google/wiki40b huggingface dataset:
Ludolf August von Bismarck

Ludolf August von Bismarck (vene Лудольф (Рудольф, Людвиг) Август фон Бисмарк; vkj 12. või 21. märts 1683 Preisi-Holland – vkj 4. oktoober 1750 Poltava) oli Preisi päritolu Venemaa keisririigi sõjaväelane. 
Ludolf August sündis vanast Brandenburgi aadlisuguvõsast pärit Preisi kindrali ja Küstrini komandandi Christopher Friedrich von Bismarcki (surnud 1704) pojana. 
1732. aastal võeti Ludolf August von Bismarck kindralmajori auastmes Venemaa teenistusse. Ta käis 1734 diplomaatilisel missioonil Inglismaal, teenis väejuhina Poola pärilussõjas (1733–1735) ja Vene-Türgi sõjas (1735–1739). 1736. aastal määrati ta Liivimaa asekuberneriks ning ülendati järgmisel aastal kindralleitnandiks.
1740. aastal ülendati ta auastmesse général en chef ja temast sai lühikeseks ajaks Liivimaa kindralkuberner. 
1740. aastal 9. novembri öösel arreteeriti ta koos Venemaa asevalitsejaks saanud Ernst Johann von Bironiga, tema vara konfiskeeriti ja ta oli vangistuses Jaanilinnas, mille järel saadeti Siberisse Tobolskisse ja hiljem Jaroslavli. 
1744. aastal andis keisrinna Jelizaveta Petrovna talle amnestia, mille järel naasis ta Peterburi ja temast sai 1747 Lõunaarmee (Ukraina armee) ülemjuhataja.

Perekond

Ludolf August von Bismarcki esimene abikaasa oli Johanna Margareta von Assenburg (1695–1719). Abielust sündinud ainus tütar Albertine Luise von Bismarck oli 1738. aastast Preisi kindralmajori Friedrich Wilhelm von der Albeni abikaasa. 
15. mail 1733 abiellus ta Kuramaalt Miitavist pärit Thekla Katharina Trotta von Treydeniga (1705–1780), kes oli Hieronimus August Trotta von Treydeni ja Charlotte Katharina von Schöningi tütar.
Tema abikaasa Thekla Katharina vanem õde Benigna Gottliebe von Trotta, gen. Treyden (1703–1782) oli 1723. aastast hilisema Kuramaa hertsogi Ernst Johann von Bironi abikaasa.
1775. aastal maalis Friedrich Hartmann Barisien (1724–1796) abikaasast portree "Katharina von Bismarck, Nee von Trotta-Treyden, Miitavi Püha Katariina varjupaiga asutaja".
Hendrik Naar

Hendrik Naar (sündinud 28. novembril 1973 Taeblas) on Eesti tehnikateadlane.

Elulugu

Hendrik Naar on töölise poeg.
1992. aastal lõpetas Naar Taebla Keskkooli, 1997 Tallinna Tehnikaülikooli tehnilise füüsika erialal, 2002 Helsingi Tehnikaülikooli laevaehituse alal ning 2006 samas doktorantuuri. 2000. aastal kaitses ta TTÜ-s loodusteaduste magistri ja Helsingi Tehnikaülikoolis tehnikalitsentsiaadi kraadi, 2006. aastal aga Helsingis tehnikadoktori kraadi laevaehituses väitekirjaga "Ultimate strength of hull girder for passenger ships" (Espoo, 2006).
Naar oli 1996–99 Helsingi Tehnikaülikooli laevalabori teadur ja 1999–2003 vanemteadur, ühtlasi 1998 Balti Laevaremonditehase insenerikeskuse konstruktor, 2004–06 TTÜ mehaanikainstituudi tehnilise mehaanika õppetooli erakorraline assistent, 2006– dotsent.

