google/wiki40b huggingface dataset:
Matemaatiline analüüs

Matemaatiline analüüs ehk analüüs on matemaatika haru, mis uurib funktsioone ja nende üldistusi piirväärtuse meetodil.
Kitsamas mõttes mõeldakse matemaatilise analüüsi all diferentsiaalarvutust ja integraalarvutust ühe ja mitme reaalmuutuja funktsioonidega, mille rajasid Isaac Newton ja Leibniz, kuigi mõned selle mõisted kujunesid palju varem. Piirväärtuste meetod võeti kasutusele 19. sajandil. 20. sajandil on kujunenud ka alternatiivne mittestandardne matemaatiline analüüs. Õppeainena hõlmab see ka ridade teooria. Laiemas mõttes hõlmab matemaatiline analüüs paljusid uuteks matemaatika harudeks kujunenud valdkondi, nagu reaalmuutuja funktsioonide teooria, kompleksmuutuja funktsioonide teooria, tõenäosusteooria, harilike diferentsiaalvõrrandite teooria, matemaatiline statistika, osatuletistega diferentsiaalvõrrandite teooria, matemaatilise füüsika võrrandid, arvutusmatemaatika, variatsioonarvutus, funktsionaalanalüüs. Kokku moodustavad need suurema osa matemaatikast.

Matemaatiline analüüs kitsas mõttes

Matemaatiline analüüs kitsamas mõttes ehk klassikaline matemaatiline analüüs ühendab diferentsiaalarvutuse ja integraalarvutuse ning nendega lähedalt seotud matemaatika valdkonnad (piirväärtuste teooria, ridade teooria). Selle põhimõisted on funktsiooni piirväärtus, diferentsiaal, tuletis, ja integraal, peamised tulemused on Newtoni-Leibnizi valem, mis seob määratud integraali ja algfunktsiooni, ja Taylori rida, lõpmatult diferentseeruva funktsiooni reaksarendus punkti ümbruses.
Klassikalisel matemaatilisel analüüsil põhineb analüüs laiemas mõttes, mida peetakse üheks kolmest matemaatika põhisuunast algebra ja geomeetria kõrval.
Kitsas mõttes kasutatakse väljendit "matemaatiline analüüs" põhiliselt õppeprogrammides ja -materjalides. Analüüsi aluseid õpitakse tavaliselt juba keskkoolis, enam-vähem täies mahus õpitakse matemaatilist analüüsi kõrgkoolis paljude erialade esimestel kursustel.

Analüüs laias mõttes

Analüüs on klassikalisest matemaatilisest analüüsist välja kasvanud osa tänapäeva matemaatikast. See hõlmab peale klassikalisse ossa kuuluvate diferentsiaalarvutuse ja integraalarvutuse ka näiteks reaalmuutuja funktsioonide teooria, kompleksmuutuja funktsioonide teooria, diferentsiaalvõrrandite teooria, integraalvõrrandite teooria, variatsioonarvutuse, harmoonilise analüüsi, funktsionaalanalüüsi, dünaamiliste süsteemide teooria, ergoodilise teooria ja globaalse analüüsi. Mittestandardne analüüs on matemaatilise loogika ja mudeliteooria sidusdistsipliin, mis rakendab mudelteooria meetodeid eelkõige klassikalise matemaatilise analüüsi alternatiivseks formaliseerimiseks.
Analüüsi loetakse algebra ja geomeetria kõrval üheks matemaatika põhisuunaks. Analüüsile on iseloomulik funktsioonide uurimine. Kui elementaarmatemaatika õppeprogrammides ja -materjalides ühendatakse analüüsi teemad sageli elementaaralgebraga, siis tänapäeva analüüs kasutab suurel määral tänapäeva geomeetria, eelkõige diferentsiaalgeomeetria ja diferentsiaaltopoloogia meetodeid.
Loo Keskkool

