nad viimast korda merel tankima – Kusaka otsustas, et vaatamata rasketele mereoludele on merel tankimine ainus võimalus – ja alustama õhtupimeduses teekonda Hawaii poole, jõudes varahommikuks rünnakukaugusele.
Lennukikandjatelt Pearl Harborile antava õhulöögi ettevalmistamine tehti ülesandeks merelennuväe kaptenile, 39-aastasele Hiina-Jaapani sõja veteranile Mitsuo Fuchidale. Rünnak pidi toimuma kahe lainena – esimesena ründavad Ameerika Ühendriikide lahingulaevu torpeedolennukid, seejärel juba pommitajad. Teise rünnakulaine õnnestumiseks tuli aga kasutusele võtta uus sihik ja välja töötada pommid, mis suudaksid Ühendriikide sõjalaevade soomuse läbistada. Parema puudumisel kasutati pommisihikuna koopiat sakslaste küllaltki ebatäpsest Typ 97 sihikust. Pommide osas oldi leidlikud, ehitades vastava eesmärgi jaoks ümber lahingulaevade mürsud, muuhulgas tugevdades nende välispinda nii palju, et nad soomusega kokkupõrkel ei plahvataks, vaid suudaks selle läbida.
Õhurünnakuteks treeniti Kyūshū saarel: hävitajad Saeki mereõhujõudude baasis, pommitajad Tominaka mereõhujõudude baasis ja torpeedolennukid Kagoshima linna ümbruses. Õppused olid äärmiselt salastatud, isegi lennueskadrillide ja lennukikandjate kapteneid ei teavitatud sellest, millise sihtmärgi ründamiseks nad valmistuvad.

Viimased ettevalmistused (september–november 1941)

2. septembril 1941 algas Tōkyō äärelinnas Meguros asuvas mereväekolledžis mereväe kindralstaabi, sõjamereministeeriumi ja ühendlaevastiku juhtivate ohvitseride nõupidamine, kus osales umbes nelikümmend inimest. Arutati nii Pearl Harborile kavandavat rünnakut kui ka kava Jaapanist lõuna poole jäävate lääneliitlaste kolooniate hõivamiseks. 5. septembril nõupidamise käigus läbiviidud taktikaline sõjamäng näitas, et Yamamoto rünnakuplaan sõltus liiga tugevalt üllatusmomendist, mille tagamise osas puudus kindlus. Siiski plaanist ei loobutud, sest admiral Yamamoto ähvardas plaani tagasilükkamise korral erru minna.
Septembri teisel nädalal määras mereväe planeerimisosakond rünnaku toimumise päevaks 16. novembri 1941. Osakonna arvates piisas rünnakuks neljast lennukikandjast, mida oli kontradmiral Ryūnosuke Kusaka hinnangul liiga vähe. Vaatamata tema püüdlustele suurendada rünnakus osalevate lennukikandjate arvu kuueni, ei toetanud mereväe juhtkond seda ideed. Lõpuks sekkus Kusaka ning missioonist kõrvale jäetud lennukikandjate Hiryū ja Sōryū komandöri Tamon Yamaguchi poolel admiral Yamamoto ise. Tema nõudmisel suurendati operatsioonis osalevate lennukikandjate arv taas kuueni.
Septembris informeeriti lõpuks ka operatsiooniks valmistuvate lennukikandjate kapteneid nende tulevase rünnaku sihtmärgist.
Oktoobri lõpus saadeti reisilaeva Taiyo-maru pardal O'ahu saarele veel kaks Jaapani spiooni – kapten Toshihide Maejima ja kaptenleitnant Suguru Suzuki. Kui kohapeal selgus, et nende tegutsemine saarel ei oleks piisavalt turvaline, jäid nad sadamas seisva laeva pardale ja kogusid seal 1.–5. novembrini informatsiooni, mida vahendas neile alates märtsist 1941 saarel resideerinud lipnik Takeo Yoshikawa. Nii näiteks õnnestus neil välja selgitada, et terasest kaitsevõrku, mis takistanuks allveelaevade sissepääsu Pearl Harbori sadamasse, ei olnudki tegelikkuses olemas.
3. novembril 1941 andis keiserliku mereväe kindralstaabi ülem admiral Osami Nagano kohtumisel admiral Yamamotoga rünnakuplaanile lõpliku heakskiidu. 6. novembril andis Yamamoto välja 151-leheküljelise ühendlaevastiku ülisalajase operatsioonikäsu nr 1, kus oli esitatud meresõja strateegia mitte ainult Pearl Harbori ründamiseks, vaid ka enam-vähem samaaegseks sõjategevuseks Vaikse ookeani lõunaosas. 24 tundi hiljem välja antud teises käsus määras Yamamoto sõjategevuse alguskuupäevaks esmaspäeva, 8. detsembri. Kuna Hawaii saared asusid teisel pool kuupäevaraja, siis sealse aja järgi pidi rünnak toimuma pühapäeval, 7. detsembril. Spioon Yoshikawa andmetel viibis enamik Ameerika Ühendriikide laevadest pühapäeviti sadamas ja seetõttu oli just pühapäev rünnaku õnnestumiseks kõige tõenäolisem nädalapäev.
10. novembril 1941 andis 1. õhulaevastiku juhataja viitseadmiral Chūichi Nagumo operatsiooni raames välja oma esimese päevakäsu. 16. novembril kogunesid lennukikandjad koos saatelaevadega Jaapani Sisemere suudmesse ja hakkasid sealt ööpimeduses ükshaaval lahkuma, sihtkohaks Etorofu saar Kuriilidel, kus laevastik pidi uuesti kogunema.