Teadustöö

Hendrik Naari peamised uurimisvaldkonnad on konstruktsioonide piirkoormus, jäigastatud plaatide piirkoormus ja stabiilsus ning mitmetekiliste laevade üldtugevus. 2003. aastast on ta International Ship and Offshore Structures Congressi (ISSC) piirkoormuse töörühma liige.
Karin Tammemägi

Karin Tammemägi (sündinud 4. juunil 1975 Kaalepi külas) on eesti poliitik, ta kuulub aastast 2004 Eesti Keskerakonna ridadesse. Ta on 10. novembrist 2017 XIII Riigikogu liige (Andrei Novikovi asemel).
Ta sündis aastal 1975 Kaalepi külas. Ta lõpetas aastal 1993 Aravete Keskkooli. Aastal 1997 lõpetas ta Tallinna Pedagoogilise Seminari noortetöö juhtimise erialal; aastal 2001 lõpetas ta kultuurinõunikuna Tallinna Ülikooli (õppides lisaerialana näitekunsti).
Ta töötas aastatel 1997–2003 spetsialistina oü-s "Tulisilm". Aastal 2003 töötas ta Loksa Linnavalitsuses kultuuri- ja noorsootöö spetsialistina, aastatel 2003–2005 Loksa Linnavalitsuses haridus- ja sotsiaalosakonna juhatajana, aastal 2005 Loksa linnapea. Aastal 2006 töötas ta Tallinna Linnavolikogu aseesimehe nõunikuna. Aastatel 2006–2009 töötas ta Harju Maavalitsuses avalike ja välissuhete nõuniku kohusetäitjana ja haridusosakonna juhatajana. Aastatel 2009–2016 oli ta Põhja-Tallinna linnaosa vanem. Aastal 2017 oli ta Eesti Keskerakonna Harju- ja Raplamaa arendusjuht.
10. novembrist 2017 on ta XIII Riigikogu liige (Andrei Novikovi asemel).
Ta on täiendanud ennast Tartu Ülikooli Avatud Ülikoolis haridusuuenduse alal. Ta on osalenud vabatahtlikuna sotsiaalprojektides. Ta on Eru Lahe Rannarahva Seltsi liige.

Isiklikku

Ta on abielus ning poja ja tütre ema. Tema huvialadeks on matkamine, jalgrattasõit, teater, muusika, kino.
Johan Holberg

Johan Holberg VR II/3 (20. veebruar 1893 Sauga vald, Pärnumaa – 10. aprill 1978 Chicago) oli Eesti poliitik, sõjaväelane (alamkapten) ja advokaat.
Ta lõpetas aastal 1914 Pärnu Aleksandri Gümnaasiumi. Aastatel 1914–1915 õppis ta Peterburi Ülikooli õigusteaduskonnas.  Õppis aastatel 1920–1924 Tartu Ülikoolis ning lõpetas õigusteadusliku stuudiumi. Korp! Sakala auvilistlane.
Aastatel 1915–1917 võttis ta osa Esimesest maailmasõjast, aastatel 1918–1920 Eesti Vabadussõjast (1. ratsarügemendi ohvitserina), jäi 9. augustil 1920 reservi.
Ta oli aastatel 1924–1927 vandeadvokaadi abi, aastatel 1927–1928 oli ta kaubandus-tööstusministriks (Jaan Tõnissoni kolmandas valitsuses). Aastatel 1928–1933 oli ta vandeadvokaat Jaan Teemanti, aastatel 1933–1935 vandeadvokaat Otto Pukki abi, aastast 1935 oli ta vandeadvokaat Tallinnas.
10. novembril 1934 karistas Tallinna-Haapsalu rahukogu teda kui Kaja vastutavat toimetajat 20-kroonise rahatrahvi või 5-päevase arestiga, kuna ajalehes oli avaldatud tõestamata väiteid, nagu kavatsetaks maha müüa riigi raudteid.
Ta oli II, III, IV ja V Riigikogu liige. Ta nimetati Otto Tiefi valitsuse sõjaministriks, kuid ta teatas Eestist lahkumisest ja loobus portfellist. See ei takistanud tal paguluses end nimetamast sõjaministriks ja pärast Alfred Maureri surma Vabariigi Presidendi kohustetäitjaks.
Aastal 1944 lahkus ta Saksamaale, aastal 1948 lahkus ta Saksamaalt Rootsi, hiljem Rootsist Kanadasse. Eesti Põllumeeste Kogude Esinduse Paguluses esimees.
Oli autasustatud Läti Karutapja ordeniga.
Jaan Kukk

Jaan Kukk (14. märts 1887 Viira küla (Tähemaa küla), Kavastu vald, Tartumaa – 14. märts 1947 Pärnu) oli pikaaegne (24 aastat) Pärnu linnaarst, Pärnu Eesti Arstide Seltsi, Pärnu suvitus- ja supeluse seltsi ning tiisikuse vastu võitlemise seltsi asutaja.

