google/wiki40b huggingface dataset:
Erik Johansson (Vasa)

Erik Johansson (umbes 1470 Örby – 8. november 1520 Stockholm) oli Rootsi riigitegelane ja kõrgaadlik, kes pärines hiljem Vasa nime kandma hakanud suguvõsast. Ta oli hilisema kuninga Gustav I Vasa isa.
Erik oli Johan Kristiersson (Vasa) ja Birgitta Gustafsdotter (Sture) poeg. Tema ema oli regent Sten Sture vanema õde. Umbes 20-aastaselt abiellus Erik Cecilia Månsdotteriga ning nad said vähemalt kaheksa last.
Erikut iseloomustati kui äärmiselt keevalist ning lihtsameelset inimest, kes olevat ka Stockholmi veresauna ajal endale ise hukatuse kaela tõmmanud, sest kuningalossist esialgu välja jäänuna oli ta nii kaua nõudnud juba lukustatud väravate avamist, kuni seda lõpuks ka tehti ning ta õige pea seal koos teiste aadlikega ka hukati.
Trexenta

Trexenta  on ajaloolis-geograafiline piirkond Itaalias Sardiinia saare keskosas Lõuna-Sardiinia provintsis.
Piirkonnas on Barrali, Gesico, Guamaggiore, Guasila, Mandase, Ortacesuse, Pimenteli, Sant'Andrea Friusi, San Basilio, Selegase, Senorbì, Siurgus Donigala ja Suelli vald. Trexenta piirneb Sarcidano, Marmilla, Campidano di Cagliari, Parteolla, Sarrabus-Gerrei, Ogliastra ja Barbagia di Seulo piirkonnaga.
Piirkonna pindala on 412,4 km².
Edward Stone

Elukäik

Stone oli vabatalupoeg (yeoman) Edward Stone'i ja tema abikaasa Elizabethi ainus poeg. Tema esivanemad olid seal põldu harinud 1580. aastast. Ta õppis 1720. aastast Oxfordi ülikoolis  Wadham College'is. Ta sai 1724 bakalaureusekraadi ja 1727 magistrikraadi. Aastatel  1730–1741 oli ta kolledži kolleegiumiliige (fellow), kes tegutses raamatukoguhoidja, laekuri, dekaani (dean), ja juhataja abina (subwarden). Ta abiellus 7. juulil 1741 Londonis Cheapside'is Mercers Halli kabelis oma kasuema sugulase Elizabeth Grubbiga. Ta oli olnud 1738. aastast Horsendeni koguduse rektor (rector) Buckinghamshire'is. Hiljem sai ta Draytoni koguduse rektoriks Banbury lähedal ja 1745 Sir Jonathan Cope'i kaplaniks (chaplain) Bruern Abbeys Oxfordshire'is. Ta asus 1745 elama   Chipping Nortonisse. Kuigi ta William Pierpointi arvates jäi sinna elu lõpuni, ei olnud ta kunagi sealse koguduse vikaar (vicar). Ta oli Oxfordshire'i rahukohtunik (ta hoolitses vaesteseaduste (Poor Laws) elluviimise eest) ja viigide agitaator ning külastas kohalikke haigeid. Ta huvitus meditsiinist, matemaatikast, teoloogiast, ajaloost ja astronoomiast. Kuigi ta suri Chipping Nortonis, maeti ta Horsendeni.

Kiri kuupvõrrandite kohta

8. juunil 1767 saatis Stone Kuninglikku Seltsi käsikirja kuupvõrrandite lahendamise kohta "Of cubick equations". Kiri saadeti tutvumiseks Edward Waringile. Tema hinnangul sisaldab Stone'i lahendusmeetod liiga palju katset ja eksitust. Reeglid on väga arusaadavalt esitatud, kuid pole kuigi uudsed. Seda arutati 19. novembril 1767.

