James Ensor

Elulugu

James Ensori isa inglane James Frederic Ensor oli haritud mehaanik, kes oli sündinud Brüsselis. Ensori ema Maria Catharina Haegheman pidas väikest suveniiripoodi, kust oli võimalik osta ebatavalisi nipsasjakesi, teokarpe ja karnevalimaske. Need esemed on Ensorit hilisemas loomingus palju inspireerinud. 1861. aastal sündis Jamesi õde, kelle nimeks sai Marie Carolina Emma, tuntud kui Mitche. Hiljem oli õde talle tihti modelliks.
Ensor veetis pea terve elu sünnilinnas Oostendes, kui arvata välja mõned lühikesed reisid Hollandisse, Inglismaale ja Prantsusmaale ning Brüsseli-külastused. Brüsselis käis ta tihti Rousseau maja salongis, kus kohtas kunstnikke nagu Félicien Rops, kirjanikke nagu Eugène Demolder (kes avalikustas esimese monograafia Ensori töödest 1892. aastal) ning muusikuid. Vestlused ja diskussioonid, mis selles vabameelses, valgustatud atmosfääris aset leidsid, avardasid Ensori silmaringi ja mõjutasid tema arengut kunstnikuna.
20. sajandi algul pühendus Ensor üha rohkem muusikale, kuigi tal ei olnud sellekohast haridust. Tal valmis ballett "La Gamme d’amour", millele ta lõi lisaks muusikale ka kogu lavakujunduse ja kostüümid.
Ensor suri pärast kolmenädalast haigust 1949. aastal 19. novembril 89-aastasena Sacré-Coeuri haiglas Oostendes. Ta maeti 23. novembril Oostende lähedal asuvasse surnuaeda.

Kunst

Tehniliselt, ikonograafiliselt ja stiililiselt on Ensor maalikunstnikuna erakordselt mitmekesine. Ta pööras suurt tähelepanu materjalide kvaliteedile. Lisaks katsetas ta eri maalimisvarustusi, materjale ja tehnikaid.
Enne 1887. aastat maalis tihti meremaale, maastikke, natüürmorte ja kaasaegseid žanrimaale. Maalidest on kuulsaimad näiteks "Vene muusika" (1881), "Austrisööja" (1882) ja "Willy Finchi portree" (1882). 1887. aastal liikus Ensor edasi grotesksetele ja satiirilistele motiividele, mille jaoks kogus inspiratsiooni Piiblist, üldisest kirjandusest, ajaloost, kaasaja sündmustest ja isiklikust elust. Ensor lõi väga kontrastseid, kohati ekspressionistliku kujutuslaadiga, väljendusrikkaid maale. 
Maalidel nagu "Skandaalsed maskid" (1883) ja "Skeletid kaklemas ülespoodud mehe üle" (1891) on kujutatud groteskseid maske, mis on inspireeritud Ensori ema poes müügil olnud maskidest Oostende iga-aastase karnevali jaoks. Teemad nagu karnevalid, maskid, nukuteater, skeletid ja ulmelised allegooriad on Ensori küpse ea kunstis dominantsed. Ta riietas oma stuudios skelette ning paigutas need värvilisele salapärasele taustale. Natüürmortides kasutas ta teatraalselt maske. Olles maskide plastilisest vormist, eredatest värvidest ja psühholoogilise mõjutuse potentsiaalist lummatud, lõi ta uue formaadi, milles ta suutis maalida täieliku vabadusega.
Teada on kokku umbes 850 James Ensori maali. Ta oli väga aktiivne aastatel 1876–1883 ja 1889–1892, pärast 1920. aastat töötas ta uuenenud entusiasmiga järgmised 20 aastat. Ta sai mõjutusi Turneri ebamaisest ja Rembrandti sümboolsest valgusest.
Õppides Notre-Dame'i kolledžis, võttis Ensor tunde Oostende kunstnikelt Edouard Dhubarilt (1803–1879) ja Michael van Cuyckilt (1797–1875). Ta sisustas stuudio oma perekonna kodu pööningule. 1876. aastal, olles veel 15-aastane, jättis Ensor kooli pooleli ning registreeris end Oostende Akadeemia maalikursustele.
8. oktoobril 1877 asus Ensor õppima Brüsseli Kunstiakadeemias, kus õppis samal kursusel Alfred William Finchi ja Ferdinand Khnopffiga. Ta sai lähedaseks sõbraks kriitiku ja poeedi Théo Hannoniga ning tema kaudu tutvus Brüsselis paljude intellektuaalide ja kunstnikega. 1880. aastal jättis Ensor õpingud pooleli ning naasis vanemate koju Oostendesse ja oma pööningustuudiosse. Tema stuudio aknast avanes vaade tänavale ja selle taga ookeanile. Mõlemad said hiljem tema teoste olulisteks motiivideks.
Ensorist sai Brüsselis 1881. aastal avangardi kunstnike rühmituse La Chrysalide liige. Seal eksponeeris ta oma töid esimest korda. Samal aastal näitas ta oma töid ka Kaunite Kunstide Üldnäitusel (Exposition Générale des Beaux Arts) Brüsselis ja maalis mitmed tähtsad teosed, mis kuuluvad tema "tumedasse perioodi", näiteks "Austrisööja", mille lükkas Antwerp Salong 1882. aastal tagasi. Lisaks sellele sai temast avangardistlike rühmituste Cercle Artistique et Littéraire ja L'Essor liige, kus ta näitas seitset oma tööd aastanäitusel.
1884. aastal lükati kõik Ensori Brüsseli Salongi esitatud tööd tagasi, kuid samas toimus esimene Les XX näitus, kus Ensorilt oli väljas kuus teost. 1885. aastal lõppes Ensori "tume periood". Ta alustas 1885. aastal joonistuste sarja "Kristuse aupaisted" ehk "Valguse varjundid" ja samastas end oma loomingus esimest korda Jeesusega. 1896. aastal võimaldati talle Brüsselis esimene isikunäitus ning Brüsseli Kuninglik Kunstimuuseum ostis esimest korda Ensori teose.

