google/wiki40b huggingface dataset:
Kurista roosiaed

Kurista roosiaed oli Kurista metsamajandi maadele rajatud aiand.  1957. aastast tegutses aiandis   iluaednik Ferdinand Laaser, kes sai tuntuks  rooside aretaja ja  kasvatajana. Ferdinand Laaseri aretatud roosisordid on näiteks Juubel, Kurista, Kase valge.
Kurista roosiaed pakkus haljasaladele ning  koduaedadesse haruldaste  ja kaunite püsilillede ning ilupuude ja põõsaste  liikide-sortide istikuid, 4,3 ha suuruses roosiaias kasvas üle 250 sordi. Tippaegadel müüdi kuni kümme tuhat roosiistikut aastas, samuti lõikelilli, korve ja kimpe. Kuristal toimusid populaarsed rooside päevad, kuhu kogunesid aednikud ja lillehuvilised.
Ferdinand Laaseril oli ka suur kaktuste kollektsioon, kiviktaimla ning huvi ratsuritähtede vastu, mis aiandisse rohkelt külastajaid tõi.
Konrad Lorenz

Konrad Zacharias Lorenz (7. november 1903 Viin – 27. veebruar 1989 Viin) oli Austria zooloog ja etoloog, Nobeli auhinna laureaat.
Ta oli üks loomade käitumist uuriva teaduse etoloogia rajajaid. Aastal 1973 pälvis ta koos Karl von Frischi ja Niko Tinbergeniga Nobeli füsioloogia- või meditsiiniauhinna.
1940 sai ta Königsbergi ülikoolis psühholoogia professoriks. 1941 mobiliseeriti ta Wehrmachti, kus teenis arstina. 20. oktoobril 1943 pidas Konrad Lorenz Tartu Ülikooli aulas loengu "Inimese ja looma psühholoogia võrdlus".
Ta langes venelaste kätte vangi ja oli 1944–1948 NSV Liidus sõjavang. Vangistuses jätkas ta tööd arstina. Vangistuses hakkas ta kirjutama raamatut, mille käsikiri lubati tal alles jätta, samuti kuldnokk, keda ta vangilaagris pidas.
Venemaal kirjutatud käsikirja põhjal valmis tal raamat "Die Rückseite des Spiegels, Versuch einer Naturgeschichte menschlichen Erkennens", mis ilmus 1973 Austrias.

Mälestuse jäädvustamine

Austrias tegutseb pärast Lorenzi surma Konrad Lorenzi Instituut teoreetilise bioloogia alal.

Teosed

Oma esimese suure töö "Der Kumpan in der Umwelt des Vogels" (1935) pühendas ta Eestist pärit bioloogile Jakob von Uexküllile.
Üks ta tuntud raamatuid on "Das sogenannte Böse" ("Niinimetatud kurjus: agressiooni loodusloost", ingliskeelses tõlkes "On Agression"), mille esmatrükk ilmus 1963.
Wettinid

Juured: Saksimaa Wettin

Vanim liige Wettinite sugupuust, kes on kindlasti teada, oli Dietrich I, tuntud ka kui Thiedericus või kui Thierry I Liesgaust (suri u. 982). Ta pärines ilmselt Liesgaust (asub Harzi lääneservas). Umbes aastal 1000 omandas perekond Wettini lossi, mille järgi nad endid nimetama hakkasid. Wettini loss asub Wettinis Saale jõe kaldal. Umbes aastal 1030 sai Wettini suguvõsa lääniks Idamargi.
Wettini suguvõsa tuntuse tõttu slaavi markides andis keiser Heinrich IV aastal 1089 neile lääniks Meißeni margi. Keskajal suguvõsa laienes: aastal 1263 pärisid nad Tüüringi maakrahvkonna (kuigi ilma Hessenita) ja aastal 1423 investeerisid nad Saksimaa hertsogiriiki keskusega Wittenbergis, saades seega üheks Saksa-Rooma riigi kuurvürstiks.
Liivassaare kivi