Mälestuse jäädvustamine

Ta elas Chipping Nortonis West Streetil endises Hitchmani pruulikojas. See maja kannab tema auks mälestustahvlit. Mälestustahvli avas 1. oktoobril 2003 Oxfordshire'i lordleitnant Hugo Brunner.
Gareth Bale

Klubikarjäär

Gareth Bale alustas oma professionaalset jalgpallikarjääri Inglismaa jalgpalli esiliigas jalgpalliklubis Southampton 2005. aastal. 
Kaks aastat hiljem ostis Walesi jalgpalluri Inglismaa Premier League'i klubi Tottenham Hotspur 5 miljoni naela eest (lõplik summa sõltus jalgpalluri esinemisest). 
2013. aastal valiti ta Tottenham Hotspuri ja Premier League'i hooaja parimaks mängijaks. Hooaegadel 2010–2011, 2011–2012 ja 2012–2013 valiti ta Premier League'i hooaja sümboolsesse koosseisu.
Gareth Bale siirdus 100 miljoni euro eest Madridi Reali 1. septembril 2013. Esimesel hooajal võitis Bale koos Realiga Copa del Rey ja UEFA Meistrite Liiga, lüües värava mõlema turniiri finaalis.
UEFA Meistrite Liiga 2017–2018 finaalis Liverpooli vastu lõi ta kaks väravat ning tuli Madridi Realiga neljandat korda Meistrite Liiga võitjaks.

Koondisekarjäär

Debüüdi Walesi rahvuskoondises tegi ta 27. mail 2006 sõprusmängus Trinidadi ja Tobago vastu. Ta sai 16 aasta ja 315 päeva vanuselt Walesi kõigi aegade noorimaks debütandiks. Tema rekordi ületas 2012. aastal Harry Wilson.
Esimese värava lõi ta 7. oktoobril 2006 EM-i valikmängus Slovakkia vastu karistuslöögist.
2016. aasta Euroopa meistrivõistluste valikturniiril lõi ta seitse väravat ja aitas Walesi koondise esimest korda Euroopa meistrivõistluste finaalturniirile.
Prantsusmaal toimunud Euroopa meistrivõistluste esimeses alagrupimängus 11. juunil Slovakkiaga lõi värava ja aitas Walesi 2:1 võidule. Teises alagrupimängus 16. juunil Inglismaaga viis ta Walesi esimesel poolajal karistuslöögist juhtima, kuid Wales kaotas lõpus 1:2. Viimases alagrupimängus 20. juunil alistas Wales Venemaa 3:0, Bale lõi viimase värava. Wales jõudis lõpuks poolfinaali, kus kaotati hilisemale meistrile Portugalile 0:2.
Hāsinā Oyājed

