Suur-Poola ülestõus (1848)

1772–1807

Kuigi Preisi kuningriik omas juba suurt poola rahvastikku Ülem-Sileesias, omandas ta lisa poola kodanikke Poola jagamistega. Preisi võimu algusest saati olid poolakad allutatud reale nende ja nende kultuuri vastu suunatud meetmetele; poola keel asendati ametliku keelena saksa keelega ja enamus valitsemisest tehti samuti saksakeelseks; Preisimaa valitseja Friedrich Suur põlgas poolakaid ja lootis asendada nad sakslastega. Preisi ametnikud, kes tahtsid levitada saksa keelt ja kultuuri, kujutasid poolakaid 'tagurpidi slaavlastena'. Poola aadli maa võõrandati ja anti saksa aadlikele. Friedrich Suur asustas umbes 300 000 kolonisti Preisimaa idaprovintsidesse ja kavatses kõrvaldada poola aadli saksa rahvastiku suurendamisega ja poolakate maaomandi vähendamisega. Teise koloniseerimise katsega germaniseerimise eesmärgil jätkas Preisimaa pärast 1832. aastat ja kui poolakad moodustasid aastal 1815 rahvastikust 73%, kahanesid nad aastaks 1848 60%-ni, samal ajal kasvas sakslaste kohalolek 25%-lt 30%-ni. Poolakad vabanesid preislastest Napoleoni saabumisega ja alustasid aastal 1806 edukat ülestõusu Preisi vägede vastu.

1815–1831

Preisi omand Poola aladel nõrgenes mõnevõrra pärast 1807. aastat, kui selle osad läksid Varssavi hertsogiriigile. Preisimaa võimustaatus sõltus mistahes kujul Poola riikluse takistamisest Suur-Poola, Sileesia ja Pommeri väga olulise asukoha tõttu – kõik alad olid asustatud kas poola enamusega või märkimisväärse poola rahvastikuga; see ei toetanud poolakate katseid taastada Poola Viini kongressil, kus Preisimaa üritas omandada Varssavi hertsogiriiki või vähemalt selle lääneprovintse. Aastal 1815 andis Preisi kuningas oma kõnes äsjaloodud Poseni suurhertsogkonna (loodud Varssavi hertsogiriigi territooriumitest) poolakatele mitu garantiid seoses poola keele ja kultuuri institutsioonide õigustega. Selleks, et tagada äsja tagasivallutatud territooriumite lojaalsust, tegelesid preislased mitme propagandažestiga, lootuses saada piisavalt maaomanike ja aristokraatia toetust.
Preisi võimu alustugi oli saksa kolonistide, ametnike ja kaupmeeste juurdevool, kelle sisseränne algas aastal 1772 Poola jagamistega, ja kuigi see aastal 1806 peatati, taastati see varsti pärast 1815. aastat kui Preisi valitsuse plaanitud süstemaatiline tegevus. Preislased teadsid täpselt, et poolakate pürgimused olid seotud iseseisvusega, kuid nad kaalusid sel ajal kahte erinevat meetodit poola vastupanu mahasurumiseks. Üks soovitas Poola provintside halastamatut germaniseerimist, teine, kantsler Hardenbergi algatatud, tahtis saada poola ülemklasside toetust, et tõmmata neid eemale Vene tsaarist Aleksander I-st.
Esialgu valitses kantsleri seisukoht. Samal ajal töötasid preislased ja venelased salapolitsei kaudu koos poola liikumiste vastu, kes tahtsid iseseisvust kas Venemaast või Preisimaast, ja Preisi esindajad Varssavis aitasid luua poliitilist kliimat, mis kaotaks põhiseaduslikud vabadused Kongressi-Poolas. Olukord Preisimaa Poola aladel rahunes pärast mitmeid avaldusi ja kinnitusi poolakate õigusest oma haridusele, religioonile ja traditsioonidele. Lõpuks määratleti poolakate õigused väga kitsalt ja Preisimaa hakkas kaotama poola keelt halduses, koolis ja kohtus. Aastal 1819 algas järkjärguline poola keele kõrvaldamine koolidest, mis asendati saksa keelega. See protseduur kaotati korraks aastal 1822, kuid taastati aastal 1824.
Aastal 1825 sai poolakate suhtes vaenulik poliitik August Jacob võimu äsjaloodud provintsi hariduskolleegiumi üle Poznanis. Kogu Poola territooriumil eemaldati poola õpetajad töölt, algatati saksa haridusprogrammid ja algharidus tehti saksakeelseks, mis oli suunatud lojaalsete Preisi kodanike loomisele. Juba aastal 1816 muudeti Bydgoszczi poola gümnaasium saksakeelseks ja poola keel kõrvaldati klassidest.
Aastal 1825 germaniseeriti ka Bydgoszczi õpetajate seminar. Kui aastal 1824 loodi Suur-Poola provintsiparlament, põhines esindatus rikkuse rahvaloendusel, mis tähendab, et lõpptulemus andis enamuse võimust piirkonna saksa vähemusele. Isegi kui poolakad suutsid esitada palve, küsides Viini kongressi lepingutes ja Preisi kuninga avaldustes aastal 1815 sõnastatud garantiide täitmist, lükkas Preisimaa need tagasi. Seega ei nõustunud võimud ei katsega luua Poznańis poola ülikool või poola põllumajanduse, tööstuse ja hariduse sõprade ühing. Siiski jätkasid poolakad esindatuse küsimist piirkonna halduses, esitades hertsogkonna eraldiseisvat iseloomu, hoides koolide poola iseloomu.
Aastast 1825 muutus poolakatevastase poliitika kasv üha nähtavamaks ja tugevamaks. Preisi poliitilised ringkonnad nõudsid poolakate sallimise lõpetamist. Poolakate seas tekkis kaks rühma, üks lootis ikka veel hertsogkonna eristaatuse austamist ja taotles koostööd Preisi võimudega lootuses saada aja jooksul mõningaid vabadusi. Teine fraktsioon lootis ikka veel Poola iseseisvust. Tagajärjeks vangistati paljud poola aktivistid. Vene ja Preisi salapolitsei ühisoperatsioonid suutsid avastada Breslaus ja Berliinis töötavaid poolakate organisatsioone, mille liikmed vahistati ja saadeti Preisi vanglatesse.

