Rzeczpospolita

Poola kuningad

Poola Kuningriigi ja Leedu suurvürstiriiki, Rzeczpospolitat valitses seisusliku esinduskogu seimi valitav Poola kuningas, kes ühtlasi oli Leedu suurvürst.

Sõjandus

Rzeczpospolital puudus alaline suur sõjavägi, suurem osa riigi kaitsejõududest moodustus sõjalise ohu korral ratsavägi (husaarid, kürassiirid ja kasakatest kerge ratsavägi) – riigi aadlikest šlahtast ja suuraadlike, magnaatide sõjajõududest. Alaline palgasõjavägi moodustati alles kuningas Sigismund II Augusti poolt 1563. aastal Piotrkówi seimi tuulemusel, kui neljandik krooni riigimõisade tuludest suunati alalise sõjaväe ülalpidamiseks. Alalist sõjaväge hoiti aga riigi lõunaosas, mida ohustasid pidevalt Krimmi khaaniriigi ja Osmanite riigi rüüsteretked. Sõjategevuse korral eraldati seimi poolt raha ungari, tšehhi ja saksa palgasõdurite, jalaväelaste palkamiseks ja ülalpidamiseks.
Sõjavägede juhtimiseks valiti eluaegsed juhid nii Poola Krooni maadel, st Poola ehk Krooni suurhetman, kui ka Leedu aladel Leedu suurhetman. Sõja ajal võis Poola kuningas võtta endale ülemjuhataja koha.

Seisused

Rzeczpospolita põhiline poliitiline jõud oli suursaadlikud, magnaadid ja aadlikud, šlahta, kes moodustasid riigi elanikkonnast ca 10% ja omasid ainsatena poliitilisi õigusi riigikorralduses ja juhtimises. Kuulsamad magnaadisuguvõsad olid: Zamoyskid, Chodkiewiczid, Czarnkowskid, Czartoryskid, Lanckorońskid, Leszczyńskid, Ostrogskid, Poniatowskid, Potockid, Radziwillid, Sapiehad, Sobieskid, Wiśniowieckid, Lubomirskid, Tarnowskid, Koniecpolskid, Jabłonowskid, Pacid, Sanguszkod, Tyszkiewiczid, Zborowski ja Zaslawskid.
1569. aastal sõlmitud Lublini uniooni, millega Poola kuningriik ning Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriik moodustasid personaaluniooni kaudu ühtse riigi, võrdsustati Poola ja Leedu alade šlahta poliitilised õigused. Uniooniga moodustatud ühine seim ja riigivalitsemises osalemiseks eelduseks seatud katoliku usutunnistusse üleminek, soodustas Leedu ja leedu alade slaavi elanikkonna aadelkonna poloniseerumist ja Lääne-Euroopa mõjudega Poola kultuuriruumi sulandumist. 
16. sajandil kujunes Rzeczpospolitas välja seisuslik monarhia, milles domineeris šlahta eesotsas magnaatidega. 1501. ja 1505. aasta seadustega sattus valitav Poola kuningas täielikku sõltuvusse seimist, aastast 1573 valiti kuningaid kogu šlahta osavõtul (electio viritim). Viimase pärijateta, Jagelloonidest valitseja (Zygmunt II August) surma järel (1572), valiti šlahta poolt Poola kuningatroonile välismaiseid valitsejaid (Saksa-Rooma Maximilian II (1573–1574) ja Prantsuse Henry (1573–1574), Transilvaania Stefan Batory (1576–1586), Rootsi Sigismund III Vasa (1592–1599) ning Saksi kuurvürstid). Šlahtale aja jooksul antud vabaduste ja privileegide najal kujunes Rzeczpospolitast aadlivabariik (Rzeczpospolita Szlachecka). See pani aluse korruptsioonile, kus välisriigid (Austria, Prantsuse, Brandenburg, Venemaa, Rootsi ja Osmanite riik) hakkasid seimisaadikuid ära ostma, et nood hääletaksid välisriikidele mittesobiva eelnõu vastu või neile sobivate kuningakandidaatite poolt. Neljal korral valisid šlahta erinevad parteid Poola troonile samaaegselt kaks kuningat: 1576. aastal Transilvaania vürsti Stefan Batory ja Saksa-Rooma keisri, Austria ertshertsogi, Böömimaa kuninga ja Ungari kuninga Maximilian II; 1587. aastal Sigismund III Vasa ja Austria ertshertsogi Maximilian III; 1697. aastal August II Tugeva ja François Louis, Conti prints; 1703. aastal August II Tugeva ja Stanisław Leszczyński.

