Aleksander VI

Eraelu

Nagu paljudel teistelgi renessansiaja prelaatidel, ei olnud Borja elukombed kaugeltki laitmatud. Oma lapsi armastas ta väga, kuid oma eluviiside tõttu sai ta väga karmi noomituse Pius II-lt, kes sai paavstiks pärast Calixtus III-t 1458. Rodrigo paljudest armusuhetest oli kõige pikaajalisem suhe Vannozza (Giovanna) dei Cattaneiga (sündinud 1442), kes oli olnud 3 korda abielus. Nende suhe algas 1470. aasta paiku ja Vannozza sünnitas Borjale mitu last, kelle Borja tunnistas omaks. Need olid Giovanni, hilisem Gandia hertsog (sündinud 1474), Cesare (sündinud 1475 või 1476), Lucrezia (sündinud 1480) ja Goffredo (Gioffre) (sündinud 1481 või 1482). Borjal olid veel lapsed Jirolama, Isabella ja Pedro Luis, kelle emad ei ole teada. Enne paavstiks saamist kardinal Borja kirg Vannozza vastu mõnevõrra vähenes ja too elas hiljem avalikkusest tagasitõmbunult. Vannozza koha Rodrigo armastatuna täitis ilus Giulia Farnese (hüüdnimega Giulia Bella), kelle abikaasa kuulus Orsinide suguvõssa. Giulia vend Alessandro Farnese (Paulus III) pühitseti kardinaliks. Rodrigo armastus Vannozzaga saadud laste vastu ei kahanenud ja määras kogu tema elu. Ta kulutas nende peale suuri summasid ja tegi nad mõjukateks aukandjateks.

Suhted türklastega

Juunis 1493 külastas Roomat Türgi saadik, sest Roomas viibis sultani vend, kes pretendeeris Türgi troonile.
Paavst saatis 22. mail 1501 Poola kuningale Jan I-le ja Ungari kuningale Ulászló II-le kirjad türklastega peetava sõja asjus.
Aleksander VI olevat Itaalia sõdade ajal pöördunud sõjalise abi saamiseks Türgi sultani poole.

Suhted Hispaaniaga

4. mail 1493 avaldatud bullas "Inter caetera" tunnustas Aleksander VI Hispaania ja Portugali vahelist demarkatsioonipiiri. 7. juunil 1494 sõlmisid Hispaania ja Portugal Aleksander VI vahendusel Tordesillase rahulepingu, millega need riigid jagasid isekeskis kogu maailma (peale Euroopa) ära. Ta andis mõlema riigi valitsejale kontrolli avastatud alade üle.

Suhted Veneetsiaga

Aleksander VI saatis 1500 nuntsiuseks Veneetsiasse Angelo Leonini, keda peetakse esimeseks nuntsiuseks selle ameti kaasaegses mõistes.

Sisepoliitika

Aleksander VI valitsusaja algust iseloomustas range kohtumõistmine ja distsiplineeritud valitsemine, mis erines eelmiste paavstide aegsest anarhiast, ja suur väline hiilgus. Ta taastas Kirikuriigis korra ja Itaalia sõdade tulemusena kärpis Rooma aadli võimu, mille käigus ta kõrvaldas aadli privileegid. Paavsti soov saada kardinalidelt nõusolekut Benevento, Terracina ja Pontecorvo liitmiseks Gandiaga tõi kaasa vaid kardinali Piccolomini protesti.
Aleksander VI püüdis kärpida Kirikuriigi väikevürstide sõltumatust. Eriti karmiks kujunes võitlus Orsini suguvõsaga, kes pidi paavstile maksma 50 000 kuldfloriini. 1502 surus Cesare Borgia maha Orsinide kavandatud vandenõu tema vastu, mille järel Cesare lasi hukata Oliverotto da Fermo ja Vitellozzo Vitelli. Aprilliks 1503 jäi Orsinide kätte vaid Bracciano kindlus, mistõttu nad palusid vaherahu. See oli esimene kord ajaloos, kui paavst oli kogu Kirikuriigi suveräänne valitseja.
Aleksander VI sisepoliitikat määras Cesare Borgia, kes 25. novembril 1499 hõivas Imola, 1502 Camerino ja Senigallia. Borgiate poliitikaga seostatakse mürgitamisi arseeniga (cantarella). 1911. aasta Encyclopædia Britannica järgi lasid Borgiad võõrandada mitme mõjuka isiku, sealhulgas kardinali Giovanni Battista Ferrari varanduse. Igaüht, keda peeti piisavalt rikkaks, süüdistati mõnes õigusrikkumises, millele järgnes kas vangistus või mõrv, mis omakorda tõi kaasa vara konfiskeerimise. Neid kahtlustati kardinali Giovanni Michieli mürgitamises.