Sheikh Hāsinā Oyājed (bengali keeles হাসিনা ওয়াজেদ; sündinud 28. septembril 1947 Tungipāras) on Bangladeshi poliitik, alates 6. jaanuarist 2009 Bangladeshi peaminister. Ta oli peaminister ka aastatel 1996–2001.
Hāsinā Oyājed on sotsiaaldemokraatliku Rahvaliiga (Awami League) liider.
Hāsinā Oyājed on Bangladeshi iseseisvusaktivisti ja esimese presidendi Mujibur Rahmāni tütar. 1960. aastatel tegutses ta Dhaka ülikoolis üliõpilasliidrina.
Tema isa, ema ja kolm venda tapeti 15. augustil 1975 sõjaväelise riigipöörde käigus. Hāsinā Oyājed ja tema õde Sheikh Rehana viibisid aga samal ajal Euroopas ning said varjupaiga Suurbritannias ja hiljem Indias. Aastal 1981. oli ta ikka veel maapaos, kui ta valiti Rahvaliiga liidriks; samal aastal pöördus ta kodumaale tagasi.
Mais 1981 tapeti president Jiyāur Rahmān ja 1982 haaras rahumeelselt võimu kindral Husein Muhāmmad Erashād. Rahvaliiga juhtimisel moodustati 1983. aastal 15 partei liit, mis nõudis kindrali tagasiastumist. Hāsinā Oyājed veetis suure osa 1980. aastatest vangistuses või koduarestis. Rahvaliiga osales ka 1986. aasta mittevabadel parlamendivalimistel; pärast valimisi sai Hāsinā Oyājedist opositsiooniliider. Järgmisel aastal saadeti parlament laiali ning 1988. aasta valimisi Rahvaliiga boikoteeris.
Pärast seda, kui Erashād 1990 rahvarahutuste survel võimust loobus, peeti 1991 esimesed vabad valimised. Need võitis Jiyāur Rahmāni lese Khāledā Jiyā juhitud Rahvuspartei. Rahvaliiga sai küll ligikaudu sama palju hääli, kuid oluliselt vähem kohti. Hāsinā Oyājed sai esimest korda peaministriks pärast 1996. aasta valimisi, kui teda toetas mitu väiksemat parteid. Tema ametiajal sõlmiti muu hulgas Farakka paisuga Gangese vee jagamist puudutav kokkulepe Indiaga ning rahuleping riigi mägise kaguosa mässavate hõimudega. Tema ametiaja viimasel aastal sai Bangladeshist Transparency Internationali andmetel maailma kõige korruptiivsem riik.
2001. aasta valimistel sai Rahvaliiga suure kaotuse. Opositsioonis olles partei parlamendi töös eriti ei osalenud. Mitu Rahvaliiga liidrit hukkus nende vastu sooritatud atentaatide tagajärjel. 
Jaanuaris 2007 toimuma pidanud korralised valimised lükati rahutuste tõttu edasi. Eriolukorra kehtestanud sõjaväeline ajutine valitsus teatas, et asub võitlusse korruptsiooniga. Aprillis 2007 esitati Hāsinā Oyājedi vastu korruptsiooni- ja mõrvasüüdistused, millest suurem osa hiljem tagasi võeti.
Detsembris 2008 peetud parlamendivalimistel võitis Rahvaliiga 230 kohta 299st.

Isiklikku

Hāsinā Oyājed abiellus 1968. aastal tuumafüüsik Oyājed Miyāga, kes suri 2009. aastal.
Olavi Pesti

Elulugu

Lõpetas 1969 Tallinna 10. Keskkooli ning 1974 Tartu Riikliku Ülikooli ajalooteaduskonna.
Oli 1974–1976 Saaremaa Muuseumi vanemteadur, alates 1976 teadusdirektor.
Saaremaa Muuseumi ajalooekspositsioonide kaasautor. Juhendanud Saaremaa kodu-uurijaid, mitme Saaremaa kultuurilugu käsitleva kogumiku koostaja ja toimetaja.
Aastast 1993 Saaremaa muuseumi aastaraamatu toimetaja, aastast 2002 "Saaremaa Muuseumi Toimetiste" ja aastast 2004 "Saaremaa Merekultuuri Seltsi Toimetiste" toimetaja.
Eesti Muinsuskaitse Seltsi (1987) asutajaliige ja volikogu liige (1987–1992), Johannes Aaviku Seltsi asutajaliige (1992), Eesti Kongressi liige (1990–1991).

Teadustöö

Uurimisvaldkonnad: Saaremaa kultuurilugu, eriti Saaremaa muuseumi ajalugu, muinsuskaitse, väljapaistvad saarlased. Üle 200 teadus- ja aimetrükise.

Isiklikku

Olavi Pesti on Madis Pesti poeg ja Arvo Pesti vend.
Alfred Lukin

Alfred Adolf Lukin (13. detsember 1877 Haaslava vald, Kambja kihelkond, Tartumaa – 27. november 1944 Tallinn) oli Eesti poliitik (Nõmme alevivanem ja linnapea) ning tuletõrjetegelane.

