google/wiki40b huggingface dataset:
Supilinna Salaselts

"Supilinna Salaselts" on Mika Keräneni lasteraamatutel põhinev seikluslik koguperefilm, mille tegevustik toimub Tartus ja paljuski Supilinnas. Filmivõtted algasid juunis 2014 ja kestsid septembrini. Film esilinastus 2015. aasta mais.
"Neli Supilinna last Mari, Sadu, Olav ja Anton loovad oma salaseltsi ülesandega leida üles aarded, mille Mari vanaisa, eakas ülikooli professor on nende jaoks hiilgava meisterlikkusega ära peitnud," võtab süžee kokku filmi koduleht.
"Supilinna Salaseltsi" peaosalised on Gregor Kelder Saaremaalt, Olivia Viikant, Karl Jakob Vibur ja Hugo Soosaar Tallinnast, Arabella Antons Tartust, Sten-Markus Rohtla Rakverest ja Meriliis Lillemägi Pärnust. Näitlejadebüüdi tegi filmis Kaido Höövelson.
Filmi produtseeris Eesti filmifirma Nafta Films, peaprodutsent on Esko Rips. Filmi režissöör on Margus Paju, peakunstnik Jaagup Roomet, operaator Meelis Veeremets, helilooja Liina Kullerkupp, stsenaristid Mihkel Ulman ja Christian Gamst Miller-Harris Taanist. Filmi finantseerivad Eesti Filmi Instituut ja Eesti Kultuurkapital. "Supilinna salaseltsi" on toetanud ka Tartu linn, filmi tulust antakse osa Tartus loodavasse filmifondi.
Kriitik Madis Järvekülg nimetas "Supilinna salaseltsi" "rohkem huumorile kui dramaatikale apelleerivaks fantaasiafilmiks", kiites näitlejatöid ja kritiseerides eluvõõrust: "Supilinna kujutatakse elujõulisema, rohkem kehtivatele normidele vastavana kui see tegelikult on.", "Oluliselt lihtsustatud stereotüüpsed kujud", "Tekkis selge vahe naturaalselt stseenist välja kasvanud puäntide ja eelnevalt kivisse raiutud jäikade repliikide vahel.", "Seega, lugu on kaasahaarav, pöörded lihtsusest hoolimata põnevad, sest kõik ei ole lõpuni etteaimatav, emotsiooni jagub, muusika on stiilipuhas ja astub kaadridünaamikaga ühte sammu, aga miskipärast oleks tahtnud sama kõrgelennulise loo juures näha veel kodukootumalt tavalisemaid päriselulisi detaile".

Varia

2015. aastal kogus film Eesti kinodes 90 746 vaatajat.
Tiiu Erelt

Tiiu Erelt (1962. aastani Tiiu Kask; sündinud 20. aprillil 1942 Tallinnas) on eesti keeleteadlane. 
Tema erialase tegevuse põhialad on olnud keelekorraldus, terminoloogia ja leksikoloogia, lisaks paljude erialade oskuskeele kujundamine.

Haridus

Tiiu Erelt õppis Tallinna 2. keskkoolis. 1960–1965 õppis ta Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonna eesti filoloogia osakonnas, kitsam eriala soome-ugri keeled.

Töökäik

1965–2009 töötas ta Eesti Keele Instituudis (aastani 1993 Keele ja Kirjanduse Instituut). On töötanud vanemlaborandina ja nooremteadurina, 1990. aastast vanemteadurina, 2003–2008 peakeelekorraldajana. 
1977–1984 on ta lugenud Tartu Ülikoolis terminoloogia- ning 1984 ja 1986 Tallinna Pedagoogilises Instituudis keelekorralduse kursust. 1993 pidas loenguid Helsingi Ülikoolis. 
Ta on töötanud patendinduse, ehituse, pedagoogika ja keeleteaduse terminoloogia ning kutse- ja ametinimetuste täpsustamisel. Osalenud õigekeelsussõnaraamatute koostamises, sh ka 1999. ja 2006. aasta ÕSide toimetaja ja kaaskoostaja ning 1976. ja 2013. aasta ÕSi koostajate seas. Toimetanud muuhulgas ka "Vene-eesti sõnaraamatu" 3. ja 4. köite. 
Tiiu Erelt on olnud Emakeele Seltsi keeletoimkonna liige (1995–2000 toimkonna vanem) ning vabariikliku õigekeelsuskomisjoni liige (1972–78 teadussekretär). 
Ta on avaldanud üle 270 publikatsiooni.

