google/wiki40b huggingface dataset:
2020. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus

Asukoht

2020. aasta konkursi korraldamise ettevalmistused algasid 19. mail 2019 kohe pärast seda, kui Holland võitis 2019. aasta konkursi Iisraelis Tel Avivis. Konkursil osalenud Euroopa Ringhäälingute Liidu (EBU) tegevjuht Jon Ola Sand andis võistluses osalenud Hollandi ringhäälinguorganisatsioonile AVROTROSile, vajalikud dokumendid ja USB mälupulga, mille abil saab alustada järgmise võistluse korraldamiseks vajalikku tööd. AVROTROS on valmis üritust tootma koos tütar uudiste-ringhäälinguorganisatsiooni Nederlandse Omroep Stichtingiga (NOS) ja  ringhäälinguorganisatsiooni Nederlandse Publieke Omroepiga (NPO).

Toimumiskoht

Hollandi peaministri Mark Rutte sõnul olid mitmed linnapead juba oma kohalike omavalitsuste nimel pakkumisi teinud, edastades talle tekstisõnumeid mõne tunni jooksul pärast Laurence'i võitu. Järele jäänud kandideerivad linnad olid Rotterdam ja Maastricht.
Daniel Katz

Daniel Katz (sündinud 25. novembril 1938 Helsingis) on juudi päritolu Soome kirjanik. Ta kirjutab soome keeles. Ta on kirjutanud romaane, novelle, näidendeid, kuuldemänge ja telesarju. Tema teoseid on tõlgitud saksa, rootsi, eesti, ungari ja tšehhi keelde.
Ta on pälvinud 1977. ja 2009. aastal Soome riikliku kirjandusauhinna,  1969. aastal J. H. Erkko auhinna ja 2015. aastal Pro Finlandia-medali.
Eesti–Soome liitriik

Eesti–Soome liitriigi moodustamise ideed on arutatud korduvalt, kuid selle realiseerimiseni pole jõutud. Mõte kahe soomeugri rahva liitriigi moodustamisest levis Eestis 1920ndail aastail, kuid Soomes eriti vastukaja ei leidnud.
Konstantin Päts koostas pärast 1940. aasta juunipööret Eesti–Soome liitriigi projekti, mille andis enne Venemaale deporteerimist käsundusohvitseri H. Grabbi vahendusel üle Soome välisministri abile Hynninenile.
St. Charlesi maakond

Ajalugu

Maakond moodustati 1812. aastal.
Mai Väljas

Mai Väljas (neiupõlvenimega Mai Goetz, 5. mai 1935 Oruveski, Virumaa – 1. märts 2018) oli eesti pedagoog, Eestimaa Kommunistliku Partei endise juhi Vaino Väljase abikaasa.

Elulugu

Ta tegeles nooruses ilu- ja sportvõimlemisega ning soovis saada võimlemisõpetajaks. Õpingutele Leningradi Kehakultuuri Instituudis tõmbas kriipsu peale põlvevigastus.
1956. aastal astus ta Tallinna Pedagoogilisse Instituuti õppima eesti keele, kirjanduse ja ajaloo osakonda. 1960. aastal abiellus ta Eestimaa Leninliku Kommunistliku Noorsooühingu tollase juhi Vaino Väljasega.
Aastail 1965–1980 töötas Mai Väljas Tallinna Ehitus- ja Mehaanikatehnikumis eesti keele ja kirjanduse õpetajana ning hiljem direktori asetäitjana kasvatusalal.
Kui Vaino Väljas esindas aastatel 1980–1988 NSV Liitu suursaadikuna Venezuelas ja Nicaraguas, oli Mai Väljas mehega kaasas. Pärast Eestisse naasmist tegutses ta Eesti Heategevusfondi esinaisena.
Mai Väljas sai eestlastele tuntuks 1988. aasta laulva revolutsiooni massikogunemistel. Tal oli oluline roll abikaasa eestimeelse poliitika toetamisel.

Isiklikku

Väljastel on kaks last ja viis lapselast.
Milvi Roosleht

Milvi Roosleht (aastani 1956 Silmer, sündinud 2. juulil 1934 Puise külas Läänemaal) on Eesti pedagoogikateadlane.

