google/wiki40b huggingface dataset:
Íslendingabók

Íslendingabók ehk "Islandlaste raamat" on Islandi ajaloolase Ari Þorgilssoni teos, mis kirjeldab Islandi vanemat ajalugu. Raamat valmis ajavahemikus 1122–1133.
Algselt kirjutas Ari raamatust kaks versiooni, kuid säilinud on neist vaid lühem. Arvatavasti sisaldas esimene, pikem versioon ka Norra kuningate ajalugu ning genealoogiaid.
Islandlaste raamat on lühike, trükis vaid kuni kahekümne lehekülje paksune raamat. See käsitleb Islandi varase ajaloo tähtsündmusi: maa asustamist, seaduste vastuvõtmist, Althingi asutamist, kalendri muutmist, maa jagamist neljandikeks, Gröönimaa avastamist ja asustamist, Islandi ristiusustamist. Raamatus loetletakse kõiki Islandi seadusekuulutajaid ja piiskoppe. Möödaminnes nimetatakse ka Põhja-Ameerikat (Vinlandit).
Ari sai oma andmed peamiselt vanadelt tarkadelt inimestelt, kellest paljud olid ise sündmuste pealtnägijad või olid sündmustest kuulnud nende tunnistajatelt. Ari nimetab paljusid oma informante ja räägib, miks ta nende andmeid usaldusväärseks peab. Ta viitab ainult ühele kirjalikule allikale (Fleury Abbo Passio Sancti Eadmundi), kuid tekstist on näha, et Ari tundis ja kasutas ka teisi ladinakeelseid teoseid, näiteks Sæmundr Õpetatu, munk Beda ja Bremeni Adami tööd.
Islandlaste raamat on säilinud vaid kahe 17. sajandi ärakirjana, mis mõlemad on kirjutatud sama isiku poolt. Arvatavasti oli aluseks käsikiri, mis kirjutati 1200. aasta paiku või veidi varem.
Islandlaste raamat on kirjutatud vanaislandi keeles. See on vanaislandi kirjanduse tähtsamaid teoseid ja ajalooallikana peetakse raamatut siiamaani küllaltki usaldusväärseks.
Moldova jõgi

Moldova on jõgi Euroopas Rumeenias. Algab Ida-Karpaatidest, ülemjooksul voolab mägijõena valdavalt itta, seejärel pöördub kakku. Suubub paremalt Siretisse.
Jõe pikkus on 237 km ja valgala 4315 km².
Mazirbe kirik

Ajalugu

Esimene kirik ehitati külla 1766. aastal. Uus kivikirik ehitati aastatel 1866–1868. Esimese maailmasõja ajal sai kannatada kiriku torn, mis taastati 1927. aastal. 1930. aastatel pidas seal liivikeelseid teenistusi Helle Kalervo Erviö. 
Kirik suleti Nõukogude ajal 1964. aastal. See korrastati aastatel 1985–1988 ning 1989. aastal hakati seda uuesti kasutama jumalateenistusteks ning peeti ka esimene uue aja liivikeelne jumalateenistus.
Hüüru mõis

Mõisakompleks

Mõisa ühekorruseline lameda katusega historitsistlik härrastemaja on 19. sajandi teisel poolel ümber ehitatud varasematest hoonetest. Häärberi parempoolses otsas on silmapaistev ärklilaadne juurdeehitis. Tänapäeval asub peahoones raamatukogu. Kunagi oli seal pood.
Teisel pool Keila maanteed on säilinud uusgooti stiilis sepikoja varemed ja trahteriks renoveeritud vesiveski. Üksikud ülejäänud säilinud kõrvalhooned on enamasti ümber ehitatud. Kunagisest Tallinna–Keila maantee kivisillast on säilinud ainult otsapostid, tänapäevane tee viib üle jõe mõnikümmend meetrit lõuna pool.
Luciano Spalletti