Loo Keskkool on 12-klassiline põhi- ja keskharidust andev õppeasutus Harjumaal Jõelähtme vallas Loo alevikus.
Kool loodi 1987. aastal Loo 8-klassilise koolina ning muudeti 1988. aasta 1. septembrist keskkooliks.
Koolihoone valmis nõukogude ajal harukordse eriprojekti alusel, kuid jäi lõpuni ehitamata majandussurutise tõttu.
2008. aastal ehitati koolile kunstmuruga staadion ning aasta hiljem tehti koolimaja siseruumides põhjalik remont.
2013. aastal soojustati kooli välisfassaad, mis muutis hoone varasemat ilmet.
Kooli riigieksamite tulemused olid 2015. aastal Harju maakonnas parimad.
2016. aastal võitis kooli maakonnas konkursi "Harjumaa turvaline kool 2016".
2016. aasta septembris õppis koolis 457 õpilast, neist gümnaasiumis 69.
Aasia taapir

Kirjeldus

Aasia taapiri tüvepikkus on 2½ m, mass ligikaudu 300 kg. Seega on aasia taapir suurem Ameerika taapiritest, ehkki hiidtaapir võib samuti 300 kg kaaluda.
Aasia taapiril on pikk ja tugev lont ning võimsad jalad. Karvastik on lühike ja lakk puudub üldse.
Looma pea, kael, õlavööde ja jalad on mustad, ülejäänud kere aga valge, justkui ta oleks kaetud sadulavaibaga. Selline kontrastne värvus varjab teda alusmetsas hästi, sest meenutab päikeselaike tumedal maapinnal. Sellepärast on metsas lebavat looma päikesepaistelisel päeval raske märgata.
Noored aasia taapirid on vöödilised ja täpilised nagu teistegi taapiriliikide noorloomad, meenutades metsseapõrsaid või metskitsetallesid. Alles 5 kuu vanuselt omandab loom täiskasvanu värvuse.

Eluviis

Eluviisilt on aasia taapir teiste taapirite moodi. Nagu teisedki taapirid, tuleb ta sööma põldudele, kus maaharijad neid jälitavad. Eriti eelistab ta maisipõlde.
Taapirid on üksildased loomad. Oma territooriumina märgistavad nad suure ala, mis harilikult osalt kattub teiste taapirite omaga. Oma territooriumi tähistavad nad taimedele urineerimisega. Sageli kõnnivad nad oma maa-alal mööda kindlaid radu, mille nad on tihedasse alustaimestikku tallanud.
India taapiril on väga vilets nägemine. Tema juhtivad meeled on haistmine ja kuulmine. Tema pea kummalgi küljel on tillukesed nööpsilmad pruuni vikerkestaga. See on sageli kaetud sinaka häguga, mis tuleneb sellest, et sarvkest hakkab oma läbipaistvust kaotama. Sarvkesta ülesanne on vastu võtta ja fokuseerida silma langevat valgust ja kui see hägustub, siis tähendab see nägemisvõime vähenemist. Sellepärast on taapirid peamiselt ööloomad.
Taapir elab ja sigib loomaaias hästi. Ta armastab väga maisi noori tõlvikuid ja lehti, kuid sööb ka puude lehti (eelistades paplit ja paju) ning niidurohtu, riisiputru ja õunu. Ta on täielikult taimetoitlane.
Aasia taapir on vangistuses elanud 30 aasta vanuseks.

Paljunemine

Paaritumine toimub tavaliselt aprillist juunini ja emane poegib üle aasta. Mõningatel andmetel ei otsi innaajal mitte isane emast, vaid emane isast.
Emaslooma tiinus kestab 380–400 päeva. Ta sünnitab ühe (harva kaks) 4–7 kg kaaluva varsa. Varss võõrutatakse emapiimast 6–8 kuu vanuselt, kui nad on peaaegu nii suured kui täiskasvanud loomad. Täiskasvanuks saavad varsad alles 3–4-aastaselt.
Andrus Saareste