Elulugu

Lõpetas 1953 Haapsalu Pedagoogika Kooli; 1969 TPedI pedagoogika ja algõpetuse metoodika erialal ja 1976 Moskva NSVL Pedagoogikaakadeemia Teadusliku Uurimise Instituudi aspirantuuri; pedagoogikakandidaat (1977, Moskva Pedagoogikaakadeemia Teadusliku Uurimise Instituut), väitekirjas käsitles õigekirja õpetamist 1. klassi õpilastele eesti keele fonoloogilisi iseärasusi arvestades. Oli 1953–70 algklassiõpetaja Käesalu ja Nissi koolis Harjumaal. 1970–91 Pedagoogika Teadusliku Uurimise Instituudi nooremteadur ja vanemteadur. 1991–96 TPÜ õppekava labori vanemteadur. Milvi Roosleht on Maire Heremi ja Tuuli Oderi ema.

Teadustöö

Uurimisvaldkond: algõpetuse didaktika ja emakeeleõpetuse metoodika. Eesti NSV riiklik preemia (1987) (kollektiivis) "Aabitsa" kaasautorina. 72 teadustrükist.
IEEE 802.11ac

IEEE 802.11ac on Elektri- ja Elektroonikainseneride Instituudi arendatav IEEE 802.11 perekonda kuuluv traadita võrgu standard ja IEEE 802.11n edasiarendus. 802.11ac töötab avatud sagedustel vahemikus 5,15–5,825 GHz ja kasutab ribalaiusi 20 MHz, 40 MHz, 80 MHz ja 160 MHz. Standard töötati välja aastatel 2011–2013 ja võeti vastu 2014. aasta jaanuaris. Esimest korda tutvustati seda 2012. aastal. 802.11ac kutsutakse ka viienda põlvkonna või 5G Wi-Fi-ks.

Turvalisus

802.11ac kasutab 802.11n-iga sama turvalisust. On võimalik kasutada WPA/WPA2te või WPA/WPA2 Enterprise'i. Lisaks on võimalik seada WEP.

Tagasiühilduvus

IEEE 802.11ac on tagasiühilduv nii IEEE 802.11n kui ka IEEE 802.11a seadmetega. Kõik 802.11ac seadmed peavad toetama kõiki 802.11a ja 802.11n kohustuslikke seadistusi, mille tulemusel 802.11ac seadme kasutamisel ei teki probleeme 802.11a või 802.11n võrku ühinemisel.
Kristjan Rand

Kristjan Rand, muukeelses kirjasõnas ka Kristian Rand (sündinud 12. juunil 1987 Tallinnas) on endine eesti iluuisutaja.
Tema partner 2008. aasta kevadsuvest kuni 2011. aastani Jääkild FSC-s oli Caitlin Mallory.
Lõpetas karjääri 2011. aastal.

Isiklikku

Ta ema Lea Rand on iluuisutamistreener ja vend Taavi samuti iluuisutaja.
Kadasoo järv

Kadasoo järv (keskkonnaregistri koodiga vee2070310) on järv Saaremaa vallas Kehila külas. Veekogu pindala on 1 ha. Veekogu kaldajoone pikkus on 440 m.
Iultin

Ajalugu

Asula tekkis 1937. aastal avastatud tina- ja volframimaagi leiukoha juurde. 1989. aastal oli elanike arv 3120. 1995. aastal jäeti asula maha.
Final Fantasy X

"Final Fantasy X" (ファイナルファンタジーX, Fainaru Fantajī Ten) (lühend FFX) on konsooli arvuti-rollimäng, mille tootja ja väljaandja on firma Square (nüüd Square Enix). See on Final Fantasy seeria kümnes osa. Mäng anti välja 2001. aastal Sony PlayStation 2 jaoks.
Mängu on müüdud 6,6 miljonit eksemplari 20. jaanuari 2004 seisuga ning see tunnistati Jaapani ajakirja Famitsu poolt kõigi aegade parimaks videomänguks. Mäng leiab aset fantaasiamaailmas Spira, kus peategelasteks on seiklejad, kes on endale eesmärgiks võtnud märatseva jõu Sini hävitamise.
"Final Fantasy X" on sarja esimene osa, kus näitlejad on andnud tegelastele hääle. Samuti on see esimene ja seni ainuke osa, millele on tehtud kohe ka teine osa "Final Fantasy X-2".
Sihanoukville