Liivassaare kivi ka Liivassaare rändrahn on suur rändrahn, mis asub Viljandi maakonnas Viljandi vallas Taganurga küla põllul. Rahnu pikkus on 5,8 m, laius 4,5 m, kõrgus 3,0 m ja ümbermõõt 17,5 m. On looduskaitse all alates 1938. aastast.
Anastassija Sarokina

Anastassija Viktaraŭna Sarokina (valgevene keeles Анастасія Віктараўна Сарокіна; sündinud 26. jaanuaril 1980 Minskis) on valgevene maletegelane, malekohtunik ja maletaja, naiste rahvusvaheline meister (2001).
Sarokina on 2017. aastast Valgevene Maleföderatsiooni president ja 2018. aastast ühtlasi Rahvusvahelise Maleföderatsiooni (FIDE) viitsepresident. Aprillis 2019 oli ta Nur-Sultanis läbiviidud  võistkondlike maailmameistrivõistluste peakohtunik.
Maletama hakkas ta kuueaastaselt. Ta on seitsmekordne Valgevene noortemeister neidude mitmes erinevas vanuseastmes (1992–1998). 2000. aasta tuli Sarokina Valgevene naisjuunioride meistriks. Valgevene naiste meistrivõistlustel võitis ta 1998. aastal hõbemedali. Ta mängis kolmel naiste maleolümpial: 1996. aastal Jerevanis ja 1998. aastal Elistas esindas ta Valgevenet ning 2004. aastal Calviàs Austraaliat. 
Ta on lõpetanud Minskis Valgevene Riikliku Kehakultuuri Instituudi. 2003. aastal asus ta elama Austraaliasse, kus tegutses maletreenerina Queenslandis ja Melbourne'is. Lõi oma malekooli. Praegusel ajal elab ta perega Valgevenes. Tema onu oli malesuurmeister Viktar Kuprejčyk.
Sarokina sai FIDE-lt 2002. aastal rahvusvahelise arbiitri ja 2005. aastal FIDE treeneri nimetuse. Rahvusvaheliste malevõistluste korraldajana sai ta FIDE-lt 2018. aastal rahvusvahelise organisaatori nimetuse.
Rööbastee

Rööbastee (inglise k. track, soome k. rata) koosneb harilikult kahest paralleelsest rööpast, mis paiknevad liipritel. Rööbastee olulisimaks tehniliseks omaduseks on rööpmelaius ehk rööbaste vahekaugus.
Rongiliikluseks kasutatavat rööbasteed koos selle juurde kuuluvate süsteemidega nimetatakse raudteeks.
Rööbastee võib koosneda mitmest rööpapaarist ehk rajast. Kasutatakse ühe-, kahe- või enamarajalisi rööbasteid.
Kose veskijärv

Kose veskijärv on veekogu Pirita jõe keskjooksul Harjumaal Kose alevikus.
Veskijärve pindala on 1,9 hektarit ja sügavus 1–2,5 meetrit. 
Säilinud on 19. sajandi lõpus ehitatud vesiveski hoone jõe paremkaldal ning tammirajatised, mis on Kose sümbolid, kajastudes ka valla vapil. 
Veskit on Kosel mainitud juba keskajal. Tänapäevani säilinud veskihoone (ehitatud 1884) on eraomandis, varem on seal asunud taarapunkt ja mööblikauplus.
Veskitammi on korduvalt ümber ehitatud: 1960. aastatel rajati kaks betoonist tammi, millest parempoolsel on luugid veetaseme reguleerimiseks veskijärves; 2014. aastal lammutati vasakkalda pais ning rajati selle asemele kalatrepp. Veskijärv ise on säilinud endistes piirides.
Vilejka