Teel Pearl Harborisse (november–detsember 1941)

Rünnakulaevastik Kido Butai kogunes Etorofu saare lähedal Hitokappu lahes. O'ahu saarel kogutud värskeimad luureandmed läksid Jaapani diplomaatilises postis kaduma (hiljem leiti küll üles), mistõttu Suguru Suzuki pidi laevastiku juhte instrueerima oma mälu ja ühe lehe käsikirjaliste märkmete põhjal.
25. novembril 1941 andis viitseadmiral Nagumo oma lipulaeva Akagi pardal juhised ka rünnakus osalevate lennukite pilootidele, kes said alles nüüd teada eesseisva rünnaku sihtmärgist.
Järgmise päeva, 26. novembri hommikul alustas laevastik teekonda Pearl Harbori poole. Laevastik liikus kütuse säästmiseks aeglases tempos, keskmise kiirusega 14 sõlme, kuid ilmastikuolud olid merel erakordselt head ning merel tankimine ei kujutanud mingit probleemi.
Samal päeval saatis Ameerika Ühendriikide väejuhatus ka oma maa- ja mereväe juhatajatele kohtadel välja hoiatuse sõjategevuse peatse puhkemise ohust, kuid jaapanlaste rünnakut oodati selle hoiatuse kohaselt Filipiinidel, Borneol või Malaka poolsaarel. Nii siis kui ka hiljem said ameeriklased kätte ja dekodeerisid mitmed jaapanlaste sõnumid, mis oleksid võinud rünnakuplaanid Pearl Harborile paljastada, kuid kuna prioriteetseks peeti Ameerika Ühendriikide ja Jaapani läbirääkimisi käsitlevaid teateid, siis jäeti informatsioon, millest selgus jaapanlaste kõrgendatud huvi Hawaii saarte vastu, tähelepanu alt välja.
28. novembril said 8. detsembrist kui üllatusrünnaku päevast teada Jaapani valitsuse liikmed. Merevägi oli rünnakut kavandanud nii suure saladuskatte all, et peaminister Hideki Tōjō sai Pearl Harborist kui rünnaku sihtmärgist teada veel üks päev hiljem. 
1. detsembril allkirjastas keiser Hirohito sõjategevust sanktsioneerivad dokumendid ja päev hiljem, 2. detsembril kiitis heaks 8. detsembri kui sõjategevuse alustamise kuupäeva. Samal päeval edastati teave rünnakute alustamise kuupäevast ka Jaapani Lõunaarmee juhatajale marssal Hisaichi Terauchile.
4. detsembril otsustas Jaapani valitsus, et enne rünnakut Ameerika Ühendriikidele ametlikult sõda ei kuulutata. Rünnaku alguse ajal – Hawaii aja järgi kell 8.00 hommikul ja Washingtoni aja järgi kell 13.00 päeval – antakse Ameerika Ühendriikide välisministeeriumile lihtsalt üle teada läbirääkimiste katkestamisest.