Andrus Kustas Saareste (aastani 1921 Saaberk, Saaberg; aastani 1935 Albert Helmut Gustav; 18. juuni 1892 Tallinn – 11. mai 1964 Uppsala) oli eesti keeleteadlane ja murdeuurija.
Andrus Kustas Saareste oli kaupmehe poeg. Ta lõpetas 1912 Tallinna Aleksandri Gümnaasiumi, seejärel õppis 1912–1913 Tartu Ülikoolis ja 1913–1917 Helsingi ülikoolis ning aastast 1919 taas Tartu Ülikoolis, mille lõpetas 1921 eesti keele alal magistrikraadiga.
1917–19 oli Saareste Tallinnas keskkooliõpetaja, 1919 osales Vabadussõjas ning 1920–25 oli Tartu Õpetajate Seminari ja Reaalkooli õpetaja.
1924. aastal kaitses ta doktoriväitekirja eesti murretest ("Leksikaalseist vahekordadest eesti murretes, I. Analüüs", ilmunud samal aastal sarjas "Acta et Commentationes Universitatis Dorpatensis" B VI.1). 1925 oli ta TÜ eradotsent, 1925–28 eesti keele erakorraline ja 1928–41 professor, 1940–41 kateedri juhataja ja aastast 1942 teaduslik stipendiaat, 1935–36 ka Budapesti Ülikooli külalisprofessor.
Ühtlasi oli Saareste 1924–31 ajakirja Eesti Keel peatoimetaja, aastast 1925 (vaheaegadega) Akadeemilise Emakeele Seltsi esimees, 1931–39 TÜ Eesti Keele Arhiivi juhataja ja "Eesti Entsüklopeedia" osakonnajuhataja.
1944. aastal põgenes ta Saksamaale, sealt siirdus 1945. aastal Rootsi, kus oli 1945–47 arhiiviassistent ning 1947–64 riiklik stipendiaat Uppsala Ülikooli juures. Rootsis osales ta mitme organisatsiooni, sh Eesti Teadusliku Instituudi (ETI) ja Eesti Teadusliku Seltsi Rootsis tegevuses.

Teadustöö

Andrus Saareste pani eesti keele õpetamisele Tartu Ülikoolis korraliku teadusliku aluse ning pidas loenguid nii eesti murretest ja eesti keele häälikuloost kui ka morfoloogiast, hiljem ka üldkeeleteadusest. Saareste organiseeris süstemaatilise eesti murdeainestiku kogumise ning tegi suure töö eesti murdeatlase ja mõistelise sõnaraamatu koostamisel.
Saareste uuris eesti keele sõnavara, eesti kirjakeele ajalugu ning eriti eesti murdeid, oli nende kavakindla kogumise ja uurimise rajajaid ja juht, samuti eesti keele akadeemilise uurimise ja õpetamise rajaja ja juht. 1930. aastate keskel alustas ta eesti perekonnanimede kogumist. Tema teadustöö tähtsaimateks tulemusteks olid murdeatlase ja mõistelise sõnaraamatu koostamine, samuti tööde tsükkel eesti keele olemusest ja ajaloost.
1922. aastast oli Saareste Eesti Kirjanduse Seltsi keeletoimkonna juhataja ja 1924–39 seltsi abieesimees, 1930–35 Haridusministeeriumi kooliraamatute õppekorralduse toimkonna liige. Ta kuulus 1938 asutatud kohanimede nõukokku, oli Prantsuse Teadusliku Instituudi juhatuse liige, Société de linguistique de Paris' liige ja Soome-Ugri Seltsi välisliige.
Saareste tõlkis eesti keelde prantsuse kirjandust (Gustave Flaubert, Voltaire, Alphonse Daudet). Ta avaldas üle 70 teadustrükise.
Pärnamäe rahnud

Pärnamäe rahnud on neli kaitstavat rändrahnu Harju maakonnas Viimsi vallas. 
Neljast rahnust suurim – Pärnamäe rahn – on mõõtmete poolest hiidrahn. Selle kivi mõõtmed on järgmised:
pikkus 12,7, laius 9,2, kõrgus 5,8 ja ümbermõõt 31,1 m.
Geithain