Luciano Spalletti (sündinud 7. märtsil 1959 Certaldos Itaalias) on Itaalia jalgpallitreener ning endine jalgpallur.
Aastatel 2009–2014 töötas Spaletti Peterburi Zeniti peatreenerina.
Castellóni provints

Kliima

Castellóni aastane keskmine temperatuur on +16,7 °C, jaanuaris +10,1 °C, augustis +24,4 °C.
Aastas sajab keskmiselt 478 mm, sealhulgas jaanuaris 36 mm ja augustis 35 mm. Aastas paistab päike keskmiselt 2638 tundi, sealhulgas jaanuaris 173 ja augustis 271 tundi.
Iisaku kihelkond

Iisaku kihelkonna pärand

Eesti Rahva Muuseumi vanavarakogujad läksid Iisaku kihelkonda juba muuseumi sünniaastal – 1909. Korjajateks olid kunstnik Nikolai Triik ja matemaatikatudeng Eduard Pedak. Matkal koguti 104 eset. Järgmine kogumismatk toimus 1920. aastal, kogujaks Tartu Reaalkooli õpilane Theodor Vaas. Praeguseks on muuseumis Iisaku kihelkonnast 358 eset, 8 kogumismatkapäevikut, 85 etnograafilist joonist, umbes 1000 fotot jm.

Kihelkonna alad tänapäeval

Kihelkonna maad jäävad tänapäeval Ida-Viru maakonna aladele. Kihelkonna keskosa moodustab endise Iisaku valla. Kihelkonna edelapoolsed alad Tudulinna ümbruses moodustavad Alutaguse valla. Kihelkonna lõunaservas asuv Peipsi järve rannikuäär moodustab Alajõe valla peamise osa.
Kollaaž teemal B-A-C-H

"Kollaaž teemal B-A-C-H" on eesti helilooja Arvo Pärdi 1964. aastal loodud teos kammerorkestrile. Muusikateose pikkus on 8 minutit. Teose kandis esimest korda ette Tallinna Kammerorkester (dirigent Eri Klas) 4. novembril 1964 Tallinnas Estonia kontserdisaalis.
Bernt Aardal

Bernt Aardal (sündinud 9. oktoobril 1950 Drammenis) on norra politoloog.
Räni Kalk

Räni Kalk (17. märts 1937 Tallinn – 15. veebruar 1991) oli Eesti NSV kohtunik.
Tema isa oli näitleja Ruudu Kalk.
Ta lõpetas 1961. aastal Tartu Riikliku Ülikooli õigusteaduskonna, töötas Tallinna rahvakohtutes ja Eesti NSV Ülemkohtus. Vehkleja.
Uku Nurk

Uku Nurk (sündinud 17. juulil 1968) on eesti reklaamindustegelane.
Ta on töötanud disainerina reklaamiagentuurides Bartalome (hilisem Baltic FCB) ja Kontuur Leo Burnett ning loovjuhina agentuuris Leo Express. Kaks aastat on ta olnud vabakutseline art director.
Uku Nurk on osalenud Kuldmuna žürii töös, brändi "Welcome to Estonia" ning Leiburi uute toodete väljatöötamisel ja turuletoomisel. 2002. aastal osales ta ka Eesti Rahvusringhäälingu (ERR) veebistrateegia uuendamisel.

Hariduskäik

Uku Nurk lõpetas aastal 1987 Tallinna 2. Keskkooli. 1995. aastal sai ta bakalaureusekraadi Eesti Kunstiakadeemias metallikunsti erialal.

Hobid

Uku Nurk on tuntud ka kui Eesti Jäätisekunn, kes peab eestikeelset jäätiseblogi.
Uku Nurk tegeleb ka heliloominguga. Ta on osalenud Veljo Tormise töötluste kogumiku loomisel ning on ise välja andnud kaks plaati: "Mina laulan" ja "Tateree".

