Kalevalamõõduline luule

Luule kogumine

Kõige varasemad tuntud kirjapanekud kalevala luulest on ilmselt 16. sajandilt teoses Soome Rahva Vanad Runod aastal 1564 kirjatud loits. Mõned uurijad on tõlgitsenud Novgorodis arheoloogilistel väljakaevamistel 1957 leitud ajaloolist, kirillitsas kraabitud tohtkirja kalevalamõõtu loitsuks.
Esimene märkimisväärne luulekoguja oli 1700. aastatel tegutsenud Christfried Ganander, kes kogus luulet seda kuulates ja üleskirjutades. Gananderi tegevus ei olnud siiski veel nii viljakandev ja meisterlik, kui folkloorikogujatel aastatel 1800. Talletamishetkel sugulussüsteemse kogukondliku külakultuurina elava kalevala luule ja kõige, mis sellest järele oli jäänud, kokkukogumise võib lugeda 19. sajandi Soome Suurvürstiriigi aegse teadlaskonna algatuseks. Elias Lönnrot ja teised, nii õpingud lõpetanud kui ka tudengid, kogusid kokku luulet ja rahvapärimusi soomlaste ja läänemeresoome rahvaste hulgast. Samas selle innuka kogumise käigus selgus, et rahvaluule suuline pärand oli hakanud närbuma. Paljud ärakuulatud jutuvestjad ja -lauljad olid oma suguvõsa või traditsioonide viimased autentsed jutumehed, ning sageli kõrges eas vanakesed. Siiski mõnes perekonnas pärimus jätkus kõigutamatuna ja kandus edasi järgmistele sugupõlvedele, keda taas kuulasid kogujate järgmised põlvkonnad. Suur osa ainestikust saadi kokku kogutud enne, kui 19. ja 20. sajandi vahetusel lugulaulmistraditsioon oli lõplikult väljasuremas. Mõnevõrra luuletusi on talletatu veel 20. sajandi esimeste aastakümnete jooksul. Õieti vaid mõningad lastelaulud nagu "lenda lenda lepatriinu" (soome keeles: "lennä lennä leppäkerttu"), "oli enne onnimanni" (soome keeles: "oli ennen onnimanni") ja "tuu tuu tupakarull" (soome keeles: "tuu tuu tupakkarulla") ning paljud kalevalamõõtu vanasõnad on püsinud suulise pärimusena kuni 21. sajandile välja.
Mõningate arvamuste kohaselt on veel olemas katkematu suulise traditsiooni lugulauljaid, aga selles ei või enam olla täiesti kindel. Paljud 20. sajandil elavad jutuvestjaid ja lauljaid, nagu soome folkloristika ja mütoloogia uurija Martti Haavio neid nimetas, olid "viimased lugulauljad". Ehedaid traditsioone veelgi ustavalt ellu- ja edasiviiva luulelaulu (või leelot) võib pooleks või koguni ära õppida raamatutest või lindistatuid salvestisi kuulates.
Tänu luule kogumisele tänapäeva rahvapärimus- ja vanausuteadlastel on kasutuses suures hulgas võrdlemisi hiljaaegseid ja mitmekülgseid andmeid möödunud sajandite uskumustest ja traditsioonidest. Suur osa talletatud luuletustest, umbes 100 000 erinevast luuletekstist, on kokku pandud Soome Rahva Vanad Runod (soome keeles: Suomen Kansan Vanhat Runot) – nimeline teos. Kõigest kokkukootust kalevalamõõtu luulest vaid väikse siivu võrra kalevala rahvaluulet kasutati ära aastatel 1835–36 Soome rahvuseepose "Kalevala" loomiseks. Ühtlasi võib kõikjal näha selle looja Elias Lönnroti jäetud jälge, nii värssides ja nende paigutuses kui loomislegendis, kuhu ta on teinud olulisi muudatusi.
Kalevala luule jutustab argielust, inimsuhetest ja müütidest ning muuhulgas ajaloolistest sündmustestki. Kalevala-mõõt sisaldab samuti loitse ja palveid. Kalevalamõõtu lauludega sooviti tere tulemast, saadeti teele või valmistati kedagi elu uueks etapiks ette. Näiteks enne pulmi peigmehele ja mõrsjale lauldi argielust abielus, surnuid leinates väljendati kurbust nutulauludega, viletsat elu, vaesust, vallalisust ja poissmehepõlve või halba abikaasat kurdeti kurvameelsete lauludega ning samuti lauldi õnnest.