Nimi

Linn ja sama nime kandev provints on saanud nime Kambodža kuninga Norodom Sihanouki järgi. Rahvusvaheline nimekuju Sihanoukville (ka Sihanouk Ville) tähendab 'Sihanouki linn'.

Ajalugu

Preăh Seihânŭ asutati 1964. aastal pärast Prantsusmaa võimu alt vabanemist süvameresadamana rahvusvahelise kaubanduse arensamiuseks. Enamik ehitajate perekondi jäi pärast sadama valmimist piirkonda elama. Teine linna arengule kõvasti kaasaaitav tegur oli 1955.–1960. aastal nn tee nr 4 valmimine, mis ühendab Preăh Seihânŭt pealinna Phnom Penhiga.
Vietnami sõja ajal sai Preăh Seihânŭst Viet Congi aktiivne sõjasadam, pärast 1970. aastat läks see Ameerika Ühendriikide alluvusse. 1975. aastal, kui punaste khmeeride režiim oli osutunud edukaks, sai sadamast viimane punkt, mille kaudu evakueeriti ameeriklaste armee. 
1975. aasta 12.–15. maini toimus Preăh Seihânŭ lähedal Kaôh Kŏngi saare juures nn Mayagüezi intsident. Khmeerid kaaperdasid Ameerika laeva SS Mayagüez, väites, et see viibib Kambodža vetes, Ameerika väitel oli laev aga rahvusvahelistes vetes. Läbirääkimised kahe riigi valitsuse vahel ebaõnnestusid ja Ameerika päästis laeva meeskonna sõjalise operatsiooniga.
1979. aastal khmeeri režiimi langemise järel hakkas sadam mängima olulist rolli riigi arengus. 
1992. ja 1993. aastal, Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni jälgitavate valimiste ajal võõrustati Preăh Seihânŭs UNTAC-i saadikuid Austraaliast, Belgiast ja Prantsusmaalt. Pärast valimiste toimumist hakkasid piirkonda külastama ka turistid. 1994. aastal lõpetas linna turismimajanduse tõusu järsult vahejuhtum, kui veel tegutsevad punased khmeerid mõrvasid kolm reisijat, kes olid rongiga teel Preăh Seihânŭsse, ja kolm turisti, kes liikusid taksoga teel nr 4. 1997.–1998. aastast alates, kui punaste khmeeride tegevus juhi Pol Pothi surma tõttu hääbus, algas taas turismi tõus. Praegu on Preăh Seihânŭst saanud oluline turismi- ja kaubanduskeskus.
Erifond

Erifond ehk erihoiuosakond (ka "spetsfond") ehk erihoiuhoidla on raamatukogu selline osakond, kus hoitakse trükiseid või muid allikaid, millele avalikkusel ei ole juurdepääsu või see on piiratud või see on ajutine. Hoidlates, olgu need raamatukogud või mitte, võidakse säilitada lisaks trükistele ka filme, helisalvestisi, salvestisi internetist jm.
Nõukogude Liidus võidi erihoiuks kasutada ka terveid raamatukogusid (nn kinnised raamatukogud). Erihoiuhoidlate asutamine sõltus Nõukogude Liidu Kommunistliku Partei organitest ja NSV Liidu Ministrite Nõukogu juures asuvast tsensuuriametist. Tsensuuriuurija Kaljo-Olev Veskimäe sõnul käsitas tsensuuriamet erifonde "oma käsualustena ja isegi käsukirjad saatis ta otse eriosakonnale, raamatukogu direktorist mööda minnes." Okupatsiooniaegadel võis erihoiule saatmisega kaasneda osa raamatute füüsiline hävitamine.