1830–1848

Poolakatevastase poliitika ägenemine algas 1830. aastatest. Kui Venemaa valduses olevas Kongressi-Poolas algas Novembriülestõus, töötasid preislased seoses mistahes Poola iseseisvusliikumise peatamisega Venemaaga tihedalt koos. Hertsogkonnas viidi sisse erakorraline olukord, suures ulatuses algas politseiline järelevalve ja piirkonda toodi 80 000 sõdurit. Preisi välisminister kuulutas avalikult, et Preisimaa seisab vastu Poola iseseisvusele, kui see tähendab Poola jagamistel saadud territooriumite nõudmist. Poolakatega võitlevad vene sõdurid said Preisimaalt toitu, varustust, ja luureandmeid. Kui Preisi kindralid isegi tahtsid Kongressi-Poolasse marssida, peatas Prantsuse sissetungi oht need plaanid. Piirkonna halduriks sai ennast poolakate vaenlaseks kuulutanud Eduard Heinrich Flotwell, kes nõudis avalikult germaniseerimist ja saksa kultuuri ülimuslikkust poola rahva suhtes. Preisi kindrali Karl Grolmani toel esitati programm, mis nägi ette poolakate eemaldamist kõigist riigiametitest, kohtutest, õigussüsteemist ja kohalikust omavalitsusest, vaimulikkonna kontrollimist ja talupoegade lojaliseerimist läbi sunnitud sõjaväeteenistuse. Koolid germaniseeriti ka. Neid plaane toetasid sellised silmapaistvad avaliku elu tegelased nagu Clauswitz, Gneisenau, Theodor von Schon ja Wilhelm von Humbold. 1830. aastast ei austatud enam õigust kasutada poola keelt kohtutes ja institutsioonides. Kuigi poolakad moodustasid piirkonna rahvastiku enamuse, omasid nad vaid 4 kõrgema taseme ametikohta 21-st. 1832. aastast ei omanud nad enam kõrgemaid ametikohti kohalikus halduses (Landrat). Samal ajal taotlesid Preisi valitsus ja Preisi kuningas halduse ja õigussüsteemi germaniseerimist, samas kohalikud ametnikud sundisid peale haridussüsteemi germaniseerimise ja püüdsid hävitada poola aadli majanduslikku seisundit. Bydgoszczis olid kõik meerid sakslased. Poznańis olid umbes 700 ametnikust vaid 30 poolakad. Flotwell algatas ka saksa kolonisatsiooni programme ja püüdis vähendada poolakate maaomandit sakslaste kasuks. Aastatel 1832–1842 vähenes poola majapidamiste hulk 1020-lt 950-ni ja saksa oma kasvas 280-lt 400-ni. Preislased kasutasid juudi vähemust provintsis ära toetuse saamiseks oma poliitikale, tagades juutide õigusi ja kaotades vanad piirangud, millega preislased lootsid integreerida juudi rahvastiku saksa ühiskonda, ja saades vastukaalu poolakate kohalolule. Tulemusena nägid paljud juudid Preisimaas vaba, liberaalset riiki ja olid vastu poola iseseisvusliikumisele. Kui Friedrich Wilhelm IV aastal 1840 troonile tõusis, tehti jälle teatud järelandmisi. Sakslaste kolonisatsioon peatati, mõned koolid said taas õpetada poola keeles ja anti lubadusi luua Breslau ja Berliini ülikoolides poola keele õppetoolid, oli ka ebamäärane lubadus luua Poznańi ülikool. See oli kõik, mis poolakatele anti. Tegelikkuses muutusid vaid meetodid, kuid üleüldine germaniseerimise eesmärk jäi samaks, seekord vaid kergemate meetoditega, ja järelandmistega lootsid preislased tagada poolakate samastumise Preisi riigiga ja isegi muuta nende identiteeti. Järelandmine oli seotud ka suhete külmutamisega Preisimaa ja Venemaa keisririigi vahel, kui Preisi poliitikud lootsid, et poolakaid saab kasutada võitluses Venemaaga Preisimaa eest.
Selleks ajaks ei olnud enamus poolakaid veel poliitiliselt aktiivsed. Kõige rohkem omasid arenenud rahvusklikku eneseteadvust vaid maaomanikud, haritlaskond ja linna ülemklassid. Talurahvas ja töölisklass kogesid veel oma "poola rahvuslikku ärkamist". Läbi sõjaväeteenistuse ja koolihariduse ning "reguleeritud" talupoegade puhul ka kasu kiiluvees, töödelduna aastal 1823 juurutatud lõpliku emantsipatsiooni dekreediga, olid nende sotsiaalsete rühmade mõned osad hakanud samastuma Preisi riigiga. Kuid kui saksa kolonisatsioon tugevalt kasvas ning võeti kasutusele poola religiooni ja traditsioonide vastane poliitika, hakkas kohalik rahvastik Preisimaa ja sakslaste kohalolu suhtes vaenulikkust tundma. Majanduslikud tegurid hakkasid samuti poola-saksa suhteid mõjutama. Eriti kolonisatsioonipoliitika tekitas poolakate seas saksa konkurentsi hirmu. Peamiseks erinevuseks jäi religioosne eraldatus. Kohalikud sakslased näitasid pigem poliitilist ükskõiksust ja hoidusid ühiskonnaelu organiseeritud vormi loomisest. Enne 1848. aastat jäi provintsinõukogu saksa poliitilise aktiivsuse ainsaks foorumiks. Üldiselt olid kohalike sakslaste suhted poola rahvastikuga head.
1840. aastate lõpus olid umbes 60% hertsogkonna rahvastikust poolakad, 34% sakslased ja 6% juudid. Haldusringkondadest omasid poolakad enamust 18-s, kui sakslased omasid 6-s, millest 4 olid lääneosas ja 2 põhjaosas.
Esimene katse muuta olukorda hertsogkonnas tehti 1846. aasta Suur-Poola ülestõusuga, pärast mida vangistati 254 poola aktivisti vandenõus süüdistatuna. Kohus lõppes 2. detsembril 1847, kui 134 kaebealust mõisteti õigeks ja läksid hertsogkonda tagasi. 8 kaebealust, sealhulgas Ludwik Mierosławski, mõisteti surma, ülejäänud vangistusse Berliin-Moabiti vanglas. Surmaotsuseid ellu ei viidud, kuna Preisimaal algas revolutsioon ja Preisi kuningas amnesteeris poliitilised vangid osana järelandmistest revolutsionääridele.