Samal päeval toimus koordinaatidel 42°N 170°E Jaapani ründelaevastiku viimane suurem varustamine. Sealt pöördusid kõik varustuslaevad peale kolme kütusetankeri Jaapanisse tagasi. Need tankerid saatsid laevastikku kuni viimase tankimiseni 48 tundi hiljem ja pöördusid siis samuti tagasi. Laevastiku liikumiskiirust suurendati seniselt 14 sõlmelt 20 sõlmele.
6. detsembril avastasid ameeriklased Malaka poolsaare suunas liikuva Jaapani sõja- ja transpordilaevade konvoi, mistõttu veendusid lõplikult, et jaapanlased ründavad ilmselt esmalt brittide valdusi Malaisias. See hajutas nende tähelepanu Hawaii saari puudutavate sõnumite osas veelgi. 
7. detsembri keskpäeval jõudis Jaapanisse Ühendriikide presidendi Franklin Delano Roosevelti viimane lepitav sõnum keiser Hirohitole, mis oli saadetud aja võitmiseks. Seda ei edastatud protokollile vastava kümnetunnise ooteaja tõttu keisrile enne südaööd, kuid see poleks ka midagi muutnud. 
Samal päeval suurendas ründelaevastik kiirust 24 sõlmeni, et jõuda määratud ajaks rünnakupositsioonidele 200 meremiili kaugusel Pearl Harbori sadamast põhja pool.
Jaapani aja järgi 8. detsembril kella 8 paiku hommikul (Hawaii aja järgi 7. detsembril kella 1 paiku öösel) jõudsid 5 Jaapani allveelaeva umbes 10 meremiili ehk 19 kilomeetri kaugusele Pearl Harbori sadamasuust ja lasid vette neli kääbusallveelaeva, mille ülesandeks oli tungida sadamasse.
Jaapani aja järgi 8. detsembril kell 14.15 (Hawaii aja järgi 7. detsembril kell 5.45) alustas Malaka poolsaare juurde jõudnud konvoi Suurbritanniale kuuluva Kota Bharu linna pommitamist merelt. Tegemist oli eksitusega, mis tulenes sellest, et Jaapani mereväe staap ei olnud Hawaii rünnaku lõplikku aega Malaisiasse suundunud konvoiga kooskõlastanud. Nii algas Jaapani sekkumine Teise maailmasõtta tegelikult just selle rünnakuga, kuid Pearl Harbori rünnakut see ei mõjutanud. Pearl Harbori rünnakuni jäänud veidi enam kui kahe tunni kestel ei jõudnud teave sellest kallaletungist Ühendriikidesse.

Ühendriikide laevastik

Pearl Harbori mereväebaasis paiknes suurem osa USA Vaikse Ookeani Laevastikust, mida juhatas kontradmiral Husband E. Kimmel. 
Kokku oli mereväebaasis rünnaku ajal 8 lahingulaeva, 8 ristlejat, 30 hävitajat, 4 allveelaeva, 49 muud laeva ja umbes 390 lennukit.
Pearl Harbori mereväebaasi kaitserajatised olid USA armee haldusalas ja nende eest vastutas kindralmajor Walter Short.

