Serbia kuningriik (keskaegne)

Stefan Esmakroonitu valitsusaeg

Stefan Nemanja järglane oli tema keskmine poeg Stefan, kui tema esmasündinud poeg Vukan sai valitsemiseks Zeta piirkonna (tänapäeva Montenegro). Stefan Nemanja noorem poeg Rastko hakkas mungaks ja võttis nime Sava, pöörates kõik oma jõupingutused usu levitamisele oma rahva seas. Kuna ka katoliku kirik püüdles oma mõju laienamisele Balkanil, kasutas Stefan neid asjaolusid oma krooni saamiseks paavstilt, saades seeläbi aastal 1217 esimeseks Serbia kuningaks. Bütsantsis suutis Sava tagada Serbia kirikule autokefaalia (sõltumatuse) ja sai aastal 1219 esimeseks Serbia peapiiskopiks. Samal aastal avaldas Sava esimese põhiseaduse Serbias – Püha Sava Nomocanon (serbia: Zakonopravilo). Nomocanon oli kogum tsiviilõigusest, mis põhines rooma õigusel, ja kanoonilisest õigusest, mis põhines oikumeenilistel kirikukogudel. Selle põhieesmärk oli korraldada noore Serbia kuningriigi ja Serbia kiriku toimimine. Seega omandasid serblased nii poliitilise kui ka usulise sõltumatuse.

Radoslavi, Vladislavi ja Uroš I valitsusaeg

Järgmise põlvkonna Serbia valitsejad – Stefan Nemanjići pojad Radoslav (1228–1233), Vladislav (1234–1243) ja Uroš I (1243–1276) – märkisid riigistruktuuri stagnatsiooniperioodi. Kõik kolm kuningat olid rohkem või vähem sõltuvad mõnest naaberriigist – Bütsantsist, Bulgaariast või Ungarist.
Sidemed ungarlastega mängisid otsustavat rolli, kui Uroš I-le järgnes (1276–1282) tema poeg Dragutin, kelle naine oli Ungari printsess. Dragutin loobus aastal 1282 troonist oma noorema venna Milutini kasuks (1282–1321).

Milutini valitsusaeg

Ungari kuningas László IV andis Milutinile maid Kirde-Bosnias, Mačva piirkonna ja Belgradi linna, kuigi ta suutis vallutada ja liidendada maid Kirde-Serbias. Seega said mõned nendest territooriumitest Serbia riigi osaks esimest korda. Tema uut riiki kutsuti Sremi kuningriik. Sel ajal oli nimi Srem tuletis kahest territooriumist: Ülem-Srem (tänapäeval Srem) ja Alam-Srem (tänapäeval Mačva). Sremi kuningriik Dragutini võimu all oli tegelikult Alam-Srem, kuid mõned ajalooallikad mainivad, et Dragutin valitses ka Ülem-Sremi ja Slavooniat. Pärast Dragutini surma aastal 1316 sai tema poeg Vladislav II kuningaks ja valitses aastani 1325.
Dragutini noorema venna, kuningas Stefan Uroš II Milutini valitsusajal (1282–1321) muutus Serbia tugevamaks, vaatamata aeg-ajalt kolmel rindel sõdimisele. Kuningas Milutin oli taibukas diplomaat, kes kaldus kasutama tavapäraseid keskaegseid diplomaatilisi ja dünastilisi abielusid. Ta oli abielus viis korda, Ungari, Bulgaaria ja Bütsantsi printsessidega. Ta on kuulus ka kirikute ehitamise poolest, millest mõned on keskaegse Serbia arhitektuuri parimad näited, sealhulgas Gračanica klooster Kosovos, Hilandari kloostri toomkirik Áthose mäel ja Püha peaingli kirik Jeruusalemmas. Tänu tema annetustele kuulutati kuningas Milutin pühakuks, vaatamata tema tormilisele elule. Tema järglaseks troonil sai tema poeg Stefan, hiljem tuntud kui Stefan Dečanski.

Stefan Dečanski valitsusaeg

Stefan Uroš III (1322–1331) laiendas kuningriiki itta, võites Niši linna ja ümbritsevad maakonnad, ning lõunasse, omandades territooriume Makedoonias. Ta ehitas Visoki Dečani kloostri Metohijas, Serbia keskaegse arhitektuuri kõige monumentaalsema näite, millega teenis ära oma hüüdnime, Stefan Dečanski. Stefan Dečanski võitis bulgaarlasi Velbuždi lahingus aastal 1330.
Bulgaaria tsaar Mihhail III Šišman Asen tungis 15 000-mehelise väega Serbiasse. Ta kohtus Serbia kuninga Stefan Dečanskiga, kes juhatas ligikaudu samasuurt väge, piirilinna Velbaždi juures. Kaks valitsejat, kes mõlemad ootasid abivägesid, leppisid kokku ühepäevases vaherahus, kuid kui katalaani abiväed kuninga poja Stefan Dušani juhtimisel saabusid, murdsid serblased sõna. Bulgaarlased said järgnenud Velbaždi lahingus lüüa ja nende tsaar hukkus. Vaatamata võidule ei riskinud serblased sissetungiga Bulgaariasse ja kaks poolt sõlmisid rahu.