Hendrik Arro

Lapsepõlv

Hendrik Arro sündis Tallinnas sõjaväelenduri pojana. Ta õppis Riiklikus Inglise Kolledžis ja oli skaut. Kodunt sai ta kaasa sügava huvi lennunduse vastu. Perekonnas, kus lendurite seltskond oli tavaline, kujunes ka noorukis sügav lennundushuvi. Nagu paljud tolleaegsed eesti noormehed, nii sai ka Hendrik Arro enne sõda üldiselt inglismeelse kasvatuse. Paraku sundisid Eestis 1940.–1941. aastal toimunud sündmused teda nii mõningaidki oma seniseid seisukohti ümber hindama ja nii astus ta 1943. aasta märtsis 17-aastase vabatahtlikuna, sundvõtmist ennetades, Saksa sõjaväes moodustatud eestlastest koosneva lennuüksuse – nn Buschmannstaffeli (hilisema 127. (mere) Luurelennugrupi) liikmeks, kus teenides tehnilise personali hulgas, sai lennukirelvuri väljaõppe. 

Lendurina II maailmasõjas

Märtsis 1943 läks ta Tallinnas vabatahtlikuna 127. Mereluure Lennugruppi, kus teenis tehnilise personali hulgas ja sai lennukirelvuri väljaõppe. 1943. aasta suvel, kui lennuüksuses hakati valima kandidaate uute lendurite väljaõppekursusele, andis ta avalduse lennukooli astumiseks. Sama aasta septembris suunati ta Liepājasse, eestlaste ja lätlaste väljaõpetamiseks loodud lennukooli, mille ta lõpetas 1944. aasta juuni alguses sõjaväelenduri kvalifikatsiooniga. Seejärel suunati ta 11. Öölahingulennugruppi, mille 3. lennusalga koosseisus osales Eesti kaitselahingutes Tartu ja Narva rindel, tehes kokku 63 lahingulendu.
1944. aasta septembris, kui sakslased Eesti maha jätsid, taandus ka tema väeosa Saksamaale. Pärast lennuüksuse likvideerimist Heiligenbeilis (Ida-Preisimaa) usalduse kaotuse tõttu 1944. aasta oktoobris, saadeti ta koos lennuüksuse ülejäänud koosseisuga Oderi-äärse Frankfurdi Kunersdorfi lennubaasi, mis sai eestlastest lennuväelaste kogumispaigaks. Sealt saadeti neist enamik, sealhulgas Hendrik Arro, novembri alguses Esbjergi nn langevarjurite kooli. Pärast lühiaegset Esbjergis viibimist saadeti eestlased sealt detsembris 1944 Dortmundi, õhutõrje-suurtükiväe gruppi nr 96, kus eestlastest lendurid õpetati ümber ja rakendati õhutõrje-raskekahurväelastena. 1945. aasta jaanuaris-veebruaris viibis ta umbes paarikümnemehelise rühmaga Schongau õhutõrjekoolis tulejuhtimisseadmete kursustel, mille lõpetamise järel suunati nad tagasi Dortmundi.
1945. aasta märtsis saadeti Dortmundis paiknenud eesti päritoluga lennuväelased edasi Hamburgi, Saksa relvajõudude 20. Eesti diviisi tagavarapataljoni, sealt edasi Hirschbergi lähistele diviisi võitlusüksuste juurde. Ta langes 20. Eesti diviisi koosseisus 9. mail 1945 Tšehhoslovakkias tšehhi partisanide kätte sõjavangi ja elas üle Tšehhi põrgu. Sõjavangist õnnestus tal Brno lähistel koos mõne sõbraga põgeneda. Et läände minek ebaõnnestus, seigeldi 1945. aasta suvel tagasi Nõukogude Liidu okupeeritud Eestisse.