Elukäik

1912. aastal täitis Jaan Kukk üliõpilasena arsti kohuseid Pärnu-Jaagupis. 1914. aastal alustas ta Pärnus erapraksisega arstina sisehaiguste alal ja oli samal ajal ka linnakooli arst. 1914–1915 oli ta Esimese maailmasõja päevil kannatada saanud sõdurite ja nende perekondade abistamise Pärnu komitee laatsareti arst ning Vene Punase Risti Pärnu komitee laatsareti arst. 1916–1937 ja 1944–1947 oli Kukk Pärnu linnaarst. Lisaks oli ta aastatel 1916–1923 Pärnu sadamaarst.
Eesti vabadussõjast võttis Jaan Kukk osa Pärnu 9. jalaväepolgu kaitsepataljoni arstina. 1919–1920 oli ta Kaitseliidu Pärnu malevkonna arst.
1919–1923 oli Pärnu Eesti arstide seltsi asutaja ja selle juhatuse liige. 1926–1931 töötas Pärnu linna tervishoiuosakonna juhatajana.
1928. aastast alates oli Jaan Kukk Pärnu suvitus- ja supeluse seltsi asutaja ja esimees, samuti oli ta tiisikuse vastu võitlemise seltsi asutaja. Kukk lõi kaasa Pärnu Endla teatri ehitamises, kuuludes selle ehitust ette valmistavasse komiteesse.
Jaan Kukk organiseeris Pärnusse Vabadussõjas langenute monumendi püstitamist ning pidas isiklikult läbirääkimisi 1919. aastal tulevase monumendi kavandite üle skulptor Amandus Adamsoniga. 1923. aastal algatas Kukk idee püstitada Pärnusse mälestussammas Lydia Koidulale, olles selle elluviimise eestvedaja.
Kukk oli Pärnu kuurordi arendamise idee tuline pooldaja ning osales uue supelasutuse saamisloos ja 1937. aastal avamispidustuste organiseerimisel.
Jaan Kukk elas Pärnus aadressil Nikolai 19 ja hiljem Esplanaadi 5, kus ta oma kuuekümnendal sünnipäeval suri. Ta on maetud Alevi kalmistule.
Aleksandr Zukerman

Aleksandr Zukerman (sündinud 22. augustil 1952 Luganskis) on Eesti teleajakirjanik.
Ta on telesaate "Subboteja" saatejuht.
Ta õppis Moskva Kultuuriinstituudis lavastajaks.
1992. aastal hakkas Zukerman tegutsema Deutsche Welle erikorrespondendina.
Aastal 2000 tunnustas Avatud Eesti Fond teda Koosmeele auhinnaga.
2011. aastal sai ta Tallinna teenetemärgi Tallinna elanike teavitamise ja muukeelse elanikkonna ühiskonda lõimimise eest.
Lõbbus Juttustaja armsaks aeawiteks

Lõbbus Juttustaja armsaks aeawiteks, oli Perno Postimees lisaleht, mis ilmus 1865 juulist kuni 1866, sagedusega kaks korda kuus. Ajalehte oli võimalik tellida ka põhilehest eraldi. Väljaandjaks oli Friedrich Wilhelm Borm ja toimetajaks Berend Gildenmann. Valdava osa lisalehe mahust hõlmas Napoleon I elulugu ja tema Venemaa sõjakäigu kirjeldus, lisaks oli seal juttu ka Napoleon III, Napoleoni I õemehest Joachim Murat, Giuseppe Garibaldi, George Washingtoni ja James Watti eludest ning tegevustest. Kokku ilmus 48 numbrit.
Salme Klaos