Isiklikku

Tiiu Erelti abikaasa on Mati Erelt. Nende pojad on Pekka Erelt ja Jaan Erelt.
Louis-Nicolas Clérambault

Louis-Nicolas Clérambault (19. detsember 1676 Pariis – 26. oktoober 1749 Pariis) oli prantsuse organist, klavessinist ja helilooja.

Elu

Louis-Nicolas Clérambault sündis muusikute peres; tema isa ja kaks venda olid muusikud.
Louis-Nicolas õppis väga noorelt viiulit ja klavessiini mängima, samuti kompositsiooni ja laulu. Orelimängu õppis Louis-Nicolas Clérambault André Raisoni juures, kellele hiljem pühendas oma teosed. 
Algul oli Louis-Nicolas Madame de Maintenoni teenistuses ja organist Grands-Augustini kirikus. Pärast kuningas Louis XIV surma sai Louis-Nicolas Clérambault organisti koha Saint-Sulpice'i kirikus ning õpetas Saint-Cyr-l'École'is vaestest aadliperedest pärit tüdrukuid. Louis-Nicolas' kohustus oli muusika ja laulu õpetamine ning koori juhatamine, orelimäng ja -õpetamine. Pärast André Raisoni surma sai Louis-Nicolas Clérambault organisti koha Grands-Jacobinsi kirikus.
Kogu tema elu möödus Pariisis.

Looming

Louis-Nicolas Clérambault kirjutas väga palju religioosseid motette, hümne, Maarja ülistuslaule, Te Deum'e.
Calixtus III (vastupaavst)

Calixtus III (ka: Callistus III, Callixtus III; suri arvatavasti 1179) oli vastupaavst septembrist 1168 kuni 29. augustini 1178.
Paavstiks oli sel ajal Aleksander III. Calixtus III oli teine vastupaavst Friedrich Barbarossa ja Aleksander III vahelise vastuseisu ajal.
Ta oli pärit Arezzost ja tema nimi oli Giovanni. Enne vastupaavstiks saamist oli ta Strumi vallombrosiaanide kloostri abt. Itaalia keeles nimetatakse teda Giovanni di Struma.
Giovanni oli Friedrich Barbarossa tugev ja varajane toetaja. Ta toetas ka vastupaavst Victor IV-t, kes tegi ta kardinaliks, nimetades ta Albano kardinalpiiskopiks.
Väike arv skismaatilisi kardinale valis ta 20. novembril vastupaavst Paschalis III järglaseks.
Calixtus oli põhiliselt vahend, mille abil Friedrich sai paavst Aleksander III-le survet avaldada. Tema toetuspiirkond oli väike. Ta resideeris Viterbos.
Kui Friedrich kaotas Legnano lahingu, oli ta 1. augustil 1177 sunnitud sõlmima Veneetsia rahu ja tunnistama Aleksandrit õiguspärase paavstina.
Calixtus oli veel mõnda aega vastupaavst Albanos, kuni alistus 29. augustil 1178 Aleksandrile. Pärast seda määrati ta kirikuvarade haldajaks Beneventosse, kus ta suri.
Grėjaus namas

Grėjaus namas (tõlkes inglise keeles Gray's House ja eesti keeles Gray maja) on hotell Leedus Kaunase maakonnas Kėdainiai linnas aadressil Didžioji gatvė 36.