Linnaosad

Geithain, Mark Ottenhain, Niedergräfenhain, Syhra, Theusdorf ja Wickershain.
Assumptioni vald

Ajalugu

Vald moodustati 1807. aastal.
Toomas Tiru

Sportlasena

Hakkas sportima 1979, kahevõistlust harrastas Tiit Tamme juhendamisel. 
Sai 1992. aasta taliolümpiamängudel Albertville'is kahevõistluses üksikvõistluses 42. koha.
Sai Eesti NSV meeskonnas 1985. aastal NSV Liidu noortemeistrivõistlustel pronksi ja 1990. aastal täiskasvanute meistrivõistlustel hõbeda. 
Eesti meistrivõistlustel sai aastatel 1987–1991 kahevõistluses üksikvõistluse kulla ja pronksi ning meeskondliku kulla, suusahüpetes üksikvõistluse hõbeda. Tuli 1990 kahevõistluses ning 1991–1992 suusahüpetes ka Eesti NSV ja Eesti suviseks meistriks.
Ojos del Salado

Ojos del Salado on kihtvulkaan Andide mäestikus Tšiili ja Argentina piiril.
Ojos del Salado on kõrgeim Maa vulkaan (6891 meetrit merepinnast).
Esimeste inimestena tõusid vulkaani tippu 26. veebruaril 1937 poolakad Jan Alfred Szczepański ja Justyn Wojsznis.
Andre Lange

Andre Lange (sündinud 28. juulil 1973 Ilmenaus) on Saksamaa endine bobisõitja. Ta on kõigi aegade edukaim bobipiloot.
Lange on osalenud kolmedel olümpiamängudel ja võitnud neli kulda (kahebobil 2006, 2010 ja neljabobil 2002,2006) ja ühe hõbeda (neljabobil 2010). Ta on ka kaheksakordne maailmameister (kahebobil 2003, 2007, 2008 ja neljabobil 2000, 2003, 2004, 2005, 2008), neljakordne MM-hõbe (kahebobil 2000, 2005; neljabobil 2001, 2009), kahekordne MM-pronks (kahebobil 2004; neljabobil 2007) üheksakordne maailma karika võistluste võitja ja kaheksakordne Euroopa meister. Juunioride klassis võitis ta maailmameistrivõistlused kolm korda. Vokisõidus on ta kahekordne maailmameister. Kõigilt tiitlivõistlustelt on ta kokku võitnud 67 medalit.
Pitcairn

Ajalugu

Ducie ja Hendersoni saare avastas eurooplaste jaoks portugali meresõitja Pedro Fernandes de Queirós 1606. aastal. Pitcairni saare avastas inglise kapten Philip Carteret 1767. aastal ja nimetas selle saart esimesena märganud meeskonnaliikme Robert Pitcairni järgi. 1790. aastal tulid saarele 9 laeva Bounty mässulist Fletcher Christiani juhtimisel koos 18 tahitilasega, ning põletasid laeva maha. Pärast neid sõitis saartest mööda mitu laeva, kuid esimesena maabusid inimesed alles 1808. aasta veebruaris Ameerika hülgelaevalt Topaz. 1838 sai saarest Suurbritannia asumaa. 1902. aastal annekteeris Suurbritannia Hendersoni, Oeno ja Ducie ning liitis need 1938 halduslikult Pitcairniga.
Saare elanikkond jõudis maksimumi 1937. aastal (233 inimest), seejärel on üha kasvava emigratsiooni tõttu (peamiselt Uus-Meremaale) elanikkond palju vähenenud (2014. aastal elas saarel vaid 49 inimest).
1886. aastal maabus saarel Ameerika preester John Tay, kes levitas seal väga edukalt seitsmenda päeva adventistide usku - alates sellest on saareelanikud olnud adventistid.
Saarel elab üheksa peret, kes on mässulise Bounty laeva (aastast 1789) meeskonna ja tahiti naiste järeltulijad.
Pisaranääre

Pisaranääre (ladina keeles glandula lacrimalis) on paljude imetajate ja roomajate peas paiknev paariline nääre.
Pisaranäärmete funktsiooniks on pisaravedeliku eritamine. See aitab ära hoida silma kuivuse ja kaitseb silma bakterite (jt võõrkehade) eest.
Pisaranäärmete areng, anatoomia, füsioloogia, morfoloogia, histoloogia, ja patoloogia võivad suuresti erineda nii liigiti kui ka indiviiditi.