Kolmas laine

Kolmandat rünnakulainet ei toimunud, kuid selle korraldamise üle peeti tõsiseid arutelusid. Esimeses kahes laines olid sisuliselt puutumata jäänud mereväebaasis hoiustatavad tohutud kütusevarud ja kapten Mitsuo Fuchida palus kõrgemalt juhtkonnalt luba korraldada kolmas rünnak ameeriklaste kütusemahutite hävitamiseks.
Kuigi Fuchida ja mitmed teda toetavad ohvitserid püüdsid veenda Kido Butai staabiülemat Ryūnosuke Kusakat ja laevastiku juhatajat Chūichi Nagumot, et ameeriklased ei suuda märkimisväärset vastupanu osutada, ei olnud viimased nõus riskima. Nende hinnangul poleks kolmas rünnakulaine tulnud enam üllatusena ja ameeriklaste õhutõrje oleks võinud Jaapani lennuväele olulist kahju tekitada. Kardeti ka seda, et Kido Butai võib ise rünnaku alla sattuda alles jäänud laevade või USA abivägede poolt. Laevastik otsustas vastavalt algsele plaanile tagasiteele asuda. Rünnak Pearl Harborile oli lõppenud.

Otsesed kaotused

USA Vaikse Ookeani Laevastiku kaheksast lahingulaevast muudeti rünnakus liikumisvõimetuks seitse. Täielikult hävisid lahingulaevad USS Oklahoma ja USS Arizona. Rünnakus uppunud lahingulaevad USS California ja USS West Virginia tõsteti küll hiljem üles ja remonditi, kuid sõjategevusse naasid need alles 1944. aastal. Karidele aetud USS Nevada ning pommitabamused saanud USS Maryland ja USS Tennessee said teenistusse tagasi pöörduda 1942. aastal. Ainult USS Pennsylvania kahjustused olid piisavalt väikesed, võimaldades sellel teenistust jätkata. Lahingulaevade pardal hukkus rünnaku ajal kokku 1890 meest.
Muudest laevadest said vigastusi: kolm ristlejat – USS Helena, USS Raleigh ja USS Honolulu, neist kaks viimast jätkasid teenistust, USS Helena pöördus sõjategevusse tagasi jaanuaris 1942; kolm hävitajat – USS Cassin, USS Downes ja USS Shaw, mis pöördusid teenistusse tagasi vahemikus juunist 1942 veebruarini 1944; lisaks veel kolm abilaeva, mis said samuti hiljem teenistusse naasta.
Põhja lasti ka tegevteenistusest eemaldatud, õppustel sihtmärgina kasutatud lahingulaev USS Utah, surma sai 58 meeskonnaliiget. Kokku hävis või sai raskeid kahjustusi 18 laeva.
Lisaks laevadele hävis õhurünnakus 188 USA sõjalennukit, veel 159 lennukit sai tõsiselt kannatada. Inimkaotusi oli ameeriklaste poolel kokku 2403 surnutena ja 1282 haavatutena.
Jaapani ühendlaevastiku kaotused olid rünnakus minimaalsed. Kaotati 29 lennukit ja 5 miniallveelaeva, 45 lendurit ja 9 allveelaevnikku hukkus, 11 meest sai haavata. Jaapani mereväelane Kazuo Sakamaki õnnestus ameeriklastel vangi võtta.