Ajalugu

Alates 1630. aastal rändas praeguse Leedu aladele Lääne-Euroopast palju väljarändajaid, muuhulgas ka šotlasi. Kuni 1750. aastani on Kėdainiai linnas olnud šotlaste arv umbes 130 inimest. Nende seas oli ka kaupmees Jacob Gray (leedupäraselt Jokūbas Grėjus), kes oli ka linna raehärra.
1739. aastal kuulus praegusel Didžioji tänaval Grayle kaks maja. Ehkki alates 1756. aastast vahetusid omanikud, tunti neid maju ikkagi edaspidi kui Gray maju (ametlikus poola keeles "kamienica grejowska").

Tänapäeval

Praegu tegutseb majas hotell, mille nimi ongi Gray maja (leedupäraselt "Grėjaus namas").
Lofotri viikingimuuseum

Lofotri viikingimuuseum (norra keeles Lofotr Vikingmuseum) on vabaõhumuuseum Norras Lofoodide saarestiku Vestvågøya saarel. Saarel asus muistne viikingite küla. See küla on rekonstrueeritud ja kohandatud vabaõhumuuseumiks.
Muuseum avati 1995. 
Muuseumi tähelepanuväärseim hoone on rekonstruktsioon endisest viikingipealiku elamust, mis avastati 1983. See elamu ehitati arvatavasti umbes 500. aastal pKr. Elamu rekonstruktsiooni tegi Gisle Jakhelln.
Burjaatia lipp

Burjaatia lipp on Venemaa Föderatsiooni koosseisu kuuluva Burjaatia Vabariigi lipp. 
Lipp võeti ametlikult kasutusele 29. oktoobril 1992.

Lipu kirjeldus

Burjaatia lipuks on ristkülikukujuline kangas, mis on jagatud kolmeks horisontaalseks laiuks. Ülemine väli on sinine, keskmine valge ja alumine kollane. Sinine laid moodustab 2/4 ning valge ja kollane kumbki 1/4 lipu laiusest. Ülemise välja vardapoolses osas on  kollane sümbol - sojombo.
Lipu laiuse ja pikkuse suhe on 1:2.

Sümbolite tähendused

Sinine on burjaatide rahvusvärv, mis on ajalooliselt ühendanud Burjaatia rahvaid ning see sümboliseerib ka vankumatust ja ustavust. Valge on kõrge moraali, õnne, rahulikkuse, heaolu, rahu, ühtsuse ja terviklikkuse värv. Sinine ja valge on pärit Venemaa lipult ning tähistavad Burjaatia kuulumist Venemaa Föderatsiooni koosseisu. Kollane (kuldne) on aga hingede värv, kuid sümboliseerib ka halastust, inimeste ja looduse vahelist harmooniat ning nende hinge täiustamist teineteise poolt.
Burjaatia sojombo koosneb kolmest elemendist, üleval on tuleleek, keskel päike ja all kuu. Tuli tähistab soojust, elu, valgust, taastumist, heaolu ja tulekollet ning on puhtuse ja kodu kaitse sümbol. Leegil on kolm keelt, millest esimene tähistab minevikku, teine olevikku ja kolmas tulevikku. Tuleleegid koos viitavad kestvale ja järjepidevale ajaloole. Päike on elu allikas ning viitab elujõule, valgusele, rikkusele ja küllusele. Kuu on mongoli ja türgi rahvastel peamine taevakeha, mida nemad peavad öö valitsejaks.
Relaksatsioon

Relaksatsioon ehk pingete relaksatsioon on mõiste tugevusõpetusest, mis seisneb keha elastse deformatsiooni muutumisel plastseks deformatsiooniks pika aja jooksul. Tulemuseks on pingete suuruse muutumine püsiva kogudeformatsiooni juures. Relaksatsiooni tõttu lõdvestuvad pinguga liited kestval ning pikaajalisel tööl. Kui ping oli liite koostamise hetkel liiga väike siis võib liide relaksatsiooni tõttu muutuda kasutuskõlbmatuks.
Lop Nur