Ajalugu

Vilejkat mainitakse esmalt aastal 1324. Toona asus seal Kuranieci riigimõis. Selle varasematest halduritest tuntuim on Mikołaj Radziwill Must. Aastaks 1567 oli mõisa juurde tekkinud samanimeline alev.
Seoses administratiivse reformiga hakkas Vilejka kuuluma Vilniuse vojevoodkonda ja Asmiany maakonda. Nime Vilejka kasutatakse Kuranieci kõrval esimest korda aastal 1617. Aastal 1635 müüs Władysław IV Waza mõisa Gosiewskitele, aga aastast 1667 sai sellest Pacide valdus. Aastal 1727 sai alev õiguse kolm korda aastas laata pidada.
Poola jagamisel läks Vilejka aastal 1793 Venemaa koosseisu. Aastal 1795 sai Vilejkast linn. Algul kuulus see Minski, hiljem aga Vilno kubermangu. Aastal 1810 laastas linna suur tulekahju.
Pärast Esimest maailmasõda kuulus Vilejka Poola koosseisu. 1939. aastast kuulus asula Nõukogude Liitu. Teises maailmasõjas kaotas Vilejka enam kui 6000 kohalikku elanikku.
Nõukogude ajal asus linnas 43. sideväeosa, seetõttu oli Vilejka kinnine linn. Aastal 1973 rajati linna juurde Vilija jõele Valgevene suurim veehoidla. Aastal 1998 rajati selle juurde ka hüdroelektrijaam.
Tuxi Alpid

Piirid

Põhjas moodustab Alam-Inntal mäestiku piiri Innsbruckist allavoolu Inni ühinemiskohani Zilleriga. Zilleri org (Zillertal) piirab mäestikku idas Zilleri jõesuust kuni Mayrhofeni vallani. Lõunas piirab Tuxertali org mäestikku Mayrhofenist Hintertuxini. Sealt jätkub piir kuni Tuxer Jochi sadulani ja Schmirntali oru kaudu Sankt Jodokini. Läänest piirab Tuxi Alpe Wipptali org Sankt Jodokist allavoolu kuni Innsbruckini.
Tuxer Jochi sadul ühendab Tuxi Alpid Zillertali Alpidega.
Tuxi Alpid on populaarne suusa- ja matkapiirkond. Selle suusakuurordid on Glungezer, Lizum im Wattental, Hochfügen-Hochzillertal, Penken ja Kellerjoch Patscherkofelil. Patscherkofeli mägi oli lähedases Innsbruckis peetud 1964. ja 1976. aasta taliolümpiamängude koht.

Geoloogia

Suurem osa Tuxi Alpidest koosneb madala klassi moondekivimitest, mis liigituvad Innsbrucki kvartsi-fülliidi kompleksi (kvartsiline fülliitkiltkivi) osaks. Paleosoikumi kivimite vööndi järel lõunas on erinevate mesosoikumi kivimite lokaliseeritud vöönd, niinimetatud Tarntali mesosoikum. See kompleksvöönd, nagu ka kvartsi-fülliidi vöönd, kuuluvad Alam-Ida-Alpide tektoonilisse üksusesse. Tarntali mesosoikumi kivimite hulgast võib leida dolomiiti ja lubjakivisid, mis on kaljuseinte aluseks (Kalkwand ja Torwand) Wattentaler Lizumi piirkonnas. Teisest küljest on ka elemente endisest ookeanipõhjast, serpentiniidi kujul, mis moodustavad Lizumer Reckneri. Tuxi Alpide lõunapiirkond kuulub tektooniliselt sügavamal lasuvasse penninikumi Hohe Tauerni aknasse. Siin Tuxi Alpides on need peamiselt penninikumi Glockner Nappe kivimid (Tauerni kaltsiit-kiltkivi ümbris). Tuxi Alpide kirdepoolseim nurk, Schwazist Fügen im Zillertalini, kuulub Ülem-Ida-Alpide hallikaspunasesse vööndisse, mis koosneb paleosoikumi kivimitest. Hõbedat ja vaske kaevandati kunagi ulatuslikult Schwazi ümbruses asuvas piirkonnas.

