Embargo

Embargo (hispaania keelest "keelama, arestima", mis omakorda on kasutusele võetud ladina keelest sõnast imbarricare –  takistama, segama) on üks levinumaid mõjutusvahendeid riikidevahelise  poliitilis-majanduslikus suhtlemises. Kujutab endast riigivõimu poolt poliitilistel põhjustel kehtestatud keeldu kaubavahetuseks mingi teise riigiga. Keelu eesmärgiks on tavaliselt soov see riik isoleerida või selle riigi valitsust mõjutada asetades ta majanduslikel põhjustel sisepoliitiliselt keerulisse olukorda.

Embargo ajaloost

Ajalooliselt tähendas embargo keeldu kaubalaevade sadamast lahkumiseks või võõrriigi kaubalaevade sadamasse sisenemiseks sõjaolukorras. Ka majanduslikel sanktsioonidel on pikk ajalugu. Juba 432. aastal eKr kehtestas Ateena merendusliit Megara linnale sanktsioonid, mis etendasid olulist rolli katastroofiliste tagajärgedega Peloponnesose sõja vallandumisel.
Keskajal olid riikide ja valitsejate vahelised sanktsioonid tavaliselt lühiajalised ja sageli muutuvad, sest valitsejate huvid muutusid kiiresti. Embargode tingimustes moodustati kaubanduslikke ja sõjalisi liite, kuid nende liitude püsimine oli lühiajaline ja heitlik.
19. sajandil muutusid embargod populaarseteks vahenditeks kui kehtestati merendusega seotud blokaade. Aastatel 1827–1914 kuulutati välja 21 embargot või blokaadi Türgi, Portugali, Hollandi, Kolumbia, Panama, Mehhiko, Argentiina ja El Salvadori vastu. Nende väljakuulutajateks olid Suurbritannia (12 korda), Prantsusmaa (11 korda), Itaalia (3 korda), Saksamaa (3 korda), Venemaa (2 korda), Austria (2 korda) ja Tšiili.
Eriti laia leviku said majandusliku sisuga embargod 20. sajandi alguses. Need olid valdavalt seotud valdavalt peetavate samuti sõdadega. Enne Teist maailmasõda kehtestati embargosid ja sanktsioone peaaegu eranditult seoses sõjaliste operatsioonidega. Kuid pärast Esimest maailmasõda hakkas embargode kehtestamine ka rahuaja tingimustes eesmärgina kasutada seda agressiooni asendajana. Rahvasteliidul oli näiteks idee, et kollektiivsetel majandusembargodel võib olla tugev mõju sõda ära hoida. Sellest ideest lähtuvalt rakendas  Rahvasteliit 1930. aastatel embargot  Paraguay vastu tema konflikti ajal Boliiviaga ja Itaalia vastu kui itaallased tungisid Etioopiasse.
USA president Woodrow Wilson deklareeris 1919. aastal Indianapolises esinedes, et boikoteeritud riik on tavaliselt lähedal alistumisele. Ta soovitas rakendada rahulikke, vaikseid, kuid majandust ebastabiliseerivaid meetmeid ning oli veendunud, et jõu kasutamine pole sellisel juhul vajalik.
Läbi aegade ongi embargode kehtestamisega eriti silma paistnud USA. 1807. aastal võttis USA Kongress vastu üldise iseloomuga Embargo Acti mida võidi kasutada kõikide välisriikide suhtes. Selle dokumendi ajendiks oli vajadus avaldada Napoléoni sõdade ajal mõju Suurbritanniale ja Prantsusmaale. Pärast Esimest maailmasõda on USA eri aegadel ja põhjustel kasutanud majanduslikke embargosid agressiooni asendajana või strateegilistel eesmärkidel. 1933. aastal keelustas USA administratsioon kullakangide tarnimise teistele riikidele. Abessiinia sõja ajal (1935–36) kehtis USA-l embargo suhetes Itaaliaga. Alates 1960. aastast kehtib Ameerika Ühendriikide poolt kehtestatud embargo Kuubale. Selle kohaselt ei ole lubatud Ühendriikidesse otse ega kolmandate riikide kaudu importida Kuubalt pärit kaupu ja teenuseid ega Kuubalt pärinevaid materjale sisaldavaid kaupu. 1962. aastal saavutas USA ka selle, et osa Ameerika Riikide Organisatsiooni (OAS) liikmetest juhindus USA administratsiooni poolt kehtestatud korrast majanduslikul suhtlemisel Kuubaga.

Embargodest kõrvalehoidmine

Tõhus ja edukas meetod embargodega kehtestatud sanktsioonidest kõrvalehoidmiseks on kasutada kolmandate riikide vahendustegevust. Kaasajal näiteks kasutavad Saksamaa, Prantsusmaa ja Suurbritannia kauplemisel Iraaniga neid riike ja nende firmasid, kes USA poolt kehtestatud sanktsioone ignoreerivad. Keeldutakse küll sanktsioonide algatanud riigi valuuta- ja maksesüsteemi otsesest kasutamisest, kuid mõeldakse välja mitmeid teisi süsteeme erinevate juriidiliste nimede all ja uute juhtidega, et vajalikke makseoperatsioone siiski sooritada. Luuakse kaupade tarnimise kette läbi mitme riigi, millised pole antud riigile kehtestatud embargoga liitunud. Kasutusel on ka meetod embargo sanktsioonide vältimiseks või vähendamiseks viisil, et sanktsioonidealused riigid ühendavad oma majanduslikud võimalused ja koordineerivad siseturu vajaduste rahuladamiseks oma võimaluste kasutamist. Kõige tõhusam vahend embargo mõju vähendamiseks, lausa tühiseks muutmiseks on problemaatilise riiki majanduslik iseseisvus ja tema võimekus oma vajadusi ise rahuldada.

Venemaa sanktsioonid Balti riikide vastu

Eesti laulva revolutsiooni ajal ning eriti pärast Nõukogude Liidu lagunemist 1991. aastal ja pärast Balti riikide taasiseseisvumist üritas Venemaa mõjutada Balti riike talle meelepäraste otsuste vastuvõtmisel majandussanktsioonidega. Selle suutsid kõik kolm riiki lääneriikide abiga tõrjuda. Lisaks sellele oli nendest sanktsioonidest otsustav kasu Balti riikide edasise majandusliku orientatsiooni kehtestamisel. Valiti vabaturu majanduse mudel ja läänelik arengutee ning likvideeriti Nõukogude okupatsiooniga kaasnenud koloniaalmajanduse mudel.  Venemaa majandussanktsioonid muutusid mõne aastaga tähtsusetuteks ning Venemaa osatähtsus Balti riikide, eriti Eestis väliskaubanduse bilansis on kaasajal marginaalne. Balti riigid on siiski veel arvestatavalt sõltuvad Venemaa energia, maagaasi ja nafta tarnetest, kuid töö sellest sõltuvusest vabanemiseks käib aktiivselt. Kaubavahetus Venemaaga on taasiseseisvumise ajal olnud eklektiline, ilma vajaliku stabiilsuse ja vastastikuse kasusaamise printsiibita. Viimastel aastatel on seda tugevalt mõjutanud ka Euroopa Liidu ja NATO poolt kehtestatud majandussanktsioonid Venemaa suhtes.