Salme Klaos (3. oktoober 1896 Sootaga vald (Äksi kihelkond), Tartumaa – 1973) oli eesti teoloog ja tõlkija, esimene Tartu Ülikooli usuteaduskonna lõpetanud naine, ühtlasi esimene teoloogia teadusmagistrikraadi omandanud naine.
Ta sündis Julius Klaosi ja Marie Riivese peres, lõpetas 1916. aastal Miina Härma Gümnaasiumi Tartus , õppis 1920–1925 (cand. theol.) Tartu Ülikooli usu- ja 1925–1926 filosoofiateaduskonnas, mag. theol. 1926 (Metodisti kogudused Eestis, nende tekkimine ja arenemine).
Salme Klaos on tõlkinud teoloogilist kirjandust, sealhulgas Martin Lutheri teosed "Kiriku Paabeli vangipõlvest", "Saksa rahvusest kristlikule aadlile: kristliku seisundi parandamisest", "Orjastatud tahtest" .
Lõunapolaarjoon

Lõunapolaarjoon on lõunapoolkera polaarjoon mille laiuskraad on 66,5° S. Lõunapolaarjoonest lõuna poole esineb polaaröö ja polaarpäev.
Lõunapolaarjoon läbib ainukese mandrina Antarktise territooriumi.
Eurovisiooni noorte muusikute konkurss

Eurovisiooni noorte muusikute konkurss on Euroopa noorte (kuni 18-aastaste) muusikute võistlus, mis toimub iga kahe aasta tagant. Võistlust korraldab Euroopa Ringhäälingute Liit (EBU). Esimene võistlus oli 1982. aastal.

Eesti osalemine Eurovisiooni noorte muusikute konkursil

Eesti osales esimest korda võistlusel 1994. aastal.
Tartu Ülikooli joonistuskool

Tartu Ülikooli joonistuskool oli aastatel 1803–1891 Tartus kunstiharidust pakkunud asutus.
1802. aastal taasavatud Tartu Ülikoolis oli neli teaduskonda, mille kõrval võisid üliõpilased harrastada ja nn kauneid kunste – ratsutamist, vehklemist, ujumist, muusikat ja kunsti. Viimase alaga tegelemiseks asutati joonistuskool, mis kujunes üheks esimeseks kunstihariduse keskuseks Baltimaades.
Esimeseks joonistusõpetajaks kutsuti Dresdeni Kunstiakadeemias õppinud Karl August Senff. Pärast tema surma 1838. aastal võttis ameti üle August Matthias Hagen, kes õpetas joonistamist ja vaselõiget. Õpetamisel järgis Hagen suures osas Senffi eeskuju, joonistati ja maaliti nii näidislehtede järgi kui ka natuurist. 1851 jäi Hagen silmahaiguse tõttu pensionile ja tema koht jäi mõneks ajaks vakantseks. 1855 asus tööle Woldemar Friedrich Krüger, Kaave mõisa pärisorjast aidamehe poeg, kes oli üles kasvanud koos tulevase kunstikoguja Karl Eduard von Liphartiga.
Järgnenud aastatel hakkas joonistuskooli tähtsus järjest vähenema. Vaselõige kaotati õppeplaanist ning vähenes ka huvi graafiliste tehnikate vastu. Krüger töötas ülikoolis 35 aastat ja tema õpilaste hulka kuuluvad Ernst von Liphart, Reinhold von Moeller, Herman von Schrenk, Karl Alexander von Winkler jt. 1891 palus kõrges eas Krüger end juhataja kohustustest vabastada ja uut õpetajat enam ei valitudki. Kooli raamatu-, graafika- ja fotokogud anti 1893 üle Tartu Ülikooli raamatukogule, kus need asuvad tänini. Maalid ja skulptuurid anti üle Tartu Ülikooli Kunstimuuseumile.
Soo-piimalill