Majandus

Poola-Leedu majandus põhines feodaalsel põllumajandusel, mida korraldasid mõisad. Talurahvas oli pärisorjastatud ja mõisnike käes oli täielik kodukariõigus. Kuigi orjus oli Poolas keelustatud juba 15. sajandil ja Leedus 1588, ei erinenud talurahva olukord sisuliselt orjade omast. Üheski Euroopa riigis, kui vahest Hispaania välja arvata, ei olnud talurahva olukord raskem kui Poola-Leedus.
Poola-Leedu oli Euroopa juhtiv teraviljakasvataja. Samuti oli ta 16. sajandil Euroopa juhtiv teravilja eksportija. Seda soodustas asjaolu, et riigis oli vähe linnu, linnaelanike arv oli umbes viiendik riigi elanikest, näiteks Madalmaades ja Itaalias pool, ning enamik riigi elanikest tegutses põllumajanduses. 90% Poola-Leedu ekspordist moodustasid teravili (eeskätt rukis), kariloomad (eriti lambad) ja karusnahad.
Peamised liiklusteed olid jõed. Jõgede ääres oli infrastruktuur parem kui mujal. Eriti kehtis see Läänemere vesikonna kohta (Danzig ja Riia), kus kaubandus tasus end paremini ära kui Musta mere vesikonnas. Sisemaal ehitati sageli jõelaevu, millega sõideti allavoolu, jõe suudmes müüdi maha kaubad ja laevgi müüdi puiduks.
17. sajandil riigi majandusolukord halvenes. Sõjad takistasid väliskaubandust. Talurahva rahulolematus oma olukorraga suurenes, aga võimud reageerisid sellele tema töökoormuse suurendamisega.
17. sajandil muutusid maailma kaubateed. Poolat läbivad kaubateed, näiteks Merevaigutee, kaotasid oma tähtsust ja kuigi nad ei kadunud, vähenes Poola-Leedu tähtsus maailma kaubanduses.
Riigi rahaühik oli zlott, mis jagunes krossideks. Gdański vabalinnal oli õigus müntida oma raha.

