Sergei Rahmaninov

Depressioon

15. mail 1897 kanti Peterburis esmakordselt ette Rahmaninovi sümfoonia nr 1. Kontsert oli aga läbikukkumine, mida põhjustasid liiga vähe harjutanud orkester ja Cesar Cui arvates ka duell kahe Venemaa kultuuripealinna Moskva ja Peterburi vahel. 20 aastat hiljem kirjutas Rahmaninov: "See on väga halvasti orkestreeritud ja oli sama halvasti esitatud (Glazunov oli dirigent)." Helilooja abikaasa sõnul põhjustas kontserdi läbikukkumise dirigent Aleksandr Glazunov, kes oli kontserdi ajal alkoholijoobes. Pärast 1. sümfoonia esiettekannet ei kirjutanud Rahmaninov kolm aastat ühtegi teost. Kuigi otsus mitte komponeerida sündis pärast sümfoonia läbikukkumist, oli Rahmaninovi tabanud masendus juba mõni aasta varem. Sellest annab tunnistust 1893. aastal kirjutatud kiri Natalja Skalonile, kus helilooja kirjutab: "Mu vaim on vananenud, ma olen väsinud ja mõnikord tundub kõik kohutavalt talumatu."
Esimese sümfoonia ebaõnnestumisel oli ka positiivseid tagajärgi. Glazunovi tegevus põhjustas Rahmaninovis usaldamatust dirigentide suhtes, mistõttu otsustas viimane hakata ise dirigendikarjääri pidama. Veel samal 1897. aastal pakuti Rahmaninovile dirigendikohta Moskva Vene Erateatrisse, mille ta vastu võttis. Tema debüütetenduseks pidi olema Mihhail Glinka ooper "Elu tsaari eest". Kogemuste puudumise tõttu ebaõnnestus aga juba esimene proov: lauljad ei saanud Rahmaninovi käte liikumisest aru, mistõttu ei püsinud solistid ja orkester sünkroonis. Nii oli orkestri peadirigent sunnitud juhatamise üle võtma.
Rahmaninov leidis peagi enesekindluse ning tema tegelik debüüt dirigendina Camille Saint-Saënsi ooperis „Samson ja Delila“ oli edukas. Üks kriitik kirjutas: "Rahmaninov hoidis orkestri ohjad kindlalt ja otsustavalt enda käes ega jätnud näitamata, kui suured dirigendioskused on ta sisse peidetud." Järgnenud kuudel dirigeeris ta veel Aleksandr Dargomõžski "Russalkat", Nikolai Rimski-Korsakovi "Maiööd" ja Georges Bizet’ "Carmenit", kuid koostöö teatrijuht Savva Mamontoviga ei sujunud, mistõttu lahkus Rahmaninov sealt juba järgmisel aastal.
Moskva Vene Erateatris veedetud aasta ei andnud Rahmaninovile üksnes kogemuse, vaid pani aluse ka tema sõprusele bassi Fjodor Šaljapiniga, kellele helilooja õpetas muusikateooriat ja -ajalugu. Koos Mamontovi Ooperiansambliga käisid nad tuuril Lõuna-Venemaal. Pärast kontserti Jaltas tuli lava taga Rahmaninovi juurde kirjanik Anton Tšehhov. Ta ütles: "Ma olen Sind jälginud kogu aeg, noor mees. Sul on tähelepanuväärne ilme – ühel päeval saab Sinust suur mees." Varsti pärast seda saatis helilooja Tšehhovile oma sümfoonilise pildi "Kalju" (op. 7; 1893) partituuri. Jaltas kohtusid nad veel paaril korral 1900. aasta kevadel.
Kaks kohtumist kirjanik Lev Tolstoiga olid aga vähem edukad. Kui Rahmaninovi tutvustati kirjanikule pärast 1. sümfoonia läbikukkumist 1897. aastal, soovitas Tolstoi talle töötamisel rohkem enesekindlust ja distsipliini. Nende teine kohtumine leidis aset jaanuaris 1900, kui Rahmaninov ja Šaljapin külastasid Tolstoid tema enda kodus. Kaks muusikut esitasid laulu "Saatus" (op. 21 nr 1; 1900), mis meeldis kõigile kohalviibinutele, välja arvatud Lev Tolstoile. Ta väitis, et talle ei meeldinud see üldse, kuid lisas, et ta on vana mees ega tahtnud talle selle väitega haiget teha.
Samal aastal kasvas huvi Rahmaninovi muusika vastu USA-s ja Suurbritannias, kus seda oli oma kontsertidel esitanud Ziloti. Tänu viimase kontaktidele kutsuti Rahmaninov Londonisse – see oli esimene kord, kui helilooja lahkus kodumaalt. London Philharmonic Society korraldatud kontserdil kanti ette sümfooniline fantaasia "Kalju", kaks lugu tsüklist "Fantaasiapalad" (op. 3; 1892) ja prelüüd cis-moll. Kohalik ajakirjandus kiitis küll tema oskusi dirigendi ja pianistina, kuid oli ettevaatlik tema hindamisel komponistina. Sellegipoolest kutsuti ta järgmisel hooajal tagasi, et ta esitaks oma esimese klaverikontserdi.

