Eliane de Meuse

Elulugu

Éliane de Meuse hakkas joonistamisega tegelema 14-aastaselt koos Ketty Hoppe'i, maalikunstnik Victor Gilsouli abikaasaga. Ta käib kunstirühmituse Les XX¹ ja James Ensori sõbra Guillaume Van Strydoncki ateljees ning samas nõustas teda skulptor Marcel Rau (Belgia Prix de Rome (stipendium kunstiüliõpilastele) – 1908). 1916. aastal otsustab Éliane de Meuse maalikunstnikuks saada. Ta astub Brüsseli Kuninglikku Kaunite Kunstide Akadeemiasse2,3, kus õpib joonistamist Jean Delville’i (Belgia Prix de Rome – 1895) juures ja natuurist maalimist Herman Richiri juures. Seal kohtub ta oma tulevase abikaasa maalikunstniku ja joonistaja Max Van Dyckiga⁴, keda tunnustatakse Belgia Prix de Rome’iga 1920. aastal, mil ta on 17-aastane.
1921. aastal pälvib Éliane de Meuse Godecharle’i auhinna, mille lõi 1881. aastal Napoléon Godecharle, Gilles-Lambert Godecharle’i⁵ poeg, ning, mida seni oli omistatud vaid meeskunstnikele.
Žürii esimees märgib oma aruandes ministrile ära kompositsiooni stiili tugevused. Émile Clausist, Albert Ciamberlanist ja Armand Rassenfosse’ist koosnev žürii nimetas üksmeeleselt ja vaidlemata Éliane de Meuse’i maali kui auhinnaväärilist. Žürii esimees täpsustab: "See maal asetub igas mõttes esitatud töödest kõrgemale. See annab tunnistust maalikunstniku tõelisest temperamendist. Maali koloriit on tugev, noorusest ja naiivsest emotsioonist kantud. Ühesõnaga tööl on stiili ja juba see on haruldane. See on enam kui lubadus, elu kumab sellest võimsalt läbi". Pärjatud teos "Daphnis ja Chloé" (225 × 180 cm) kujutab kaht õrnalt teineteist embavat noort. Selle pealkiri on inspireeritud Kreeka autori Longose samanimeliselt pastoraalromaanist.
Oli žürii esimehe paljulubav arvamus prohvetlik? Oli, kui uskuda kriitikuid, kes Paul Caso sõnul viisteist aastat pärast Godecharle’i auhinna omistamist – sel ajal märkimisväärne tunnustus – valavad ta kiitustega üle, tervitades tema esimesi samme kunstniku teel.
"Tõeline leid…kunstnik, kes uuendab Ensori ja Rik Woutersi impressionismi, kes rikastab seda uute elementidega…" Nende sõnadega kommenteeris kirjanik ja Belgia kunstikriitik Charles Bernard, ajastu autoriteeseim hääl, Éliane de Meuse’i esimest isikunäitust 22. oktoobril 1936 ajalehes La Nation Belge ilmunud artiklis.
Seda arvamust jagab K. de Bergen, kes Éliane de Meuse’i maale vaadates lausub: "… maalikunstniku töö värvis endas…", ja rõhutab, et " värvil on oma tõde…" ning lisab veel, et "…koloristi annet mõõdetakse värvi värelemise ja mitte selle intensiivsusega", või Sander Pierroni arvamus, kes kirjeldab Antwerpeni kunstiühendusse üleviidud näitust järgmiselt: "…Seda noort ootab suur tulevik: tema anne läheneb juba praegu meisterlikkusele. Pärast Rik Woutersi ei ole meie kaasaegses koolkonnas esinenud nii säravat talenti. Éliane de Meuse on tõeline kolorist: ta haarab kõige pisemaid nüansse ja harmoniseerib need justkui noodid – tema juures on kõik muusika.".
Või veel teatud L. J., kes arvab, et Éliane de Meuse tuleks paigutada " … kõige tundlikemate maalikunstnike hulka Édouard Manet’ ja Marcel Jefferysi liinis, nende hulka, kes harrastavad vürtsikaid ja meelelisi maale, kus kõike pingestab miski, mis vallandab koheselt alistatud refleksid. Neis väljendub kõik esimesest pintslitõmbest, justkui nende privilegeeritute juures, kes pintslid sõrmeotstes formuleerivad iialgi pingutamata suurepäraselt seda, mis neil on loodusest inspireerituna öelda…".