Lop Nur (sisemongoli; hiina 罗布泊 Luóbù Pō) on endine järv Hiina lääneosas Taklimakani ja Kuruktagi kõrbete vahel Tarimi nõos Xinjiangi piirkonnas. Kunagi kattis see umbes 10 000 km², kuid on tänapäeval inimtegevuse tagajärjel ära kuivanud. 1928. aastal oli järve pindala veel 3100 km². 1971. aastast alates pole järves vett olnud.
1964. aastal toimus Lop Nuris Hiina esimene tuumapommikatsetus. Sealt alates korraldati 1996. aastani 45 tuumakatsetust.
Piip ja Tuut

Piip ja Tuut on Eesti näitlejad ja klounid (Toomas Tross ja Haide Männamäe).
Aastate vältel on Piip ja Tuut eri etendusasutuste (Piip ja Tuut Teater, Piip ja Tuut Mängumaja jt) egiidi all esitanud nii klassikalisi tsirkuseetendusi ja klounaade kui ka traditsioonilisi teatritükke maailmaklassikast Eesti nüüdisdramaturgiani (William Shakespeare'i "Hamlet", Piret Jaaksi "Pobiseja"). 2014. aastal esinesid Piip ja Tuut telekonkursi "Klassikatähed" raames koos flötist Anni Ruuglaga, kes esitas 
Francis Poulenci flöödikontserdi. Nad on teinud lastesaateid Eesti Televisioonis, esinenud koos Tallinna Tehnikaülikooli puhkpilliorkestriga ning osalenud Eesti Vabariigi 100. aastapäeva koostöölavastuste programmis (lavastus "Cabaret Siberia", koos Läti teatriga TeatrisTT). Rahvusvahelistel ringreisidel on Piip ja Tuut käinud Euroopas, Aasias ja Ameerikas.
Kriitik Veiko Märka on nimetanud Piip ja Tuuti versiooni "Hamleti" Eesti tõlgenduste seas epohhiloovaks.
Tuloma jõgi

Tuloma (vene Тулома; koltasaami Tuållâmjokk, põhjasaami Doallánjohka; soome Tuulomajoki) on jõgi Euroopas Lapimaal. Algab Notozerost. Voolab valdavalt kirdesse. Suubub Barentsi mere Koola lahte. Pikkus 65 km.
Jõel asub Ülem-Tuloma veehoidla.
Maksim Šalunov

Maksim Valerjevitš Šalunov (vene keeles Максим Валерьевич Шалунов; sündinud 31. jaanuaril 1993 Tšeljabinskis) on Venemaa jäähokimängija, kes mängib keskründajana KHL-i klubis Moskva CSKA.
Ta alustas klubikarjääri Tšeljabinski Traktoris. Hooajal 2010–11 debüteeris ta KHL-is.
2011. aastal valiti ta NHL-i draft '​is Chicago Blackhawksi poolt 111. valikuna. Hooajal 2013–14 mängis ta AHL-i klubis Rockford IceHogs ja ECHL-i klubis Toledo Walleye.
2014. aastal naasis Šalunov KHL-i, liitudes Novosibirski Sibiriga, kus mängis kokku kolm hoooaega. 2017. aasta mais liitus ta Moskva CSKA-ga.
2017. aastal osales ta KHL-i tähtede mängul. 2019. aastal võitis ta Moskva CSKA-ga Gagarini karika.
2013. aastal võitis Šalunov Venemaa kuni 20-aastaste koondisega juunioride maailmameistrivõistlustel pronksmedali. Venemaa jäähokikoondissse on ta kuulunud 2018. aasta maailmameistrivõistlustel.
Ontario

Rahvastik

Ontario on Kanada rahvarikkaim provints. 2010. aastal oli rahvaarv 13 210 667.

Religioon

2010. aasta seisuga oli kõige suurem osa elanikkonnast protestandid (34,9%). Teised suuremad grupid olid katoliiklased (34,7%) ja moslemid (3,1%). Mitteusklikke oli 16,3%.
Uruste kalmistu

Uruste kalmistu on Audru kihelkonnas Pärnumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Kihlepa külas Pärnu linnas Pärnu maakonnas asuv õigeusu kalmistu.

