Urbanus V

Suhted Prantsusmaaga

Urbanus V kohtus 20. novembril 1362 Avignonis Prantsusmaa kuninga Jean II-ga, kes soovis, et paavst tunnustaks tema poja Philippe'i abielu Napoli kuninganna Giovanna I-ga, kuid paavst oli 7. novembril tunnustanud kuninganna abielu Mallorca kuninga Jaime IV-ga. 29. novembril teatas paavst kuningannale, et ta peab abielluma Prantsusmaa printsiga, kuid kuninganna kihlus 14. detsembril Jaimega.
26. novembril 1362 viibisid paavst ja Jean II Innocentius VI säilmete ümbermatmise juures.
Jean II soovis paavstilt saada nõusolekut, et tõsta vaimulike makse, kuid paavst keeldus seda lubamast. Ta ei soovinud nimetada kardinaliks ka nelja kuninga poolt esitatud vaimulikku. Paavst määras kuninga 1363 Osmanite impeeriumi vastu kavandatud ristisõja juhiks.
Paavst avaldas 1364 Prantsusmaal marodööritsevate palgasõdurite vastu bullad "Cogit nos" ja "Miserabilis nonullorum".
Paavst viibis oktoobris 1365 Marseille's, külastas mais 1367 Marseille Saint-Victori kloostrit ja 9. jaanuarist 8. märtsini 1367 Montpellier'd.

Suhted Bütsantsiga

Urbanus V kohtus juunis 1369 Bütsantsi keisri Johannes V-ga, kes soostus saama katoliiklaseks.

Suhted Inglismaaga

Urbanus V nõudis Inglismaa kuningalt Edward III-lt tribuuti, mida kuningas oli Prantsusmaa kuningale lubanud. Paavst ei andnud 16. jaanuaril 1365 dispensatsiooni kuninga noorimale pojale Yorki hertsogile Edmund Langleyle ja tema pruudile Flandria krahvinnale Marguerite de Male'ile.
Ta tunnustas 1367 William Courtenay valimist Oxfordi ülikooli kantsleriks ja William Wickhami (Wykeham) valimist Winchesteri piiskopiks.

Suhted Kastiiliaga

Urbanus V ekskommunitseeris Kastiilia kuninga Pedro I, kes tarvitas vaimulike kallal vägivalda.

Suhted Moldovaga

Moldova vojevood Laţcu pöördus 1369 paavsti poole, et saada luba Sireti piiskopkonna rajamiseks.

Suhted Saksamaaga

Urbanus V kohtus mais 1366 Avignonis ja oktoobris 1368 Viterbos Saksa-Rooma keisri Karl IV-ga. Keisri saatel sisenes paavst 21. oktoobril 1368 Rooma, kus kroonis 1. novembril Karl IV abikaasa keisrinnaks.
Ta määras 1365 Praha peapiiskopi Jan Očko z Vlašimi legaadiks Bambergis, Meissenis ja Regensburgis.

Suhted türklastega

Küprose kuningas Pierre I Lusignan ilmus 29. märtsil 1363 Avignoni ja soovis, et paavst kuulutaks välja ristisõja türklaste vastu. Urbanus V kutsus 31. märtsil 1363 üles alustama ristisõda Osmanite impeeriumi vastu ning andis Prantsusmaa, Taani ja Küprose kuningatele risti. Ta määras ristisõja juhiks Prantsusmaa kuninga Jean II, kes aga suri 1364. Paavsti korraldusel läks 1366 ristisõtta Savoia krahv Amadeo VII.

Suhted Ungariga

Urbanus V määras 1369 Ungari kuninga Lajos I sugulase Karlo Drački Horvaatia baniks.