Pärast sõda

Minevikku varjates õnnestus tal Eesti NSV-s legaliseeruda ja asuda oma poolelijäänud õpinguid jätkama. 1946. aasta kevadel lõpetas ta Tallinna II keskkooli (Tallinna Reaalkool) ja sama aasta sügisel astus Tallinna Polütehnilisse Instituuti (Tallinna Tehnikaülikooli), kus õppis kütuste keemilist tehnoloogiat. 1950. aasta 30. septembril abiellus ta Juta Pärnasaluga, kuid juba 7. oktoobril ta arreteeriti ja mõisteti teenistuse eest Saksa sõjaväes 25 aastaks vangilaagrisse. Vangistuse kohaks sai Kolõma (Magadani oblast), kus tal vangilaagri vangina tuli töötada elektrijaama ehitusel ja kullakaevandustes. Abikaasa Juta Arro lahutust ei võtnud vaid otsustas oodata.
Vangilaagrist vabanes H. Arro Nõukogude Liidus 17. septembril 1955.a. välja antud amnestiaseadluse põhjal sama aasta novembris. Eestisse tagasipöördumise järel õnnestus tal jätkata õpinguid Tallinna Tehnikaülikoolis (TTÜ). Jätkus ka abielu Juta Arroga. Pärast ülikooli lõpetamist 1957. aastal on töötanud sama ülikooli soojustehnika kateedris teadurina ja üle 30 aasta soojustehnika teaduslabori juhatajana. Hendrik Arro rehabiliteeriti täielikult kui alusetult süüdimõistetu Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 19. veebruari 1990.a. seadluse "Kohtuväliselt represseeritud ja alusetult süüdimõistetud isikute rehabiliteerimisest" § 1 p2 alusel Eesti NSV Ülemkohtu otsusega nr. 11/2470 12.04.91. a.
1962. aastal esimene abikaasa Juta Arro suri ja 1964. aastal abiellus ta Selma Koppeliga, kes suri 1989. aastal. 2002. aastal abiellus ta Sirje Kalamiga.
Soojusenergeetika kateedris ja teaduslaboris Ilmar Öpiku uurimisgrupis töötades hakkas H. Arro tegelema keeruliste mineraalosa omadustega kütuseid põletavate katelde küttepindade saastumis- ja korrosiooniprobleemidega. Peamisteks uurimisobjektideks kujunesid eesti põlevkivi ja Nazarovi pruunsöega köetavad katlad, kuid oli ka perioode, kus uuriti värvilise metallurgia (vasetööstuse) ettevõtete ning MHD-generaatorite utilisatsioonikatelde küttepindade saastumisega seotud küsimusi. Hiljem on uurimistööde temaatika laienenud ja lisaks küttepindade probleemidele on lisandunud uurimised mis käsitlevad elektrijaamade keskkonnaohutusega seotud probleeme (väävli sidumine ja suitsugaaside märgpuhastus, CO₂ heitmed ja sidumine tuhaväljadel, tuhaväljade keskkonnaohutus jne.).
1968. aastal, olles kujunenud Eesti NSV-s tunnustatud spetsialistiks põlevkivienergeetika alal, kaitses H. Arro teemal "Nazarovi süte ja eesti põlevkivi tuha üksikute komponentide rollist küttepindade saastumis- ja korrosiooniprotsessides" tehnikakandidaadi teaduskraadi (Ph.D). 1971. aastal anti talle aga vanemteaduri kutse. 1970. aastal sai ta ühe autorina (koos akad. I. Öpiku, prof. A. Otsa, I. Miku ja dots. L. Õispuuga) tööde tsükli "Põlevkivienergeetika teaduslike aluste väljatöötamine" eest Nõukogude Eesti preemia (Eesti NSV riiklik preemia). On mitmesugustes Eesti, endise Nõukogude Liidu ja teistes välismaa teaduslikes väljaannetes avaldanud üle 120, valdavalt energeetiliste katelde töötingimuste ja elektrijaamade keskkonnakaitsealaste küsimustega seotud teadusliku töö. 2010. aastal avaldas TTÜ Soojustehnika Instituut ülevaate Hendrik Arro publikatsioonidest. TTÜ Soojustehnika Instituudi mittekoosseisulise vanemteadur-konsultandina töötas ta veel kaua ka pensioniealisena.