Ajalugu

Kalmistu rajati 1850. aastatel. Kalmistut on kasutanud Uruste Õigeusu Issanda Taevaminemise kogudus. 
Kalmistu on arvele võetud kultuurimälestisena.

Kirjeldus

Kalmistu on ebakorrapärase põhikujuga ja selle pindala on 1,04 ha. Kalmistu kõrval voolab Uruste jõgi.
Kalmistust 200 m kaugusel asub Uruste Issanda Taevaminemise kirik.
Georg Westenberg

Georg Westenberg (ka Georg Vestenberg; 31. jaanuar 1902 Tallinn – 18. oktoober 1980 Stockholm) oli eesti graafik.
Ta lõpetas 1921. aastal Tallinna Kunsttööstuskooli nahatöö ja raamatuköitmise erialal ning õppis maalikunsti Anatoli Kaigorodovi ateljees. Alates 1944. aastast elas ta Rootsis.
Georg Westenberg on kujundanud Eesti Vabariigi rahatähti, münte, kirjamarke ja tempelmarke, samuti raamatuid.
Ta viljeles ka õli-, akvarell- ja pastellmaali.
Ta oli Riigi Trükikoja valerahade-ekspert.
Tuulevaiksel ööl

"Tuulevaiksel ööl" on laul, mille meloodia ja sõnade autor on Jaan Tätte. Laul avaldati esmakordselt 2009. aastal Jaan Tätte albumil "Tulemine".
"Tuulevaiksel ööl" oli Eesti 2009. aasta tantsupeo "ÜhesHingamine" tunnuslaul. Siis esitasid seda laulu Marko Matvere ja Liisi Koikson. 
"Tuulevaiksel ööl" valiti Raadio Elmar 2009. aasta hitiks. 
2010. aasta suvel korraldas Aarne Valmis kontserditurnee "Tuulevaiksel ööl", kus esinesid Jaan Tätte, Marko Matvere, Maarja-Liis Ilus, Liisi Koikson ja ansambli Udupasun liikmed.
Laulu "Tuulevaiksel ööl" kasutati projekti "Eesti tantsib" ühe tantsu, eesti tantsu saateloona.
Johann Tobias Lowitz

Johann Tobias Lowitz (vee keeles Товий Егорович Ловиц) (25. aprill 1757 Göttingen – 7. detsember 1804 Peterburi) oli saksa päritolu Vene keemik ja farmatseut.
1793. sai ta Keiserliku Teaduste ja Kunstide Akadeemia keemiaprofessoriks.
1788. aastal avastas ta betuliini. 1796. valmistas Lowitz esmakordselt täiesti puhast etanooli.
Johann Tobias Lowitzi isa oli astronoom ja geograaf Georg Moritz Lowitz.
Līvāni

Ajalugu

XIII sajandil kuulusid linna alad Jersika vürstiriiki, arheoloogilised väljakaevamised on näidanud, et seal asus jõe kaldal linnus. Arvatakse, et see võis olla Lepene kihelkonna keskuseks. 
Aastal 1533 rajasid Lievenid sinna alevi, mis sai nende järgi oma nime. Hiljem kuulus see Liivimaa hertsogkonda. Aastast 1677 kuulus see Pacidele, kes rajasid sinna esimese kiriku (1678).
Alev hakkas kasvama pärast raudtee valmimist aastal 1861. Toona kuulus asula Korffidele, aastal 1872 avas N. Korff alevis tselluloosivabriku, aga aastal 1887 avas Julius Foges seal klaasivabriku.
Aastal 1822 hakkas tegutsema ka turbatööstus. Linn aastast 1926. Aastal 2008 läks sealne klaasivabrik pankrotti. 2009. aastani kuulus Preiļi rajooni.
Jan Olbrycht