Isiklikku

Tal on kolm tütart.
Kalev Timberg

Kalev Timberg (sündinud 31. jaanuaril 1950) on Eesti riigiametnik.
Alates 1. märtsist 2008 märtsini 2013 oli ta Eesti Päästeameti peadirektor.

Isiklikku

Ta on abielus ning ta on kahe poja ja ühe tütre isa.
Polioviirus

Klassifikatsioon

Polioviirusel klassifitseeritakse käesoleval ajal kolm serotüüpi: PV1, PV2, ja PV3.

Reservuaarid

Viiruse looduslikuks reservuaariks on harilikult inimesed.

Elulemisvõime ja paljunemine

Polioviirus säilitab virulentsuse mitme kuu vältel ka väljaspool peremeesorganismi : vees kuni 100 päeva ning roojas kuni 6 kuud. Polioviirus talub hästi külmutamist (laboritingimustes säilib viirus aastaid).
Varem (1957) on viirust tuvastatud ka toiduainetes, piimas ja võis.
Arvatakse, et polioviirus hävib kuumutamisel, keetmisel, kuivatamisel, ka UV-kiirguse ning formaldehüüdi sisaldavate desinfitseerivate vahendite toimel.
Polioviirus siseneb organismi küll enamasti epiteelkudede kaudu, kuna viirus asub tervete, haigete inimeste ja rekonvalestsentide nina limaskestal. Soolte kaudu siseneb polioviirus vistseraalsete närvikiudude kaudu ganglionidesse ja seljaajusse. Sealt liigub viirus (oletati varem) lümfiteede kaudu rakuvälises ruumis ja perifeersetes närvides olevate veresoonte kaudu seljaajju ning tekitab seal lümfotsütaarset põletikku. Põletiku tagajärjel arenevad rakkude nekroosid, neurogliia vohamine, sklerootilised ja atroofilised protsessid. Arvatakse, et paljuneb viirus lümfisüsteemi kudedes ja närvisüsteemi rakkudes (sh motoneuronid).

Biomeditsiin

Polioviiruse kunstlikuks reservuaariks on inimeste poolt loodud laboratooriumid ja 'elavat' metsikut polioviirust sisaldavad preparaadid.
1908. avastasid Karl Landsteiner ja Erwin Popper polioviiruse.
1948. aastal avastas dr John Franklin Enders koos kolleegide dr Thomas Huckle Weller'i ja dr Frederick Chapman Robbins'iga, et külmikust võetud polioviirus kasvas hästi imikutelt kirurgiliste protseduuride käigus eemaldatud neerukudedel. Hilisemad katsed näitasid, et viirus kasvas ka aju-, naha-, lihas- jt kudedes. Nimetatud doktorid said oma avastuse eest 1954. aastal Nobeli füsioloogia- või meditsiiniauhinna.

Patogeense biopreparaadina

Kinnitamata andmetel on Nõukogude Liidus püütud valmistada ka polio- ja Ebolavirus 'e geneetiliselt muundatud 'hübriidviirust', nimetusega Ebolapox, mida oleks võimalik biorelvana kasutada.
Duur-moll-süsteem

Duur-moll-süsteem on 1600. aastate paiku kirikuheliridadest välja kasvanud helisüsteem, milles eristatakse vaid kahte tüüpi heliridu: mažoorne helirida ja minoorne helirida. Duur-moll-süsteemi põhimõisteks on funktsionaalharmooniale põhineva helistiku mõiste, mille kindlustamiseks kasutatakse helirea esimest (toonika), neljandat (subdominant) ja viiendat (dominant) astet läbivat kadentsi.
Marleen

Marleen on naisenimi.
2018. aasta 1. jaanuari seisuga on Eestis eesnimi Marleen 819 naisel. Marleen on Eestis populaarsuselt 210. naisenimi. Eesnimel Marleen on nimepäev 22. juulil.

