Arutlusviga

Ülevaade

Arutlusvead on defektid, mis muudavad argumenti nõrgemaks. Sellised väited on väga tavalised ja võivad mõjuda veenvalt igapäevases kasutuses. Kui arutlusviga esitada piisava veenvusega, võib tegelikkuses alusetu väide tunduda kui tõestatud fakt. Eriti palju leidub just mitteformaalseid vigu massimeedias, näiteks ajalehtedes ja televisioonis, kus demagoogia on levinud võte. Seetõttu on arutlusvigade teadmine ja mõistmine oluline, sest sedasi on võimalik neid ümbritsevas informatsioonis tuvastada ja vältida. Vigaste argumentide vältimine aitab luua paremaid ja tugevamaid argumente.
Arutlusvigade tuvastamine on keeruline protsess, sest argument võib olla semantiliselt korrektne, ning mõned väited, millel on mitu tasandit või osa, võivad sisaldada kooskõlalisi ning ka vigaseid lõike.
Vigastel argumentidel on enamasti omadus tunduda näiliselt korrektne. Eriti kehtib see igapäevaselt kasutuses olevate mitteformaalsete väidete puhul, mis kasutavad tihti ära kuulajate emotsionaalseid, intellektuaalseid või psühholoogilisi nõrkusi. Lisaks muudavad retoorilised võtted, mille tõttu on loogilised seosed avalduste vahel hägustunud, vigade äratundmise veel keerulisemaks. Arutlusvigade äratundmise oskus aitab näha neid nõrku seoseid eelduste ning väidete vahel ja aru saada, mis tundub pelgalt tõene ja mis tegelikkuses ongi tõene. Sellist objektiivse tõe äratundmise oskust nimetatakse kriitiliseks mõtlemiseks.
Argumetatsiooniteooria pakub teistsuguse lähenemise arutlusvigade mõistmisele ja klassifitseerimisele. Selle teooria põhjal suhtutakse argumenti kui vastastikusesse protokolli indiviidide vahel, mille eesmärk on lahendada nende lahkarvamusi. Protokolli reguleeritakse kindlate interaktsioonireeglitega ning nende reeglite rikkumised on arutlusvead.
Arutlusvigu kasutatakse kehtiva arutluskäigu asemel, et edasi anda mingi mõte, mille eesmärgiks on teist veenda. Sellist käitumist leidub massimeedias näiteks propaganda, reklaamide, poliitika, arvamuspõhiste uudistesaadete ja ajalehe juhtkirjade kujul.

Klassifikatsioonisüsteemid

Arutlusvigu, mis on mitmekesised oma struktuurilt kui ka kasutusaladelt, on keeruline üheselt klassifitseerida. Neid saab jagada rangelt struktuuri või sisu poolest, näiteks jagades need vastavalt formaalseteks ja mitteformaalseteks arutlusvigadeks. Arutlusvigu saab grupeerida ka protsessi järgi, kus nad esinevad. Sellise grupeeringu puhul jagatakse need näiteks materjali ja verbaalseteks vigadeks.

Whately grupeering

Richard Whately, kes oli 19. sajandi loogik, majandusteadlane, akadeemik ja usuteadlane, defineeris arutlusviga üldiselt kui "iga argument või näiline argument, mis väidab end olevat küsimust otsustav, kuid tegelikkuses pole seda".
Whately jagas arutlusvead kahte gruppi: loogilised ja materjali vead. Vastavalt Whately teooriale olid loogilised vead sellised, kus järeldus ei tulene eeldustest. Materjali vead ei ole loogilised, sest nende järeldused tulenevad eeldustest. Ta jagas loogilise grupi veel kaheks: puhtalt ja pooleldi loogilised. Pooleldi loogiliste hulka kaasas Whately kõik Aristotelese sofismid ehk vastuolu sisaldavad ja paradoksaalsed väited, mis on tõesed vaid näiliselt. Välja jäid eelmainitud grupist vaid ignoratio elenchi, petitio principii ja non causa pro causa sofismid, mis on materiaalses grupis.

Teised klassifitseerimise süsteemid

Süsteeme arutlusvigade klassifitseerimiseks on veel mitmeid, kuid neist kuulsaimad on Francis Baconi ja J. S. Milli loodud süsteemid.

Formaalne arutlusviga

Formaalne arutlusviga, teisiti nimetatult ka loogiline või deduktiivne viga, on puudus deduktiivse argumendi struktuuris, mille tõttu on terve argument kehtetu. Sellist viga saab esitada standardsetes loogikasüsteemides ilma nende reegleid rikkumata. Sellist väidet, milles on formaalne arutlusviga, peetakse alati vääraks, kuid eraldiseisvalt ei muuda see viga väite eeldust ega järeldust vääraks. Nii eeldus kui ka järeldus võivad olla tõesed, kuid sellegipoolest on deduktiivne argument kehtetu, sest järeldus ei tulene eeldustest nii nagu väidetud.
Loogiline konstruktsioon ülesehitusega nagu "A ja B" ei näita, et meil on konjuktsioon tähendusrikastest väidetest. Piisab ainult loogilisest struktuurist ehk vormist, et tõeste eelduste puhul oleks kindel, et järgnema peab tõene järeldus. Kui aga mõni eeldus on väär, ei paku loogiline vorm mingit garantiid, et järeldus oleks tõene või väär. Ükskõik milline formaalne viga või arutlusviga muudab eelmainitud kindluse deduktsiooni puhul kehtetuks, teisisõnu peavad nii argument kui ka kõik tema eeldused olema tõesed, et väide ise saaks olla kehtiv.
Termin "loogiline arutlusviga" on endaga vastuolus, sest sõna "loogiline" annab mõista, et tegemist on paikapidava arutluskäiguga, kuid sõna "arutlusviga" väidab vastupidist. See on põhjus, miks eelistatakse terminit "formaalne arutlusviga". Mõlemat terminit kasutatakse mitteformaalsetes olukordades, kui jutt käib argumendist, mis on mingil põhjusel problemaatiline.