Tallinna Tehnikaülikool on teda autasustatud teenetemedaliga "Mente et Manu". 1997. aastal autasustas teda Eesti Vabariigi president 4. kl. Kotkaristiga, samuti on Eesti Kaitseministeerium teda autasustanud Kaitseministeeriumi III kl. Teeneteristiga ja Vabadusvõitleja medaliga, Eesti Õhuvägi aga Õhuväe teeneteristiga. 2000. aastal autasustati teda ka Ülemaailmse Eesti Vabadusvõitlejate Keskuse 3. järgu ja 2002. aastal 2. järgu Teeneteristiga. Samuti autasustas teda 2002. aastal Soome Ilmavoimien Kiltaliitto juhatus Ilmavoimien Kiltaliito medaliga, 2007. a. aga Eesti Vabadus­võitlejate Liidu teenetemedaliga.
Lisaks teadustööle on Eestis tuntud olnud ka hea sportlase ja spordikohtunikuna (vehklemine, purilend ja orienteerumine). Vehklemises tuli üliõpilasena Eesti ja Tallinna meistriks ja oli rida aastaid Eesti NSV koondvõistkonna liikmeks. Samuti on ta hiljem tegutsenud nii üle-eestilistel kui ka üleliidulise ja rahvusvahelise ulatusega võistlustel kohtuniku ja peakohtunikuna. Purilennuga hakkas ta tegelema 1957. aastal, mil tal vahepealset "poliitilist sula" kasutades õnnestus minevikku varjamata astuda ALMAVÜ Tallinna Aeroklubi liikmeks. 1960. aastal, kui poliitiline õhkkond uuesti karmistus, keelati tal aga lendamine mineviku pärast jälle ära. Sellele vaatamata õnnestus tal lennuspordialast tegevust purilennukohtunikuna siiski mingil määral jätkata ning olla hiljem isegi mitmetel üle-eestilistel ja Balti NSV-de purilennuvõistlustel peakohtunikuks. Orienteerumisega on tegelnud vanemas eas. On üle 10 aasta olnud Tallinna orienteerumisklubi "Orion" esimeheks (presidendiks) ja aseesimeheks ning paljudel, s.h ka rahvusvahelise ulatusega orienteerumisvõistlustel peakohtunikuks.
Pärast Eesti taasiseseisvumist asus kohe tegutsema ka Eesti Vabadusvõitlejate Liidus (EVL). Oli aastaid EVL Vanematekogu ja EV Tallinna Ühenduse (EVTÜ) Volikogu esimees ja EVL juhatuse liige. 1993. aastast oli ka EVTÜ juures tegutseva Sõjaaegsete Eesti Lennuväelaste Ühenduse (SELÜ) esimees. Uurinud sõjaajalugu. Selle tegevuse tulemusel ilmus ta sulest 1995. aastal raamat "Eesti lendurid lahingute tules" (täiendatud ja parandatud kordustrükid 1996. ja 2001. a) milles antakse ülevaade eesti lennuväelaste sõjateest II maailmasõja päevil. 1999. a ilmus raamat ka soome keelde tõlgituna. Oma vangilaagrielu kohta Kolõmal on ta kirjutanud raamatu "Retk maakera servale ehk kroonu küüdiga läbi "punaste" maa", mis ilmus 2001.a., 2010.a. avaldas kirjastus Grenader aga H. Arro kirjutatud raamatu "Pommid öisest taevast. Öölahingulendurid idarindel", milles antakse ülevaade öölahingulendurite, eriti aga 11.(eesti) Öölahingulennugrupi tegevusest II maailmasõjas. Samuti on ta lisaks erialal avaldatule kirjutanud üle 40 artikli, millistest osa on ka välismaal avaldatud, kus ta vaatleb II maailmasõjas Eesti vabaduse eest võidelnud meeste olukorda tänapäeva Eestis ning käsitleb mõningaid Kaitseväega ja vabadusvõitlejate mälestamisega seotud probleeme.
Nõukogude Liidu Kommunistliku partei liige ta ei olnud, samuti ei kuulunud ta hiljem ka ühegi teise erakonna liikmeskonda.
Hendrik Arro suri oma kodus Pirital 26. septembril 2017 kell 14. Ta maeti 12. mail 2018 Metsakalmistule.