Erihoid okupeeritud Eestis

Nõukogude okupatsioon. NSV Liidus loodi erihoiuosakonnad suurtes raamatukogudes Moskva, Leningradi ja liiduvabariikide pealinnade riiklikes raamatukogudes 1938. aastal. Erihoidu kasutati poliitilistel põhjustel, et avalikkuse eest varjul hoida kirjandusteoseid, perioodikat, dokumente, käsikirju, fotosid jm. materjale, mis olid otseselt keelustatud või võimule ideoloogiliselt ebasoovitavad. Keeld või ebasoovitavus võis olla tingitud kirjanduses käsitletud teemast, seal avaldatud faktilistest andmetest, autori isikust, väljaandmise ajast jm. Eestis  algatas erihoiuosakonna loomise hariduse rahvakomissar Jüri Nuut oma käskkirjaga nr. 589 18. maist 1945. Esimene selline osakond loodi Tartu Riikliku Ülikooli raamatukogus 1. juunil 1945  seeläbi, et Riiklikul Kirjandusmuuseumil tuli loovutada erihoiule 54 kasti ja pakki mitmesuguseid materjale nii raamatukogust, bibliograafia osakonnast kui ka käsikirjade osakonnast. 22. augustil 1945 võttis EK(b)P Keskkomitee büroo aga vastu otsuse "Eesti NSV muuseumide olukorrast ja selle parandamisest" ja leidis, et Nuut andis kahjuliku kirjanduse hävitamise asemel "vale käskkirja" ning EK(b)P linnakomiteedel tuleb koos NKVD ja Glavlitiga korraldada muuseumide ja dokumentide täielik revisjon, välja valida see, mis kuulub säilitamisele NKVD arhiivides ja puhastada muuseumide fondid "fašistlikust ja nõukogude-vastasest kirjandusest." Revideerimise ja puhastamisega koos loodi esimesed erihoiuosakonnad Eesti NSV Teaduste Akadeemia Keskraamatukogu ja Ajaloomuuseumi juurde Tallinnas ning Kirjandusmuuseumi juurde Tartus, hiljem lisandusid kinnised raamatukogud Partei Ajaloo Instituudis ja Eesti NSV Välisministeeriumis. 1961. aastaks moodustati ENSV ORKA Tallinnas ja ENSV RAKA Tartus.
Illüürlased

Päritolu

Ilmselt olid illüürlased välja rännanud tänapäeva Türgi aladelt. Ometi ei ole antiiktekstides sellisest rändest otseselt juttu. 
Homerose Iliase järgi olid troojalastel liitlased, kes võitlesid Trooja sõjas koos nendega ahhailaste vastu. Need olid dardaanlased ja paioonlased. Teisi samanimelisi rahvaid ei ole. Need illüürlased võisid olla troojalaste sugulased või olidki troojalased, sest Iliase järgi oli Dardanos Trooja asutaja ja dardaanlaste esivanem. Pealegi on mõned Trooja lähedalt leitud esemed illüüria tüüpi. 
Teine antiikallikas, mis räägib illüürlaste Türgi päritolu kasuks, on Egiptusest. 13. sajandil eKr pidas Egiptuse vaarao Ramses II lahingu hettidega ülemvõimu pärast Süürias. Ka hettidel olid liitlased, keda egiptlased nimetasod Drdny. Peale Illüüria dardaanlaste sarnase nimega rahvast ei ole. Kui dardaanlased ei olnud hettide sugulased, pidid nad nendega läbi käima kui naabrid.  
Peale selle on illüürlastega seostatud Väike-Aasias antiikajal elanud früüglastega ning samastatud neid brüügidega, kes elasid kunagi Makedoonias või Traakias. 
Illüürlaste Türgi-päritolu kinnitab ka see, et nad saabusid Balkani poolsaarele (kindlasti ida poolt) 13. sajandil eKr, mis langeb ajaliselt enam-vähem kokku Trooja langemisega, hettide kuningriigi lõpuga ning rahvaste rändamisega Vahemere idarannikult pronksiaja lõpul ja rauaaja alguses. Illüüria tüüpi esemeid on rohkesti leitud ka palju varasemast ajast.