Atentaadid

Stefano Infessura järgi tehti paavstile 1492. aastal mõne kuu jooksul 220 atentaati, kuid Infessura paavstikriitika tõttu ei peeta seda usaldusväärseks faktiks.

Suhted kiriku institutsioonidega

Aleksander VI määras kiriku asekantsleriks kardinal Ascanio Maria Sforza Visconti. Ta kavandas kloostrite ja ordude reformimist. Ta lubas 1497 seoses oma poja Giovanni Borgia surmaga teostada kuuriareformi, määrates selleks ametisse vastava komisjoni.
Ta jagas apostelliku signatuuri Signatura gratiae’ks ja Signatura iusticae’ks. Ta moodustas apostellikus kantseleis sommista ametikoha. Ta sätestas, et paavstipalee sakristaaniks peab olema augustiinlasest eremiit.
1492 keelas ta kardinalidel tunnustada suveräänide protektoraati.
1501 tunnustas ta Jeanne de Valois' rajatud annuntsiatsiooni ordut ja määras Gabriel Nicolai selle ülemaks.
Ta lubas Juan de la Pueblal rajada frantsiskaanide koguduse.
1501 ühendas ta kontseptsionistide Neitsi Maarja pärispatuta saamise kongregatsiooni benediktiinidega.
1493 tunnustas ta minimi ordut ja 1501 avaldatud entsüklikas "Ad ea quae circa decorem" kinnitas ta minimi ordu reeglid.
Ta muutis 1492 Kristuse rüütlite rüütliordu ilmalikumaks, kuna ordu liikmed ei suutnud järgida tsölibaati. Koos konkubiinidega elamise asemel tunnustas ta ordu liikmete abiellumist.
1492 määras ta Alcantara rüütliordu eluaegseks suurmeistriks Hispaania kuninga.
1497 tunnustas ta tsistertslaste püha Bernardi kongregatsiooni Toscanas ja Lombardias.
Ta tunnustas 1494 Maximilian I rajatud Püha Georgi vennaskonda.
13. juulil 1495 andis ta indulgentse Roosipärja vennaskonnale.

Liturgilised otsused

Aleksander VI saatis 1493 Hispaania kuningannale Isabel I-le kuldroosi.
Ta käskis 1497 sulgeda Iirimaal Patricku purgatooriumina tuntud koopa.
1499 andis ta loa Skara piiskopkonnas püha Bryniolphi reliikviate translatsiooniks.
Ta andis Quimperi katedraalile indulgentse.
1500. aastat tähistati juubeliaastana.

Teoloogilised vaidlused

1495 puhkes paavstil teoloogiline vaidlus dominikaani Girolamo Savonarolaga. Savonarola oli 1490 hakanud Firenzes pidama apokalüptilisi jutlusi, milles ründas vaimulikkonna sekulariseerumist. 25. juulil 1495 nõudis paavst Savonarola tulemist Rooma, kuid Savonarola keeldus, tuues põhjuseks halveneva tervise ja teda ähvardavad ohud. 8. septembril 1495 keelas paavst Savonarolal jutlustamise ja määras tema käsutuses oleva San Marco kloostri taas dominikaanide Lombardia kongregatsiooni alluvusse, kuid 16. oktoobril tühistati kloostri staatus kongregatsiooni alluvuses, samas ei tohtinud Savonarola seni jutlustada, kuni Roomas oli vastav uurimine lõpule viidud. 7. novembril 1496 moodustas paavst Rooma ja Toscana dominikaani kloostritest kongregatsiooni ja määras kardinali Oliviero Carafa selle vikaariks. Aleksander VI ekskommunikeeris Savonarola 12. mail 1497.
20. veebruaril 1503 keelas ta teoloogilistes vaidlustes oponentidel üksteist ketserluses süüdistada.