Graafika

Ensor alustas graafika viljelemist 1886. aastal, kui ta oli jõudnud kunstilise küpsuseni. Suurem osa tema graafikast on tehtud oforditehnikas. Tema graafiline looming koosneb 133 gravüürist ja mõnest litograafiast. Kunstniku graafikat on püütud temaatiliselt jaotada, kuid see on pildiainese mitmekesisuse tõttu osutunud tulutuks ettevõtmiseks.
Ensor graveeris intuitiivselt, mõnikord lausa kohmakalt, ja eelistas väikesi formaate. Ta tegi tihti riskantseid eksperimente, töötades hallide toonide loomiseks happe ja väävliga otse trükiplaadil. Taolist "vääveldamise" protsessi on raske kontrollida, ent edu korral võib saavutada üllatavalt häid tulemusi. "Uisutajates" õnnestus tal seda meetodit kasutades luua talvetaeva jaoks imeline grisaille-toon. Jääl lustimise teema ja lumine talvemaastik pärineb 16. sajandi Flaami maalikunsti traditsioonist, ent lähemal uurimisel võib vaataja taas avastada muigava Ensori, kes jälgib lõbutsevate inimeste kummalist käitumist. Libedal jääl kukkujaid jälgivad esiplaanil mõned karnevalitegelased.
Ensor hakkas oma graafilisi lehti küll kohe eksponeerima, kuid esimene ametlik tunnustus tuli alles 1893. aastal, mil Brüsseli graafikakabinet ostis tema gravüüride sarja. Järgmisel aastal müüs ta 25 lehest koosneva sarja Dresdeni graafikakabinetile ning 1899. aastal omandas Viini Albertina muuseum talt sadakond graafilist lehte. Pärast 1893. aastat valminud gravüürid olid peamiselt Ensori enda joonistuste ja maalide reproduktsioonid. Varasem rahutus ja pinge olid kunstniku loomingust kadunud.

Muusika

Ensor oli muusikaliselt aktiivne juba 1880-ndatel. Vanim säilitatud kompositsioon on aastast 1905 – valss "Enlacements". Pietro Lanciani vaatas üle mõningaid Ensori loodud teosed sümfooniaorkestritele ja enne I maailmasõda olid antud juba mõningad kontserdid.
1906. aastal tutvustasid Albin ja Emma Lambotte kunstnikule harmooniumi. Ensor komponeeris sellel mitmeid muusikateoseid, mille ta jagas kuuest osast koosnevaks tööks balleti jaoks, mille ta lõpetas 1911. aastal (ballett "La Gamme d’Amour").
Nende aastate jooksul esines Ensor aeg-ajalt ka enda loodud klaveripaladega kontsertidel. Kuna ta ei suutnud oma kompositsioone kirja panna, mängis ta mälu järgi ja veidi ebatavalisel viisil – väljasirutatud sõrmedega, peamiselt mustadel klahvidel. Tema muusikat pandi kirja ja teised muusikud (näiteks Michel Brusselmans ja Georges Vriamont) kohandasid seda sümfooniaorkestritele.
Ensor võttis oma muusikaalast tööd väga tõsiselt. Ta soovis väga, et balletti "La Gamme d’amour" esitataks Champs Elysée teatris või La Compangnie des Ballets Russe'is, kahjuks aga tulutult.
"La Gamme d’amouri" mängisid esimest korda Oostende muusikaakadeemia õpilased 1917. aastal. Esimest terviklikku balletietendust, mille jaoks Ensor oli kujundanud lava, kostüümid ja dekoori, rahastas Francois Franck.