Imre Kálmán

Elulugu

Imre Kálmán oli ikka ärimehe Karl Kopfsteini kolmas poeg. Juba varases nooruses tundis huvi muusika vastu ning külastas järjepidevalt kodulinna Siófoki suveteatrit.  
Kálmán tahtis algselt saada kontsertpianistiks, kuid loobus sellest plaanist kroonilise närvipõletiku tõttu. Ta õppis koos Béla Bartóki, Zoltán Kodály, Leo Weineri, Albert Szirmai ja Viktor Jacobiga Budapesti Muusikaakadeemias (Zeneművészeti Egyetem) Hans Koessleri juures. Hiljem õppis ta mõnda aega ka õigusteadust. Aastatel 1904–1908 töötas ta ajalehe Pesti Napló muusikakriitikuna. 
Esialgu komponeeris Kálmán tõsiseid muusikapalu, nagu sümfoonilised poeemid "Saturnalia" (1904) ja "Endre és Johanna" ("Endre ja Johanna"; 1905). 1907. aastal võitis ta Budapestis väljaantava Franz Josefi auhinna ning sai võimaluse külastada Wagneri festivali Bayreuthis. 1906. aastal valmis tagasihoidliku kunstilise tasemega, kuid siiski tähelepanu äratanud laulumäng "Das Erbe von Pereszlény". Selle esitamine lõpetati poliitilistel põhjustel pärast kuuendat etendust. 1907. aastal komponeeris ta humoorikaid kabareelaule. Seejärel valmis operett "Tatárjárás", mis kukkus läbi, kuid esitati 1909. aastal Viinis ümbertöötatuna nime all "Ein Herbstmanöver" ("Sügismanööver"). Sellel variandil oli tohutu menu nii Euroopas kui ka Ameerika Ühendriikides.
1909. aastal asus Kálmán elama Viini ning kujunes kiiresti Ferenc Lehári kõrval kohaliku operetielu juhtfiguuriks. Esimese maailmasõja aastatel kirjutas oma populaarseima opereti "Die Csárdásfürstin" ("Silva"). 1924. aastal esietendus teine edukaim teos, "Gräfin Mariza" ("Krahvinna Mariza"). Ta komponeeris operette ka Budapesti, Londoni, New Yorgi ja Zürichi teatritele.
1929. aastal abiellus ta vene emigrandi tütre, operetistatisti Vera Makinskajaga (Marie Mendelsohn), ning sündis kolm last: Karl Emmerich (ka Charles Kálmán), Elisabeth Vera ja Yvonne Sylva Mariza.   
Viinis elas Kálmán sakslaste okupatsioonini (Anšluss). 1939. aastal emigreerus ta Pariisi ning kui selle linna okupeerisid Saksa väed, siis liikus edasi Ameerika Ühendriikidesse. Seal ei õnnestunud koostöö Lorenz Hartiga ("Miss Underground"; 1943). Tagasihoidlikuks kujunes ka "Marinka" (1945) vastuvõtt.  
1949. aastal pöördus ta tagasi Euroopasse. Esialgu asus ta elama Viini, siis, aastal 1951 Pariisi. Viimane operett "Arizona Lady" oli pühendatud ameeriklastele ja see esitati 1954. aastal postuumselt. Opereti lõpetas ta poeg Karl Emmerich, kes ise oli lööklaulude ja muusikalide helilooja.

Looming

Imre Kálmáni pärandisse kuulub 22 operetti, neist ühte pole esitatud ja kahest on tehtud kaks-kolm muudetud libretoga redaktsiooni.  
Inspiratsiooni ammutas Kálmán Ungari rahvamuusikast ja igapäevaelust, stiliseerides ja ühendades seda Viini valsside ja tavadega. Komponeerimisel kasutas ta Johann Straussi ja Lehári stiili.  
Kálmán valis alati väga hoolikalt libretosid, vahel otsis sobivat teksti mitu aastat. Ta töötas libreto viimistlemisel sageli koos selle autori(te)ga. Orkestreerimisel kasutas ta ulatuslikult orkestri võimalusi ning pani suurt rõhku rütmiinstrumentidele. Tema töödes oli alati eriline koht kooril ning tüki jooksul kuuldud meloodiate kokkuvõttena vaatemängulistel vaatuste ja kogu opereti finaalidel. 
Eestis on aastatel 1913–2011 esitatud 11 Kálmáni operetti 91 lavastuses seitsmes teatris: "Bajadeer" (7 lavastust), "Chicago hertsoginna" (2), "Hollandlanna" (8), "Keisrinna Josephine" (1), "Kuradiratsur" (6), "Krahvinna Mariza" (15), "Montmartre’i kannike" (14), "Mustlase mängupealik" (1), "Silva" (22), "Sügismanööver" (9) ja "Tsirkusprintsess" (7).

Muu

Imre Kálmáni järgi on nime saanud asteroid (4992) Kálmán.