Andrei Amalrik

Andrei Aleksejevitš Amalrik (Андрей Алексеевич Амальрик; 12. mai 1938 Moskva – 12. november 1980 Guadalajara, Hispaania) oli ajaloolane, publitsist, dramaturg ja dissident.
Sündis 12. mail 1938 Moskvas tuntud ajaloolase ja arheoloogi perekonnas. 
1962 asus õppima Moskva Riikliku Ülikooli ajalooteaduskonnas. Heideti 1963 sealt välja kursusetöö eest, mis kaitses normannide teooriat, mida Nõukogude ajalooteadus ei tunnustanud. 
Amalrik sai tuntuks avangardkunstnike kollektsionäärina. Kirjutas absurditeatri laadis näidendeid. Ta sõlmis tutvusi Moskvas töötavate välismaa ajakirjanike ja diplomaatidega.  
Selle eest arreteeriti ta mais 1965 ning mõisteti kaheks aastaks ja kuueks kuusks asumisele (ametlikult süüdistati teda mittetöötamises). Viibis asumisel Siberis. Juunis 1966 ta vabastati ning ta läks Moskvasse tagasi. Töötas Pressiagentuuri "Novosti" mittekoosseisulise töötajana. 
Amalrik oli õiguskaitsjate esimene alaline ja 1966-1969 peaaegu ainuke sidepidaja Läänega (ajakirjanikega). Tema kaudu liikusid nii kohtuprotsesside üleskirjutused kui ka samizdati ilukirjandus ja publitsistika. 
Koos Pavel Litvinoviga töötas ta kogumiku "Процесс четырех" ("Nelja protsess") kallal, kus oli juttu Aleksandr Ginzburgi, Juri Galanski jt protsessist. Pärast Litvinovi arreteerimist viis ta kogumiku lõpule ning andis oktoobris 1968 selle välismaa korrespondentidele üle.
Amalrik oli ka nende seas, kes aitasid Läände edasi anda Andrei Sahharovi käsikirja "Mõtisklused progressist, rahulikust kooseksisteerimisest ja intellektuaalsest vabadusest". 
1968. aasta lõpus Amalrik vallandati ning ta asus tööle postiljonina.
Aprillis–juunis 1968 kirjutas Amalrik väikese traktaadi "Просуществует ли Советский Союз до 1984 года?" ("Kas Nõukogude Liit püsib 1984. aastani?"). Ta oli skeptiline Nõukogude Liidu stabiilsuse suhtes, kuid suhtus ka oletatavasse Nõukogude-järgsesse tulevikku väga pessimistlikult. Oma arutluste kinnituseks analüüsis ta 1968 seoses "nelja protsessiga" vallandunud protestikampaanias osalejate arvu, sotsiaalset koosseisu ja vaadete skaalat. 
See kirjutis, mis avaldati välismaal 1969. aasta lõpus ning tõlgiti paljudesse keeltesse, tegi Amalriki maailmakuulsaks. Ta erines tolle aja samizdati publitsistikast analüütilise, rõhutatult akadeemilise stiili poolest, mis jäljendas sovetoloogide esituslaadi. Töö kutsus esile hulga vastukajasid välismaa ajakirjanduses ning tormilise poleemika samizdatis. 
Välismaal ja samizdatis äratasid tähelepanu ka  teised tema kirjutised, näiteks "Открытое письмо Анатолию Кузнецову" ("Avalik kiri Anatoli Kuznetsovile").  
1968–1970 peeti Amalrikki mitu korda kinni ja tehti läbiotsimisi. 21. mail 1970 ta arreteeriti ning viidi tapiga Sverdlovskisse, kus toimus uurimine ja kohus. Kohtuistungil 11. novembril ja 12.novembril 1970 pandi talle süüks tema teoseid ja intervjuusid. Teist kohtualust, Sverdlovski inseneri Lev Ubožkot süüdistati Amalriki tööde levitamises.  
Amalrik ei tunnistanud end süüdi ja keeldus kohtulikul arutelul osalemast. Oma viimases sõnas lausus ta: "...Ei režiimi poolt peetav "nõiajaht" ega selle konkreetne näide – praegune kohtupidamine – ei tekita minus vähimatki austust ega isegi mitte hirmu. Ma saan muide aru, et selletaolised kohtupidamised on mõeldud paljude hirmutamiseks, ja paljud kohkuvadki ära – ja ometi ma arvan, et alanud ideelise vabanemise protsess on pöördumatu!"   
Kohus mõistis ta kolmeks aastaks laagrisse "nõukogude korda laimavate väljamõeldiste levitamise" eest (Vene NFSV Kriminaalkodeksi § 190, lõige 1). Karistuse kandis ta Novosibirski ja Magadani oblastis. Kui karistus 21. mail 1973 lõppes, algatati Amalriki vastu uus kriminaalasi sama paragrahvi alusel ning juulis 1973 mõisteti ta veel kolmeks aastaks laagrisse. Pärast neljakuist näljastreiki asendati see karistus kolme aastaga asumisel. 
Amalrik jõudis Magadanist Moskvasse tagasi mais 1973. 
Juulis 1976 emigreerus Amalrik Nõukogude Liidust. Emigratsioonis tegeles ta ühiskondlik-poliitilise tegevusega ning avaldas palju. Muuhulgas kirjutas ta teise mälestusteraamatu "Записки диссидента" ("Dissidendi märkmed"), mis anti välja postuumselt  1982. 
Andrei Amalrik hukkus autoavariis 12. novembril 1980 Hispaanias Guadalajara lähedal. Ta maeti Pariisi lähedale Sainte-Geneviève-des-Bois' kalmistule.
Alates 1990. aastast hakati Amalriki raamatuid ja artikleid Venemaal välja andma.