Kasutamine

Soo-piimalill on mürgine taim, mille kõik osad eritavad vigastamisel mürgist valget piimmahla. Taim sisaldab orgaanilisi happeid, parkaineid, katehhiine, flavonoide ja vaiku. Seemnetes leidub rasvõli. Mürgisuse tõttu kasutatakse teda putukate, näiteks mesilaste ja kalade eemalehoidmiseks.
Mürgisusest hoolimata kasutatakse soo-piimalille meditsiinis. Tarvitatakse nii taime rohtunud osi, piimmahla, risoomi kui seemneid. Rahvameditsiinis kasutatakse soo-piimalille tõmmist lahtistina, oksetina ja ussnugilistevastase vahendina, samuti gastriidi, maksa- ja neeruhaiguste ja pahaloomuliste kasvajate korral. Välispidiselt kasutatakse soo-piimalille tõmmist reuma, leišmanioosi ja nahal olevate seenhaiguste raviks, samuti soolatüügaste ja konnasilmade eemaldamiseks. Seemnetes olevat rasvast õli kasutatakse maksa- ja sapijuhade haiguste korral ning lahtistina.
Enn Griffel

Enn Griffel (5. aprill 1935 Assamalla, Porkuni vald, Väike-Maarja kihelkond, Virumaa – 3. november 2007 Tallinn) oli eesti autovõidusõitja.
Ta tuli 1963. aastal vormel 1 ning aastatel 1971–1972 ja 1975 vormel 3 klassis ringrajasõidus Eesti NSV meistriks.
Ta tuli 1963. aastal vormel Juniori klassis ning aastatel 1968–1969, 1971–1972 ja 1975 vormel 3 klassis ringrajasõidus Nõukogude Liidu meistriks.
Ta võttis osa Estonia võidusõiduauto väljatöötamisest ja katsetamisest.

Isiklikku

Tema tütar on endine kergejõustiklane Lea Vakra ja tütrepoeg on poliitik Rainer Vakra.
Järelmaks

Järelmaks (ameerika inglise keeles installment, inglise keeles instalment, saksa keeles Ratenzahlung) on kaubanduses müüja ja ostja kokkulepe, mille kohaselt ostja tasub ostusumma teatud suurusega osamaksetena teatud perioodi jooksul. Järelmaksuga tasutav summa võib erineda kauba algsest ostuhinnast intresside võrra.
Järelmaksu kasutas esimesena 1856. aastal ettevõtja Edward Clark, et parandada õmblusmasinate müüki.
Internet Society Estonia

Internet Society Estonia ehk Netikogukond on rahvusvahelise Internet Society kohalik organisatsioon, mille eesmärk on "esindada Eesti interneti­kasutajaid nende ühiste huvide kaitsel suhtluses kohalikul ja rahvusvahelisel tasandil".

Ajalugu

Alates 2013. aastast täitis rahvusvahelise Internet Society esinduse rolli Eesti Interneti Kogukond, kuid selle tegevus katkes ning esindamise võttis 2017. aastal üle spetsiaalselt selleks otstarbeks loodud mittetulundusühing.
Johannes Heesters

Noorus

Heesters sündis Hollandis pere neljast pojast noorimana. Tema isa Jacobus Heesters (1865–1946) oli kaubareisija ja ema Geertruida Jacoba van den Heuvel (1866–1951) koduperenaine. 
Heesters, kes lapsena elas aastaid Baieri vanaonu juures, valdas vabalt saksa keelt. 16-aastaselt otsustas ta saada näitlejaks ja lauljaks ning hakkas võtma hääletunde. Ta pühendus Viini operetile ja debüteeris Viini laval 1934 Carl Millöckeri kolmevaatuselises operetis "Kerjusüliõpilane" ("Der Bettelstudent").