Urbanus V ja Eesti

Urbanus V tühistas 28. augustil 1364 kõik maksud ja kinnitused, mida Saksa ordu oli vaimulikelt nõudnud. Ta teavitas oma otsusest ka Riia peapiiskoppi Fromhold von Vyshusenit. Ta andis 26. aprillil 1366 Riia peapiiskopile evokatsiooni privileegi.
Ta nõudis 23. jaanuaril 1365 Saare-Lääne, Verdeni ja Lübecki piiskoppidelt, et nad kaitseksid Tartu piiskoppi Johannes I Viffhusenit Saksa ordu rünnakute eest. Ta nõudis 8. juunil 1369 Verdeni piiskopilt Riia peapiiskopi poolt Bremeni peapiiskopi vastu esitatud nõude osas otsuse langetamist.
Paavsti volitusel sätestasid 24. aprillil 1367 Santi Silvestro e Martino ai Monti kardinalpreester Gilles Aycelin de Montaigu ja San Lorenzo in Lucina kardinalpreester Guillaume Bragose, et Riia kirikule tehtud kahju saaks lepingu järgi täidetud. Ta andis 12. novembril 1367 Riia peapiiskopile korralduse, et ta laseks preestritel korrastada kirikuid ja kalmistuid.
Paavst andis augustis 1368 Saksa ordu orduliikmetele privileegi lasta pidada paganate vastu peetaval sõjakäigul hommikuti missat. Ta andis privileegi, mille alusel tuli lasta pidada hommikuti missat Viljandi, Tallinna, Järvamaa ja Narva koguduste liikmetele, kes on sõjakäigul teeninud lipu. Ta andis 3. septembril 1368 Saksa ordu liikmetele privileegi kanda Liivimaal sõjakäigul kaasas kantavat altarit.
Paavst andis 20. juulil 1363 korralduse kõik Tartu dekaani Johannes Guilaberti õigused anda üle Gottfried Warendorpile.
Ta nimetas 24. juulil 1363 Konrad II Saare-Lääne piiskopiks ja 11. aprillil 1370 Siegfried von Blombergi Riia peapiiskopiks.
Ta andis 10. juunil 1363 Riia vaimulikule Theodericus Crudenerile benefiitse, 31. juulil 1363 Saare-Lääne piiskopkonna kanoonikule Hermann Verdelexele prebende, 25. märtsil 1364 Tartu vaimulikule Johannes de Thisenhusenile prebende, 15. mail 1364 Tartu kanoonikule Theodericus Vresenile prebende Tallinnas ja Kullamaal ning 5. veebruaril 1365 Tartu kanoonikule Marquardus Luigheramele indulgentse. Ta määras 22. augustil 1363 Saare-Lääne piiskopkonna vikaari Jakob Hapezelle kanoonikuks, kuid jättis ta Vana-Pärnu Toomase kiriku vikaariks. Ta määras 25. märtsil 1364 Märjamaa koguduse rektori Gerlacus de Castella Saare-Lääne piiskopkonna kanoonikuks, samal päeval Theodorus de Hammeri Saare-Lääne piiskopkonna kanoonikuks, 19. aprillil 1366 Tartu kanoonikuks Arnoldus de Calmaria, 28. mail 1366 Tartu preestri Jakob Weltstede Saare-Lääne piiskopkonna Maarja kiriku vikaariks, 22. augustil 1367 Henricus Langhen de Baardi Saare-Lääne piiskopkonna kanoonikuks ja 1. septembril 1368 Schwerini piiskopkonna vikaari Michael Hildensteini ametisse Tartu Maarja kogudusse.

Suhted kiriku institutsioonidega

Urbanus V vähendas kuuria kulutusi. Ta julgustas provintsiaalsinodite pidamist. Ta sätestas 1363, et vaid paavstil on voli määrata ametisse patriarhe ja suurte kloostrite abte.
Kuna Monte Cassino benediktiini kloostri munkade eluviisid polnud kooskõlas kiriku tavadega, siis kuulutas paavst end kloostri abtiks ja kutsus kloostrisse uusi munki. Ta määras 1370 Andrea di Faenza kloostriülemaks.
Ta tunnustas 1367 jesuaatide ordut ja augustis 1370 birgitiinide ordut.
Ta andis dominiiklaste käsutusse Aquino Thomase säilmed.

Liturgilised otsused

Urbanus V lubas 1365 Worcesteri prioril kanda piiskopi peetaval missal mitrat ja piiskopisõrmust.

Elzéar de Sabrani kanoniseerimine

Urbanus V kanoniseeris 15. aprillil 1369 Elzéar de Sabrani. Ta kinnitas Delphine'i austamise.
Prantsusmaa kuninga Charles V nõudel alustas paavst 1369 Bretagne hertsogi Charles de Blois'ga seonduvate imetegude uurimist.

Suhted juutidega

Urbanus V avaldas 7. juunil 1365 bulla "Sicuti judaeis non debet", milles keelas juutide vägivaldse ristimise.

Onupojapoliitika

Urbanus V määras kardinaliks oma venna Angelic de Grimoardi.

Urbanus V kultuuriloos

Urbanus V lasi Roomas taastada Lateraani basiilika, Vatikani paavstipalee ja mitmeid kirikuid. Ta lasi abtina viia Marseille' Saint-Victori kloostris läbi ehitustöid.
Ta kinnitas 1. septembril 1364 Krakówi, 18. juulil 1365 Viini ja Prantsusmaal Orange'i ülikooli rajamise. Ta rajas 1363 Padova ülikooli usuteaduskonna ja Tretsi kolleegiumi. Ta toetas rahaliselt Montpellier'i kolleegiumit. Ta abistas vaeseid tudengeid stipendiumitega.
Paavsti korralduse rajati Montpellier'i merega ühendav kanal.
Francesco Petrarca tervitas Urbanus V saamist paavstiks, kuid taunis tema lahkumist Itaaliast.
Austria hertsog Rudolf IV saatis 1365 filosoof Albertus Parvuse saadikuks paavsti juurde.
Avignoni paavstipalees asub kunstnik Henri Séguri portree paavstist.

Surm

Urbanus V haigestus novembris 1370 ja suri 19. detsembril 1370 Prantsusmaal Avignonis. Ta maeti esmalt Avignoni katedraali, kuid 5. juunil 1372 maeti tema säilmed ümber Marseille' Saint-Victori kloostrisse.
Taani kuningas Valdemar IV nõudis tema kanoniseerimist ja Gregorius XI lubas 1375 seda teha. Pius IX kuulutas ta 10. märtsil 1870 õndsaks, tema mälestuspäeva tähistatakse 19. detsembril.