Ülestõusu algus

19. märtsil 1848, pärast edukat revolutsiooni Berliinis Rahvaste kevade ajal amnesteeris kuningas Friedrich Wilhelm IV poola vangid, kes ühinesid 20. märtsi õhtul 1848 Berliini kodukaitsega, asutades Linnalossi hoovis "Poola leegioni" ja saades relvad kuninglikust Preisi arsenalist. Ludwik Mierosławski lehvitas saksa revolutsiooni must-puna-kuldset lippu ja avalikkus austas vange. Meeleavalduse ajal peeti kõnesid ühise võitluse kohta Venemaa keisririigi vastu vaba ja ühendatud Saksamaa ning sõltumatu Poola eest. Karol Libelt märkis Berliinist, et talle jäi mulje, et kogu rahvas tahtis vaba ja sõltumatut Poolat Saksa kilbina Venemaa vastu ja et Poola küsimus tuli kohe lahendada.
Poola leegion lahkus Berliinist ja saabus Poznańisse 28. märtsil 1848, kus Mierosławski võttis väejuhtimise üle.
Vabatahtlikud Berliinist püüdsid ühineda selle leegioniga ja toetada poolakate eeldatavat vabadusvõitlust (leegion pidi võitlema Venemaa võimu vastu Kongressi-Poolas), kuid need vabatahtlikud lükati tagasi. Poola pagulased Prantsusmaal, nagu Adam Jerzy Czartoryski, kes naasis ühinemaks selle leegioniga, said vabalt kasutada Preisi raudteed ja võeti sageli vastu hõisetega, näiteks revolutsiooniliste komiteede poolt Kölnis, kellele prantsuse poliitikud andsid sellisteks sõitudeks raha, lootuses eemaldada poola mõju Prantsusmaalt, revolutsioonilise tegevuse hirmust. Lisaks õhutasid prantslased poolakaid ülestõusu alustama, kuna nad tahtsid kindlustada diversioonilist elementi juhuks, kui Püha Liit pöörab oma väed Prantsusmaa vastu.
Ülestõus Poznańis algas 20. märtsil 1848. Innustatuna Berliini sündmustest organiseeriti Poznańis meeleavaldus ja võimud nõustusid delegatsiooni loomisega, mis viiks poola poole ettepanekud Berliini ja Preisi kuningale. Poznańis loodi Poola rahvuskomitee. Poola ajaloolane Jerzy Zdrada kirjutas, et delegaadid nõudsid poola territooriumite iseseisvust, kuid saabudes Berliini otsustasid nõudmiste selle osa eemaldada ja asendada selle "riikliku ümberkorraldusega", Preisi sõjaväe eemaldamisega ja halduse üleandmisega poolakatela. Zdrada märgib, et need nõudmised olid meeltmööda Berliini revolutsioonilisele komiteele, kes tahtis poolakaid Venemaaga võitlema. Inglise ajaloolase Richard Daviese järgi olid komitee poliitilised nõudmised suunatud tõhusale autonoomiale, mitte iseseisvusele. Organiseeritud miilits oli mõeldud kasutamiseks mitte Preisimaa vastu, vaid Venemaa sissetungiohu vastu. Komitee esindas erinevaid poliitilisi suundumusi ja sotsiaalseid klasse, et saavutada koalitsiooni iseloomu. Selle üldine iseloom oli liberaal-demokraatlik ning maaomanike ja intellektuaalide seas oli poola talupoeg Jan Palacz. 21. märtsil leidis aset sakslaste ja poolakate ühismeeleavaldus, sakslased kandsid revolutsioonilise sümbolina sageli nii must-puna-kuldset kokardit kui ka poola puna-valget. 21. märtsil andis rahvuskomitee välja avalduse, nõudes sakslaste mõistmise edendamiseks ühist võitlust, ja päev hiljem tunnistas juutide õigusi. Zdrada järgi käskis Preisi kindral Friedrich August Peter von Colomb samal päeval Preisi sõduritel võtta Bazar hotelli, mis oli poolakate tegevuse keskus. Sellest tuli hoiduda, kuna see võis põhjustada poola-preisi vastasseisu – midagi sellist, mida liberaalid Berliinis veel ei soovinud. 22. märtsil hääletas sakslaste kontrollitud Poznańi linnanõukogu rahvuskomitee nõudmiste toetamist Berliinis. Kuigi poolakad hoidusid vastasseisust iseseisvuse küsimusega ja nõudsid riiklikku ümberkorraldamist, kutsusid sakslased üles hertsogkonda Preisimaast eraldama. Poola komitee piiras poolakatest liikmete arvu ja ei nõustunud sakslaste ja juutide esindatuse nõudega poola komitees ning poola komitee liige Jedrzej Moraczewski käskis 28. märtsil: "Igaüks peab tegema kõik selleks, et mitte alarmeerida sakslasi, vältimaks tugevat reaktsiooni nende poolt. Teisest küljest on vajalik säilitada ülemvõim nende üle".