Saksamaal

Heesters kolis 31–aastaselt, 1935 oma perekonnaga alaliselt Saksamaale. 
Saksamaal esines Heesters Adolf Hitlerile ja külastas Dachau koonduslaagrit, mis muutis ta Hollandis paljudele vastumeelseks. Joseph Goebbels lisas Heestersi Kolmandale Riigile eriti vajalike kultuuritegelasteste loendisse (Gottbegnadeten list), kes olid vabastatud sõjaväeteenistusest. Heesters oli selles ainus välismaalane, kõige kauem elanu ja viimasena ellujäänu.
Heesters annetas Natsi-Saksamaa relvatööstusele raha. See tekitas 1970-ndate lõpu ühiskonnas suurt pahameelt. Heesters ise eitas raha annetamist alati, ehkki see on dokumentaalselt hästi tõendatud.
Heestersi sõprade seas oli palju kõrgeid natsi ametnikke ja SS-ohvitsere. Hitlerile ja Göringile esines ta sageli ja ta oli Hitleri lemmiknäitleja. Kuni sõja lõpuni jätkas Heesters esinemist Saksa sõjaväelastele nende laagrites ja kasarmutes. Kuid Heesters eitas alati koonduslaagrite külastamist, hoolimata vastupidisest tõendusmaterjalist.

Eraelu

Heestersil oli esimese abikaasa Louisa Ghijsiga, kellega ta abiellus 1930, kaks tütart. Pärast abikaasa surma 1985 abiellus ta 1992 uuesti. Teine kaasa Simone Rethel (sündis 1949) on Saksa näitlejanna, kunstnik ja fotograaf. Tema noorem tütar Nicole Heesters on saksa keeleruumis tuntud näitlejanna ja seda on ka tema tütretütar Saskia Fischer. 
Detsembris 2010 teatas 107-aastane Heesters, et on tänu oma 61-aastasele abikaasale loobunud suitsetamisest: "Tegin seda armastuse, oma imelise naise nimel. /.../ Tal peaks olema mind nii kaua kui võimalik ".
1. jaanuaril 2008 kukkus ta Tiroolis oma suvilas mõneastmelisest trepist alla ja murdis kaks roiet.
Ta haigestus äkki ja raskesti 29. novembril 2011 ning toimetati palavikuga haiglasse. Talle paigaldati südamerütmur ja pärast edukat taastumist lubati ta nädal hiljem koju. 17. detsembril pidi ta taas haiglasse minema, kus ta sai rabanduse ja suri seal sama aasta jõululaupäeval.
Kartena

Ajalugu

Kartenat on esmakordselt mainitud aastal 1253. Toona kuulus asula kuralaste Ceklise muinasmaakonda. Hiljem jäi Kartena Leedu võimu alla ja sealsed kuralased sulandusid žemaitide hulka. Kartena ümbrus mängis Žemaitija kaitsmisel tähtsat osa.
Aleviks sai asula aastal 1599, aga aastal 1611 ehitati sinna esimene kirik. Esimene katoliku kirik ehitati Kartenasse aastal 1634, aga aastal 1723 sai Kartenast linn. Aastal 1777 sai linn turuprivileegid, aga linna kasvu see kaasa ei toonud. Pärast seda, kui linn aastal 1806 maha põles, muudeti see taas aleviks.
XIX sajandil kuulus Kartena Plateritele. Ajal, mil leedukeelne kirjandus keelustati, oli piirkonna juhtivaks raamatute salakaubaveoga tegelev isik Jurgis Gudas. Aastal 1907 asutati Kartenasse teater.
Nõukogude võim küüditas 45 Kartena elanikku. Pärast Teist maailmasõda tegutsesid alevi ümbruses Leedu metsavennad. Nõukogude ajal sai alevist kolhoosikeskus.
Kihlevere vald

Kihlevere vald (saksa keeles Kichlefer) oli vald Virumaal Kadrina kihelkonnas. 
Vald eksisteeris 1866–1893 ja siis liideti Kihlevere vald Aaspere vallaga.
Valla alal asus Kihlevere mõis.
Oleksandr Sõrskõi

Sõjaväeteenistus

Ta oli 6. maist 5. augustini 2019  Ühendjõudude operatsioonis osalevate väeüksuste ülem, on alates 5. augustist 2019 Ukraina maaväe ülem.
Valter Niilus

Valter Niilus (ka Nilus; 1955. aastast Walter; 15. juuli 1913 Tallinn – 9. oktoober 1978 Upland (Los Angelese lähedal), USA) oli Eesti keeleteadlane, eesti filoloog.