Päritolu ja tähendus

Nimi Marleen on hollandipärane ja ingliskeelne variant saksa nimest Marlene. Marleen nimi on Heebrea päritolu ja tähendab 'naist Magdalast', 'meritäht' ja 'Magdalast'.
Margit Kilumets

Margit Kilumets (sündinud Margit Sutt 15. mail 1964 Tallinnas) on eesti ajakirjanik. 
Ta lõpetas 1987. aastal Tartu Riikliku Ülikooli ajakirjanduse erialal.

Töökäik

Töötanud nii raadios (Raadio 2), televisioonis (Eesti Televisioonis) kui ka kirjutavas pressis (ajakiri Eesti Naine). Alates kevadest 2009 oli Kilumets Vikerraadio toimetaja. 2015. aastast juhib ta ETV kultuurisaadet "OP!".

Isiklikku

Tema abikaasa on Juhan Kilumets, poeg spordiajakirjanik Juhan Kilumets ja tütar Minna Kilumets.
Sõjaväe Tehnikakool

Sõjaväe Tehnikakool oli 1920–1923 ja 1936–1940 Eestis tegutsenud sõjakool. Koolis õpetati välja tehnilise haridusega ohvitsere, kes tundsid sõjaväe relvastuse ja varustuse temaatikat.
Kooli eelkäija oli 1920 avatud Sõjaväe Tehnilised Kursused ja 1920 kasvas sellest välja Sõjaväe Tehnikakool. 1923 lõpetas kooli I lend ja seejärel kool suleti.
1936 avati kool uuesti ja selle lõpetas 1940 II lend. Nõukogude okupatsiooni tingimustes kool suleti.
Arthur Amon

Arthur Rudolf Voldemar Amon (19. veebruar (uue kalendri järgi 3. märts) 1884 Tallinn – 21. mai 1940 Tartu) oli eesti arst.
Ta õppis Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas 1906–1914, mille lõpetas. Kinnitati arsti astmes 17. aprillil 1918. Hiljem kaitses Tartu Ülikooli juures doktoriväitekirja.
1913–1914 töötas ta subassistendina Tartu Ülikooli naistekliinikus, 1914–1917 osales arstina Vene sõjaväe koosseisus Esimeses maailmasõjas. 1918. aastal oli ta lühikest aega Varbla jaoskonnaarst, seejärel Vabadussõjas 2. Diviisi sidumissalga arst ja hiljem kuni 1920 Tartu I Sõjaväehaigla noorem-ordinaator. 1920–1924 oli ta Puhja ja 1924–1926 Suure-Jaani jaoskonnaarst, 1926. aastal asus ta Tartusse, oli seal naha-, sugu- ja naistehaiguste alal eraarst. 1927–1936 töötas ta dermatoloogiapolikliinikus Aleksander Paldroki volontäär-assistendina.
Ta oli Tartu Dermato-veneroloogia Seltsi asutajaliige.
Arthur Amon oli abielus Salme Emilie Raagiga, neil oli viis last.
Kirovi oblasti lipp

Kirovi oblasti lipp on Venemaa haldusüksuse Kirovi oblasti lipp.
Lipp on ametlikult kinnitatud 26. juunil 2003.

Lipu kirjeldus

Kaluga oblasti lipuks on ristkülikukujuline kangas, mis on jagatud kolmeks horisontaalseks väljaks. Ülemine väli, mille laiuseks on 3/4 lipu laiusest on valge ning selle keskel on Kirovi oblasti vapp. keskmine laid on roheline ning alumine sinine. Kumbki laid moodustab 1/8 lipu laiusest.
Valgel väljal olev vapp on alt terava tipuga ja ümarate nurkadega heraldiline punase äärisega kuldne kilp. Vasakul küljel olevast sinisest pilvest väljuv punane käsi hoiab laskevalmis vibu noolega ning kilbi paremas ülanurgas on punane rist.
Lipu laiuse ja pikkuse suhe on 2:3.