Elukäik

Ta lõpetas Tartu Õpetajate Seminari algkooli (1894) ning õppis hiljem ka Tallinna Aleksandri Gümnaasiumis, kus ta 1916. aastal andis eksamid riigiteenistuse auastme saamiseks.
Aastatel 1904–1905 võttis ta mobiliseerituna osa Vene-Jaapani sõjast.
Vastasutatud Nõmme Heakorra Selts palkas 15. märtsil 1908 Lukini tööle politseikordnikuks (urjadnikuks). Ta teenis ajavahemikul 1912 kuni 1. augustini 1913 Nõmme politseijaoskonnas, pärast seda edutati ta Tallinna II jaoskonna rajooni ülevaatajaks.
Ta mobiliseeriti Esimese maailmasõja ajal märtsis 1917 Venemaa sõjaväkke ning kuni sama aasta detsembrini teenis ta ametnikuna Vitebski kubermangu sõjaväeülema staabis.
Eesti Vabariigi alguspäevil naasis Lukin Nõmmele, kus ta asus tööle toitlustusosakonna ametnikuna. Ta teenis ajavahemikul 20. november 1918 kuni 10. detsember 1919 Nõmme miilitsaülemana (hilisem nimetus politseiülem).
1921. aastal asus ta Nõmme alevivalitsuse teenistusse. Ta valiti aastatel 1919, 1921 ja 1923 alevivolikogu liikmeks ning 12. juunil 1925 alevivanemaks. Kui valitsus otsustas 1925. aastal rea aleveid (sealhulgas Nõmme) muuta linnaks, langes Lukini õlule ettevalmistustööde põhiraskus, sealhulgas alevimajanduse ümbersuunamine märksa keerukamale linnamajandusele.
Kui Nõmme 12. novembril 1926 sai linnaks, sai alevivanem Lukinist automaatselt linnapea. 17. veebruaril 1927, pärast esimesi linnavolikogu valimisi võttis ametiposti üle uus valitud linnapea Johannes Lindemann, valiti Lukin linnavolikogu liikmeks. Ta töötas pärast seda Nõmme Tarvitajate Ühistu «Tulu» kaupluse juhatajana kuni 1940. aastani.

Tegevus tuletõrjes

Ta tegutses aktiivselt Nõmme tuletõrjes. Ta oli Nõmme Vabatahtliku Tuletõrje Ühingu (NVTÜ) esimees aastatel 1919–1923 ja 1926–1927 ning peamees aastatel 1923–1926, seejuures oli ta veebruarist augustini 1923 korraga mõlemal ametikohal – ainsana kogu Nõmme tuletõrje ajaloos.
1927. aastast oli ta NVTÜ revisjonikomisjoni liige ja aastatel 1935–1940 selle esimees.

Muu ühiskondlik tegevus

Ta oli Nõmme Skaudisõprade Seltsi juhatuse liige ja laekur. Ta oli tegev ka Nõmme Kindlustuse Seltsis (abiesimees aastatel 1927–1931, hiljem auinspektor) ning Nõmme Majaomanike Pangas (asutajaliige 1927 ja nõukogu liige aastatel 1928–1932).

Mälestuse jäädvustamine

2006. aastal paigaldas Nõmme linnaosavalitsus Lukini kalmule Tallinna Liiva kalmistul uue hauakivi.

Isiklikku

Tema isa oli Haaslava mõisa aednik Jaan Lukin.
Jan van Steenbergen

Tunnustus

2013. aasta novembris sai ta Josef Dobrovsky medali slaavi kultuuri panustamise eest.

Isiklikku

Van Steenbergen elab IJmuidenis. Ta on abielus ja tal on kolm last.
Carsten Thomassen

Surma asjaolud

14. jaanuaril 2008 andis Thomassen ülevaate Norra välisministri Jonas Gahr Støre visiidist Kabulis. Støre ja tema kaaslased ning paljud teisedki välisreporterid ja diplomaadid ööbisid Serena Hotellis. Thomassen ootas hotelli fuajees Støret, kui kaks Talibani terroristi tapsid hotelli ees olevad valvurid käsigranaatidega. Vähemalt üks terrorist oli riietunud Afganistani politsei vormi, ning polnud seetõttu märgatav PST ihukaitsjatele hotelli sees.
Thomassen sai vigastada kätte, jalga ja kõhtu. Kui tulistamine lõppes, andsid talle esmaabi Verdens Gangi fotograaf Harald Henden, Aftenposteni reporter Tor Arne Andreassen ja teised reporterid Verdens Gangist ja TV2-st. Thomassen evakueeriti alles pärast kahte tundi. Kiirabis läks ta šokki ning suri operatsiooni ajal. Kuna vigastused olid ulatuslikud, on vähe tõenäone, et ta oleks jäänud ellu, kui teda oleks varem evakueeritud.
Intsidendis hullus veel vähemalt 6 inimest ja 2 terroristi.
Arturo Vidal