Usund

Mõnede illüüria hõimu- ja kohanimed viitavad totemismile. Delmaatide nimi paistab olevat seotud albaania sõnaga delmë – lammas ning taulantide nimi sõnaga dallendyshë – pääsuke. Kohanimi Ulqin on seotud albaania sõnaga ujku – hunt.
Illüüria jumalused olid seotud kindlate hõimudega või piirkondadega. Anzotica oli liburnide armastusjumalanna. Bindus oli japoodide allikate- ja järvedejumal. Delmaatide jumalused olid piiride kaitsja Vidasus ja tema kaaslanna neitsite jumalanna Thana ning sõjajumal Armatus. Illüüria linnal Rhizonil (praegune Risan Tšernogoorias) oli kaitsejumal Medaurus, keda kujutati piigiga ratsanikuna.
Illüürlased ohverdasid ka inimesi. Arrhianos räägib illüüria pealikust Kleitusest, kes vahetult enne lahingut Aleksander Suurega ohverdas kolm poissi, kolm tüdrukut ja kolm oinast.
Illüürlaste kalmed olid enamasti kääpad. Kääpa kõrgus sõltus maetava tähtsusest. Pereliikmete kääpad ümbritsesid perekonnapea oma. Illüürlaste kalmetest on leitud relvi, ornamente, rõivaid ja savinõusid. Need pandi tulevaseks eluks hauda kaasa. Kalmetest leitud esemed viitavad keskmisest rikkamatele matustele, mis on Hallstatti kultuuri tunnus.

Hõimud

Illüürlased jagunevad itali-illüüria, keldi-illüüria, traakia-illüüria, helleni-illüüria ja pärisillüüria hõimudeks.
Manólis Glézos

Manólis Glézos (kreeka Μανώλης Γλέζος; sündinud 9. septembril 1922 Apeíranthoses) on Kreeka poliitik ja ajakirjanik. Ta oli 1984–1986 ja juunist 2014 juulini 2015 Euroopa Parlamendi liige. Ta oli praeguse Euroopa Parlamendi koosseisu vanim saadik.
Glézos sai tuntuks Kreeka vastupanuliikumises Teise maailmasõja ajal. 30. mail 1941 rebis ta koos Apóstolos Sántasega Ateena akropolilt maha haakristiga lipu. Saksa okupatsioonivõimud mõistsid ta tagaselja surma. 24. märtsil 1942 ta vahistati. Vangistuses teda piinati ja ta haigestus tuberkuloosi. 21. aprillil 1943 võtsid Itaalia okupatsioonivõimud ta kinni ning ta viibis 3 kuud vanglas. 7. veebruaril 1944 võtsid ta kinni Kreeka fašistid, kelle käes ta oli vangis järgmised 7,5 kuud. Järgnenud Kreeka kodusõja ajal anti ta korduvalt kohtu alla ja mõisteti surma, kuid rahvusvahelise surve tõttu jäid surmaotsused täide viimata. Talle mõistetud surmaotsused asendati 1950. aastal eluaegse vangistusega. 1951. aastal, kui ta alles vangis oli, valiti ta Kreeka parlamendi liikmeks. Ta vabanes vanglast 16. juulil 1954.
5. detsembril 1958 vahistati ta uuesti süüdistatuna spionaažis. 15. detsembril 1962 ta vabastati rahvusvahelise surve tõttu. 1961. aastal oli ta taas valitud parlamendi liikmeks. Pärast 1967. aasta riigipööret vahistati ta uuesti ning ta viibis 4 aastat vangistuses ja eksiilis.
Pärast demokraatia taastamist valiti ta 1981 ja 1985 Kreeka parlamendi liikmeks. Viimati valiti ta parlamenti 2012. aastal. 2014. aastal valiti ta üle 430 000 häälega (Kreeka kandidaatidest parima tulemusega) Euroopa Parlamenti. 7. juulil 2015 astus ta sellelt kohalt tagasi.
Ta kuulub radikaalsesse vasakpoolsesse parteisse SYRIZA. 
Glézos on kirjutanud artikleid ajalehtedesse alates 1942. aastast. 1950-ndatel oli ta Kreeka Kommunistliku Partei häälekandja Rizospástis ja ajalehe I Avgí toimetaja. Ta on avaldanud 6 raamatut.
Ta valdab lisaks emakeelele inglise, prantsuse ja itaalia keelt.
Angela Ploomi