Sümbolite tähendused

Valge tähistab puhta moraali aluseid, headust ja vähenõudlikkust ning lumist talve. Roheline on looduse, rõõmu ja tervise ning maaviljakuse ja metsarikkuse värv. Oblasti põhjarajoonides hõlmab 70-90 protsenti maast metsad. Sinine sümboliseerib ustavust, ausust ning viitab peamisele jõele Vjatkale, mille kallastel Kirovi oblast asub. Vapikujundid sümboliseerivad sõjalist valmisolekut kodumaa kaitseks.
Õpitud abitus

Õpitud abitus (inglise keeles learned helplessness) on seisund, milles loom või inimene, olles pandud eelnevalt ebameeldivasse keskkonda, mida ta oma käitumisega ei saa mõjutada, ei muuda oma käitumist ka siis, kui keskkonnatingimused on muutunud selliseks, kus tal oleks võimalik ebameeldivust vältida. Sealjuures on õpitud abituse kujunemisel olulisem keskkonnatingimuste kontroll, mitte ebameeldivuse määr. Õpitud abituse teooria kohaselt võib kliiniline depressioon tuleneda tajutud kontrolli puudumisest keskkonna üle.

Eksperiment

Õpitud abituse avastas Martin Seligman, tehes katseid koertega. Hiljem on katseid korratud ka rottide, tuvide ning ahvidega. Katse alguses tekitatakse loomale korduvalt valu stiimuliga, millest ta ei pääse (enamasti mõõdukas elektrilöök). Viimaks loom lõpetab üritamast valu vältida ning muutub passiivseks ja loiuks. Seejärel katsetingimust muudetakse, pannes loom uude puuri, kust on võimalik põgeneda. Erinevalt loomadest, kes kas ei saanud elektrilööke või said neid eelnevalt nõnda, et need olid välditavad, ei tee õpitud abitusega loom midagi selleks, et valust pääseda. Samal ajal loomad, kes pole eelnevalt õppinud, et valu ei ole võimalik vältida, tollest katsetingimusest põgenevad. Sealjuures ei teki see efekt kõigil loomadel – on leitud, et umbes kolmandik loomi põgeneb ka vaatamata eelnevalt väljakujunenud õpitud abituse sümptomitele.

Inimestel

On leitud, et erinevalt loomadest võivad inimestel kujuneda õpitud abituse sümptomid ka mudelõppimise tagajärjel (nähes teist inimest kontrollimatus olukorras). Õpitud abitus võib jääda ühe olukorra spetsiifiliseks, kuid võib ka laieneda teistele situatsioonidele. Inimestel seostatakse õpitud abituse sümptomeid (passiivsus, kaalu ja isu kaotus, sotsiaalsed ja seksuaalsed probleemid) depressiooniga. Lisaks psüühilistele probleemidele võib õpitud abitus mõjutada negatiivselt füüsilist tervist. Mida enam tajuvad inimesed oma keskkonda kontrollimatuna ning ettearvamatuna, seda enam stressis nad on. Õpitud abitus võib ka vähendada tervislikke toitumisharjumusi, trenni, ravi otsimist, kuna inimesed usuvad ekslikult, et neil pole jõudu muutuda.
Peripateetikud

Peripateetikud (vanakreeka keeles περιπατητικοί 'ringijalutajad') on Aristotelese õpetust tõlgendanud ja arendanud Vana-Kreeka filosoofide koolkond. Sageli nimetatakse peripateetikuks ka Aristotelest ennast.
Koolkond on saanud nime Lykeionit ümbritsevate sammaskäikude (kr peripatos) järgi, milles koos õpilastega edasi-tagasi jalutades olevat Aristotelesel olnud kombeks filosoofiaküsimusi arutada. Mõnikord kasutatakse sõna peripatos ka koolkonna kohta.
Tuntumad peripateetikud on Theophrastos, Straton Lampsakosest, Lykon Troasest, Ariston Keoselt, Kritolaos, Eudemos Rhodoselt, Aristoxenos, Dikaiarchos ja Klearchos Soloist.
Guido Paalme

Guido Paalme (10. aprill 1927 Tallinn – 24. november 2004 Tallinn) oli eesti mäeinsener.