Religioon

Rzeczpospolita ei olnud kunagi ülekaalukalt katoliiklik riik. Nii suurvürstiriigis, kui Poola Krooni maade idaosas (tänapäeva Valgevene ja Ukraina alad) olid katoliiklased selges vähemuses, seal oli enamlevinud õigeusk. Pärast reformatsiooni oli suurvürstiriigi osas ja Radziwillide, Wołłowiczide, Hlebowiczide, Sapiehade, Ogińskite, Chodkiewiczite, Wiśniowieckite magnaadiperekondades levinud protestantism, Suur-Poolas luterlus ja Lääne-Poolas (Väike-Poolas) levinud kalvinism.
Poola-Leedus levisid algusest peale usuvabaduse põhimõtted, kuigi Sigismund II valitsusaja lõpul omandasid suurema mõju talle ja riigi usupoliitikale Rooma-katoliku kiriku jesuiidid ning Piotrkówi seimil 1538 võeti vastu juutide õigusi piiravad otsused. 1570 aastal toimunud protestantide Sandomirezi kirikukogul proovisid protestandid moodustada ühist esindusorganit. Esialgu olid need ametliku aluseta, kuni 1573 sõlmiti Varssavi konföderatsioon, mis usuvabaduse seadustas. Õigupoolest oli see esimene taoline dokument kogu Euroopas. Sellele kirjutasid alla kõigi tollal Poola-Leedus levinud suuremate religioonide esindajad. Ainsana seisis Varssavi konföderatsioonile jäigalt vastu katoliku kirik, konföderatsiooni lepingule kirjutas alla kõigest üks piiskop (katoliku kiriku hinnangul väidetavalt mõõga ähvardusel) ja katoliku kirik heitis mõne vaimuliku endi seast välja konföderatsiooni toetamise eest.
16. sajandi teisel poolel teravnesid konfessioonide vahelised pinged ühes vastureformatsiooni hoogustumisega kogu Euroopas. Alles 16. sajandi lõpukümnenditel, kuningate Stefan Bathory ja Sigismund III valitsusajal, saavutas Poolas mõjuka positsiooni rekatoliseerimise põhijõudusid, jesuiitide ordu. Oma võimsuse tippu jõudnud Poola-Leedu suurriigis haaras Rooma-Katoliku Kirik üha kesksema rolli keskvõimu kindlustamisel ja laiendamisel. Kuningas Zygmunt III Waza valitsemisajal, kreekakatoliku kirikukoguduste kirikukogul Brest-Litovskis lepiti kokku 33 tingimust, mille alusel kogudused tunnistavad Rooma paavsti ülimuslikkust: teoloogilised põhimõtted, vanaslaavi kirikuteenistuse keele säilimine, Julianuse kalendri säilitamine kirikutähtpäevade tähistamisel ja vaimulike õigus pereelule jt. 23. detsembril 1595 kinnitas paavst dekreediga (Magnus Dominus et laudabilis) need punktid. 1596. aastal moodustasid Rzeczpospolita territooriumil asuvate ukrainlaste ja valgevenelaste kreekakatoliku kiriku kogudused Bresti uniooniga Rooma paavstile ja Roomakatoliku kirikule alluva uniaadikiriku – Valgevene ja Ukraina Kreekakatoliku Kiriku. Uniooniga mitteühinenud õigeusu kirikukoguduste vara suures osas konfiskeeriti ja tegevust takistati. Tegevust jätkas vaid vene õigeusu Lvivi piiskopkond ja Poola keskvõimu poolt nõrgalt kontrollitud Zaporižžja ning iseseisvates linnades. Vene õigeusu metropoolia Kiievis, taastati 1621. aastal ning seejärel ka piiskopkonnad Przemyślis, Połackis, Vladimiris, Lutskis, Chełmis ja Pinskis.
Poola-Leedu oli erand kogu Euroopas, kus tollal ususõjad möllasid. Usuvabadus kehtis Poola-Leedus kuni riigi lõpuni. Seetõttu otsisid Poola-Leedus varjupaika kõige radikaalsemad sektid, kes oma kodumaalt usulise tagakiusamise eest põgenesid. Näiteks paavsti legaat Stanisław Hozjusz (1504–1579) kirjutas: «See maa on saanud ketserite varjupaigaks.»
Usuvabadusega käisid kaasas sõna- ja trükivabadus. Tsensuur oli Poola-Leedus väga nõrk.

Keeled Poola-Leedus

Poola keel oli Poola-Leedu ametlikult tunnustatud ja domineeriv keel. Seda kasutas enamik aadlist ja talupojad Krooni maadel. See oli ametlik keel Krooni maadel ja alates 1697 ka suurhertsogiriigis. Linnades oli see samuti domineeriv keel.
Kirikuslaavi keel oli samuti ametlikult tunnustatud. Kuni 1697 oli see suurhertsogiriigi ametlik keel. Mõnel määral kasutati seda välissuhetes. Suurhertsogiriigis ja krooni maade idaosas kasutati seda laialdaselt kõnekeelena.
Ladina keel oli ametlikult tunnustatud. Välissuhetes kasutati seda õige sageli ja aadli seas oli see levinud teise keelena.
Saksa keel oli ametlikult tunnustatud. Mõnel määral kasutati seda välissuhetes. Seda kasutas linnades saksa vähemus ja Kuninglikul Preisimaal ka talurahvas.
Heebrea keel oli ametlikult tunnustatud. Seda kasutasid juudid usuasjades. Igapäevaelus rääkisid juudid jidišit, mis aga polnud ametlikult tunnustatud.
Isegi armeenia keel oli ametlikult tunnustatud. Seda kasutas armeenia vähemus.
Prantsuse keelel puudus ametlik tunnustus. Kuid 18. sajandil hakkas ta kuninga õukonnas poola keelt välja tõrjuma. Seda kasutati maailmakeelena välissuhetes, teaduses ja kirjanduses. Aadli seas oli prantsuse keele oskus kohati levinud.
Leedu keel ei olnud ametlikult tunnustatud. Siiski kasutati seda suurhertsogkonnas mõnes ametlikus dokumendis. Põhiliselt kasutasid seda leedulased kõnekeelena, ka väljaspool tänapäeva Leedu maa-ala.
Itaalia keel ei olnud ametlikult tunnustatud. Mõnel määral kasutati seda välissuhetes. Mõnes linnas oli itaalia vähemus.
Araabia keel ei olnud ametlikult tunnustatud. Mõnel määral kasutati seda välissuhetes. Tatarlased kasutasid seda oma usuasjades. Nad ka kirjutasid kirikuslaavi keelt araabia kirjas.