Rasked ajad ja emigratsioon

Kui puhkes Esimene maailmasõda, oli Venemaa ülejäänud maailmast ära lõigatud. Selleks, et rahaliselt toime tulla, pidi Rahmaninov andma kontserte Venemaa kaugemates paikades. Sellele vaatamata andis ta suuri summasid heategevusele. Skrjabin, kellest oli saanud justkui Rahmaninovi rivaal ja kelle muusikat ta mõista ei suutnud, suri ootamatult 1915. aastal. Rahmaninov andis tema mälestuseks kontserdi, kus mängis Skrjabini teoseid.
1917. aastaks oli Venemaa jõudnud olukorda, kus rubla väärtus kukkus kiiresti ja pidevalt, toitu nappis, haavatud sõdureid oli igal pool. Maapiirkondades olid sagedased ülestõusud ja rünnakud maaomanike vastu. Rahmaninovid elasid sel suvel Ivanovkas, kuid lahkusid sealt peagi Krimmi. Oktoobrirevolutsiooni elasid nad kartlikult üle Moskva korteris. Samal ajal lõpetas Ajutine Valitsus tegevuse, elektrivooluga varustamine katkestati ning rüüstamisest ja röövimisest sai tavaline nähtus.
Sellises olukorras sai ta esinemiskutse Rootsi, mille ta kõhklemata vastu võttis. Kuigi Rahmaninov pidi seal andma kümme kontserti, jäi ta Stockholmi vaid mõneks päevaks. Seejärel emigreerus ta Kopenhaagenisse, kus teda aitasid kohalikud venelased. Rahmaninov soovis küll olukorra paranedes naasta Venemaale, kuid tegelikult ei külastanud ta oma sünnimaad enam kunagi. Loomingulise kriisi tõttu ei suutnud ta midagi kirjutada kuni 1926. aastani, mil valmis neljas klaverikontsert (op. 40; 1926). Üldse kirjutas ta pärast 1917. aastat ainult kuus teost.
Kopenhaagenis olles pakuti Rahmaninovile peadirigendi kohta Bostoni Sümfooniaorkestris. Sellest helilooja algselt keeldus, talle ei olnud meeltmööda kohustus anda 110 kontserti 30 nädala jooksul. Peale selle oli tema inglise keele oskus kehv. Olude sunnil pidi ta peagi oma otsust muutma ja 1918. aastal asus ta teele USA-sse. Tõsi, Bostoni Sümfooniaorkestri pakkumist ta vastu ei võtnud. Ameerikas kohtus ta oma vanade sõprade, viiuldajate Fritz Kreisleri ja Efrem Zimbalisti ning pianisti Josef Hofmanniga. Viimane soovitas Rahmaninovi oma agendile, kellega helilooja sõlmiski lepingu 36 kontserdiks 15 linnas.
1924. aastal oli Rahmaninovil taas võimalus saada Bostoni Sümfooniaorkestri peadirigendiks, kuid tema asemel valiti Sergei Kussevitski, kelle naine oli just orkestrile annetanud suure rahasumma. Kohast ilmajäämisele vaatamata ja erinevalt valdavast osast Venemaalt Oktoobrirevolutsiooni aegu USA-sse emigreerunud venelastest teenis Rahmaninov piisavalt palju, et oma eluga toime tulla. Veelgi enam: ta sai lubada endale sellist luksust nagu ülikondi parimatelt inglise rätsepatelt ning kalleimaid ja uusimaid autosid. Aastatel 1932–1939 elas ta suviti Šveitsis Luzerni järve äärses Senari villas (villa nimi tuleneb Sergei, tema naise Natalja ja perekonnanime Rahmaninovi algustähtedest). Majanduskriisi ajal, mil inimesed, kes teenisid aastas 3000 dollarit, olid selle üle õnnelikud, ning viiekäiguline roog maksis restoranis üks dollar ja 25 senti, oli Rahmaninovi aastane sissetulek 135 000 dollarit.
USA-s olles igatses Rahmaninov Venemaad. Seepärast sõi ta kodus olles peamiselt vene toitu ja luges vene kirjandust, samuti olid kõik ta teenijad venelased. See põhjustas tihti probleeme, näiteks tekkis neil asjaajamisel keelebarjäär, eriti siis, kui Rahmaninovile oli välismaale sõiduks vaja hankida viisa.
Pidev reisimine ja kontsertide andmine olid Rahmaninovi tervisele mõjunud juba 1930. aastatel, seepärast käis ta end Baden-Badenis ja Aix-les-Bains's ravimas. 1940. aastatel halvenes tema tervis aga kiiresti, mistõttu pidi ta hakkama võitlema oma suitsetamis- ja kohvisõltuvusega. Veebruaris 1943 andis Rahmaninov oma viimase kontserdi. Samal ajal avastati tal kopsukelmepõletik ja närvivalu, pärast seda aga vähk.
Sergei Rahmaninov suri 28. märtsil 1943, mõni päev enne oma 70. sünnipäeva.