Elulugu

Guido Paalme oli käsitööliste poeg. Ta oli Lia Paalme abikaasa ning Tiina ja Toomas Paalme isa.
Lõpetas 1946 Tallinna Reaalkooli, 1951 TPI mäeosakonna. Oli 1951–1952 Põlevkivi ja Keemiatööstuse Peavalitsuse vaneminsener, 1952–1957 Eesti Põlevkivi insener, vaneminsener, peainseneri abi, 1957–1966 töötas Eesti NSV RNK Põlevkivi- ja Keemiatööstuse Peavalitsuses, 1966–1977 Eesti Põlevkivi tehnikaosakonna juhataja, tehnikadirektor, 1977–1979 Metsamajanduse ja Looduskaitse TUI uue tehnoloogia osakonna juhataja asetäitja, 1979 looduskasutuse labori juhataja asetäitja, 1980–1987 juhataja, 1987 vanemteadur, 1988–1990 juhataja kohusetäitja, metsamonitooringu töögrupi juhataja, 1990–1995 Keskkonnaministeeriumi maapõueosakonna peaspetsialist ja maapõue talituse juhataja kohusetäitja, 1995–1998 maapõueosakonna juhataja, 1998–2000 Keskkonnaministeeriumi nõunik, seejärel aastani 2004 Riigikogu keskkonnakomisjoni konsultant.

Teadustöö

Uurimisvaldkonnad: mäendus, maavarad, kaevandamine, looduskeskkond, looduskaitse. "Vene-eesti mäenduse sõnastiku" (1969) kaasautor ja toimetaja, "Vene-eesti tehnika sõnaraamatu" (1975) kaasautor. Osales Eesti geotoopide väljaselgitamisel ja nende kaitse korraldamisel. EV õigusaktide (maapõueseadus, keskkonnaregistri seadus jt) koostajaid. Maavarade komisjoni liige (1990–1995 esimees; aastast 1998 teadussekretär), Eesti TA Looduskaitse Komisjoni ja Eesti Geoloogia Seltsi liige.
Eesti nimi