Jan Marian Olbrycht (sündinud 21. septembril 1952 Rybnikus Poolas) on Poola kristlik-demokraatlik poliitik, Euroopa Parlamendi liige Sileesia vojevoodkonnast erakonna Kodanikuplatvorm (Platforma Obywatelska) esindajana. Europarlamendis on Olbrycht Euroopa Rahvapartei fraktsiooni liige ja regionaalarengu komitee aseesimees.
Olbrycht on asendusliige ka transpordi- ja turismikomitees ning EL-Bulgaaria parlamentide ühiskomitee delegatsiooni asendusliige.
Aastail 1999-2002 oli Olbrycht esimene Sileesia vojevoodkonna marssal.
Olbrycht on katoliiklane, erakonna Kodanikuplatvorm liige 2004. aastast. 2002-2004 kuulus ta Ühiskondlikku Liikumisse ning 1997-2001 Solidaarsuse valimisliitu.
Muusikaproduktsioon

Muusikaproduktsiooni etapid

Muusikaproduktsiooni põhilisteks etappideks on helisalvestus, järelproduktsioon ja tiražeerimine. Keerulisema ja kallima muusikaproduktsiooni korral võib helisalvestusele eelneda ka eelproduktsioon. 
Muusikaproduktsiooni kõik etapid võivad toimuda ühes helistuudios, kuid on ka võimalik, et eelproduktsioon ja demo teostatakse näiteks kodustuudios, helisalvestus näiteks kontserdisaalis või kirikus ning järelproduktsioon veel kolmandas spetsiaalses stuudios.

Eelmasterdamine

Eelmasterdamine (i.k premastering) on masterdamise etapp, mille käigus sisestatakse ja kontrollitakse träkkide nimetusi ja indekseid, määratletakse träkkidevaheliste pauside kestused ja sisestatakse nõutavad toote informatsioonikoodid ISRC ja EAN. Eelmasterdamise tulemuseks on premaster-CD, mis vastab audio CD punase raamatu standardile (Red-Book-Standard) (vt Vikerkaareraamatud).

Matriitsi valmistamine

Vinüülplaatidel valmistati matriitsina n-ö negatiivne vorm. CD-de tiražeerimisel on matriitsiks klaasmaster.
Kahoolawe

Kahoolawe (inglise Kahoolawe, havai Kahoʻolawe) on saar Vaikses ookeanis, üks Hawaii saartest. 
Pindala 115 km². Saar on künklik, kõrgus kuni 450 meetrit. 
Kuulub Ameerika Ühendriikidele, Hawaii osariigi Maui maakonda. Saar on asustamata.
Saare asustasid umbes 1000. aasta paiku polüneeslased. Pole teada, kui palju inimesi on saarel elanud, kuid on arvatud, et magevee puudumise tõttu on saarel elanud vaid mõnisada inimest. 1778. aastast kuni 19. sajandi alguseni märkasid möödasõitnud laevadel vaatlejad, et saar oli asustamata ja viljatu.
Kuningas Kamehameha III ajal asendati Hawaii kuningriigis surmanuhtlus pagendamisega, ning 1830. aastal sai Kahoolawe saarest meeste karistuskoloonia kuni 1853. aastani.
1857. aastal hinnati saarel elavat umbes 50 inimest, saarel kasvatati suhkruroogu, tubakat, ananassi ja kõrvitsalisi, ning saarele hakati rajama rantsosid. Kuid magevee puudumine oli endiselt probleemiks, ning põua ja ülekarjatamise tõttu oli saar peagi paljas.
1910.-1918. aastal kuulutati saar looduskaitsealaks, saarelt viidi karjad minema ning hakati taimestikku istutama. See ei õnnestunud, ning 1918. aastal liisis saare 21 aastaks Wyomingi rantsoomanik Angus McPhee. 1941. aastaks viis ta oma karja põua tõttu saarelt ära ja saar läks sõjaväe kontrolli alla.
Teise maailmasõja ajal, ning ka peale sõda, kasutas sõjavägi saart Vaiksel ookeanil võitlevate sõdurite ja merejalaväelaste treenimiseks ning pommikatsetusteks.
18. märtsil 1981 lisati saar National Register of Historic Placesisse. 1990. aastal lõpetati saarel sõjaväelised katsetused, 1998.-2003. aastatel toimus saarel sõjaväeliste objektide äraviimine.
1993. aastal kuulutati saar koos kahemiilise ümbritseva ookeaniribaga kaitsealaks. Saare kasutamine on lubatud ainult havai kultuurilistel ja vaimulikel eesmärkidel, kalastamiseks, keskkonnataastamiseks, ajalooliseks säilitamiseks ja hariduseks. Äriline tegevus saarel on keelatud.
Johan Skytte