Pikamaa liikumisrajad

Pikamaa liikumisrada, tuntud kui "Unistuste tee Münchenist Veneetsiasse" (Traumpfad München-Venedig), kulgeb läbi Tuxi Alpide. See ei ole ametlik pikamaa rada. Sellest hoolimata on 1977. aastal esmakordselt välja pakutud marsruut saavutanud suurema profiili kui paljud teised riikide või ronimisklubide poolt ametlikult loodud ja hooldatud rajad.
Unistuste raja 9-päevane reis kulgeb Hall in Tirolist kuni Glungezeri hütini; järgmine etapp on üle seitsme Tuxi tipu ja Naviser Jöchli kuni Lizumi hütini, mida haldab Austria Alpiklubi Halli osakond.
10. ja 11. päev kuluvad retkeks Lizumi hütist kuni Tuxer Joch Hausini, siis üle Pluderlingi sadula ja Gschützspitze sadula.
Teised pikamaa rajad Tuxi Alpides on Kotkatee (Adlerweg), Via Alpina (punane), Olümpiatee (Olympiaweg), Glungezeri & Geieri tee nr. 335 (Glungezer&Geier-Weg 335) ning Kesk-Alpi tee nr. 02a.
Petrone Print

Petrone Print on Eesti kirjastus, mille asutas ajakirjanik Epp Petrone.
Tartus tegutseva kirjastuse tuntuim väljaanne on 2007. aastast ilmuv nn Minu-sari, milles inimesed (enamjaolt eestlased) kajastavad oma isiklikke kogemusi mõnest välisriigist, välismaa linnast või piirkonnast. Sarjas on ilmunud ka Justin Petrone kolmeköiteline "Minu Eesti". Eesti 100. sünnipäeva puhul aastal 2018 alustas Minu-sari laiemalt Eesti linnade ja piirkondade tutvustamist.
Aleksander Reinvald

Aleksander Reinvald (5. detsember 1889 Kohila vald, Harjumaa – 25. september 1948 Tallinn) oli Eesti laskur.
1933–1938 kuulus Eesti laskekoondisse.
1922–1940 töötas ta Narva 1. jalaväerügemendis. Auastmelt oli ta veltveebel.
Hans Herbjørnsrud

Hans Herbjørnsrud (sündinud 2. jaanuaril 1938 Heddalis) on norra kirjanik.
Oma teostes mängib ta tihti norra kahe keelevormi (bokmåli ja nynorski) ja murrete erinevustega. Tema tegelased on tihti keeleliselt loomingulised, segavad ja leiutavad keelevahendeid ning mõnikord hakkavad keelemängudesse takerdudes oma identiteeti kaotama.
Herbjørnsrud kasvas üles Telemargi maakonnas ja sai talupidajaks. Pärast mõnda aega õpetajana töötamist hakkas ta neljakümnendates eluaastates lugusid kirjutama. Esimese lühijutukogu avaldas ta 1979. aastal ning sai selle eest ka aasta debüüdipreemia. Hiljem on ta saanud veel mitu olulist kirjandusauhinda.
Tema jutte on tõlgitud mitmesse keelde, sealhulgas saksa, inglise, prantsuse, vene ja hindi. Tema mänguline murrete kasutus teeb tõlkimise keeruliseks. Juttu "Kai Sandemo" (1997) peeti kaua aega tõlkimatuks. Zürichi ja Müncheni ülikoolid võtsid ette mitmeaastase ülesande tõlkida see saksa keelde ning avaldasid tõlke 2005. aastal. Nad viisid jutu tegevustiku Šveitsi ja asendasid norra keele variandid ja murded saksa keele variantide ja murretega.
Damota

Damto on Eesti mittetulundusühing, mille eesmärkide seas on teha Etioopia lastele kooliharidus kättesaadavamaks.
Ühing asutati junis 2010. Ühingu nimi "Damota" on võetud ühe Lõuna-Etioopias asuva mäe järgi.
Juunis 2010 asutati MTÜ Damota.
Ühing on Arengukoostöö Ümarlaua liige.
Maagiline