Rzeczpospolita põhiseadus

3. mail 1791 vastu võetud põhiseadus oli esimene Euroopas ja teine maailmas.
Põhiseadusega püüti kehtestada võimude lahususe põhimõte. Eraldati seadusandlik, täidesaatev ja kohtuvõim. Esimest korda peeti kodanikena silmas mitte üksnes aadlit, vaid ka linlasi ja talupoegi.
Kehtestati kahekojaline seim. Kaotati igaüheveto ja selle asemel hakkasid seimi mõlemad kojad otsuseid vastu võtma lihthäälteenamusega.
Kaotati valitav monarhia. See asendati päriliku monarhiaga. Uue monarhi valimised pidid toimuma üksnes siis, kui vana dünastia välja sureb.
Põhiseadusega võeti talurahvas üleriigilise seaduse ja valitsuse kaitse alla. Kaotati kodukariõigus, mis esimest korda andis talupoegadele võimaluse ülekohtuse mõisniku vastu sõltumatust kohtust abi saada. Kuigi sellega ei kaotatud pärisorjust, oli see vähemalt esimene samm selles suunas, lõpetades mõisnike piiramatu võimu talupoegade üle.
Täies ulatuses ei hakatud seda põhiseadust kunagi rakendama ja 4 aastat hiljem lakkas Rzeczpospolita olemast.

Šlahta Rzeczpospolita aadlivabariik

16. sajandil kujunes Rzeczpospolitas välja seisuslik monarhia, milles domineeris šlahta eesotsas magnaatidega. 1501. ja 1505. aasta seadustega sattus valitav Poola kuningas täielikku sõltuvusse seimist, aastast 1573 valiti kuningaid kogu šlahta osavõtul (electio viritim). Viimase pärijateta, Jagelloonidest valitseja (Zygmunt II August) surma järel (1572), valiti šlahta poolt Poola kuningatroonile välismaiseid valitsejaid (Saksa-Rooma Maximilian II (1573–1574) ja Prantsuse Henry (1573–1574), Transilvaania Stefan Batory (1576–1586), Rootsi Sigismund III Vasa (1592–1599) ning Saksi kuurvürstid). 1596. aastal sai Krakówi asemel pealinnaks Varssavi. Šlahtale aja jooksul antud vabaduste ja privileegide najal kujunes Rzeczpospolitast aadlivabariik (Rzeczpospolita Szlachecka).

Rzeczpospolita jagamised

Kuninga Stanisław August Poniatowski ja Patriootliku Erakonna (Hugo Kołłataj, Ignacy Potocki) katse vähendada sõltuvust Venemaa keisririigist, tugevdada keskvõimu ja piirata šlahta privileege (liit Preisiga 1790, Nelja-aastase seimi reformid 1788–1792, Euroopa esimese põhiseaduse vastuvõtmine 3. mail 1791, hariduse ja kultuuri edendamine) lõppes Venemaa keisririigi interventsiooniga 1792 ning Poola teise jagamisega 1793 Venemaa keisririigi ja Preisimaa vahel. 
Tadeusz Kościuszko juhitud Kościuszko ülestõusu mahasurumisele Aleksander Suvorovi vägede poolt järgnes 1795 kolmas Poola jagamine Venemaa keisririigi, Austria ertshertsogiriigi juhitud Saksa-Rooma riigi ja Preisi kuningriigi vahel; see tegi Poola sõltumatusele lõpu 12 aastaks, kuni Varssavi hertsogiriigini.