Madudel

Pisaranäärmete esinemine madudel on lõpuni vaidlemata. Enamiku uurijate arvates on madudel pisaranäärme asemel Harderi nääre ja üksikute uurijate arvates on madudel, nagu paljudel teistelgi roomajatel nii Harderi näärmed kui ka pisaranäärmed.

Inimestel

Inimestel asub pisaranääre silmakoopa ülemis-külgmises nurgas ja on pisaraaparaadi osa.

Patoloogia

Pisaranäärmetega seostatakse inimestel selliseid haiguslikke seisundeid nagu pisaranäärmeatroofia, pisaranäärmepõletik, dakrüops, kuiva silma sündroom, pisaranäärmetsüst jt.
Riikka Pelo

Riikka Pelo (sündinud aastal 1972 Helsingis) on soome kirjanik ja stsenarist, kes kirjutab soome keeles. Ta sai aastal 2013 teose "Jokapäiväinen elämämme" (eesti keeles "Meie igapäevane elu") eest Finlandia kirjandusauhinna.
Ta sündis aastal 1972 Helsingis.
Ta sai aastal 1998 J. H. Erkko nimelisel kirjandusvõistlusel ergutusauhinna ja aastal 2002 teise auhinna.
Aastal 2006 ilmus talt esikromaan "Taivaankantaja" ("Taevakandja"), mis sai samal aastal Tiliskivi auhinna. Aastal 2013 ilmus talt romaan "Jokapäiväinen elämämme" ("Meie igapäevane elu"), mis räägib vene poeedist Marina Tsvetajevast ja tema tütrest Ariadna Efronist Stalini-aegses Nõukogude Liidus. Sama aasta detsembris sai ta romaani eest Finlandia kirjandusauhinna. "Meie igapäevane elu" ilmus aastal 2017 ka eestikeelses tõlkes sarjas "Punane raamat" Kadri Jaanitsa tõlkes.
Riikka Pelo teeb doktoritööd filmikunsti alal Aalto Ülikooli kunsti, disaini ja arhitektuuri kõrgkoolis.

Isiklikku

Riikka Pelo elab Ida-Helsingis Roihuvuoris. Ta on abielus ja kahe lapse ema.
Seitsmeaastane sõda