Ajalugu

Laul "Maagiline päev" osales Violina ja Rolf Juniori esituses konkursil "Eesti Laul 2010", kus sai 17 punktiga kolmanda koha.
2009. aastal saavutas muusikapala "Sellel ööl" (koos Lenna Kuurmaaga) Raadio 2 Aastahiti 2009 Top 40 edetabelis 276 häälega 13. koha. Järgmisel aastal aga anti loole Kuldne Plaat aasta raadiohiti kategoorias.
Mina, robot (film)

Sisu

Aastal 2035 on inimesi teenivad robotid planeedil Maa täiesti tavalised. Inimesed on robotitest sõltuvuses ja varsti on planeedil üks robot iga viie inimese kohta. Inimesed on robotite laialdase kasutuselevõtuga kehtestanud neile kolm põhireeglit, millest nad ei tohi iial üle astuda. Roboteid mitteusaldav politseinik Del Spooner kutsutakse uurima USRi robotite arendusprogrammi juhi Dr. Alfre Lanningu mõrva. Kõik peavad seda enesetapuks, aga Spooner seab ootamatult peamiseks kahtlusaluseks roboti, kes käitub väga ebatavaliselt. Ta hakkab Spoonerile kinnipidamisel vastu ja rikub oma käitumisega kõiki kolme põhireeglit. Lisaks näitab ta ülekuulamisel välja emotsioone ja palub end kutsuda Sonnyks. Keegi ei usu Spoonerit ja peavad tema teooriat, et robot võiks tappa inimese hullumeelseks. Spooner hakkab Lanningu mõrva edasi uurides aimama, et tal võib olla õigus, ning roboteid ei saa tõepoolest lõpuni usaldada...
Sixtus I

Sixtus I oli seitsmes paavst, tema eelkäija oli Aleksander I.
Tolleaegsete allikate puudumisel pole tema ametiaja pikkus teada, kuid tänapäeval tunnustatakse, et see kestis kümme aastat.
"Liber Pontificalise" järgi pärines Sixtus Roomast Via Lata linnaosast, kuigi tema nimi, mis varasemates allikates on kujul "Ξυστος" (Xystos), viitab Kreeka päritolule. Ta oli ametis 10 aastat 3 kuud ja 21 päeva. Tema isa Pastor oli preester. Salvador Miranda andmetel oli Sixtus Aleksander I ajal kardinaldiakon ja on seega esimene kardinal, kes sai paavstiks.
Sixtus I sätestas "Liber Pontificalise" järgi, et mitte keegi peale ministrantide ei tohi puutuda pühitsetud esemeid, et paavsti juurde kutsutud piiskoppe tunnustatakse pärast nende piiskopkondadesse tagasipöördumist alles pärast vastavate volituste esitamist ja ta kohustas preestreid koos kogudusega laulma "Sanctust". Ta sätestas trisagioni ("Püha Jumal, püha Vägev, püha Surematu, halasta meie peale!") palvetamist enne missat ja korporaali kasutamise.
Ta ordineeris 11 presbüterit, 4 diakonit ja 4 piiskoppi.
Traditsiooni järgi suri Sixtus I märtrisurma, kuigi Ireneus ei kajastanud seda oma samal sajandil koostatud märtrite nimekirjas. Traditsiooni järgi maeti Sixtus I apostel Peetruse lähedale. 1132 olevat tema säilmed viidud Alatrisse. Clemens X andis 17. sajandil mõned reliikviad kardinal Retzile, kes viis need Lorraine'i Saint-Micheli kloostrisse.
Sixtust austatakse katoliku kirikus ja õigeusu kirikus märtri ja pühakuna. Tema mälestuspäev on 6. aprill.
Janno Jürgens

Janno Jürgens (sündinud 18. mail 1985 Haapsalus) on eesti režissöör.
Ta lõpetas aastal 2004 Haapsalu Gümnaasiumi. Aastast 2006 õppis ta Balti Filmi- ja Meediakoolis, mille lõpetas aastal 2012. Jürgens on ennast erialaselt täiendanud Poolas, Prantsusmaal ja Rumeenias.
Janno Jürgensi lühimängufilm "Distants" valiti 2012 Locarno filmifestivali programmi.
Unitaarriik

