Rootsi sissetung Venemaale

Algus

Venemaale tungimisele eelnenud aastatel oli Karl XII saanud oma vägedega olulisi võite Taani ja Poola sõjavägede üle ja trooninud Poola kodusõja ajal Poola kuningaks oma marioneti Stanisław I Leszczyński. Olles seal oma võidud kindlustanud, pööras Karl XII oma tähelepanu Venemaale.
Ta sisenes 40 000 mehest koosneva väe, millest ligikaudu poole moodustasid ratsaväelased, eesotsas Venemaa aladele üle külmunud Wisła jõe. See taktika iseloomustas hästi kuninga sõjalist stiili, mis toetus sõjavägede suure kiirusega üle ootamatute maastike liigutamisele. Sõjaretke sellise kiire alguse tõttu jäi väga vähe puudu sellest, et Karl XII väed oleksid Peeter I vägedega kohtunud juba siis, kui sõjaretke algusest oli möödas alles üks kuu: rootslased jõudsid tänapäeva Valgevene territooriumil asuvasse Hrodna linna napilt kaks tundi peale seda kui venelased selle maha jätnud olid.
Karl XII oli vilunud väejuht ja ilmselt pidas ka tema sissetungi riskantseks ettevõtmiseks. Peale 1700. aastal rootslaste jaoks edukalt lõppenud Narva lahingut soovitasid kuninga teenistuses olnud kindralid tal talvisel ajal Venemaale tungida, ent Karl XII oli sellele vastu. Kuna kuningas eeldas Rootsi abivägede saabumist ja liitu Ivan Mazepa juhitud kasakatega, otsustas ta aastal 1708 viimaks Venemaale tungida. Venelased korraldasid Rootsi abivägedele aga varitsusrünnaku ja Venemaa tsaaririigi sõjavägi hävitas Aleksandr Menšikovi juhtimisel Mazepa pealinna ning jälitas viimast seni, kuni too oma napi kolmesaja mehega Karl XII väeni jõudis.

Raskused jätkuvad

Sissetungi muutis veelgi raskemaks Peeter I ja tema kindralite poolt välja töötatud põletatud maa taktika. Vene vägi taganes vahetpidamata, ajades läbitud linnades laiali kariloomad ja peites ära vilja. Et mitte jätta rootslastele varusid, mille toel nad Venemaa külma talve üle elada võiksid, põletasid venelased isegi põldudelt koristamata vilja. 1708. ja 1709. aasta talve lõpus olnud tavapärasest külmemad ilmad mõjusid Rootsi sõjaväele laastavalt ja armee kahanes 24 000 meheni. 1709. aasta maikuus said Rootsi väed Vene väed kätte ja sõjaväed kohtusid Poltava lahingus. Rootslased alistati ja suurem osa Karl XII armeest ehk ligikaudu 19 000 meest olid sunnitud alla andma.

Peale Poltava lahingut

Karl XII ise põgenes koos 543 mehega lõunasse Osmanite riigi türklaste kaitse alla. Kuna türklased olid tavapäraselt Venemaa suhtes vaenulikult meelestatud, suutis kuningas viimaks veenda sultan Ahmed III Venemaa tsaaririigile sõda kuulutama. Karl XII juhtis 200 000 mehest koosneva türklaste sõjaväe sõtta Venemaa vastu, kuid konflikt lõppes enne kui Karl XII lahinguni jõudis: Peeter I suutis Türgi vesiiri ära osta ja osapooled leppisid kokku rahus. Sellega lõppesid Karl XII Venemaale tungimise ambitsioonid.

Tagajärjed

Nurjunud sissetungi tagajärjed olid kaugeleulatuvad. Peale Poltava lahingut ei suutnud Rootsi impeerium endaga enam ühtegi uut ala liita ja veidi peale lahingut kaotati oluline osa oma valdustest. Suurbritannia ja Iirimaa kuningas George I juhtis seejärel Suurbritannia ja Preisi kuningriigid sõtta Rootsi vastu ning peagi ründas Rootsit taas ka Taani.
Venemaa tsaaririik säilitas võidetud valdused Ingerimaal ja Balti kubermangudes ning suutis kindlustada oma võimu Ukraina ja Poola aladel. Lisaks sai Venemaa võimaluse rajada Peterburi linn, millega saadi enda valdusse ülitähtis lüli mööda Läänemerd kulgevas kaubanduses. Peeter Suure prestiiž Euroopas kasvas veelgi ja Prantsusmaa kuninga Louis XIV näol leidis ta endale ka liitlase.