Planeedi definitsioon

Planeedi definitsiooni üle on mõnda aega ägedalt vaieldud.
Olgugi et sõna "planeet" on kasutusel olnud tuhandeid aastaid, kehtestati Päikesesüsteemi planeedi ametlik definitsioon alles 24. augustil 2006 Rahvusvahelise Astronoomiauniooni peaassambleel Prahas. Enne 1990ndate algust erilist vajadust planeedi definitsiooni järele ei olnud, sest oli teada ainult 9 planeediks nimetatud taevakeha, mis kõik kuuluvad Päikesesüsteemi.
Kui aga alates 1992. aastast avastati hulk Neptuuni-taguseid objekte, tõusis võimalike planeetide arv mitmekümneni. Alates 1995. aastast on avastatud sadu Päikesesüsteemi-väliseid planeete. Et nendel uutel planeetidel on võrreldes senituntutega suuri erinevusi (mõned on nii suured, et võiksid olla tähed, teised Kuust väiksemad), siis kerkis päevakorrale planeedi mõiste täpsustamine.
Planeedi defineerimine muutus eriti aktuaalseks pärast seda, kui 2005. aastal avastati Neptuuni-tagune objekt 2003 UB₃₁₃, mis on suurem kui Pluuto (varem planeediks peetud taevakehadest kõige väiksem). Rahvusvaheline Astronoomiaunioon, mida astronoomid rahvusvaheliselt tunnustavad astronoomilise nomenklatuuri küsimusi lahendava organina, tegigi selles küsimuses otsuse: Päikesesüsteemi planeet on taevakeha, mis tiirleb ümber Päikese, on küllalt suur, et oma gravitatsiooni toimel püsida ligikaudu kerakujulisena, ning on "puhastanud oma ümbruse" (cleared its neighbourhood) väiksematest taevakehadest.
Taevakehad, mis tiirlevad ümber Päikese ja on oma gravitatsiooni tõttu ligikaudu kerakujulised, kuid ei ole oma orbiidi ümbrust puhastanud, nimetati sama otsusega kääbusplaneetideks. Et selle definitsiooni alla käib ka Pluuto, siis langes ametlike "klassikaliste" planeetide arv kaheksale.
See definitsioon ei lahendanud kõiki vaidlusküsimusi. Vaidlus planeedi definitsiooni üle nähtavasti jätkub.

Planeedi mõiste ajalugu

Sõna "planeet" on aegade jooksul tähendanud erinevaid asju. Vana-Kreekas mõeldi planeetide (asteres planētai 'rändavad tähed') all taevakehi, mis näivalt rändavad kinnistähtede sfääri suhtes. Planeetide hulka kuulusid peale viie "klassikalise" planeedi (Merkuur, Veenus, Marss, Jupiter ja Saturn) ka Päike ja Kuu ("seitse planeeti"). Sellest lähtub ka planeedi mõiste astroloogias. Mõnikord tehti siiski juba tol ajal vahet viie planeedi (ilma Päikese ja Kuuta) ning seitsme planeedi vahel.
Kui geotsentriline maailmasüsteem asendus heliotsentrilise maailmasüsteemiga, arvati planeetide hulka ka Maa, Päike aga arvati planeetide seast välja. Kui Galileo Galilei 1610 avastas Jupiteri 4 kaaslast (Galilei kuud), hakati neidki planeetideks nimetama. See nimetus kanti üle ka Saturni kaaslastele Titanile (avastati 1659) ning Japetusele ja Rheale (1679). Lõpuks aga hakati neid nimetama kuudeks ehk planeetide kaaslasteks ning arvati koos Kuuga planeetide seast välja.
Aastal 1781 vaatles William Herschel, kes otsis taevast kaksiktähti, arvatavat komeeti Sõnni tähtkujus. Talle ei tulnud pähegi, et see veider taevakeha võiks olla planeet. Ent uue taevakeha orbiit oli peaaegu ringjoonekujuline ning asetses ekliptika tasandil. Lõpuks hakati seda pidama seitsmendaks planeediks ning nimetati Uraaniks.
Häired Uraani orbiidis viisid uue planeedi Neptuuni avastamiseni 1846. Arvatavad häired Neptuuni orbiidis ajendasid otsima veel üht planeeti ning 1930 avastati Pluuto. Hiljem selgus, et Pluuto oli liiga väike ega saanud noid häireid põhjustada. Voyager 2 tegi kindlaks, et tegu oli Neptuuni massi ülehindamisega.
Pluuto erineb varem teada olnud planeetidest selle poolest, et tema orbiidi kuju erineb tunduvalt ringjoonest, ta ei põhjusta olulisi häireid teiste planeetide orbiidis ning tema orbiit ei asetse ekliptika tasandil. Et Pluutot loeti planeediks, ei saanud nimetatud tunnuseid enam pidada planeedile olemuslikeks.