Unitaarriik on riik, mille koosseisus ei ole autonoomseid haldusterritoriaalseid üksusi. Unitaarriigid on näiteks Eesti, Jaapan, Prantsusmaa,Taani, Norra, Soome, Rootsi, Belgia, Suurbritannia, Iirimaa, Itaalia, Holland ja Portugal.
Vastupidised näited on Venemaa, millesse kuulub rida autonoomseid vabariike, oblasteid ja piirkondi, ning Saksamaa, mis koosneb täielikult autonoomsetest liidumaadest.
Unitaarriigi koosseisu võib kuuluda üksikuid eristaatusega osi (Ahvenamaa Soomes).
Unitaarriigil on ainult üks põhiseadus, ühtne õigussüsteem ning ühtne riigivõimu- ja riigivalitsemisorganite süsteem (kogu legitiimne võim on keskvalitsuse käes).
Taskupark

Taskupark on väike laiale üldsusele ligipääsetav park. Taskuparke luuakse tihti üksikutele vabadele ehitusplatsidele või ebaregulaarsetele maatükkidele. Samuti on taskupargid tihti kas suurte ehitusprojektide või avalike ruumide komponendid.
Taskuparke leidub nii linnades, eeslinnades kui ka maakohtades, need võivad asuda nii eramaal kui ka avalikus kasutuses oleval maal. Kuigi taskupargid on kehalisteks tegevusteks liiga väikese pindalaga, pakuvad nad siiski rohelust ning õues puhkamise kohta, vahel ka lastele mängukohta.
Kõrge linnastumisastmega kohtades, eriti südalinnas, kus maatükid on kalli hinnaga, on taskupargid ainus võimalus avalike ruumide loomiseks ilma ulatuslike ümberkorraldusteta. Siselinlikel aladel kasutatakse taskuparke tihtipeale linnamaastiku regenereermisplaanides ja nad pakuvad elusloodusele (näiteks lindudele) võimalust end sisse seada. Erinevalt suurematest parkidest on mõned taskupargid piiratud ja lukustatud, kui nad kasutuses ei ole.
Väikesed pargid võivad suurendada kohalikku miljööväärtust. Üks Greenville'is (Lõuna-Carolina) läbi viidud uuring näitas, et korras hoitud väikesed ja keskmised pargid mõjuvad naabruskonna kinnisvaraväärtusele positiivselt.

Austraalia

Taskuparke, näiteks Balfour Street Park, luuakse väikestele kasutamata avalikele maa-aladele.

Tšiili

Santiagos loodi esimene taskupark (plaza de bolsillo) Palacio La Moneda kõrvale. Initsiatiivi võttis majandus- ja taristuministeeriumi arhitektuuriosakond.

Suurbritannia

1984. aastal käivitatud projekt seadis eesmärgiks kohalike kaasamise parkide loomisse ja nende eest hoolitsemisse. Sellisest tegevusest on välja kasvanud nii mõnedki taskupargid Northamptonshire'is, mis hiljem arendati maalinnakomisjoni poolt Millennium Greeni ja Doorstep Greeni projektideks.

Ameerika Ühendriigid

Columbuses Ohio osariigis avati 2011. aastal Polaris Founder's Park.
Los Angeleses, kus seadus piirab seksuaalkurjategijate elukoha kaugust parkidest, plaanivad võimud kolme taskupargi rajamist, mis kihutaks soovimatud inimesed teatud aladelt minema.
Rohekas käokeel

Rohekas käokeel (Platanthera chlorantha) on käpaliste sugukonda kuuluv taimeliik.
Ta on Eestis arvatud III kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Centrumi Keskus

Centrumi Keskus on hoone Viljandi maakonnas Viljandis aadressil Tallinna tänav 24.
Keskuse kolmandal korrusel asub kolmetärnihotell, mis mahutab kuni 50 inimest.
Andres Õunmaa