Koostööst vastasseisuni

Atmosfäär sakslaste ja osa juutide seas hakkas diametraalselt muutuma ja 23. märtsil loodi saksa rahvuskomitee, teine loodi 27. märtsil, olles nüüd suuresti mõjutatud saksa ametnike poolt, kes olid Preisi kuningale lojaalsed. Rünnakud juutide vastu sundisid neid veelgi toetama saksa komiteed ja Preisi võimu kokkuvarisemine võimaldas kaua hõõgunud vimmal plahvatada, kui saksa komitee soovitas kaebuse esitada poola komiteele: "On olnud palju juhtumeid, milles relvastatud rühmad on ohustanud ja rikkunud teie saksakeelsete naabrite vara ja isikute turvalisust. Tuleb meeles pidada, et läbi selliste kurikuulsa vägivalla tegude määritakse rahvuse au ja rikutakse poolehoidu eesmärgile Saksamaa ja Euroopa rahvaste seas". Mõne päevaga hõlmas poola liikumine kogu Suur-Poola piirkonna. Poola talupojad ja linnakodanikud pöördusid Preisi ametnike vastu. Poola aadel ja talupojad haarasid relvad, valmistudes vastasseisuks Preisi armeega, Preisi sümbolid lammutati ja mõnes kohas tekkis võitlus saksa kolonistidega.
Lääne-Preisimaal, Toruńis, Chełmnos, Bory Tucholskies võttis poola rahvastik eeskuju Suur-Poola sündmustest ning pöördus Natalis Sulerzyski ja Seweryn Elżanowski juhtimisel avalikult Preisi ametnike vastu. Chełmnos moodustati ajutine Poola Preisimaa rahvuskomitee. Kuid märtsi lõpus pöördusid kohalikud sakslased karmilt poolakate vastu ja rahustasid koos Preisi sõjaväega piirkonna maha, samas poolakate juhid vangistati.
Poolakate esialgse toetuse põhjus preislaste ja sakslaste poolt oli Vene sissetungi hirm, mis võis peatada tugeva ühendatud Saksamaa loomise. Sakslased nägid poolakates võimalust luua diversioon, mis peataks venelaste tungimise Saksamaale. Poolakate poolt avaldatud vaenulikkus Venemaa suhtes oli saksa poolehoiu aluseks poolakate püüdlustele ülestõusu algusfaasis. Wilhelm von Willisen julgustas Mierosławskit alustama sõda Venemaa vastu. Preisi välisminister Arnim kasutas poola küsimust relvana Venemaa vastu. Juhtivad saksa poliitikud ja mõtlejad, nagu Karl August Varnhagen, Robert Blum, Heinrich von Gagern, Georg Gervinius, Johann Wirth ja Constantin Frantz, toetasid poolakate kasutamist kaitsena Venemaa vastu. Kui sõjaoht Venemaaga kaugenes, muutus saksa eliit ja ühiskond poolakate taotlustele vaenulikuks. Saksamaal kostis rahvuslikke ja isegi šovinistlikke hääli, mis nõudsid kogu Suur-Poola liidendamist Saksa liiduga. Üleöö muutusid poolakad sakslastele liitlastest Venemaa vastu vaenlasteks, kes ohustasid sakslaste kontrolli Suur-Poola ja Pommeri üle. Poolakate edu tekitas kohalikes sakslastes usaldamatust ning nad tundsid end ohustatuna ja uudised provintsi riiklikust ümberkorraldamisest olid pöördepunktiks. Võimu ülevõtmine poolakate poolt ja sõjaväekorpuse loomine kohalikust poola rahvastikust tekitas sakslastes hirmu oma olukorra suhtes poolakate valitsetavas hertsogkonnas. Seega asutati 23. märtsil saksa rahvuskomitee, ja teine 27. märtsil, mis oli suuresti mõjutatud Preisi kuningale lojaalsete saksa ametnike poolt. Uus Poznańis tekkinud saksa komitee tegeles hiljem järjekindlalt vastuseisuga poolakate liikumisele. Loodi eraldi saksa rahvuskomiteed ja Berliini saadeti palvekirjad nõudmisega jaotada hertsogkond ja liidendada linnad ja maakonnad Saksa Liiduga. Armee kaitse all alustasid sakslased poolakate omavalitsuse arenemise takistamist. Saksa ametnikud, kolonistid ja kaupmehed kasutasid juhust ja alustasid vastutegevust, nõudes poola territooriumite liidendamist ühendatud Saksa riiki, süüdistades poolakaid rõhumises. Saksa propaganda kasutas nende nõudmisi metoodiliselt ära Euroopa riikide, nagu Suurbritannia ja Prantsusmaa, toetuse võitmiseks. Lisaks pöördusid poolakate vastu saksa liberaalid, nõudes "saksa alade kaitsmist". Varsti hakkasid saksa käsitöölised, kaupmehed ja kolonistid omavalitsustes moodustama komiteesid ja relvaüksusi oma huvide kaitsmiseks ja takistama kohalikel poolakatel organiseerumast, ühinedes sageli kohalike juutidega ja hakates pommitama Preisi kuningat palvekirjadega arvata nende alad välja kavandatud poliitilisest ümberkorraldusest. Aprilli lõpus organiseerus umbes 8000 saksa tsiviilisikut Noteći (Netze) ringkonnas Poznańist põhjas ja veel 6000 ümber Międzyrzeczi (Meseritzi) ja Nowy Tomyśli (Neutomischeli) linnade relvastatud üksustesse.