Elulugu

Valter Niilus oli tehnik-konstruktori poeg.
1932. aastal lõpetas Niilus Tallinnas J. Westholmi Gümnaasiumi, 1933–40 õppis Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnas eesti ja romaani keeli. Lõpetas ülikooli 1940. aastal magistrikraadiga, väitekiri "Põhja-Eesti ja Lõuna-Eesti murde vältuse erinevusest".  TÜ doktorant. 1997. aastal kaitses ta TÜ-s meditsiinidoktori kraadi väitekirjaga "Clostridium difficile infection and intestinal microbial ecology".
Niilus viibis 1938–40 stipendiaadina Pariisis Sorbonne'i ülikoolis, olles ühtlasi Pariisi Idakeelte Instituudis eesti keele lektor. Ta oli 1939–41 Akadeemilise Emakeele Seltsi teadussekretär ja 1939–40 ajakirja Eesti Keel toimetaja-sekretär, 1942–43 Postimehe kultuuriosakonna juhataja. 
Saksa võimud arreteerisid Niiluse koos teiste rahvuslastega põrandaalusest tegevusest osavõtu pärast ning ta viibis mõnda aega Tallinna Keskvanglas, kust vabanes Saksa vägede lahkumisel. Siirdus 1944 koos perekonnaga Saksamaale, kus oli eesti laagrikoolide organiseerijaid. Olles kutsutud USA armee juurde tsiviilohvitseriks, töötas ta Kanada immigratsiooniameti juures Heidelbergis ja Karlsruhes. 1950 läks Niilus USA-sse Californiasse, kus oli 1950–78 Claremont College'i raamatukogu ametnik ja abijuhataja ning vene keele lektor. Korraldas ka California Ülikoolis eesti keele kursusi.
Niilus oli aktiivne Ameerika lääneranniku eestlaskonna huvide eest seisja ning Los Angelese Eesti Maja rajamise mõtte algatajaid. Ta koostas ülevaate Lõuna-California eestlaste tegevusest, oli Balti Uurimuste Edendamise Ühingu (AABS) ja ERK USA-s liige.

Teadustöö

Valter Niilus uuris lõunaeesti murdeid, eriti leivu keelesaare murrakut. Ta avaldas üle 10 teadustrükise.
Keila Kultuurikeskus

Keila Kultuurikeskus (varem Keila kultuurimaja) on Harju maakonnas Keilas asuv kultuurimaja.
Kultuurimaja valmis 1956.
Keskuses tegutseb teiste seas AX-teater.
Biogeneetiline reegel

Biogeneetiline reegel ehk rekapitulatsiooni hüpotees ehk rekapitulatsiooniteooria on selgroogsete organismide lootelise arengu seaduspärasus, mille kohaselt ontogeneesi alguses (embrüogeneesis) läbitakse liigi fülogeneetiliste eellaste embrüonaalse arengu etappe.
Lühisõnastuses – ontogenees on fülogeneesi (lühike ja kiire) rekapitulatsioon.
Reegli sõnastas 1866. aastal Ernst Haeckel. Ent Stephen Jay Gould on (raamatus Ontogeny and Phylogeny, 1977) Haeckeli formuleeringut kritiseerinud ning näidanud, et tegu on pealiskaudse kirjeldusega sügavamast seaduspärast, mida kirjeldavad Baeri seadused.
Otto Borch

Otto Rose Borch (1. september 1921 Aarhus – 21. märts 2013) oli Taani diplomaat.
Aastatel 1944–1945 osales ta vastupanuliikumises ning oli illegaalse ajalehe Fri Presse toimetaja.
Pärast Saksa okupatsiooni lõppemist asus Otto Borch õppima ja sai 1948. aastal juristi diplomi. Aastatel 1948–1949 õppis ta New Yorgis Columbia ülikoolis.
Aastal 1949 asus ta tööle Taani välisministeeriumi. Ta töötas muu hulgas mitmes ametis ministeeriumis, saatkonna sekretärina Bonnis, nõunikuna Taani esinduses NATO juures, Taani esindajana ÜRO juures ning muu hulgas Kuuepäevase sõja ajal Taani esindajana ÜRO Julgeolekunõukogu juures ja hiljem Brüsselis suursaadikuna NATO juures.
Aastatel 1974–1976 oli ta Taani välisministeeriumi poliitilise osakonna juhataja, seejärel kuni 1983. aastani Taani suursaadik Washingtonis. Aastatel 1988–1991 oli ta Taani suursaadik Stockholmis.
Pärast seda, kui taastati diplomaatilised suhted Taani ja Eesti vahel, sai Otto Borchist 26. augustil 1991 esimene Taani suursaadik Eestis pärast iseseisvuse taastamist.
Harmi Põhikool