Kanoniseerimine ja suhted pühade inimestega

Aleksander VI kanoniseeris 1494 Canterbury Anselmi.
Milano Veronica sai 1494 Kristuselt ilmutuse koos teatega Aleksander VI-le.
Paavst külastas 1495 Rieti Colombat.

Uus piiskopkond

Aleksander VI asutas 10. detsembril 1492 Hispaanias Granada peapiiskopkonna.

Suhtumine juutidesse

James Carrolli järgi suhtus Aleksander VI juutidesse heatahtlikult. Kui 1492 aeti juudid Hispaaniast välja, saabusid 9 tuhat juuti Kirikuriigi piiridele ja paavst lubas neil Kirikuriigis elada. 1497 lubas ta Kirikuriigis elada Portugalist välja aetud juutidel ja 1498 Provence’ist välja aetud juutidel.
1. juunil 1500 nõudis Aleksander VI türklastega peetava sõja rahastamiseks 1/20 kogu maailmas elavate juutide varast.

Misjon

Aleksander VI lähetas 24. juunil 1493 frantsiskaani Bernard Buili Christoph Kolumbuse Ameerika-reisile.
Kiievi metropoliit Josef Soltan kirjutas 1500 paavstile, soovides saada paavstilt kinnitust oma metropoliidiametiks.

Aleksander VI kultuuriloos

Aleksander VI lasi taastada Castel Sant’Angelo. Ta lasi Vatikanis rajada Aparttamento Borgia ja mitu ihukaardi hoonet. Ta lasi ehitada Roomas Sapienza hooned. Ta kindlustas Torre di Nona. 1500 alustati Santa Maria dell' Anima kiriku ehitamist. Ta lasi rekonstrueerida Santa Maria Maggiore basiilika.
Ta lasi korrastada Borgo Nuovo.
Ta oli Donato Bramante, Michelangelo, Pinturicchio, Constantinos Lascarise, Aldo Manuzio ja Pomponio Leto patroon.
1. juunil 1501 kehtestas ta tsensuuri reeglid Kölnis, Mainzis, Trieris ja Magdeburgis.
Ta rajas 13. aprillil 1499 Alcalá ülikooli.
Paavstile meeldisid muusika ja teater, ta soodustas draama arengut Roomas.

Aleksander VI ja Eesti

Aleksander VI oli kardinalina Saksa ordu protektor. Paavst kinnitas 24. detsembril 1494 Saksa ordu privileegid. 1496 saatis Ermlandi piiskop Lukas Watzenrode paavstile supliigi Saksa ordu privileegide asjus.
Saksa ordu kõrgmeister Friedrich von Sachsen saatis alates 25. veebruarist 1500 paavstile palvekirju, milles palus paavsti Kuramaa piiskopi ja Saksa ordu ülemprokuraatori ametissemääramise osas.
Aleksander VI määras 1500 Tartu praostiks Johann von Schönbergi.
20. aprillil 1501 saatis Saksa ordu kõrgmeister Sachsen paavstile palvekirja Kuramaa piiskopi ametissemääramise asjus.
16. mail 1502 saatis Saksa ordu kõrgmeister Sachsen paavstile palvekirja, milles palus tunnustada Liivi ordu maameistri saadiku avaldust.
31. juulil 1503 saatis Saksa ordu kõrgmeister paavstile palvekirja seoses Samlandi piiskopi ametissemääramisega.