23. märtsil andis Preisi kuningas audientsi Poola delegatsioonile ja kuulutas suuliselt oma nõusolekut nende autonoomiaettepanekutele; samal ajal käskis ta konfidentsiaalsel nõupidamisel Preisi sõjaväejuhtidega valmistuda sissetungiks Poola territooriumitele poolakate liikumise purustamiseks.
24. märtsil tegi Preisi kuningas avalduse, millega lubati provintsi kiiret ümberkorraldamist ja mõlema rahvuse komisjoni loomist, mille eesmärk oli arvestada mõlema rahva huvidega. Poolakad said nendest meetmetest aru, et taastatakse autonoomia. Moodustati kohalikud poola komiteed, Preisi riigi vara rekvireeriti ja Preisi riigi sümbolid purustati. Paljudes kohtades tõrjuti kohalikud maapäevad võimult. Nagu Briti diplomaat Berliinis John Fane 6. aprillil 1848 teatas, "poolakate relvastatud banded, eesotsas mõne aadliku ja pagulasega, sooritasid suuri liialdusi, rüüstasid ja põletasid maakohti ja taluhooneid ning muutusid süüalusteks teistes laastamistöödes, mida valitsus püüdis liikuvate väekolonnidega talitseda".
Aprilli alguses hääletas kohalik Poznańi parlament 26-17 häältega Saksa Liiduga ühinemise vastu 3. aprillil 1848. Suur-Poola saksa vähemus kuulutas läbi saksa rahvuskomitee, et lükkab tagasi mistahes arusaama poola-saksa vendlusest ja sakslased ei tohi taganeda piirkonna kontrollimisest, isegi kui Poola riik taastatakse. 4. aprillil kuulutas Preisi sõjavägi välja Poznańi piiramise.
Berliini võimud püüdsid sündmuse käiku edasi lükata, pakkudes välja provintsi jagamist kahte ossa. Lisaks püüdsid nad poolakaid veenda, et Poola sõjaväeüksuste loomine takistab kõnelusi autonoomiast. Poolakad nende poolel hakkasid 22. märtsil looma Poola rahvuskomitee otsuse põhjal, mis vahepeal muutis oma nime Poola keskkomiteeks, relvaüksusi. 28. märtsil võttis Ludwik Mierosławski sõjaväe varustamise ja organiseerimise juhtimise, milles teda toetasid poola ohvitserid pagulusest. Kartes Venemaa keisririigi sissetungi Preisimaale, kus toimus liberaalne ülestõus, valmistusid poolakad koos Preisi vägedega ette ühiskaitset võimaliku Venemaa rünnaku vastu. Vürst Adam Czartoryski tuli poliitilisteks kõnelusteks Berliini ja kindral Ignacy Prądzyński valmistas ette plaane võimalikuks sõjaks Venemaaga.
5. aprillil saabus Poznańisse uus "Poseni provintsi kuninglik tsiviilvolinik" Karl Wilhelm von Willisen, kes väitis kaastunnet poolakatele, ja tema esialgne tegevus valmistas sakslastele suuresti pettumust. Willisen sattus varsti konflikti Poznańi sõjaväejuhi, kindral Friedrich August Peter von Colombiga, kes oli vastu mistahes Poola iseseisvustaotlustele. Willisen kuulutas, et poolakad saavad autonoomia, kuid nad peavad vähendama oma vägesid, mis aprilli alguses koosnes 7000 mehest. Kompromissile jõuti 11. aprillil Jarosławiecis, kui Willisen lubas poolakatele 4 sõjaväelaagrit, igas 720 meest (Lõpus oli meeste arv laagrites umbes 4000). Willisen lahkus Poznańist 20. aprillil, süüdistatuna riigi- ja "saksa asja reetmises", ning nagu kaasaegne pealtnägija kirjutas: "Willisen oli haavatav isiklike solvangutega või isegi ohustatud Poseni raevunud saksa ja juudi rahvahulkade poolt". Mitte kaua pärast seda vabastati ta ametitest ja asendati Ernst von Pfuel, kes saabus Poznańisse mai alguses.
14. aprillil kuulutas Preisi kuningas, et 10 põhja- ja lääne maakonda provintsi 24 maakonnast ei võta kavandatud poliitilisest ümberkorraldusest osa; 26. aprillil laiendati seda 6 lisamaakonnaga, sealhulgas Poznańi linn, jättes poolakatele vaid 9 maakonda. Kõigile asjaosalistele oli see ilmselt ajutine lahendus ja poolakatele vastuvõetamatu, kui haldusringkondades olid poolakad enamuses 18-s ja sakslased 6-s, millest 4 olid lääne- ja 2 põhjaosas. Relvitustatud Poola miilitsat kiusati Saksa vägede poolt taga ja mitu poolakat kas mõrvati või haavati.