Harmi Põhikool on põhikool Harju maakonnas Kose vallas Harmi külas.
2009. aasta põhja suusaalade maailmameistrivõistlused

2009. aasta põhja suusaalade maailmameistrivõistlused, olid 47. suusatamise maailmameistrivõistlused, mis toimusid 18. veebruarist 1. märtsini 2009 Liberecis Tšehhis.
MM-võistluste korraldamisõigused sai Liberec Rahvusvahelise Suusaföderatsiooni FIS-i kongressil Miamis 3. juunil 2004, võites Oslot häältega 11–4.
MM-i korralduskomitee juht oli endine tippsuusataja Kateřina Neumannová. Võistluspaikateks olid Vesec (murdmaasuusatamine) ja Ještěd (suusahüpped). Mõlemad kohad asuvad Liberecist lõunasuunas. Võistlustel osales 589 sportlast 61 riigist.

Uuendused MM-il

Naiste suusahüpped olid esimest korda maailmameistrivõistluste kavas. Kahevõistluses võisteldi seekord neljal alal, millest kolm olid individuaalsed ja üks võistkondlik. Esimest korda oli kavas kahevõistluses ühisstardist sõit, kus algul oli kavas 10 km distants ja peale seda normaalmäel suusahüpped. Teistel kahevõistluse individuaalvõistlustel oli kavas üks hüpe ja gunderseni meetodil start 10 km suusasõidule. Erinevus oli nende kahe võistluse vahel see, et hüpati erinevatelt suusahüppe mägedelt (normaalmäelt ja suurelt mäelt). Murdmaasuusatamises oli nii naiste 30 km kui meeste 50 km ühisstardiga sõidus võimalus soovi korral oma võistlussuuski vahetada vastavas boksis.
Plasmoodium

Liigid

Tänapäeval on sellest perekonnast teada üle 200 liigi.
Madusid nakatavad, vektorite vahendusel, Plasmodium pessoai (näiteks Spilotes pullatus ja Lachesis muta), Plasmodium tomodoni (Tomodon dorsatus) Plasmodium wenyoni (Thamnodynastes pallidus).
Hummuli valla lipp

Hummuli valla lipp on Valga maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Hummuli valla lipp.
Lipp kinnitati 2. juunil 1994.

Lipu kirjeldus

Valla lipuks on ruudukujuline vapilipp, rohelisel kangal kuldne kimalane kahe musta vöödiga kehal.
Lipu normaalmõõtmed on 105x105 cm.

Põhjendus

Lipul olev kimalane tuleneb valla nime algvariandist, mis tähendabki kimalast.

Lipu kasutamise kord

Hummuli valla lipp oli esinduslipp, mida kasutati vaid erandjuhtudel valla esindamiseks, kooskõlastatult vallavalitsusega.
Luule Tull

Luule Tull (sündinud 16. oktoobril 1942 Eismal) on eesti endine mootorrattasportlane. 
Ta lõpetas 1960. aastal Rakvere 1. Keskkooli.
Aastatel 1966–1991 võitis Luule Tull NSV Liidu meistrivõistlustel ringraja-, hipodroomi-, krossi- ja mitmepäevasõidus kokku 21 kuld-, 7 hõbe- ja 3 pronksmedalit. Eesti meistriks tuli ta 42 korda.
Ta on muu hulgas töötanud Rakvere EPT-s autojuhina ja pidanud Eisma rannas kalapüügifirmat.