Klubikarjäär

Klubikarjääri alustas Vidal Tšiili pealinna klubis Colo-Colo, 2007. aastal aga kolis Saksamaa Bundesliga klubisse Leverkuseni Bayer. Bundesliga hooajal 2010–11 valiti ta hooaja sümboolsesse koosseisu.
2011. aastast mängis ta Itaalia klubis Torino Juventus ning tuli neljal korral Serie A meistriks. Hooajal 2012–13 valiti ta Juventuse hooaja parimaks mängijaks ning hooaegadel 2012–13 ja 2013–14 Serie A hooaja sümboolsesse koosseisu.
2015. aastast mängis ta Saksamaa Bundesliga klubis Müncheni Bayern, kellega tuli kolmel korral Saksamaa meistriks ning korra karikavõitjaks ja superkarikavõitjaks.
2018. aasta augustis sõlmis ta kolme aasta pikkuse lepingu Barcelonaga.

Koondisekarjäär

Vidal esindas Tšiilit alla 20-aastaste koondises 2007. aasta Lõuna-Ameerika juunioride meistrivõistlustel, kus ta oli kuue väravaga turniiri teine väravakütt. Ta viis meeskonna juunioride maailmameistrivõistlustele. Ta lõi neil võistlusel kaks väravat ja Tšiili võitis turniiril pronksmedali.
Debüüdi Tšiili rahvuskoondises tegi ta 2007. aastal sõprusmängus Venezuelaga. Esimese värava lõi ta rahvuskoondises 5. septembril 2009 MM-i valikmängus Venezuela vastu.
2011. aasta Copa América esimeses alagrupimängus 4. juulil lõi ta värava Mehhikole. Tšiili jõudis veerandfinaali, kus kaotati Venezueale ja langeti välja.
2015. aasta Copa América esimeses alagrupimängus 11. juunil lõi ta penaltist värava Ecuadorile. 15. juunil toiminud teises alagrupimängus Mehhikoga lõi ta kaks väravat, sealhulgas ühe penaltist. Tšiili jõudis lõpuks finaali, kus penaltiseerias alistati Argentina ja tuldi esimest korda Copa América võitjaks. Ta valiti ka turniiri sümboolsesse koosseisu.
2016. aasta Copa América Centenario teises alagrupimängus 10. juunil lõi ta kaks väravat Boliiviale, sealhulgas ühe penaltist. Finaalis kohtuti Argentinaga, keda taas penaltiseerias võideti; Vidal eksis penaltiseerias ainsa Tšiili mängijana. Ta valiti taas ka turniiri sümboolsesse koosseisu.
2017. aasta FIFA konföderatsioonide karika esimeses alagrupimängus 18. juunil lõi ta värava Kamerunile.
2019. aasta Copa Américal valiti ta turniiri sümboolsesse koosseisu.
Ta on esindanud Tšiilit koondises veel 2010. ja 2014. aasta maailmameistrivõistlustel.
Bosnia ja Hertsegoviina

Loodus

Riigi kesk- ja lõunaosa on mägised, loodeosa künklik ning kirdeosa tasasema pinnamoega. Kõrgeimaks tipuks on Maglič (2386 m) Montenegro piiril Dinaari Alpides, massiivi lääneosas on levinud tugevasti karstunud lubjakivilavad rohkete koobastega. Samas on moodustatud Sutjeska rahvuspark. Maa kõrguselt teine mägi on Čvrsnica (tipp Plocno, 2228 m) Hertsegoviina (maa lõunapoolse viiendiku) põhjaosas, kolmas mägi on Prenj (tipp Zelena glava, 2115 m). 
Mitte palju madalamad on ka mäed tähtsamate talispordikeskuste juures: Vlašič(ka) Gromila (1969 m), Orjen (1894 m), lisaks olümpialinna Sarajevot lõunast piiravad Treskavica (2088 m), Bjelašnica (2067 m) ja Jahorina (tipp Ogorjelica, 1916 m), mille nõlvul peeti 1984. aasta taliolümpia mäesuusaalad. Maa loodeosa kõrgem tipp on Grmeč (1605 m). Mitmed neist on järsakute tõttu tehniliselt üpris raskesti vallutatavad, eriti talvekuudel, kui lisandub laviinioht.
Riigi sisemaal valitseb mõõdukas kontinentaalne kliima, mida iseloomustavad kuumad suved ning külmad, lumised talved. Bosnia ja Hertsegoviina lõunatipus valitseb vahemereline kliima. Ligi 50% maast on kaetud metsadega. Mägialal on rohkesti maalilisi järvi, millest suurim on Buško blato (jezero, 55,8 km²) Horvaatia piiri ääres teel Spliti.