Sõjategevus Euroopas

Sõda algas 17. (28) augustil 1756 Preisimaa kuningriigi kallaletungiga Saksimaa kuurvürstiriigile, Venemaa keisririigi liitlasele. Samal aastal ründas Prantsuse laevastik Vahemerel Suurbritannia vägesid ja vallutas Minorca saare. 1757. aasta suvel tungisid prantslased Hannoveri ja alistasid Hastenbecki lahingus Georg II Augusti poja Cumberlandi hertsogi Wilhelm Augusti, kes juhatas Inglise-Hannoveri väge, ning ajasid ta ja tema väe kaugemale Bremen-Verdenisse, kus ta endises Zeveni kloostris 18. septembril kapituleerus. Kuid Georg II August ei tunnistanud seda. Järgmisel aastal ajas Brandenburgi-Preisi, Hessen-Kasseli ja Braunschweig-Wolfenbütteli vägedega toetatud Briti armee okupandid välja.
1757. aasta mais asus Venemaa keisririigi sõjavägi feldmarssal Stepan Apraksini juhtimisel vastu Preisi vägedele, eesmärgiga piirata Friedrich II püüdlusi laiendada Preisimaa kuningriigi piire ning mõjuvõimu Euroopas. Esimesed lahingud Preisimaa kuningriigi ja Venemaa keisririigi vägede vahel toimusid Ida-Preisimaal. 24. juunil vkj 1757 vallutasid Venemaa väed Memeli linna. Sama aasta 19. augustil purustas Venemaa armee Groß-Jägersdorfi lahingus Preisi väed, kuid Venemaa sisepoliitika tõttu pealetung Preisimaale peatus. Venemaa keisrinna Jelizaveta Petrovna (1709–1761) haiguse tõttu ning paleeintriigide tulemusena (keisrikandidaat Peeter III preisimeelsus) jäi Apraksin äraootavale seisukohale edasise lahingutegevuse suhtes.
Jelizaveta Petrovna paranedes anti Apraksin aga kohtu alla, kõrvaldati ülemjuhataja kohalt ning asendati krahv William W. Fermoriga, kes jätkas sõjategevust. Ta piiras ebaõnnestunult Danzigit ja Kostrzynit sai 25. augustil (vkj. 14. augustil) Zorndorfi lahingus rängalt lüüa poolteist korda väiksemalt Preisi armeelt, mida juhatas Friedrich II. Ta kaotas oma armeest ligi poole ja pidi taanduma. 11. (22) jaanuaril 1758 vallutasid Venemaa väed Königsbergi, mille tulemusena Ida-Preisimaa läks Venemaa koosseisu. 1758. aastal jätkus sõjategevus Venemaa jaoks eriliste edusammudeta.
1759. aastal alustas Venemaa armee pealetungi Oderi liinil. Venemaa vägede uue ülemjuhataja Pjotr Saltõkovi juhtimisel lõi 41 000-meheline Venemaa armee 28 000-mehelist Preisi armeed ning purustas selle Palzigi lahingus ja vallutas Oderi-äärse Frankfurdi.
1.(12) augustil 1760 purustas Venemaa ja Austria ühisvägi Kunersdorfi lahingus Preisimaa armee ning 28. septembril (vkj 9. oktoober) 1760 vallutasid Berliini.
25. detsembril 1761 suri keisrinna Jelizaveta Petrovna ning keisriks saanud Peeter III lõpetas kohe sõja Preisimaaga ja tagastas Preisimaale kõik vallutatud maa-alad. 24. aprillil 1762 sõlmisid Peeter III ja Friedrich II liidulepingu, mis küll Katariina II võimulesaamisel tühistati, kuid sõjategevust uuesti enam ei alustatud.
Anette Veerpalu

Isiklikku

Tema isa on suusataja Andrus Veerpalu, vend suusataja Andreas Veerpalu.
Collage

Collage oli Eesti ansambel. See tegutses aastatel 1965–1979.
Ansambli asutas 1965. aastal  Raivo Dikson tookordse Tallinna Konservatooriumi üliõpilastest, kellele hiljem lisandus liikmeid Tallinna Muusikakoolist ja Pedagoogilise Instituudi muusikaosakonnast. Collage'i repertuaari valiti paljudes stiilides muusikat: oli nii klassikalise instrumentaalmuusika seadeid, suurte džässorkestrite partituure kui ka eesti heliloojate originaalloomingut. Peagi avardus ansambli repertuaar eesti rahvamuusika suunas. 1970. aastatel kujunes bändi vaimseks juhiks Aarne Vahuri, kelle seades kõlavad ka kõik Collage'i rahvaviiside töötlused. Bänd oli esimesi Eesti ansambleid, kes kasutas levimuusikas regilaulu elemente.
Heinrich Arro

Heinrich Arro (1. august 1898 Avanduse vald, Virumaa – 10. detsember 1985 Tallinn) oli Eesti lendur, lennusportlane ja riigiametnik. Õppejõud Tartu ja Tallinna ülikoolides.