Johan Skytte, Duderhofi vabahärra (ka Johan Bengtsson Schroderus Schytte) (mai 1577 Nyköping – 25. märts 1645 Söderåkra, Brömsebro lähedal) oli Rootsi ühiskonna- ja riigitegelane, Liivimaa kindralkuberner ja Tartu Ülikooli rajaja.

Elulugu

Johan Skytte sündis Nyköpingi linnapea (borgmästare) Bengt Nilsson Skräddare ja Anna Andersdotteri pojana.
Schroderuse nime all õppis ta Nyköpingis ja Stockholmis ning üheksa aastat välismaal; Schroderus on latiniseeritud vorm tema perekonnanimest Skräddare ("rätsep"). Pärast naasmist välismaalt 1602. aastal palgati ta Rootsi troonipärija, hilisema kuningas Gustav II Adolfi eraõpetajaks. 1603. aastal tõsteti ta aadliseisusse, kus ta võttis nimeks Skytte väljasurnud aadlisuguvõsa järgi, millega ta väitis end ema poolt sugulane olevat.
1610. aastal läkitati Johan Skytte Londonisse diplomaatilise ülesandega paluda noorele printsile Inglise kuninga James I tütre Elizabeth Stuarti kätt. 1611. aastal sai temast Vestmanlandi kuberner.
1617. aastal osales Skytte kuninga kroonimisvande kirjutamises, sai riiginõunikuks ja kammerhärraks. Hiljem oli ta aastatel 1622–1645 Uppsala Ülikooli kantsler, tegutses Põhja-Soome laamanina, oli 1629–1634 Liivimaa, Ingerimaa ja Karjala kindralkuberner, 1632. aastast Tartu Ülikooli esimene kantsler, 1634. aastast Göta õuekohtu esimene president (ja asutaja) ning saadik Brömsebro rahu sõlmimisel 1645.
Skytte oli ka Gustav II Adolfi nõunik. Ta tegeles eriti haridus- ja majandusprobleemidega. Skyttet peetakse Tartu Ülikooli rajamise peainitsiaatoriks ja läbiviijaks. Praeguse ülikooli eelkäija Academia Gustaviana avamisel peetud kõnes avaldas ta lootust, et sellest õppeasutusest saavad kasu ka kohalikud rahvad – eestlased ja lätlased. 
Johan Skytte oli Upplandis Grönsö ja Smålandis Strömsrumi härra, ning Ingerimaal asuva  Duderhofi vabahärra (1624). 
Tänini kannab Rootsis terve rida koole Skytte nime, kuid vaid üks neist loodi tõepoolest Johan Skytte algatusel: Skytte Kool (Skytteanska skolan), mis rajati Lyckseles Lapimaal 1631, kuid kolis 1867. aastal Tärnabysse. Selle panuse tõttu suhteliselt mahajäänud Põhja-Rootsi haridusellu nimetati tema järgi 1956. aastal Umeås rajatud Kuninglik Skytte Selts.
Tartu Ülikooli 375. aastapäeval 2007 avati Tartus Riigikohtu hoone ees Johan Skytte monument.