Elulugu

Angela Ploomi on teenistujate tütar.
Lõpetas 1992 Räpina Sovhoostehnikumi, 1995 EPMÜ aianduse erialal, 1998 samas magistrantuuri, loodusteaduste magister entomoloogias (1998, EPMÜ), väitekiri "Mõne taimeekstrakti mõjust suur-kapsaliblikale (Pieris brassicae L.)", 1999–2004 samas doktorant, PhD (entomoloogia, 2004, EPMÜ), väitekiri "Jooksiklaste (Coleoptera, Carabidae) tundlasensillide morfoloogia ja elektrofüsioloogia". Oli 1992 Lüllemäe Põhikooli aednik, 1995–99 EPMÜ Taimekaitse Instituudi teadur, 2000 laborant, 2001–03 tehnik, 2004 teadur, 2005– EMÜ põllumajandus- ja keskkonnainstituudi erakorraline vanemteadur.

Teadustöö

Uurimisvaldkonnad: putukate ökoloogia ja füsioloogia, ökoloogiline põllumajandus, keskkonnasäästlik kahjuritõrje, taimsed biopestitsiidid. Akadeemilise Põllumajanduse Seltsi (APS) (2000), Eesti Taimekaitse Seltsi (2004) ja Maarjakase Seltsi (2005) liige. APS-i noorteadlase preemia (2004). Üle 20 teadustrükise.
Leo Metsar

Leo Metsar (kuni 17.06.1936 Mollok, 27. aprill 1924 Tartu – 4. august 2010) oli eesti kirjanik ja tõlkija.
Lõpetas 1948 TRÜ ajaloolasena. 1958–1963 oli ajalehe Edasi kirjanduskaastööline, seejärel olnud vabakutseline.

Looming

Kirjutanud psühholoogilise kallakuga romaane ning ajaloofilosoofilise romaanidiloogia. Tõlkinud paarkümmend tšehhi ja slovaki proosateost. Aastal 1981 sai Podjavorinská ja 1984 V. Nezvali auhinna.

Pere

Tema vend oli tõlkija Jüri Metsar.
Ruth Vaar

Ruth Vaar (sündinud 20. detsembril 1969 Viljandis) on Eesti sõudetreener. 
Lõpetas 1988 Viljandi 1. keskkooli matemaatika-füüsika klassi ja 1995 kehakultuuri ja sporditeaduste erialal TÜ kehakultuuri teaduskonna.
Marie de France

Marie de France (1160–1210) oli keskaegne prantsuse luuletaja. Ta oli esimene tuntud naine, kes kirjutas prantsuskeelset luulet.
Ta sündis ja kasvas arvatavasti küll Prantsusmaal, kuid veetis suurema osa oma elust Inglismaal. Marie de France'i mugandatud Aisopose valme loeti ning imiteeriti 12. sajandist 18. sajandini. Romantism 19. sajandil taasavastas tema vanaprantsuskeelsed värssjutustused anglonormanni käsikirjadest. 
Marie de France kuulus ka rüütlikirjanduse autorite hulka, mugandades bretooni (nim. ka briti ainestiku) legende, mis muidu vaid suuliselt levisid.