Väikeplaneedid

Ilmnes, et uus planeet Uraan kinnitab Bode seadust, mis esitab planeetide orbiitide suure pooltelje pikkuse sõltuvust planeedi järjekorranumbrist. Varem pidasid astronoomid seda seadust lihtsalt kokkusattumuseks, kuid Uraani puhul pidas see üllatavalt hästi paika. Et Bode seadus ennustas ka Marsi ja Jupiteri vahel asetseva planeedi olemasolu, hakkasid astronoomid seda piirkonda läbi kammima. 1. jaanuaril 1801 avastaski Giovanni Piazzi uue taevakeha Ceres, mis asetses ennustatud kohal. Cerest hakati pidama uueks planeediks.
Ent aastal 1802 avastas Heinrich Wilhelm Matthäus Olbers taevakeha nimega Pallas, teise "planeedi", mis asetseb Päikesest umbes sama kaugel kui Ceres. See asjaolu oli vastuolus senise ettekujutusega planeetidest. Aastal 1804 avastati lähedasel orbiidil Juno ja 1807 Vesta. Järgmistel aastakümnetel avastati samast piirkonnast veel mitu taevakeha.
William Herschel soovitas paigutada need uued taevakehad eraldi "asteroidide" klassi. See nimetus tähendab 'tähesarnane': oma väiksuse tõttu paistavad nad punktidena nagu tähedki. Enamik astronoome eelistas neid siiski nimetada planeetideks. Aastaks 1851 oli asteroidide arv kasvanud 15-ni ning neid hakati nimetama koos järjekorranumbriga nime ees. See nimetamisviis paigutas nad kaudselt uude kategooriasse. 1860ndateks olid observatooriumid hakanud neid nimetama "väikeplaneetideks" (esimesed neli asteroidi jäid algul siiski planeetide nime alla).

Probleemid Pluutoga

Pluuto tunnistati planeediks varsti pärast avastamist. Ta osutus anomaaliaks: erinevalt hiidplaneetidest naabritest on ta pisike jäine taevakeha, tema orbiit ulatub ekliptika tasandist palju kõrgemale ning periheel on isegi Päikesele lähemal kui Neptuuni orbiit. Et teisi sarnaseid taevakehi ei tuntud, vaadeldi teda erandliku planeedina. Ent alates 1992. aastast hakkasid astronoomid avastama arvukalt Neptuuni orbiidist kaugemal asuvaid jäiseid taevakehi, mis sarnanevad koostiselt ja suuruselt Pluutoga (Neptuuni-tagused objektid). Tehti järeldus, et avastatud on ammu ennustatud Kuiperi vöö – piirkond, kus asetsevad jäised rusud ning kust pärinevad vähem kui 200 aastase tiirlemisperioodiga komeedid, näiteks Halley komeet.
Pluuto orbiit asetseb just keset Kuiperi vööd. Sellepärast seati küsimuse alla, kas Pluutot võib pidada planeediks. Paljud leidsid, et nagu Cereski, tuleb Pluuto degradeerida väikeplaneediks. Michael E. Brown California Tehnoloogiainstituudist tegi ettepaneku, et planeediks tuleks nimetada Päikesesüsteemi mis tahes keha, mille mass on suurem kui kõigi lähedase orbiidiga kehade mass kokku. Kaheksat planeeti, mis sellele tingimustele vastavad, pani ta ette nimetada suurplaneetideks (major planets). Väljavaade, et Pluuto "degradeeritakse", kutsus esile protestilaine. Aastal 1999 teatas Rahvusvaheline Astronoomiaunioon, et Pluutolt planeedistaatuse äravõtmine ei ole esialgu kavas.
Et avastati veel mitu ligilähedaselt Pluuto-suurust Neptuuni-tagust objekti (näiteks 50000 Quaoar ja 90377 Sedna), siis ei saanud enam öelda, et Pluuto on teiste Neptuuni-taguste kehadega võrreldes erandlik. 28. juulil 2005 teatas Michael Brown koos kaastöölistega, et nad on avastanud taevakeha, mis on Pluutost suurem. Kuigi nemad ja paljud ajakirjanikud nimetasid selle kohe kümnendaks planeediks, nimetati see ametlikult väikeplaneediks ajutise tähisega (provisional designation) 2003 UB₃₁₃.

Allmärkused

¹ Kaheksa planeeti on Merkuur, Veenus, Maa, Marss, Jupiter, Saturn, Uraan ja Neptuun.
² Seatakse sisse IAU (Rahvusvaheline Astronoomiaunioon) protseduur piiripealsete objektide määramiseks kas kääbusplaneetideks või teistesse kategooriatesse.
³ Nende seas on praeguse seisuga enamik Päikesesüsteemi asteroide, enamik Neptuuni-taguseid objekte, komeedid ja teised väikesed kehad. (...)
Rahvusvaheline Astronoomiaunioon otsustas resolutsiooniga 6A veel:
Pluuto on ülaltoodud definitsiooni järgi kääbusplaneet ja ta tunnistatakse uue Neptuuni-taguste objektide kategooria prototüübiks."

Vaidlustused

Paljud peavad ametlikku definitsiooni meelevaldseks ja keeruliseks. Pluuto planeedistaatuse pooldajad, sealhulgas NASA Pluuto-automaatjaama New Horizons projekti juht Alan Stern, on lasknud astronoomide seas ringlusse petitsiooni definitsiooni muutmiseks. Väidetavalt ei saa vähem kui 5% astronoome, kes selle poolt hääletasid, esindada kogu astronoomide kogukonda.