Sõjaline vastasseis

Poola rahvuskomitee otsustas oma väed relvitustada, kuid seda otsust eiras Mierosławski, kes eeldas Vene sissetungi, milles ta pidi liitlasena kaitses Preisi vägesid aitama. Sellisena olid nad ette valmistamata preislastega võitlema. Kui Preisi väed alustasid piiramatut terrorit poola rahvastiku vastu, algas 29. aprillil Preisi rünnak, kui rünnati Książi, Pleszewi, Września ja Miłosławi laagreid. Książis hävitasid Preisi väed linna pärast 600 vangi mõrvamist ja haavamist. Veresauna ohvrite hulgas oli Florian Dąbrowski. Lisaks kaitses Grodziski rahvastik juudi doktori Marcus Mosse juhtimisel linna pealetungiva 600 Preisi sõduri vastu. Wielkopolska poola komiteesid rünnati samuti. Kodudesse naasvaid relvitustatud poolakaid kiusati taga, nagu ka katoliku preestreid, kui sakslased külasid rahustasid. See kutsus esile poola talupoegade pahameele, kes tõusid Preisi vägede vastu üles ning ühinesid Mierosławski juhitud Poola regulaarvägedega. Mierosławski uskus, et poolakate moraali ja au kaitsmiseks on vajalik sõjaväele vastu hakata, samas komitee liikmed olid võitlemise vastu, ja sellisena saatis komitee end 30. aprillil laiali, rõhutades oma viimases avalduses Preisi reeturlikkust ja vägivalda.

Saksa miilitsa roll

Pärast Varssavi hertsogiriigi kaotamist aastal 1815 tegeles Preisimaa saksa kolonisatsiooniga poola territooriumitel, mille see omandas Viini kongressil, jätkates jagamistega alanud eelmisi jõupingutusi. Saksa kolonistide asumist toetati eriti Eduard Flottwelli valitasemisajal aastatel 1831–1840. Encyclopædia Britannica kirjutab: "Kuid 1830. aasta lõpul pühitseti E. H. von Flottwelli juhtimisel sisse uus poliitika: rahastatud saksa kolonistide Poola pinnale asustamise eksperimendi (alustatud Friedrich Suure poolt pärast esimest Poola jagamist) jätkamine". Jerzy Kozłowski järgi mängisid konfliktis erilist rolli saksa kolonistid, kes moodustasid oma miilitsa, teostades terroriakte poola rahvastiku vastu. Witold Matwiejczyki väitel tulid need kolonistid eelmisest Preisi valitsuse toetatud asustuskavast, mis tõhustas jõupingutusi asustada sakslased Poznani piirkonda pärast 1815. aastat, ja olid poola liikumise suhtes vaenulikud, kuid kartes esialgu Vene sissetungi, hoidsid madalat profiili. Konflikti ajal moodustasid kolonistid väeüksusi (Schutzvereine ja Schutzwache) ja mitte ainult ei aidanud Preisi sõjaväge Poola külade rahustamisel, vaid tegutsesid ka omal initsiatiivil. Saksa kolonistid olid eriti aktiivsed Szczytno piirkonnas ja Czarnkowski piirkonnas moodustasid nad oma vikatimeeste üksuse, kus oma poolakatevastase suhtumise poolest tuntud kohalik saksa väejuht suutis organiseerida mitusada kolonisti relvaüksusse ja Czarnkowi Poola vägedelt üle võtta.