Riik

Riik on detsentraliseeritud võimuga ning koosneb kahest föderatiivsest haldusüksusest – Bosnia ja Hertsegoviina Föderatsioonist (Federacija Bosne i Hercegovine, Федерација Босне и Херцеговине) ning Serblaste Vabariigist (Republika Srpska, Република Српска). Mõlemad föderatiivsed piirkonnad haldavad üheskoos Brčko ringkonda (Brčko distrikt, Брчко дистрикт).
Riik on koduks kolmele etnilisele rühmale, keda nimetatakse Bosnia ja Hertsegoviinale ainulaadselt konstitutsioonilisteks rahvasteks ehk kolmeks rahvaks, keda on mainitud riigi põhiseaduses ning kes seetõttu ei saa olla vähemused ega immigrandid. Kolmest suurima rühma moodustavad bosnialased, suuruselt teise Bosnia serblased ja kolmanda Bosnia horvaadid.
2013. aasta rahvaloenduse andmetel oli riigi elanikest bosnialasi 50,1%, serblasi 30,8% ja horvaate 15,4%.
Iseseisvaks riigiks sai Bosnia ja Hertsegoviina 1990. aastatel Jugoslaavia sõja käigus, olles enne seda Jugoslaavia Föderatiivse Sotsialistliku Vabariigi osa. Bosnia ja Hertsegoviina on parlamentaarse demokraatliku riigikorraga riik, mis sai 2010. aasta aprillis NATO liikmekandidaadiks. Euroopa Nõukogu liige on Bosnia ja Hertsegoviina alates 24. aprillist 2002.
Anželika

Anželika (vene keeles Анжелика) on naisenimi.
2019. aasta seisuga oli see Eestis esinemissageduselt 262. naisenimi. 1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis eesnimi Anželika 620 naisel.
Mesonid

Mesonid on kvargist ja antikvargist koosnevad elementaarosakesed bosonid (st. nende spinn on täisarvuline). Mesonid osalevad (lisaks teistele vastasmõjudele) ka tugevas vastastikmõjus. Näiteks vahendavad mesonid aatomituumades tuumajõudu (mis on tugeva vastasmõju teisene väljendus) nukleonide vahel. Kõik mesonid on ebastabiilsed.

Üldine kirjeldus

Mesonid on liitosakesed hadronid, mis koosnevad kvargi ja antikvargi paarist. Teoreetiliselt on võimalik ka kahest kvargist ja antikvargist koosnevate eksootiliste mesonite olemasolu (tetrakvargid), kuid selliste osakeste olemasolu on kahtluse all. Igal mesonil on olemas antimeson, milles kvark ja antikvark on asendatud vastava antikvargi ja kvargiga. Kui meson (näiteks neutraalne piion koosneb kvargist ja selle antikvargist, siis on ta iseenda antiosake. Selliseid mesoneid nimetatakse ka kvarkooniumiks.
Tulenevalt koostisest on mesonid bosonid (kvarkide poolarvuline spinn liitub täisarvuliseks) ja ei ole barüonid (antikvargi negatiivne barüonlaeng tühistab kvargi positiivse barüonlaengu). Seetõttu ei takista barüonlaengu jäävus mesonite lagunemist ning kõik mesonid on ebastabiilsed osakesed.
San José kaevandus