Eesti nime algupära on sageli nähtud aestide nimes, keda teadaolevalt esimest korda mainis Rooma ajaloolane Tacitus oma raamatus "Germania" (kujul Aestiorum gentes, Aestii, umbes 98. aastal), hilisemates allikates esines see nimi kujul Hestis (Cassiodorus, 523–526), Aesti (Jordanis, 551), Aisti (Einhard, 830), Esto, Estum (Wulfstan, 887), Iste (Widsith, 10. saj). Aeste peetakse tavaliselt balti rahvasteks või konkreetsemalt mõneks preislaste hõimuks, kuna mitmed aestide kirjeldused osutavad selgelt nende asualale, praegusele Kaliningradi piirkonnale. Samas on mitmed autorid oletanud, et aestide all võidi mõelda ka kõiki Läänemere idakalda elanikke – nime üheks võimalikuks etümoloogiliseks allikaks ongi peetud germaani tüve ost- (öst-, est-), tähendusega "ida". Aja jooksul võis nime kasutusala kitseneda ja lõpuks püsima jääda vaid praeguse Eesti ala ning selle asukate tähistajana.
Selles tähenduses oli nimi esimesena käibel ilmselt skandinaavlastel, kes kasutasid saagades (kirja pandud alates 13. sajandist, aga kirjeldavad sündmusi alates 1. aastatuhande keskpaigast) nimekujusid Aistland (Gutasaga) ja Eistland (Ynglingrite saaga, Saaga Harald Kaunisjuuksest, Olaf Trygvessoni saaga, Saaga Olaf Pühast, Svirrerasaaga, Örvar-Oddri saaga). Ühel 11. sajandil Rootsi ruunikivil on kirjas i estlatum, "Eesti maadel". Umbes 1216. aastal valminud Saxo Grammaticuse kroonikas on tarvitusel nimekujud Hestia ja Estia ning etnonüüm Esto (mitmuses Estones). Sama tähendusega võib olla ka Al-Idrisi 1154. aastal kasutatud Astalānda. Skandinaavlastelt kandus nimi üle alamsaksa (pika algvokaaliga Ehstland) ja ladina keelde (nt 13. sajandi alguse Henriku Liivimaa kroonikas Estonia, teoses Descriptiones terrarum ka Hestonia). Ladina keele kaudu levis nimi hiljem omakorda edasi vene (Эстония) ja teistesse keeltesse. Mõnes neist varastest, kuni 13. sajandi allikatest tähistab see nimi selgelt enam-vähem tänase Eestiga kattuvat territooriumit, teistes on selle tähendus ebamäärasem või vastab ainult osale praegusest Eestist.
Vanadel kaartidel esinevad nimekujud Estonia, Esthonia, Estonie, Esthonie, Estlandia või lihtsalt Esten ("eestlased"). Need nimetused käisid praeguse Eesti põhjaosa (tolleaegse Eestimaa provintsi ja kubermangu) kohta), kuid 15.–17. sajandil eristub ka Päris-Eesti (Estonia Propria) Liivi lahe ja Võrtsjärve vahel. Kujunevasse eesti kirjakeelde laenati nimi (algselt Estimah, Esthi Mah) alamsaksa või idaskandinaavia keelekujust 17. sajandil. Eestlaste asuala hakati sõnaga Eesti(maa) tähistama alates 19. sajandi keskpaigast. Samal ajal võeti kasutusele ka sõna eestlased ja eesti keel, mis asendasid varasemad omanimetused maarahvas ja maakeel. 1918. aastal sai see Eesti riigi nimeks.
Albert Pullerits

Albert Pullerits (19. jaanuar 1892, (teistel andmetel 20. jaanuar) Viljandimaa – 18. oktoober 1967 Sennestadt, Saksamaa) oli eesti statistik, Riigi Statistika Keskbüroo direktor.
Albert Pullerits sündis Viljandimaal Holstre vallas Puide talus, tema isa oli Pulleritsu algkooli juhataja. Keskhariduse omandas ta Pärnu gümnaasiumis, misjärel õppis 1911–1915 Peterburi Põllumajandusinstituudi kõrgematel põllumajanduskursustel. 1915–1917 teenis ta sõjaväes ning seejärel töötas mitmel ametikohal Kubanimaal. 1921 rahuldati Pulleritsu opteerumispalve ning jaanuaris jõudis ta koos perega Eestisse.
1. märtsil 1921 sai Albert Pulleritsust Eesti Vabariigi Statistika Keskbüroo juhataja kohusetäitja, alates 25. augustist juhataja. 7. septembril 1927 nimetati juhataja ümber direktoriks.
Pulleritsu juhtimisel koondati seni eri asutuste tehtud statistika ühe riikliku statistikaasutuse alla, kes hakkas seda kas ise koostama või – riigi seisukohalt vähem tähtsate andmete korral – valvas teistes asutustes tehtavate statistikatööde järele.
1922. aastal alustas Pulleritsu algatusel ilmumist kuukiri Eesti Statistika. 1939. aastani avaldati 10–12 numbrit aastas (1926. aastal erandina 16 numbrit), 1940. aastal 6, 1942. aastal 10 ja 1943. aastal 5 numbrit. Uuesti ilmus kuukiri alles aastatel 1992–2008 (2009 muudeti see kvartalikirjaks). 1925 ja 1928 ilmus ka kolm statistilist albumit. Algul kirjutas Pullerits ka ise artikleid, hiljem piirdus ta Eestit tutvustavate raamatute toimetamise ja korraldustööga.
1926 sai Albert Pullerits esimese eestlasena Rahvusvahelise Statistika Instituudi (International Statistical Institute) liikmeks. 1928 valiti ta Ungari Statistika Seltsi auliikmeks, 1932 Rahvusvahelise Administratiivteaduste Instituudi liikmeks ja 1936 Ameerika Ökonomeetria Seltsi liikmeks.
Pullerits inspireeris ka Konjunktuuriinstituudi loomist. 1930 kinnitati ta Põllumajandusliku Konjunktuurbüroo juhatuse esimeheks. 1930–1934 oli Pullerits konjunktuurbüroo sariväljaande Põllumajandusturg vastutav toimetaja. 30. mail 1934 määrati ta Konjunktuurinstituudi direktoriks.
14. augustil 1932 kaotas Albert Pullerits jahiõnnetusel parema käe .
Albert Pullerits töötas Riigi Statistika Keskbüroo direktorina, kuni nõukogude võim selle sulges. 21. septembrist 20. novembrini 1941 oli ta Tallinna Statistikabüroo direktor ning 1. septembrist 1941 kuni 1944. aasta septembrini Eesti Statistika Valitsuse direktor.
1944 põgenes Pullerits koos abikaasaga Saksamaale, kus juba elas nende tütar oma perega. Aastail 1956–1958 oli ta Eesti Ühiskonna Saksa Liiduvabariigis esimees. Tema naine kolis koos tütre perega USA-sse, Pullerits ise jäi aga Saksamaale, kus suri 1967. aastal. Ta on maetud Sennestadti sõjapõgenike kalmistule, täpne hauakoht on teadmata.
Žalpiai

