Johan Laidoner

Elulugu

Johan Laidoner sündis Viljandimaal, Viiratsi vallas, Raba talus Jaak Laidoneri (1854–1911) ja tema naise, Raba talu peretütre Mari Saarseni (1851–1938) esimese lapsena. Sealsamas Rabal sündisid ka Johan Laidoneri vennad Villem (1886), Peeter (1888) ja Oskar (1890). Johan Laidoner õppis aastatel 1892–1894 Viiratsi vallakoolis, 1894. aastal asus Laidoneride pere elama Viljandisse, seejärel õppis ta aastatel 1895–1897 Viljandi 1. algkoolis ja 1897–1900 Viljandi linnakoolis.

Teenistuskäik Venemaa Keisririigi sõjaväes

1900. aastal üritas Laidoner astuda sõjaväkke, kuid komisjon ei võtnud teda vastu – "rind ei andvat mõõtu välja" ja tal soovitati aasta pärast tagasi tulla. Pärast ebaõnnestunud katset sõjaväkke pääseda asus Laidoner elama Peterburi kubermangus asunud Aljutino mõisa, kus tema emapoolne onu Peeter Saarsen töötas mõisavalitsejana. 1901. aastal tegi ta uue katse sõjaväkke astuda ja 20. augustil tunnistas komisjon ta sõjaväekõlbulikuks ja 2. järgu vabatahtlikuks ja 1901. aastal astuski ta vabatahtlikuna Venemaa Keisririigi sõjaväkke, kus asus teenima 110. Kaama jalaväepolku Kaunases.
Septembris 1902 astus Vilno sõjakooli, aasta hiljem komandeeriti ta Vilno jalaväe junkrukooli teise roodu, kus ta määrati õppima üldklassi. 1903. aasta 3. jaanuaril ülendati Laidoner allohvitseriks ja 1904. aasta oktoobris portupeejunkruks (vanemveebeliks). Ta lõpetas sõjakooli 5. mail 1905 oma kursuse parimana ning teda autasustati sel puhul riigivapiga kaunistatud taskukuldkellaga ja ülendati nooremleitnandiks.
Aastatel 1905–1909 teenis J. Laidoner 13. Jerevani Tema Kõrguse ihukaitsegrenaderide polgus, mis asus Kaukaasias, Tbilisi lähedal Manglisi linnakeses. 1908. aastal ülendati leitnandiks ja määrati sama aasta detsembris 13. Jerevani polgu 12. roodu ajutiseks ülemaks.
17. oktoobril 1909 astus ta Nikolai Kindralstaabi Akadeemiasse Peterburis, mille lõpetas 1912. aasta mais 28-aastasena 1. järguga. Teda autasustati eeskujulike tulemuste eest Püha Anna III klassi ordeniga ning suunati tagasi oma polku. 7. jaanuaril 1913 ülendati ta staabikapteniks ning 21. märtsil arvati kindralstaabi kutseliiki.
Aastatel 1912–1913 teenis 13. Jerevani Tema Kõrguse ihukaitsegrenaderide polgus, 1913–1914 1. Kaukaasia kütipolgus rooduülemana.
1914. aastal teenis J. Laidoner Kaukaasia sõjaväeringkonna staabis ning Esimese maailmasõja alates määrati Edelarinde IV armee, III Kaukaasia armeekorpuse staapi käsundusohvitseriks, kus teenis kuni 1915. aasta märtsini. 17. (vkj 4.) juulil 1915 autasustati teda Püha Georgi mõõgaga 
 
„"selle eest, et ööl vastu 11. oktoobrit 1914, lahingute ajal Gorbatka raudteejaama piirkonnas, teostas luuret Politino rajoonis. Luurekäigu jooksul kogutud andmetele tuginedes sooritati ööl vastu 12. oktoobrit edukas rünnak"“
26. novembril 1914 ülendati kindralstaabi kapteniks. Märtsis 1915 määrati J. Laidoner III Kaukaasia armeekorpuse 21. jalaväediviisi staabi vanemadjutandiks.
Novembris 1915 määrati J. Laidoner Läänerinde staapi luureosakonna ülema abiks ja 15. augustil 1916 ülendati J. Laidoner kindralstaabi alampolkovnikuks.
11. märtsil 1917 määrati ta Kaukaasia grenaderidiviisi staabiülemaks Galiitsias (04.1917–09.1917), misjärel viidi sama aasta oktoobris üle 62. jalaväediviisi staabiülemaks.
Esimese maailmasõja ajal sõdis Galiitsias, Poolas ja Valgevenes Saksa Keisririigi ning Austria-Ungari Keisririigi vägede vastu.

Teenistus Eesti rahvuslikes väeosades

2. detsembril 1917 kutsus Eesti Sõjaväelaste Ülemkomitee kindralstaabi alampolkovniku Johan Laidoneri Eestisse formeeritava 1. Eesti jalaväediviisi ülemaks. 1. jaanuaril 1918 saabus Johan Laidoner Tallinna ja võttis 5. jaanuaril 1. Eesti jalaväediviisi juhtimise üle. J. Laidoner juhtis Eesti rahvusväeosi kuni 19. veebruarini 1918, mil oli sunnitud Eestis võimu haaranud Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee survel diviisiülema kohalt lahkuma.