San José kaevandus on kulla- ja vasekaevandus Tšiili põhjaosas Atacama piirkonna halduskeskusest Copiapóst 45 km loode pool.
Selle geograafilised koordinaadid on 27° 9′ 36.73″ S, 70° 29′ 48.4″ W.
Kaevandus asutati aastal 1889. 1957 asutati selle haldamiseks ettevõte Compañía Minera San Esteban Primera. San José kaevandus oli ainus selle ettevõtte hallatav kaevandus.
21. sajandil toodi kaevandusest maapinnale maaki keskmiselt 20 miljoni USA dollari väärtuses aastas. Samas toimus alates 2003. aastast kaevanduses mitu õnnetust, mille tulemusel hukkus vähemalt 3 inimest. 2007. aastal kaevandus suleti pärast seda, kui üks geoloog oli õnnetuses hukkunud, kuid kaevandus avati taas 2008. aasta mais.
San José kaevandus sai terves maailmas tuntuks pärast 5. augustil 2010 toimunud kaevandusõnnetust, mille tagajärjel jäid varingu tõttu maa alla lõksu 33 kaevurit. Pärast üle kahe kuu kestnud päästetöid toodi kõik kaevurid 13. ja 14. oktoobril maapinnale.
Pärast kaevurite päästmist jäi kaevandus suletuks. Tšiili presidendi Sebastián Piñera sõnul on kaevandus suletud senikaua, kuni pole taastatud meetmed elu ja väärikuse kaitseks. Compañía Minera San Esteban Primeral pole peale San José kaevanduse teisi sissetulekuallikaid, mistõttu tema tegevus on peatunud, kohtumäärusega on tema varad külmutatud ja ta on pankrotiolukorras.
Adrie Kennis

Adrie Kennis (sündinud 1966. aastal Veghelis Põhja-Brabandi provintsis) on hollandi paleokunstnik ja skulptor.
Koos kaksikvenna Alfons Kennisega töötab ta kunstistuudios Kennis & Kennis.
Harry Keltjärv

Harry Keltjärv (6. märts 1891 Tallinn – 24. veebruar 1959) oli eesti pianist.
Ta õppis Tallinna Konservatooriumi klaveriklassis.
Harry Keltjärv osales Esimeses maailmasõjas, oli ringhäälingu Corso-trio juht ja Eesti Kutsemuusikute Ühingu esimees. Teise maailmasõja lõpul sai ta Berliinis raskelt haavata ja kaotas parema silma. Ta oli Saksamaa Eesti Võitlejate Ühingu Vanematekogu liige.
Louis XVII