Elukäik

H. Arro lõpetas 1909. aastal Simuna Noorsoo Kasvatuse Seltsi kooli, seejärel õppis ta Rakvere Linna III algkoolis, mille lõpetas 1916. aastal, ning Tallinna Ühisgümnaasiumi (õhtukeskkoolis), mille lõpetas 1920. aastal. 1916. aastal tegi Arro Rakvere posti- ja telegraafikontoris erialaeksamid ning töötas seejärel posti- ja telegraafiametis. 1917. aastast teenis ta Tallinnas Imperaator Peeter Suure merekindluse lennusalgas, 1918. aastal lühemat aega Eesti diviisis.
Alates 1. jaanuarist 1919 teenis Arro Lennuroodus. 4. veebruaril 1919 andis ta sisse avalduse  motoristiõpilaseks saada. 1. septembrist 1919 oli õppejaoskonna kirjas lendurõpilasena. Kinnitati lenduri kutses 15. juulil 1921, sõjaväelenduri kutses 2. novembril 1922. 
Kuuludes  Tartus asuvasse lennurühma üksusesse kasutas Arro seda võimalust ülikoolis keemia õppimiseks, ta lõpetas ülikooli 1928. aastal. 1930. aastal kaitses Arro keemia erialal magistrikraadi. 1928 – 1935 töötas Arro Tartu Ülikooli anorgaanilise keemia laboratooriumi assistendina, seejärel oli ta samas õppejõud. Akadeemiliselt kuulus H.Arro  EÜS "Raimla" ridadesse.
H.Arro eestvõttel moodustati Kaitseliidu Tartu maleva lennuring, ühtlasi oli ta ka selle õppepealik. Hiljem kuulus Eesti Aeroklubisse.
1935. aastast oli Arro Tallinnas siseministeeriumi õhu- ja gaasikaitse ning tuletõrje inspektor. 1940. aastal avaldas ta raamatu „Sõjagaasiasjandus: õhukallaletung ja kaitse", mis oli koostatud Tartu Ülikoolis 1940. aasta I semestril peetud loengute järgi. 
Annekteeritud Eestis 1940. aasta juunipöörde järel töötas Arro algul inseneri, seejärel asedirektorina kummitööstuses "Põhjala".
Saksa okupatsiooni ajal 1941 - 1944, oli H.Arro Eesti Omavalitsuse Sisedirektooriumi õhukaitsenõunik.
1945. aastast alates töötas Arro Eesti NSV Tallinna Polütehnilises Instituudis, 1945 - 1970 dotsent, 1953 – 1956 anorgaanilise keemia kateedri juhataja.
Pirita linnaosa vapp

Pirita linnaosa vapp on Harju maakonnas asuva Tallinna linnaosa  Pirita vapp.
Vapp on kinnitatud 20. detsembril 1994.

Vapi kirjeldus

Sinisel kilbil hõbedane rõngasrist, milles viis purpurset sõõri 1+3+1. Rõngasristi all hõbedane laineline palk.

Põhjendus

Vapil kujutatud rõngasrist on Püha Birgitta Ordu tunnus ning tähistab Pirita linnaosale nime andnud Birgitta Ordu Neitsi Maarja kloostrit. Ühtlasi on rõngasrist üks iidsemaid päikese sümboleid ja viitab Pirita tuntusele suvitus- ning puhkekohana. Punased sõõrid, mis ordutunnusel tähistavad Kristuse haavu, osutavad Pirita vapil ka linnaosa asumitele. Laineline palk viitab Pirita jõele, kilbi sinine värvus Tallinna lahele. Sinine ja hõbe on ka osa Eesti rahvusvärvidest ning neitsi Maarja tunnusvärvidest. Samuti on nad Tallinna lipuvärvid.
Ida-Virumaa vapp

Ida-Virumaa vapp on Eestis asuva Ida-Viru maakonna vapp.
Vapp on registreeritud 9. juunil 1997.

Vapi kirjeldus

Sinisel kilbil paremalt eenduv hõbedane müüritud linnusemüür, mis lõpeb punase katuselise torniga, ja müüri kohal on ristatud kaks hõbedast mõõka.