Andres Õunmaa (sündinud 12. septembril 1974) on eesti taimekasvatusspetsialist. 
Ta lõpetas 1992 Rakvere Gümnaasiumi ning 1996 Eesti Põllumajandusülikooli agronoomiateaduskonna aianduse erialal. Aastal 1998 kaitses ta samas tööga "Ploidsus Eestis kasvatatavatel ploomipuusortidel ja -aretistel" Hugo Remmelgi ja Heljo Jänese juhendamisel põllumajandusteaduste magistri kraadi taimegeneetika erialal. Alates 2004. aastast on ta agronoomiateaduskonna doktoriõppes mullateaduse erialal. 
Ta on õppinud ka Viljandi Kultuurikolledžis ja Rahvakultuuri Arendus- ja Koolituskeskuses. 
Aastatel 1995–2000 töötas ta Eesti Põllumajandusülikooli Eksperimentaalbioloogia Instituudis algul agronoomina, alates 1998. aastast teadurina.
Alates 1997. aastast on ta olnud Eestirootslaste Kultuuriseltsi Paslepa Rahvaülikooli õpetaja, alates 1999. aastast OÜ Hansaplant meisteraednik. 
Alates 23. aprillist 2001 oli ta Eesti Vabariigi Põllumajandusministeeriumi põllumajandusosakonna juhataja asetäitja (osakond nimetati 15. septembrist 2004 ümber põllumajandusturu korrakdamise osakonnaks). Alates 17. detsembrist 2004 kuni 2005. aastani oli ta taimetervise osakonna juhataja asetäitja. 
Ta kuulus kuni 2006. aastani Põllumajanduskultuuride Geneetiliste Ressursside Nõukogusse, geenitehnoloogiakomisjoni ja Polli Aianduse Instituudi teadusnõukogusse.
John Stones

Koondisekarjäär

Stones kuulus Inglismaa alla 20-aastaste koondisse 2013. aasta juunioride maailmameistrivõistlustel.
Debüüdi Inglismaa rahvuskoondises tegi ta 30. mail 2014 sõprusmängus Peruu vastu.
Stones valiti Inglismaa koondisse 2016. aasta Euroopa meistrivõistlusteks. Üheski mängus ta platsile ei pääsenud.
2018. aasta maailmameistrivõistluste teises alagrupimängus Panama vastu lõi ta esimese värava koondise särgis. Samas mängus lõi ta ka teise värava.
NSV Liidu Ülemnõukogu

Ülevenemaaline Nõukogu Kesktäitevkomitee

Aastatel 1917–1922 tegutses Nõukogude Venemaa kõrgema võimuorganina Ülevenemaaline Tööliste, Soldatite, Talupoegade ja Kasakate Saadikute Nõukogu Kesktäitevkomitee (Всероссийский Центральный исполнительный комитет Советов рабочих, солдатских, крестьянских и казачьих депутатов, lühend ВЦИК) ehk Ülevenemaaline Kesktäitevkomitee ja selle juhtorgan Ülevenemaaline Kesktäitevkomitee Presiidium.
Kesktäitevkomitee tegutses ajavahemikul 8. november 1917 – 30. detsember 1922 Ülevenemaalise Tööliste, Soldatite, Talupoegade ja Kasakate Saadikute Nõukogu kongresside vaheaegadel alalise tööorganina, teostades nii seadusandlikku kui ka täidesaatvat võimu.

NSV Liidu Kesktäitevkomitee

Ajavahemikul 30. detsember 1922 – 17. jaanuar 1938 tegutses kõrgeima võimuna NSV Liidu Kesktäitevkomitee (Центральный исполнительный комитет (ЦИК) Союза ССР).
Hessen-Darmstadti maakrahvkond

Geograafia

Maakrahvkond koosnes lõunapoolsest Starkenburgi territooriumist Darmstadti residentsiga ja põhjapoolsest Ülem-Hesseni provintsist koos Alsfeldi, Gießeni, Grünbergiga, loodepoolsest hinterland valdusest ümber Gladenbachi, Biedenkopfi ja Battenbergi, samuti Vöhl eksklaavist Alam-Hessenis.