Poliitilised tagajärjed

Ameerika Ühendriikide president Franklin Delano Roosevelt sai rünnakust teada 7. detsembril 1941 kell 13.47 Washingtoni (kell 8.17 Hawaii) aja järgi. Mõni aeg hiljem andis mereväeoperatsioonide ülem admiral Harold Raynsford Stark raadio teel USA merevägedele korralduse alustada piiramatut sõjategevust Jaapani laevade vastu. Ameerika Ühendriikide avalikkuseni jõudis esimene teave rünnakust kell 14.26 (Hawaii aja järgi 8.56) raadiojaama WOR vahendusel.
Õhtul kell 20.30 kogunes Ühendriikide valitsus Valgesse Majja istungile, kus president Roosevelt luges neile ette oma kavandatava pöördumise Ameerika Ühendriikide Kongressi poole, mis seal parandustega heaks kiideti. Järgmisel päeval, 8. detsembril esines president Kongressi mõlema koja istungil lühikese, kuue ja poole minuti pikkuse kõnega, millest tehti ka raadioülekanne. President Roosevelt rõhutas, et Ameerika Ühendriigid on langenud Jaapani rünnaku ohvriks ja et relvajõudude ülemjuhatajana on ta juba astunud samme oma riigi ja rahva kaitseks. Vähem kui tund aega pärast presidendi kõne lõppu kuulutas USA Kongress Jaapanile ametlikult sõja – Senatis hääletasid selle poolt kõik 82 senaatorit, Esindajatekoja 389 liikmest hääletas ainsana vastu Jeannette Rankin.
11. detsembril 1941 vastasid Jaapani liitlased Saksamaa ja Itaalia Ameerika Ühendriikidele omapoolse sõjakuulutusega. Samal päeval kuulutas USA Kongress sõja ka neile kahele riigile.
Rünnak Pearl Harborile hajutas seni Ameerika Ühendriikide ühiskonnas valitsevad olnud isolatsionistlikud meeleolud ja sundis Ühendriike astuma Teise maailmasõtta. Selle tulemusel muutus Vaikne ookean sõjategevuse piirkonnaks, kus lisaks Ameerika Ühendriikidele pidasid Jaapani agressiooni vastu võitlust Suurbritannia, Holland, Austraalia ja Uus-Meremaa.

Sõjalised tagajärjed

Kümme tundi pärast Pearl Harbori ründamist korraldas Jaapan üllatusrünnaku ka Ameerika Ühendriikide lennuväele Filipiinidel. Taiwani saarelt lähtunud õhurünnakus, mis toimus kohaliku aja järgi 8. detsembril 1941 kell 12.35, hävitati Luzoni saarel Clark Fieldi õhuväebaasis paiknenud ameeriklaste B-17 pommitajad. Mõneks ajaks oli Ameerika Ühendriikide sõjaline võimsus nii merel kui ka õhus murtud.
Pikemas perspektiivis oli siiski tegemist vaid taktikalise võiduga lahingus, kuid kaotusega sõjas. Seda tunnistasid mitmed Jaapani ohvitserid juba vahetult rünnaku järel. Pearl Harboris ei asunud rünnaku ajal ühtegi ameeriklaste lennukikandjat, samuti jäi terveks ameeriklaste allveelaevastik. Neid suudeti kasutada edukalt puuduvate lahingulaevade asemel Jaapani sõjalaevastiku edasiste rünnakute tõrjumisel ja ka suurem osa kahjustatud lahingulaevu pöördusid pärast remonti aastatel 1942–1944 teenistusse tagasi.
Veelgi enam, ekslikuks osutusid mõned admiral Yamamoto strateegia põhialused. Esiteks, rünnak Pearl Harborile oli tegelikult tarbetu, sest ameeriklased olid juba 1940. aastal otsustanud loobuda kavast pidada Vaiksel ookeanil ulatuslikku meresõda ega kavatsenud isegi Filipiinide ründamise korral vastata sellele omapoolse sõjalaevade rünnakuga. Seda infot polnud Jaapani luure suutnud välja selgitada. Teiseks ülehindas ta lahingulaevade rolli meresõjas ning alahindas lennukikandjate ja allveelaevade tähtsust. Just allveelaevad põhjustasid edaspidi jaapanlastele kõige enam kahju nii sõjaliselt kui ka majanduslikult, takistades meretransporti. Kolmandaks, tingituna eelmisest valearvestusest, olid Pearl Harboris sihtmärgid valesti valitud, sest rünnakust jäid puutumata nii allveelaevade dokid, kütusemahutid kui ka mereväebaasi vana haldushoone. Viimases asus nimelt ameeriklaste krüptograafiaüksus Station HYPO, mis etendas edasistel aastatel olulist rolli jaapanlaste rünnakuplaanide ja laevastike liikumise teadasaamisel kodeeritud sõnumite eduka pealtkuulamise ja dešifreerimise teel.