Kirjatöö

Poetessina jutustas ta prantsuse keeles – täpsemalt anglo-normanni dialektis – ning värssides ümber bretooni legende, mida ta nimetas leedeks. Tema "Leed" (1160–1175) koosnesid kaheteistkümnest lühikesest  loost kaksikvärssides, kaheksasilbilistes värsiridades. Leede pikkus varieerus, nii näiteks oli "Kuslapuu" pikkus 118 värssi, "Eliaduci" pikkus aga 1184. Need olid just bretooni romansid, mida hiljem kõrvutati uue romaaniga. Marie oma märkmetes väitis end olevat kirjutanud ja "kogunud" oma tekste just bretooni leedest, briti ja keldi ainestikust, kuid üksainus nendest lugudest, "Lanvali lee" on Arthuri-teemaline. Armastus, kõige sagedamini ühiskonna äärealadel virelev valdkond, on Marie leekogu põhiteema: kaheteistkümnest loost üheksa räägivad armastusest. Lühim – kuid vahest ilusaim – tekstidest on "Kuslapuu", mis jutustab Tristani ja Isolde loo. Mitmed teised leed käsitlevad imelisi, fantastilisi teemasid, kuid sellest hoolimata on imed seotud reaalse maailmaga ning lugude lõpud on pigem pessimistlikud või kurvad, algsele rõõmule ja õnnele järgnevad raskused.
Andeka jutuvestjana andis Marie de France bretooni ainestiku maagiale õukondliku ja poeetilise tonaalsuse. On näha ka diskreetselt esile kerkivat emotsionaalsust, kui autor lubab endale haletsust ning kaastunnet oma tegelaste suhtes. Tema stiil näitab märkimisväärset võimalusterikkust ning lugude kompositsioonis on tunda tagasihoitust – kindel kunst stseeni kujutamisel ning efektiivselt lihtne ja selge keelekasutus. 
Peale oma leede on Marie de France loonud ka teosed "Ysopet", mis on esimene prantsuskeelne mugandus Aisopose valmidest (koostatud aastatel 1167–1189) ja romaan "L'Espurgatoire de saint Patrice" ("Püha Patricku puhastustuli" pr.k.), mis annab selge pildi kannatustest purgatooriumis ning kirjeldab traditsioonilisel moel teekonda hauataguses elus.
Gheorghe Apostol

Gheorghe Apostol (16. mai 1913 Tudor Vladimirescu, Galați maakond – 21. august 2010 Bukarest) oli Rumeenia kommunistlik poliitik ja riigitegelane.
Gheorghe Apostol töötas raudteelasena, 1932. aastal sai ta tuttavaks Gheorghe Gheorghiu-Dejiga, kes kaasas ta kommunistlikku liikumisse. 1934. aastal astus Gheorghe Apostol Rumeenia Kommunistlikku Parteisse. Ta arreteeriti mitmel korral ja 1937. aastal mõisteti ta kolmeks aastaks vangi. Vanglast vabanemise järel vahistati ta kommunistliku tegevuse eest uuesti ning teda hoiti kinni mitmes poliitvangide laagris. 1944. aasta augustis, kui Punaarmee ligines Rumeenia piiridele, põgenes Apostol koos mitme kaastöölisega vangilaagrist. On aga ka teine versioon juhtunust, mille kohaselt ta oli vangilaagris kuni vabastamiseni Punaarmee poolt.
Gheorghe Apostolist sai üks Gheorghe Gheorghiu-Deji lähimaid kaastöölisi, nad kuulusid nn "vanglafraktsiooni", vastandina "Moskva fraktsioonile", mille liider oli Ana Pauker. Aastatel 1948–1968 oli Apostol Rumeenia Kommunistliku Partei Keskkomitee Poliitbüroo liige.
Aastatel 1945–1952 oli Apostol Üldise Töökonföderatsiooni (Confederația Generală a Muncii) president. Aastatel 1948, 1950–1951 ja 1952 oli ta Suure Rahvuskogu (vormiliselt parlament) esimees. 1952–1954 oli ta Rumeenia Sotsialistliku Vabariigi peaministri esimene asetäitja, 1953–1954 samaaegselt ka põllumajandusminister.
20. aprillist 1954 kuni 30. septembrini 1955 oli Gheorghe Apostol Rumeenia Töölispartei Keskkomitee esimene sekretär, kuid ta pidi parteisiseste erimeelsuste tõttu parteijuhi koha jälle Gheorghe Gheorghiu-Dejile tagasi andma.
Aastatel 1955–1961 oli ta Rumeenia Ametiühingute Kesknõukogu (Consiliul Central al Sindicatelor) esimees.
21. märtsil 1961 sai Apostol jälle Ministrite Nõukogu esimehe (sisuliselt peaministri) esimeseks asetäitjaks ja oli selles ametis kuni 1967. aastani.
Gheorghe Gheorghiu-Deji surma järel 1965. aasta märtsis sai uueks parteiliidriks Nicolae Ceaușescu. Apostolist sai Ceaușescu poliitika vastane ja ta kritiseeris teda järjekindlalt. Ceaușescu hakkas Apostolit järk-järgult kõrgematelt positsioonidelt kõrvale tõrjuma.
1967–1969 oli Apostol jälle Rumeenia Ametiühingute Kesknõukogu esimees. 1969–1975 oli ta Riikliku Materiaalsete Ressursside Komitee esimees. Seejärel suunati ta diplomaatilisele tööle. Aastatel 1977–1988 oli ta Rumeenia saadik Argentinas, Uruguays ja Brasiilias.
1988. aastal pöördus Apostol Rumeeniasse tagasi. Ta kirjutas koos mitmete teiste oma põlvkonna kommunistidega avaliku kirja Ceaușescule, milles parteijuhi poliitikat kritiseeriti vasakpoolsetelt seisukohtadelt. 11. märtsil 1989 loeti kiri ette Vabas Euroopas ja Ameerika Hääles. Pärast seda pandi Apostol koduaresti ja teda kuulati korduvalt üle. Koduaresti alt vabastati ta alles Ceaușescu võimult kukutamise järel.
1989. aasta detsembris toimunud Rumeenia revolutsiooni suhtus Apostol negatiivselt ja asutas koos endise peaministri Ilie Verdețiga 1990. aastal äärmusvasakpoolse Sotsialistliku Tööpartei.
James McClean