Liivimaa suhted Venemaaga

Septembris 1494 kirjutas Liivi ordu maameister paavstile ja palus temalt luba pidada sõda Moskoovia vastu.
Liivi ordu maameister teatas 18. mail 1496, et paavsti juures arutati ristisõja korraldamist Moskoovia vastu.
Aleksander VI andis 22. juunil 1496 täieliku patukustutuse kõikidele kristlastele Rootsis ja Liivimaal, kes lähevad venelastega sõdima ja sõjas langevad.
22. septembril 1496 palus Saksa ordu kõrgmeister Johann von Tiefen paavstilt abi sõjaks venelaste vastu.
Detsembris 1498 saatis paavst kirja Moskva suurvürstile Ivan III-le, milles ta taunis Liivimaa saadikute ja kaupmeeste vangistamist. Hansalinnadele saadetud kirjas kurtis paavst venelaste rünnakute pärast Liivimaa vastu.
28. aprillil 1501 manitses paavst Liivi ordu maameistrit osutama abi Leedu suurvürstile võitluses venelastega.
29. detsembril 1501 saatis Saksa ordu kõrgmeister paavstile palvekirja, milles soovis ristisõja korraldamist Liivimaale tunginud venelaste vastu.
10. septembril 1502 viibis Saksa ordu prokuraator paavsti juures audientsil seoses Moskooviaga seonduvate probleemidega.

Ametisse määramised

Aleksander VI kinnitas 6. märtsil 1493 Tallinna piiskopiks Nikolaus Roddendorpi ja 20. märtsil 1499 Tartu piiskopiks Johannes III von der Rope.

Tagasiastumiskavatsus

Catholic Encyclopedia andmeil soovis Aleksander VI pärast oma poja Giovanni Borgia surma 1497 tagasi astuda.

Surm

Aleksander VI suri 18. augustil 1503 kella 16 paiku pärastlõunal ja maeti 19. augustil Vatikani basiilika Santa Maria delle Febri kabelisse. 30. jaanuaril 1610 maeti tema säilmed ümber Santa Maria in Montserrato kirikusse. 21. augustil 1889 maeti tema säilmed selles kirikus taas ümber.
Tema surma põhjuseks on kirikuajaloolane John Norman Davidson Kelly pakkunud malaariat, Salvador Miranda ajurabandust.
Catholic Encyclopedia vahendab paavsti tseremooniameistri Johann Burchardi kirjeldust paavsti viimastest päevadest, mille järgi oli paavst 6. augustil 1503 koos Cesare Borgiaga einestanud kardinali Adriano da Corneto villas ning viibisid õhtul kaua väljas. 12. augustil kella 15 paiku tõusis paavstil palavik ja ta pidi jääma voodisse. Tal lasti aadrit ja 17. augustil anti paavstile ravimeid, kuid see tegi tema olukorra halvemaks. Burchardi kirjeldatud paavsti surnukeha kiire lagunemine andis hiljem alust kuuldusteks paavsti mürgitamisest, et kardinal Corneto kokk olevat mürgitatud veiniga karikad ära vahetanud. Burchard ei maini mürgitamist.
Ferrara saadik kirjutas neil päevil Ferrara hertsogile: "Polnud imestada, et paavst ja hertsog olid haiged, sellepärast, et peaaegu kõik olid Roomas haiged halva õhu (mürgise sooõhu) tõttu" ("per la mala condictione de aere").