Miłosławi lahing

30. aprillil võitis Ludwik Mierosławski edukalt Preisi vägesid Miłosławi juures; pärast võitu Książi juures tungis Preisi kindral Blumen koos 2500 sõduri ja 4 suurtükiga Miłosławi, kus asus Ludwik Mierosławski koos 1200 sõduri ja 4 suurtükiga. Preisi väed jagunesid kaheks kolonniks – üks tuli Środast ja teine Wrześniast. Esialgu proovis Mierosławski kõnelusi Blumeniga, kuid kui ta sai teada, et Now Miasto poolakad Józef Garczyński juhtimisel olid talle 1000 sõduriga appi tulemas ja et lisaväed 1200 sõduriga tulid Feliks Białoskórski juhtimisel Pleszewist, katkestas ta läbirääkimised. Seetõttu algas lahing. Lahingu esimeses faasis aeti Poola väed Miłosławist välja ja nad asusid positsioonidele peamise maantee mõlemal küljel. Taganevaid poolakaid jälitades alustas Blumen ratsaväerünnakut. Kuid Preisi jälituse peatas Garczyński saabumine, ja kui saabusid Białoskórki sõdurid, alustasid poolakad vasturünnakut. Teises faasis domineeris poola vasturünnak piki peamise maantee joont ja rünnak ratsaväeüksusele enne, kui see sai poola positsioone rünnata. Hiljem naasid poolakad linna ja preislased sunniti taganema. Kuid poolakad olid kurnatud ja ei suutnud taganevaid preislasi jälitada, mistõttu võit ei olnud täielik. Poola kaotusteks oli 200 sõdurit, samas preislastel 225.

Edasine võitlus ja ülestõusu lõpp

2. mail võitis poola kosynierzy Preisi kolonni Września juures Sokołowo külas, kuid nende võit oli seotud raskete kaotustega. Preislased suutsid võita Poola vägesid Mosinas, Rogalinis, Stęszewis, Kórnikis, Bukis, Obornikis. Mierosławski astus Poola vägede juhi kohalt tagasi 6. mail ja uus ülemjuhataja Augustyn Brzezanski andis 9. mail alla. Kapitulatsiooniakt allkirjastati Bardos Września juures.