James Joseph McClean (sündinud 22. aprillil 1989 Derrys, Põhja-Iirimaal) on Iirimaa jalgpallur, kes mängib äärepoolkaitsjana Inglismaa esiliiga klubis Stoke City ja Iirimaa jalgpallikoondises.
Ta alustas klubikarjääri 2007. aastal Põhja-Iirimaa klubis Institute F.C.. Seejärel liitus ta 2008. aastal Iirimaa kõrgliigasse kuuluva Derry Cityga, kus mängis neli hooaega.
2011. aasta augustis liitus ta Inglismaa kõrgliiga klubiga Sunderland, kellega sõlmis kolmeaastase lepingu. 2013. aastal suundus ta Inglismaa esiliiga klubisse Wigan Athletic. 2015. aastal valiti ta Wigan Athleticu aasta mängijaks. 2015. aastal naasis McClean Inglismaa kõrgliigasse, liitudes kolmeks aastaks West Bromwich Albioniga.
2018. aasta juulis sõlmis ta nelja-aastase lepingu Stoke Cityga.
McClean kuulus mitmel korral Põhja-Iirimaa kuni 19-aastaste koondisse, kuid otsustas koondises esindama hakata esindama Iirimaad. Debüüdi Iirimaa jalgpallikoondises tegi ta 29. veebruaril 2012 sõprusmängus Tšehhi vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 10. juunui 2014 sõprusmängus Portugali vastu. Ta kuulus Iirimaa koondisse 2012. ja 2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel.
Gilchristi maakond

Ajalugu

Maakond moodustati 1925. aastal.

Rahvastik

Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 16 939.
Dadzis

Dadzis ('Takjas') on Läti lätikeelne huumori- ja satiiriajakiri, mis ilmus alates 1957. aasta jaanuaris ja jätkus kuni 1995. aastani. Toimetus asus Riias. Alguses oli toimetajaks Edward Rusman, hiljem Igor Palkov. Dadzist oli Lätis üks populaarsemaid ajakirju. Ajakiri ilmus kaks korda kuus. Pärast 10-aastast pausi tuli Dadzis 2005. aasta oktoobris tagasi. Uueks väljaandjaks oli siis SIA "Humora institūts" ("Humorinstituut"), mille juhiks oli Andris Ruģēns. Ajakiri ilmus lühikest aega ja kuni 2008. aastani ilmus ainult kuus numbrit.