1. detsembri riigipöördekatse

1924. aasta 1. detsembril Nõukogude Venemaa poolt organiseeritud Eesti riigipöördekatse ajal kujunenud olukorras nimetati Johan Laidoner taas Sõjavägede Ülemjuhatajaks. Kirjeldus J. Laidoneri nimetamisest ülemjuhatajaks 1924. aasta 1. detsembri hommikul koosolekul Riigivanema juures, Eduard Laamani päevikust: 
 
„"Tuleb Pusta, siis muigades Laidoner. Kõlistame Terrast; see tuleb 2 paksu seaduseraamatuga. Üleval riigivanema kabinetis kõik püsti: Akel, kuub särgi peal, ilma kraeta laua ees. Kõlistatakse: teatab: Kurb sõnum – teedeminister Kark tapetud. Strandman: Kõige apoliitilisem ministritest. Strandman kõnnib edasi tagasi. Rõuk, Pusta vahib süngelt ja nagu arusaamatult oma ette. Laidoner muheleb, ühe jalalt teisele tammudes: Ega see ülemjuhataja õigused palju juure ei anna; need õigused on juba Rõukil sõjaseadusega. Kui väliseid komplikatsioone ei tule, on see 2–3 päevaga möödas. Viimaks Strandman lööb käega: Poogu Riigikogu meid või üles, aga teeme ära. Laidoner: Minugi pärast, aga siis peab siitsaadik võim rusikasse koonduma. Terras on § leidnud ja kirjutab protokolli. Laidoner pöördub minu poole, nimetab trükiasjade valitsejaks enda juure ja palub ühes Landsbergiga sõjatsensuuri ja kommunikeede asjus korraldusi [teha?]. Ise pühib kohe staapi." “
 –

Poliitiline tegevus

1921–1929 oli Johan Laidoner I, II ja III Riigikogu liige, kuulus Põllumeestekogude rühma ning oli 1929. aastani Riigikogu väliskomisjoni esimees.
1925. aastal vahendas Johan Laidoner Rahvasteliidu komisjoni esimehena Türgi ja Iraagi piiritülisid. Laidoneri soovitusel otsustati anda Mosul Iraagile. Hiljem viibis ta mõnda aega anonüümsena Palestiinas, kus tutvus sinna rajatavate juudi uusasundustega. Seda reisi kirjeldas ta 1926. aasta kevadel Tallinnas Palestiina koosolekul peetud kõnes, milles ühtlasi ennustas Iisraeli riigi rajamist. Rootsi-Läti alalise lepituskomitee liige (27. august 1926). Johan Laidoner oli Eesti tuletikumonopoli nõukogu esimees.
1929 Johan Laidoner loobus kandideerimast IV Riigikogu valimistel, deklareerides lakooniliselt: "Ma ei armasta teha tööd, kus ma ei näe tagajärge või kus tagajärg on koguni eitav." 1934. aasta põhiseaduse rahvahääletuse eel teatas Johan Laidoner, et on põhiseaduse muutmise poolt. 1934. aastal esitati ta uue põhiseaduse alusel valitava riigivanema kandidaadiks. Laidoner kogus 21. märtsiks 38 066 toetusallkirja (Riigivanema kandidaadiks ülesseadmiseks oli tarvis koguda 10 000 allkirja).
Algselt tema kandidatuuri toetada lubanud vabadussõjalased murdsid viimasel hetkel kokkuleppe. 116 Vabadussõja veterani ja Vabadusristi kavaleri (teiste hulgas Karl Parts, Jaan Maide, Karl Tallo, Karl Einbund, Johannes Roska, Paul Bassen-Spiller, Nikolai Reek, Aleksander Tõnisson, Otto Sternbeck, Johan Pitka ja Hengo Tulnola) protesteerisid Johan Laidoneri kui Riigivanema kandidaadi mustamise vastu. 1934. aastal tehti tema juhtimisel 1934. aasta sõjaväereform, seejärel kaasajastati armee väljaõpet ja relvastust – püüti teha kaitsevõime tõstmiseks kõik, mida väikeriigi ressursid võimaldasid.
1938. aastal sai Johan Laidoner Riiginõukogu liikmeks.

Mälestuse jäädvustamine

Eesti Kunstimuuseumi skulptuurikogus säilitatakse Amandus Adamsoni 1924. aastal valmistatud etüüdi Johan Laidoneri ratsamonumendile (plastiliin puust alusel).
Laidoneri sünnitalu kohas Varja külas avati talle monument (Johan Laidoneri mälestussammas) 23. mail 1937, see purustati 1940. aastal ning taasavati 9. septembril 1990.
1990.-tel aastatel paigaldati mälestustahvel Vladimiri kalmistu represseeritute monumendile.
2004. aasta juunis avati Viljandi Lossimägedes Johan Laidoneri ratsamonument (autor Terje Ojaver).
Eesti Post andis 2009. aastal Johan Laidoneri 125. sünniaastapäevaks välja postmargi ja esimese päeva ümbriku (FDC).
Vilniuses on Laidoneri mälestustahvel kunagisel Vilniuse sõjakooli hoonel.