Hinnangud

Aleksander VI kohta on ajalookirjanduses erinevaid hinnanguid. Kuigi tema eluviise on kritiseeritud, on teda peetud heaks administraatoriks. Tema kõige suuremaks paheks peeti tol ajal hoopis tema Hispaania päritolu. Aleksander VI ajal kirjeldas tseremooniameister Johann Burchard Roomat: "Rooma kubises Hispaania seiklejatest, palgamõrtsukatest, prostituutidest ja nuhkidest. Karistamatult pandi toime mõrvu ja röövimisi. Altkäemaksude vastu lubati linna ketsereid ja juute. Paavst ise loobus häbitult välisest siivsusest ning elas puhtilmalikku ja ebamoraalset elu. Ta tegeles jahi, tantsimise ja teatrietendustega. Üks tema kaaslasi oli sultani Bayezid II pantvangina kinnipeetav vend."
Paavsti tseremooniameistri Johann Burchardi kirjeldust "Liber Notarum" on ajaloolaste seas peetud üldjuhul usaldusväärseks. Soodsamalt on temast kirjutanud Marie-Joseph Ollivier teoses "Le Pape Alexandre VI et les Borgia" ja Andrea Leonetti oma teoses "Papa Alessandro VI secondo documenti e carteggi del tempo".
Paavsti kaasaegset Stefano Infessurat on peetud liiga kriitiliseks, kes on tuginenud eelkõige levinud kuuldustele kui tegelikele faktidele. Aleksander VI kõige karmimateks kriitikuteks said Julius II ja Viterbo Egidio. Kriitilise hinnangu on talle hiljem andnud kardinal Joseph Hergenröther oma teoses "Kirchengeschichte". Lucca peapiiskop Gian Domenico Mansi on märkinud, et kergem on vaikida kui sellest paavstist mõõdukalt kirjutada.
Paavsti kohta käivaid hinnanguid on vaaginud Henri de l'Epinois oma artiklis ajakirjas "Revue des questions historiques" (1881, XXIX, 147), Matagne samas ajakirjas (1870 ja 1872) ning Alfred von Reumont.
Borja elas kardinalina üldiselt tagasihoidlikult, kuid elas toredas palees ja mõnikord demonstreeris suurt rikkust. Tema käitumine oli meeldiv ja tema välimus oli kütkestav. Catholic Encyclopedia rõhutab, et Aleksander VI soovis poliitiliselt keerulistes tingimustes säilitada Kirikuriigi sõltumatust, artiklis märgitakse tema majapidamise suursugusust ja kirge kaardimängu vastu, kuid mõõdukust söömisel ja joomisel.
Francesco Guicciardini on väitnud, et Aleksandris olid kombineeritud toores ettenägelikkus, veenmisoskus ning oskus ja võime tulla toime ka keeruliste olukordade lahendamisega.
Niccolò Machiavelli on "Valitsejas" tema kohta öelnud, et Aleksander VI "näitas edukamalt kui ükski paavst enne teda, kuidas Püha Isa võib end raha ja jõu abil maksma panna... Ja ehkki Aleksandri eesmärgiks polnud Kiriku, vaid Cesare Borgia ülendamine, kasvatas tema tehtu ometigi Kiriku vägevust... Aleksander VI ei teinud eales muud ega mõelnud iial muule kui inimeste petmisele ja leidis alati mõne käsualuse, kelle peal seda teha. Pole eales elanud inimest, kes oleks olnud temast agaram teisi veenma, kinnitanud tugevamate vannetega mingi asja õigust ning ise sellest vähem kinni pidanud; ometigi läksid tema pettused alati korda, sest ta oli maailma selle küljega hästi tuttav."

Näidendid

Barnabe Barnes kirjutas 1606 näidendi "The Devil's Charter".

Filmid

Aastal 1922 esilinastus Richard Oswaldi film "Lucrezia Borgia", kus Aleksandri osas oli Albert Bassermann.
Aastal 1935 esilinastus Abel Gance film "Lucrèce Borgia", kus Aleksandri osas oli Roger Karl.
Aastal 1968 esilinastus Osvaldo Civirani film "Lucrezia Borgia, l'amante del diavolo", kus Aleksandri osas oli Leon Askin.
Aastal 1990 esilinastus Lorenzo Onorati film "Lucrezia Borgia", kus Aleksandri osas oli Renato Pusiol.
2006. aastal esilinastus Antonio Hernándeze film "Los Borgia", kus peaosas oli Lluís Homar. Samal aastal esilinastus Cristoph Schrewe film "The Conclave", kus Aleksandri osas oli Manu Fullola.

Seriaalid

Aastal 1977 näidati seriaali "Les Borgia ou le sang doré", kus Aleksandri osas oli Julien Guiomar.
Aastal 1981 näidati BBCs seriaali "The Borgias", milles peaosas oli Adolfo Celi.
Aastail 1998–2003 näidati Kanadas komöödiaseriaali "History Bites", milles on episoode Aleksander VI kohta.
Aastatel 2011–2012 näidatakse Showtime'i kanalitel seriaali "The Borgias", mille peaosas on Jeremy Irons. Eestis esilinastus seriaal 13. jaanuaril 2012 kanalil Sony Entertainment.