Perekond

Johan Skytte abiellus 5. jaanuaril 1605 šoti päritolu Marby ja Älvsjö vabapreili Maria Näfiga (surnud 1649), kelle vanemad olid Västmanlandi, Dalarna ja Bergslageni asehaldur ning palgasõdur Jacob Näf (surnud 1598) ja Carin Kampe. 
Abielust sündisid pojad Bengt Skytte ja Jakob Skytte ning tütred Vendela ja Anna. Bengt Skytte oli 1655–1656 Liivimaa sõjavägede saadik, Eestimaa kuberner ja Tallinna asehaldur, Jakob Skytte aga Tartu Ülikooli (Academia Gustaviana) üliõpilane ja 1632–1633 ka esimene rektor (rector illustris). Vendela Skytte oli tuntud kirjanik, keda peeti Rootsi harituimaks naiseks enne kuninganna Kristiinat.
Johani vend Lars Skytte oli Nyköpingi linnapea ning hiljem Stockholmi ja Uppsala lossi asehaldur.
Kaasavara

Kaasavara  on vara, mis antakse kodunt kaasa pruudile, kes abielludes läheb elama peigmehe juurde. 
Komme anda kaasavara on levinud paljudes traditsioonilistes kultuurides. Põhja- ja Lääne-Euroopas ning Põhja-Ameerikas on see suuresti kadunud, kuid mitmel pool püsib veel tänapäevalgi. Kaasavara kogutakse sageli aastaid. 
Eestis oli kaasavara mõrsjale antav vara isakodust, see koosnes loomadest (üks lehm, 2-3 lammast) ja riideesemeist (pesu, palakad, 2 tekki, silmrätid, padjapüürid, särgid, aluskuued, tekid jne). Kaasavara olenes vanemate jõukusest, eeltoodud loetelu oli nö. alampiir, normaalne kaasavara. Neiu valmistas ema abiga kaasavara juba varasest noorusest alates, seda hoiti veimekirstus, mis pulmade ajal pidulikult koos pruudiga peiukoju viidi. 19. sajandi II poolel hinnati rohkem raha, lisandusid mööbliesemed.
Kaasavara vastandiks võib pidada pruudiluna, mille peigmees peab abiellumise eel või puhul andma pruudi vanematele, tavaliselt isale.
Clas von Ramm

Tsitaat

"Mäletan meie maad ajast, mil seal polnud veel ainsatki Vene ametnikku, kuna Venemaa oli meie jaoks kauge võõras maa, mille keiser oli juhtumisi ka meie valitseja, keda me armastasime ja austasime, kuna ta kaitses meid ja meie õigusi, meie omapära, keelt ning usku, nii nagu seda olid lubanud meile nii tema eelkäijad kui ka tema ise. Mäletan kodumaad ajast, mil seal ei raevutsenud veel rahvuslik vastandumine, kui maal ja linnas elas veel tänulik ja rahulolev eesti rahvas, keda viidi koolide rajamise ja agraarreformidega, pidevalt eri valdkondade eest hoolt kandes, aeglaselt, kuid järjekindlalt kõrgema kultuuri ja seeläbi ka täieliku vabaduse poole selle sõna parimas tähenduses. ...
Koos raudteede ja vabrikutega, telegraafide ja telefonitraatidega, idast pärit panslavismi ebamääraste õnnestamisteooriatega, petlikele järeldustele ning tühjadele fraasidele rajatud õpetusega vabadusest, võrdsusest ja vendlusest jõudis meie väikesele maale uus vaim ja see vaim polnud sugugi hea."
Clas von Ramm, Noorusaastad Eestimaal, lk. 85. Revali ja Peterburi vahel. Argo, 2016.
Mergel

Mergel on peamiselt kaltsiumkarbonaati ja savimineraale sisaldav settekivim.
Teisitiöelduna on mergel savikas lubjakivi või lubjakivi, mida liiga suure savisisalduse tõttu enam lubjakiviks ei peeta.
Mergel on pehme muldjas, enamasti hallikat või sinakat värvi kivim. Savisisaldus on reeglina 35...65%. Kaltsiumkarbonaat on mergli koostises enamasti mineraal kaltsiidina. Kui valdavaks karbonaatseks mineraaliks oleks kaltsiidi asemel dolomiit, nimetataks vastavat kivimit mergli asemel domeriidiks (dolomiit+mergel).
Mergel on kas järvelise või merelise tekkega savi- ja lubimuda kivistumise produkt.
Merglit kasutatakse näiteks kaltsiumivaeste muldade lupjamiseks.