Kalevala luule kristlikul perioodil

Kristluse levides said Soome kalevalaluule peamiseks aineks olevad müüdid uut sisu. Laulude varasematesse vormidesse põimiti uusi kristlikke kujundeid. Kalevala-mõõtu luule muutumine peegeldub näiteks Soome ühes tuntuimas ja vanimas, 13.–14. sajandist pärit poeemis "Piiskop Henriku surmalaul" ehk "Laulus piiskop Henriku surmast" (soome keeles: "Piispa Henrikin surmavirsi") ja 15.–16. sajandist pärit ballaadis "Elina surm" ehk Elina surmalaulus.
17. sajandil usku pitseerinud karmi luterliku õigeusklikkuse ehk luterliku ortodoksia perioodil oli kiriku eesmärgiks kogu ebakristliku traditsioonilise luule ja paganlike kommete väljajuurimine ja lämmatamine. See olevat ka üks põhjus, miks Lääne-Soomes, kuhu muuhulgas rajati Soome esimene peapiiskopi diötsees, leidis aset kalevalaluule ja müütide jutustamise mandumine. Kalevala lüürika ei kadunud siiski täiesti Lääne-Soomest ja seda koguti märgataval hulgal 19. sajandil. Kõige tuntumad on helkarunod, nelipühade ajal Valkeakoski lähedal Ritvala küla helkapeol lauldud laulud, kui noored neiud kõndisid Helkamäele. 17. ja 18. sajandil hakkas luterlik vaimulikkond religioosses luules ka ise kasutama kalevalavärsimõõtu või selle mugandusi. Üks tuntumaid on Matias Salamniuse "Ülistuslaul Jeesusest" aastast 1690. Ka ühiskondlikud muudatused avaldasid mõju sellele, et traditsioonilisemad žanrid tõmbusid tagaplaanile ja uued astusid nende asemele.
Kalevalamõõtu luule säilis kauem – kuni 20. sajandini – Ida-Soomes, ajaloolisel Pohjanmaal, Ingeris ja õigeusklikus Karjalas kui Lääne-Soomes. Savo ajaloolises maakonnas oli loitsuluule ja Viena Karjala ehk Viena (vene keeles: Belomorskaja Karelija) alal müütilise eepika õitseaeg jne. Poeetiliste traditsioonide erinevused tulenesid ennekõike eri piirkondade ajaloolisest, kultuurilisest ja ühiskondlikust eripärast.

Kaasaegne kalevala luule

Luule- ja värsitekstide kollektiivses suulises mälus säilitamine on tänapäeval peaaegu lõplikult katkenud. Erinevalt ühiselt jagatud rahvaluulest uus kalevalamõõtu luule on kirjutatud teatud indiviidide poolt ning personaalne loovus on täitnud kalevala luules kõrgete väärtustena olnud pikaaegse mälu ja originaalsuse koha. Kaasaegse kalevala lüürika üks tuntumaid loojaid on Eino Leino. Kalevala-mõõtu luulet sünnib veel tänapäevalgi ja selle teemavalik on lõputu. Samuti Soome noorsugu harrastab kalevalamõõdulist luulet.
Kalevala lüürika ja kalevalamõõdu edendamisele tänapäeval aitavad kaasa mh Kalevala Runokeele Selts (Kalevalaisen Runokielen Seura), loodud 1999, ja Viena Karjala Sõbrad ry (Vienan Karjalan Ystävät ry).

Muistendid

Kalevala luule nagu üleüldse rahvaluule üks tähtsamaid komponente on mütoloogilised ehk rahvausundilised muistendid. Lisaks nendele jutustustele inimeste kokkupuutest mütoloogiliste nähtuste ja olevustega on märkimisväärne osa veel loitsudel ja pulmavärssidel. Tuntud legendaarseid teemasid on arvukaid. Kõige laialdasema populaarsusega muistendid on lugu maailma algusest ja sampost. "Legend sampost" räägib imelisest esemest nimetusega sampo ning Kalevala maa kangelaste ja Põhjala vahelistest suhetest.