Louis XVII (sündinud Louis-Charles, 27. märts 1785 – 8. juuni 1795) oli monarhistide jaoks Prantsusmaa ja Navarra kuningas 1793–1795. Tegelikku võimu polnud tal korrakski. Tema vanemad olid Louis XVI ja Marie-Antoinette.
Ta oli Normandia hertsog, pärast oma vanema venna Louis Josephi surma 4. juunil 1789 dofään ja 3. septembrist 1791 kuni monarhia kaotamiseni 21. septembril 1792 kuninglik prints.
Kuningapaari laste kasvatajaks määrati Gabrielle de Polastron, Polignaci hertsoginna, kes oli kuningakojas väga mõjukas ja keda peeti kuninganna Marie-Antoimette'i parimaks sõbrannaks.
Louis XVII ammeks valiti Agathe de Rambaud. Alain Decaux kirjutas:
„"Proua de Rambaud vastutas ametlikult dofääni kasvatamise eest alates tema sünnist kuni 10. augustini 1792, seega 7 aastat. Nende 7 aasta jooksul ei lahkunud ta temast kunagi, ta kussutas teda, hoolitses tema eest, riietas teda, lohutas teda, riidles temaga. Kümme korda, sada korda rohkem kui Marie-Antoinette oli ta tema tõeline ema."“
Louis XVII oli monarhistide silmis Bourboni dünastia juht pärast oma isa, kuningas Louis XVI hukkamist. Pärast vabariigi väljakuulutamist anti ta 3. juulil 1793 kingsepa õpipoisiks. Sel ajal nimetati teda Louis Capet'ks dünastia rajaja Hugh Capet' järgi. See oli mõeldud osalt solvamisena, sest kuningad ei kasutanud perekonnanimesid. Ka tema isa poole pöördusid revolutsionäärid Louis Capet' nimega.
Ta suri 10-aastasena tuberkuloosi: ärahirmutatuna, pimedas ruumis, täis kirpe ja lutikaid, olemata aasta otsa riideid vahetanud. Tema väljaheiteid ei viidud välja ja kambris oli väljakannatamatu hais. Tema õe Marie-Thérèse'i hinnangul olid tema vaimsed võimed pöördumatult kahjustatud.
Monarhistide jaoks sai Prantsusmaa kuningaks tema onu Louis XVIII, Louis XVI vend. Kui Louis XVIII 1814 ka tegelikult võimule sai, võttis ta austusest vennapoja vastu endale just selle järjekorranumbri. Samuti toimis Napoleon III, kes respekteeris nii reaalselt mitte valitsenud Napoleon I poega Napoleon II-na.
Pärast monarhia taastamist hakkas eriti Euroopas, kuid ka mujal maailmas välja tulema inimesi, kes nimetasid iseennast imekombel pääsenud dofääniks. Kõige tuntum pretendent oli Karl Wilhelm Naundorff, kuid kokku oli neid sadakond. Poliitilist mõju polnud neist ühelgi, erinevalt näiteks Vale-Dmitritest, kes tegutsesid kakssada aastat varem.
Grīva

Grīva (vene keeles Грива, poola keeles Grzywa) on Läti linna Daugavpilsi osa. Asub Daugava jõe lõunapoolsel kaldal. Linnaosas asub vanausuliste palvemaja, ka on seal aastal 1924 rajatud 11 ikooniga õigeusu kirik.

Ajalugu

Grīva tekkis 18. sajandi alguses Kalkūni mõisa maadele. Alguses teati seda paika Jeruusalemma nime all, kuid hiljem kujunes Laucesa jõekese suudmes asunud Grīva kõrtsi järgi linnaosa nimeks Grīva (läti keeles jõesuu). Hiljem ehitati kõrgematele maadele Liginiški; linnaosad eristusid seetõttu, et algselt asusid need kahe erineva mõisa maadel. 
Aastal 1810 rajati linnaosa maadele Daugavpilsi kindluse sillapea, mistõttu asula liikus veidi maad ülesjõge. Hiljem rajati sillapea hoonetesse Grīva vangla, kuid aastast 2008 liideti see administratiivselt Daugavpilsi vanglaga, nii et praegu asub seal Daugavgrīva vangla Grīva filiaal.
Aastal 1831  ühendati Grīva koos Daugavpilsiga ühiseks haldusüksuseks Vitebski kubermangus, ent samal ajal jäi see ka Kuramaa kubermangu osaks, nii et seal kehtis ka Balti erikord. Selline olukord kestis 1859. aastani, mil Grīvast sai alev Kuramaa kubermangu Ilūkste kreisis.
Kui Daugavpils 19. sajandi lõpus kiirelt kasvama hakkas, mõjutas see ka  Grīvat. Enam kui 8000 elanikuga oli alev suurem mitte üksnes kreisi keskusest Ilūkstest, vaid ka Tukumsist, Jēkabpilsist ja Ventspilsist. Aastaks 1910 oli alevis üle 12 000 elaniku. Aastal 1912 sai Grīva linnaõigused. Aastast 1953 Daugavpilsi koosseisus.
Kaksikverb

Kaksikverb ehk rindverb ehk sariverb ehk seriaalverb koosneb pöördelises vormis liikumisverbist ja mõnest muust finiitverbist.

Sariverbid teistes keeltes

Verbide serialiseerimine on laialt levinud Kagu-Aasias, Okeaanias, Lääne-Aafrikas ja Uus-Guineas räägitavates keeltes, paljudes Kesk- ja Lõuna-Ameerika indiaanikeeltes, samuti mitmes pidžin- ja kreoolkeeles.