Ajalugu

Küla kuulus aastail 1616–1621 Raseiniai protestantide kogudusele. Aastal 1714 püstitas toonane mõisnik Plusčiauskas külla puidust kabeli. Aastal 1923 rajati mõisa juurde ka kool, postkontor ja meierei. Kirik valmis aastal 1928.
UBS

UBS AB on Šveitsi panganduskontsern, mille peakorterid asuvad Baselis ja Zürichis.
UBS loodi 1998. aastal, mil Šveitsi Ühispank (Schweizerische Bankgesellschaft, Union de Banques Suisses, Unione di Banche Svizzere) ühines Šveitsi Pangaühinguga (Schweizerischer Bankverein, Société de Banque Suisse, Società di Banca Svizzer, Swiss Bank Corporation). Tähekombinatsioon UBS pärineb Šveitsi Ühispanga ingliskeelsest nimest (Union Bank of Switzerland).
Meeli Veskus

Meeli Veskus (neiupõlvenimi Madissoon; 4. märts 1953 Tallinn – 27. jaanuar 2016 Tallinn) oli eesti õpetaja ja raamatukogundustegelane, aastatel 1998–2013 kultuuriministeeriumi raamatukogunõunik.
Ta sai hariduse Tallinna Pedagoogikaülikoolis. Alustas tööd õpetajana 1971. aastal, töötas Rakvere rajooni koolides. Suundus 1980. aastal raamatukogutööle, töötas 1980–1982 raamatukoguhoidjana Karepal ja Viru-Nigulas.
Aastatel 1986–1991 täiendas ta ennast Tallinna Pedagoogikaülikoolis raamatukogunduse erialal.
Aastatel 1987–1998 oli Meeli Veskus Aruküla raamatukogu juhataja. 1998. aastal, pärast Tiiu Valmi lahkumist Eesti Rahvusraamatukogu peadirektoriks, sai temast Kultuuriministeeriumi raamatukogunõunik, kellena ta töötas kokku 15 aastat.
Meeli Veskus kuulus Eesti Raamatukoguhoidjate Ühingusse ja oli Aruküla Muinsuskaitse Seltsi liige.
2007. aastal on vabariigi president tunnustanud Meeli Veskuse tegevust Valgetähe IV klassi teenetemärgiga.