Ajalugu

Hessen-Darmstadti maakrahvkond tekkis aastal 1567, kui Georg, noorim neljast maakrahv Philipp I Suuremeelse pojast sai Hesseni maad endises Katzenelnbogeni krahvkonnas. Tema vanem vend Wilhelm IV sai Hessen-Kasseli maakrahvkonna, samas teine poeg Ludwig IV omandas Hessen-Marburgi ja kolmas Philipp II sai Hessen-Rheinfelsi maakrahviks.

18. sajand

Aastal 1736 pärisid Hessen-Darmsatdti maakrahvid hääbunud Hanau-Lichtenbergi krahvide valdused, mille taas vaidlustasid nende Kasseli nõod. Hessen-Darmstadt sai suure territooriumi ilmalikustamisest ja mediatisatsioonist (1803. aasta Reichsdeputationshauptschluss). Kõige märkimisväärsem oli Vestfaali hertsogkonna omandamine, mida varem omas Kölni vürstlik peapiiskop, samuti territooriumid Mainzi vürstlikult peapiiskopilt ja Wormsi vürstlikult piiskopilt.
Aastal 1806, pärast Saksa-Rooma riigi lõpetamist ja tema nõo, Hessen-Kasseli kuurvürsti Wilhelm I minemaajamist, ühines maakrahv Ludwig X Napoleoni Reini Liiduga ja võttis tiitliks Hesseni suurhertsog.
Gregor Mendel

Gregor Johann Mendel (20. juuli 1822 Hynčice – 6. jaanuar 1884 Brno) oli Tšehhimaal elanud munk, keda sageli nimetatakse geneetika isaks.
Mendel sündis Austria-Ungaris Heinzendorfis (praegu Hynčice Tšehhis). Tema vanemad olid sakslased. Mendelil oli üks vanem ja üks noorem õde. Ta kasvas üles talus, mis oli Mendelite perele kuulunud juba 130 aastat.
Lapsepõlves töötas ta aednikuna, õppis mesindust ning hiljem õppis Olmützi (praegu Olomouc) Filosoofiainstituudis. Aastal 1843 lahkus ta vanematekodust ja läks ta Brünni (praegu Brno) augustiini kloostrisse. Selle tähistamiseks võttis ta oma sünninime Johanni asemele uueks eesnimeks Gregor. Aastal 1851 saatis kloostri abt C. F. Napp ta kloostri kulul Viini ülikooli loodusteadusi õppima. Aastal 1853 naasis Mendel kloostrisse õpetajana, eelkõige loodusteaduste õpetajana, ja 1867 sai Nappi asemel uueks abtiks. 
Nii ülikooli professorid kui ka kaasmungad õhutasid Mendelit uurima taimede muutlikkust. Ta alustas uurimistööd kloostri katseaias. Aastatel 1856–1863 kasvatas ja uuris Mendel umbes 28 000 hernetaime. Ta tegi katsetest kaks üldistust, mis hiljem said tuntuks Mendeli seadustena.
Mendel esines ettekandega "Versuche über Pflanzenhybriden" kahel Brünni Looduslooseltsi koosolekul 1865 ja avaldas selle 1866 selle seltsi toimetistes. Tema ideede tähtsust mõisteti alles 20. sajandi alguses. Aastal 1900 taasavastasid tema kirjutise lõpuks Hugo de Vries, Carl Correns ja Erich von Tschermak ning need aitasid mõista pärilikkust ja kujundada sünteetilist evolutsiooniteooriat.
Mendel suri 6. jaanuaril 1884 Brünnis (praegu Brno). Pärast tema surma põletas järgmine abt kõik Mendelist järele jäänud paberid.
Hiljem on tema katsetulemuste üle palju vaieldud. Nimekale statistikule Ronald Fisherile tundusid tema tulemused ebausutavatena. Katsete kordamine näitas siiski, et need on õiged.