Kammermuusika

Kammermuusikat kirjutas Rahmaninov suhteliselt vähe ja eranditult noores eas (viimane teos valmis aastal 1901). Tema kuulsaim kammermuusikateos on tšellosonaat (op. 19; 1901), mille Rahmaninov pühendas tšellistile Anatoli Brandukovile. Helilooja ise seda teost nii nimetada ei soovinud, sest see alavääristab klaveripartiid, mis tegelikult on tšelloga võrdväärne. Seepärast kasutatakse tihti ka pealkirja "Sonaat g-moll tšellole ja klaverile". Kammermuusikateostest on tuntud veel kaks keelpillikvartetti, kaks klaveritriot "Trio élégiaque" ning "Prelüüd ja Danse orientale" tšellole ja klaverile (op. 2; 1892).

Orkestrimuusika

Rahmaninov kirjutas viis teost klaverile ja orkestrile: lisaks neljale kontserdile veel "Rapsoodia Paganini teemale" (op. 43; 1934). 24-osalise topeltvariatsiooni aluseks on Niccolò Paganini "Kapriis nr 24, a-moll" ja "Dies Irae" teema. Klaverikontsertidest on kuulsamad teine (op. 18; 1901) ja kolmas (op. 30; 1909), neist viimane just eriti oma tehnilise keerukuse poolest. Orkestriteostest on tuntud veel kolm sümfooniat, kantaat "Kevad" (op. 20; 1902), koorisümfoonia "Kellad" (op. 35; 1913) ning Rahmaninovi viimaseks jäänud teos "Sümfoonilised tantsud" (op. 45; 1940).

Rahmaninov pianistina

Rahmaninovi edukas pianistikarjäär sai võimalikuks tänu mitme asjaolu kokkulangemisele: muusikaline anne, teatraalsus, suured hästiliikuvad käed ning võime töötada pidevalt ja distsiplineeritult. Nooremas eas mängis ta avalikult peamiselt vaid enda teoseid, üheks erandiks näiteks kontsert Skrjabini muusikaga viimase mälestuseks 1915. aastal. 45-aastaselt mõistis ta, et ei saa vaid oma teostega elatist teenida, nii otsustas Rahmaninov laiendada repertuaari ja parandada oma tehnikat. Algselt harjutas ta iga päev viis tundi, hiljem neli või kolm tundi, näidates seejuures suurt enesedistsipliini ja keskendumisvõimet. Lisaks esinemisrepertuaarile harjutas Rahmaninov veel Karl Czerny ja Charles Hanoni etüüde, neist viimaseid erinevates helistikes ja rütmi varieerides.