Põhjendus

Praegune Ida-Virumaa vapp pärineb Virumaa vapist. Virumaa sai esimest korda vapi 1928. aastal ning esialgne kuju püsis 1937. aastani. Vapp oli enam-vähem praeguse sarnane, erinevusi oli vaid tornikiivri ja mõõkade kujus. 
Vapil kujutatud lossi ja müüri on põhjendatud kaitsena Idast tuleva vaenlase vastu, hoidmaks oma kultuuri ja vabadust.
Väinö Myllyrinne

Väinö Myllyrinne (27. veebruar 1909 Helsingi – 13. aprill 1963 Järvenpää) oli kõigi aegade pikim soomlane (247 cm).
Blue Sirius

Laeva kirjeldus

Blue Sirius oli kahvelpurjedega kuunar. Suurim pikkus (koos pukspriidiga) oli 27,12 m, kere moodustas sellest 21,23 m. Laev oli 4,96 meetrit lai, Süvis oli 2,27 meetrit. Purjepind oli 323 m². Abimasinaks diisemootor Daimler-Benz.
Laeval oli reisilaeva tunnistus sõiduks 36 inimesega, sh kutselistest meremeestest laevapere. Et kere pikkus alla 24 m võimaldab seda soovi korral kasutada ka lõbusõidulaevana, tohib pardal olla kuni 12 reisijat.

Ehitamine ja kasutamine

Laev ehitati 1906.–1907. aastal Norras Risnefjordenis Brekke külas. Algselt oli see kavandatud heeringapüügiks Põhjamerel.
1975. aastal toodi laev Hans Arnoldi poolt Norrast Lübeckisse ja ehitati Kariibi merele sõiduks ümber. Kariibi merele laev aga ei jõudnudki. Laev seisis peamiselt Lübecki muuseumisadamas. Vahepeal oli paigaldatud ka abimootor.
1998. aastal sai laev uued mastid, ühtlasi uuendati taglast.

Eestis

Blue Sirius jõudis Eestisse 2004. aastal sihtasutuse Tuletorn Fond SA kaudu. Samal aastal loodi Eesti Ajalooliste Laevade Selts, Blue Siriuse tollasele omanikule Peer Salström-Leyhle kuuluv firma oli selle asutajaliige. Aastail 2006–2012 oli Blue Siriuse kodusadam Tapurla.
Alates 2012. aastast korraldas laeva tegevust mittetulundusühing Blue Sirius.

Laevaõnnetus

2013. aasta 9. augusti õhtul, olles teel Tallinnast Põhja-Eesti rannikul toimuvale mereüritusele, sõitis laev navigatsioonivea tõttu Aegna saarest loodes Silligrundi madalikule kinni ja hakkas lekkima. Kõik õnnetuse hetkel laevas viibinud 11 inimest päästeti Eesti Piirivalve ja Viimsi vabatahtlike päästjate koostöös. 
Laev jäi madalikule kividele seisma. Laeva päästmist takistasid esialgu tuuline ilm ja madal ning kivine merepõhi. Aegamööda sai laeva kere kivide vahel loksudes tugevasti kannatada. Laeva madalikult eemaldamiseks toodi puksiiriga Kake kohale pontoon Pontu, mis süvendas kopaga juurdepääsu. 20. augustil saadi purjekas lõpuks madalikult lahti ja transporditi õhuga täidetud pontoonde vahel Noblessneri sadamasse, kus eemaldati taglas. Hiljem viidi laev sealt edasi Paljassaare sadamasse, kus tõsteti 31. augustil kaldale.
Veeteede Ameti laevaõnnetuse juurdluse järelduste kohaselt põhjustasid õnnetuse laevajuhtide vähesed kogemused ning oma teadmiste ja oskuste ülehindamine.
Laeva edasine saatus pole selge, kuid teadaolevalt ei ole kindlustus olnud nõus tugevasti kannatada saanud kerega laeva töömahukat taastamist korvama ning omanikel puuduvad selleks samuti ressursid. Ühtlasi pole omanikud ka avaldanud, et laev maha kantaks ja lammutataks.