Spinalógka

Nime päritolu

Veneetsia dokumentide järgi tuleneb saare nimi kreekakeelsest sõnapaarist στην Ελούντα (stin Elounda), mis tähendab "Eloúndale". Veneetslased ei saanud väljendist aru ja kohandasid seda oma keelega – spina ("oga") ja longa ("pikk"). Seda nime hoidsid alal ka kohalikud elanikud. Veneetslased said nime jaoks inspiratsiooni Veneetsia lähedal asuva Giudecca saare endisest nimest Spinalunga.

Ajalugu

Veneetsia kartograafi Vincenzo Coronelli kirjapanekute järgi ei olnud Spinalógka mitte alati saar, vaid see oli varem ühendatud kõrvalasuva Spinalógka poolsaarega. Ta mainib, et aastal 1526 eemaldasid veneetslased osa poolsaarest, luues seeläbi saare. Saare asukohast tulenevalt rajati saarele kindlustused juba varakult pärast saare üle kontrolli saamist, et kaitsta sissepääsu tänaseks vee alla jäänud muistsesse Olouse sadamasse.

Araablaste rüüsteretked

Nii Olous kui seda ümbritsev laiem piirkond tühjenes elanikest 7. sajandi keskel, mil Araabia piraadid Vahemerele retki tegid. Olous püsis mahajäetuna kuni 15. sajandi keskpaigani, mil veneetslased asusid lahe madalatesse ja soolastesse vetesse soolaväljasid rajama. Selle tulemusena muutus piirkond kaubanduslikult väärtuslikuks ja asustati uuesti. See asjaolu koos tärkava ohuga Türgist (eriti pärast Konstantinoopoli langemist aastal 1453) ja piraatide jätkuvate retkedega sundis Veneetsiat saart kindlustama asuma.

Kreeta ülestõus

Ajal, mil osmanite okupatsioon Kreetal lõppema hakkas, pakkus Spinalógka koos Ierápetras asuva kindlusega pelgupaika mitmetele Osmanite riigi alamatest perekondadele, kes kartsid kristlaste kättemaksu. Pärast 1866. aasta ülestõusu saabus saarele selliseid perekondi kogu Mirampello provintsist. 1878. aasta ülestõusu ajal ei vallutanud Kreeta ülestõusnud, kes olid usutunnistuselt kristlased, ainult Spinalógka kindlust ja Ierápetra kindlust. Aastal 1881 moodustasid 1112 osmanit oma kogukonna ja 1903. aastal lahkusid viimased türklased saarelt.

20. sajand ja leprosoorium

Pärast osmanite lahkumist kasutati saart vahemikus 1903–1957 leprosooriumina. Spinalógka oli tähelepanuväärne kui üks Euroopa viimaseid aktiivselt tegutsenud leprosooriume. Saare viimaseks elanikuks jäänud preester lahkus saarelt 1962. aastal. Selle põhjuseks olid Kreeka Õigeusu Kiriku traditsioonid, mille järgi tuli maetud isikuid mälestada 40 päeva, 6 kuud, 1 aasta, 3 aastat ja 5 aastat pärast nende surma.
Spinalógka kindlusse oli võimalik siseneda kahest sissepääsust. Neist ühte, "Dante väravana" tuntud tunnelit kutsuti "pidalitõbiste sissepääsuks". Värav sai oma nime sellest, saarele jõudnud patsiendid ei teadnud, mis nendega pärast saarele jõudmist juhtuda võib. Ent saarele jõudes said nad süüa, vett, arstiabi ja ka riiklikku sotsiaalkindlustust. Sellised mugavused olid Kreeta pidalitõbistele varem kättesaamatud, kuna nad elasid enamasti piirkonna koobastes ja tsivilisatsioonist eemal.

Spinalógka tänapäeval

Tänapäeval on see inimasustuseta saar populaarne turismiatraktsioon. Lisaks hüljatud leprosooriumile ja kindlusele on Spinalógka tuntud ka oma väikeste ümarate kivikestega randade ning madala vee poolest. Saarele pääseb kergesti mitmest asulast – Plaka, Eloúnda ja Ágios Nikólaos. Kuna Spinalógka saarel majutusvõimalused puuduvad, kestavad igapäevaselt toimuvad reisid mõne tunni. Sõit Eloúnda sadamast saarele võtab umbes 25 minutit ja sõit Ágios Nikólaosest peaaegu tunni. Saarele pääsemiseks tuleb lisaks sõidu eest tasumisele osta ka pilet.

Popkultuuris

Saksa režissöör Werner Herzog filmis 1968. aastal saarel oma eksperimentaalse lühifilmi "Viimased sõnad" ("Letzte Worte") ja aastal 1977 filmiti seal Suurbritannia teleseriaali "Who Pays the Ferryman?". Saar on ka mitme kirjandusteose tegevuspaik. Näiteks asub seal Šoti kirjaniku Ali Smithi lühijutu "The Touching of Wood" (jutus nimetamata) tegevuspaik.