Melanoom

Sümptomid

Melanoom võib tekkida sünnimärgist, aga ka ilma sünnimärgita nahast. Olemasolevates sünnimärkides või tedretähnides tekib värvi, suuruse, vormi või tundlikkuse muutus. Tavaliselt omavad melanoomid asümmeetrilisi piirjooni ja on ebaühtlase värvusega. Sügelemine on veel üks tähtis tunnus melanoomi kahtluse puhul, kuid see võib esineda ka tervete sünnimärkide puhul. Kui melanoom on diagnoositud varases staadiumis ja patsient saab õigeaegset ravi, siis prognoos on suhteliselt hea.
Tavaliselt tekivad melanoomid meestel seljal ning naistel jalgadel ja näol (seega, Päikesele enim avatud nahapiirkondades).

Ajalugu

Vaatamata sellele, et melanoom ei ole "noor" haigus, on teadmisi selle esinemisest antiiksetest aegadest väga vähe.
Siiski on üks näide pärit 1960. aastatest, kus uuriti üheksat Peruust pärit muumiat. Radioaktiivse süsiniku analüüsi järgi leiti, et muumiad olid umbes 2400 aastat vanad. Analüüsid näitasid oletatavaid märke melanoomist: melanootilisi masse nahas ja luudesse levinud metastaasid.
1787. aastal teatas John Hunter, et tema hakkas esimesena melanoomi uurima. Siiski ei teadnud ta täpselt, millega oli tegu ja sellepärast nimetas ta melanoomi "punguvaks kasvajataoliseks moodustiseks". Tema poolt väljalõigatud kasvajat säilitatakse Hunterian Museum of the Royal College of Surgeons – Inglismaal.
Prantsuse arst Rene Laennec oli esimene, kes kirjeldas melanoomi kui iseseisvat haigust. Tema sellekohane ettekanne sai esitatud arstiteaduskonna loengutel Pariisis 1804. aastal. Ametlikult publitseeriti see 1806. aastal.
1840. aastal avaldas Samuel Cooper esimese avaliku kinnituse progressiivse melanoomi kui mitteravitava haiguse kohta. Ta leidis, et ainuke võimalus patsiendi seisundi parandamiseks on kasvaja kirurgiline eemaldamine varajases staadiumis. Rohkem kui pool sajandit jäi selline lähenemisviis muutusteta.

Põhjus

Kõik vähitüübid on põhjustatud DNA kahjustustest rakkudes. See kahjustus võib olla päritud geneetiliste mutatsioonide näol, aga paljudel juhtudel tekib see inimese elu jooksul ja on tingitud keskkonnateguritest. DNA kahjustused võivad esile kutsuda rakkude kontrollimatu jagunemise, mis annab aluse kasvajate tekkimisele. Tavaliselt tekib melanoom kahjustustest, mis on tingitud päikese UV-kiirgusest, aga ka UV-kiirgus solaariumides võib sellele kaasa aidata.

UV-kiirguse mõju

Tavaliselt sõltub risk melanoomi arenguks indiviidis kahte tüüpi teguritest: sisemistest ja keskkonnateguritest. Sisemiste tegurite hulka kuuluvad perekonna geneetiline ajalugu ja päritud genotüüp. Keskkonnateguritest kõige sagedasem ja ka ohtlikum on Päikese mõju.

Otsene UV-kiirte mõju

Epidemioloogilised uuringud toetavad teooriat, et ultraviolettkiirgus on melanoomi tekke ja arengu peamine põhjustaja. Erinevalt röntgenikiirgusest, mille puhul mutageensus ei sõltu lainepikkusest, on UV-kiirte mutageensus tugevalt sellega seotud. Puriinid ja pürimidiinid, mis kuuluvad DNA koosseisu, võivad maksimaalselt neelata UV-kiiri, mille lainepikkus on umbes 260 nm. See suurus vastab UV-kiirte mutageneesi maksimumile, mis näitab otsest seost DNA mutatsioonidega ja UV-kiirte neeldumist DNA lämmastikaluste poolt. Peamised produktid, mis tekivad kaheahelalise DNA kiiritamisel, on pürimidiin-pürimidiin (tavaliselt tümiin-tümiin) dimeerid, mis moodustavad naabruses olevate lämmastikalustega tsüklobutaani komplekse.
Dimeeride olemasolu DNA struktuuris viitab vigadele DNA replikatsioonis. Mutatsioonideni DNA-s viib mitte pidev UV-kiirte toime, vaid lühiajaline aga korduv mõju. Selleks, et dimeeride olemasolu põhjustaks muutusi rakus, on vaja aega, mille jooksul toimuvad keemilised muutused DNA molekulaarses struktuuris. Ja veelgi enam: kui UV-kiiritamine toimub siis, kui rakud on DNA sünteesi ehk S-faasis, suureneb mutageensus veelgi.

Kaudne UV-kiirguse mõju

Kaudne mõju seisneb selles, et UV-kiirguse tagajärjel tekivad rakkudes vabad radikaalid ja peroksiidid, mis on mutageensete omadustega.
Võimalikud olulised tegurid melanoomi diagnoosil on päevitamise kestus ja intensiivsus, inimese vanus ja naha pigmentatsiooni tase.
Päikese (ja ka solaariumi) kahjulik mõju on laste jaoks suurema riskiga kui täiskasvanud inimeste jaoks. Sama nähtub ka Austraalias läbi viidud uuringutest, millest võtsid osa Austraaliasse migreerunud täiskasvanud. Tulemustest selgus, et inimestel kipub säilima kõrge risk haigestuda melanoomi, mille nad omandasid veel lapseeas kodumaal. Indiviidid, kel tekib mullitav või kooriv päikesepõletus (eriti esimese 20 eluaasta jooksul), on suurema soodumusega melanoomi tekkeks. See aga ei tähenda veel, et päikesepõletused, mis mõnikord päivitamisest tekivad, on kasvaja tekke peamised põhjused. Põhjuseks on mitte põletus, vaid piiramatu UV-kiirguse mõju.

DNA kahjustuste parandamine

Uuringud on näidanud, et suurt rolli DNA-s mutatsioonide tekke vähendamises mängib valk p53.
Kahjustatud DNA, mis sisaldab anomaalseid piirkondi, "saadab" signaali, mis põhjustab p53 valgu kiiret aktiveerumist. Selle tulemusena rakk lõpetab jagunemise. Edasi on võimalikud kaks protsessi: kahjustused parandatakse ja rakuline jagunemine jätkub, kui DNA on täiesti parandatud. Juhul, kui kahjustused on liiga suured, suunatakse rakk apoptoosi (raku surm).
Paljudel juhtudel on signaalirajad rakkudes ka kahjustatud mutatsiooniga nii, et kahjustatud DNA tekke puhul rakus antakse edasi vale käsk või ei teki signaali üldse. Sel juhul jätkab rakk oma eksistentsi muutunud genotüübiga.

Metastaasid

Metastaasid on primaarse haiguskolde patoloogilisest protsessist tingitud kaugelasuv sekundaarne haiguse epitsenter. Need moodustuvad rakkude migreerumisest haiguse algkoldest teistesse kehaosadesse.
Kasvaja tekitab metastaase lümfogeense (lümfisoonte kaudu), hemogeense (veresoonte kaudu) tee kaudu või implantatsiooniliselt (kontaktiga kehaõõntes). Levides lümfisoonte kaudu, moodustavad melanoomi rakud metastaase regionaarsetes lümfisõlmedes. 
Hemogeense tee kaudu (veresoonte kaudu) võivad metastaasid tekkida maksa, kopsudesse, luudesse, peaajju.