Tagajärjed

Poseni suurhertsogkond asendati järgnevalt Poseni provintsiga ja Preisi valitsus lükkas igasuguse autonoomiaidee tagasi. Preisi provintsina oli see täielikult Saksa Liiduga liidendatud, kuid kui Frankfurdi rahvuskogu lõpetas 28. märtsil 1849 Saksa põhiseaduse, ei olnud seal Poznańit mainitud. Preisi riigipäeva valimistel 1849. aasta mais said Poola delegaadid 16 kohta provintsi 30 kohast, kuid valimisi Saksa põhiseaduslikku parlamenti poola parteid protestiks liidendamise vastu suuresti boikoteerisid. Teised ütlesid "Nüüd me peame minema preislaste vastu mitte vikatite vaid häältega".
1500 poolakat vangistati Poznańi kindlusse, peamiselt talupojad, kes võitlusest osa võtsid, nende pead raseeriti kiilaks ja neid põletati Preisi võimude poolt keemilise ainega, mis jättis neile püsivad armid kätele, kõrvadele ja näkku. Üldiselt väärkoheldi vange korduvate peksmiste ja toimus alandav kohtlemine. Poola ajaloolane Stefan Kieniewicz kirjutab oma ülestõusu analüüsivas uurimistöös (avaldatud aastal 1935 ja uue trükina aastal 1960), et süüd selle eest liigutati Colombi ja tema alamastme ametnike vahel, intsidenti avalikustas laialdaselt poola press. Mierosławski ise, kelle ema oli prantslanna ja kes elas enne 1846. aastat Pariisis, vabastati pärast prantsuse diplomaatilist protesti ja kamandati aastal 1849 saksa ülestõusnute üksusse Badenis ja Pfalzi kuurvürstkonnas revolutsioonide ajal Saksa riikides.
Ülestõus näitas poolakatele, et sakslastega ei olnud võimalik poola riikluse asjus läbi rääkida. Niinimetatud "Polen-Debatte" Frankfurdi rahvuskogus juulis 1848 puudutas Poola küsimust ja näitas saksa poliitikute suhtumist sellesse. Nad olid Poola ja mistahes poolakatele järelandmiste vastu Poznańis. Need, kes varem väitsid poolakate suhtes sõbralikkust, ütlesid kõigist oma varasematest avaldustest lahti ning kutsusid neid vigadeks ja taastatud Poola ideed "hullumeelsuseks". Samal ajal ei olnud saksa esindajate nõudmised suunatud vaid Poola vastu, nad tahtsid ka sõda Taaniga, olid itaallaste autonoomia vastu Lõuna-Tiroolis, kutsusid Elsass-Lothringit Saksa valduseks ja kõnelesid Saksa huvidest Venemaa Balti provintsides. Kuigi ülestõus keskendus Wielkopolskale, jõudis see ka teistele poolakatega asustatud aladele, Pommeris organiseeris Natalis Sulerzeski poolakate relvaüksused ja koos Ignacym Łyskowskimiga korraldas kohtumise Wębrzynis, millel organiseerusid poola delegaadid, kes asutasid Tymczasowy Komitety Prus Polskich. See oli 5. aprillil Chełmnos kõneluste alustamiseks Lääne-Preisimaa provintsi ümberkorraldamiseks, kuid ei jõudnud kunagi selleni, kuna preislased vahistasid enamuse selle liikmetest ja panid Grudziądzi vanglasse. Seweryn Elżanowski organiseeris vastuseks relvaüksuse, kuhu kuulus mitusada inimest, mis võttis osa rünnakust Bory Tucholskie juures, pärast mida liikus see Wielkopolskasse. Poola rahvuslik liikumine Pommeris otsustas pärast neid sündmusi jätkata oma eesmärke seaduslike vahenditega ja jäi sellele seisukohale Esimese maailmasõjani. Nurjunud ülestõusu sündmused innustasid poola liikumist. Oluline punkt oli, et erinevalt Galiitsiast või Kongressi-Poolast võttis talupoegkond poolakate vastupanu nimel aktiivselt ja otsustavalt osa. Poola talupojad nägid saksa kolonisatsioonis esmast ohtu oma rahvuslikele ja sotsiaalsetele huvidele. Ülestõusujärgsed repressioonid tekitasid poola ühiskonnas kaitsereaktsiooni. Mõned poola aktivistid, peamiselt maa-aadli ja intelligentsi liikmed, loobusid relvastatud mässust ja hakkasid propageerima orgaanilise töö doktriini, tugevdades majanduslikku potentsiaali ja haridustaset poola territooriumitel. Teised pooldasid relvastatud võitlust iseseisvuse eest ja moodustasid Poznańi komitee (Kormitet Poznanski), mis esindas demokraatlikult orienteeritud maaomanikke ja intelligentsi, või sotsialistliku Plebeide seltsi (Zwiazek Plebejuszy). Mõlemad organisatsioonid töötasid ülestõusule, mis hõlmaks jaotatud Poola kõiki kolme osa. Pommeri valimistel valiti kolm poola esindajat Preisi parlamenti. Neid juhtis Ignacy Łyskowski, maaisand ja ajakirjanik, kes trükkis Chełmnos poola ajalehte Szkółka Narodowa. 1848. aasta oli pöördepunktiks Pommeri poola rahvuslikule liikumisele, mis sai toetuse linnakodanikelt ja poola talupoegadelt, ja eriti tugeva toetuse poola vaimulikkonna seast, kes allutati saksa piiskopkonna Pelplinis vaenulikule poliitikale. Poola aktivistid Pommeris puutusid varsti kokku masuritega ja Gustaw Gizewiusziga, kes julgustas masureid kaitsma oma kohalikke kombeid ja keelt. Kahjuks suri ta varsti pärast valimist Berliini parlamenti. Sileesiasse jõudis liikumine Wielkopolskast Józef Lompa ja Emanuel Smołka juurde, kes korraldasid poola rahvuslikku liikumist Ülem- ja Alam-Sileesias. Poola pastor Józef Szafranek valiti Berliini parlamenti.
Lääneosa poolakad otsustasid suunata oma energia poolakate majandusliku ja poliitilise seisundi suurendamisele, enne sõjalise vastasseisu otsustamist. 70 aastat töötasid poolakad oma organisatsiooni arendamisel, kasvatades rikkust ja arendades poola maid. Esimene organisatsioon, kes nii tegi, oli 1848. aasta suvel loodud Poola Liiga. Looduna liberaalsete poliitikute poolt juhtis seda krahv August Cieszkowski – kirjanik ja filosoof. Selle eesmärgiks oli rahvusliku eneseteadvuse kasvatamine poola rahvastiku seas, elustandardite tõstmine ning katoliku usu ja poolakate omanduses oleva maa kaitsmine. 1848. aasta sügisel kuulus sinna ligi 40 000 liiget. Selle peamist direktoraati juhtis krahv Gustaw Potworowski. Organisatsioon toetas põllumajandusreforme poola maaelanike kaudu ja levitas põllumajanduse edendamisega, samuti kodanikuühtsuse tugevdamisega seotud teavet. Kuigi organisatsioon oli täiesti seaduslik ja ei rikkunud ühtegi seadust, saatis Preisi valitsus selle aastal 1850 laiali. Tegelikult jätkasid selle liikmed töötamist ja varsti asutati arvukalt järglasorganisatsioone, mis viis poolakate vastupanu Preisi Poolas majandusliku ja õigusliku vastasseisu alusele.