Relva-SS

Moodustamine

SS-Verfügungstruppest kui tõsiseltvõetavatest relvaüksustest võib hakata rääkima pärast seda, kui 1. oktoobril 1936 määrati vägede inspektoriks Gruppenführer und Generalleutnant der Waffen-SS Paul Hausser, kes hakkas uusi üksusi formeerima. 
Relva-SS asutati 1939. aastal, kui SS jagati kaheks. Relva-SS moodustati SS-käsundusüksuse ehk SS-vägede (SS-Verfügungstruppe) ja nelja SS-surnupealuurügemendi (SS-Totenkopfstandarten) baasil. Mõlemad relvaformeeringud allusid SS-i Peavalitsusele (SS-Hauptamt), mida juhtis kuni sõjani SS-Obergruppenführer A. Heissmeyer ja hiljem SS-Obergruppenführer G. Berger. Nimetus Relva-SS sai ametlikuks 2. märtsil 1940. Nimeliselt oli Relva-SS Reichsführer-SS Heinrich Himmleri juhtimise all, kuid lahingolukorras allutati üksused Saksa relvajõudude operatiivjuhtimisele. 
Kui SS põhiosa (Allgemeine SS) liikmed kandsid vormi ainult õppustel ja muul ajal tegelesid oma põhitööga, siis relva-SS näol oli tegu tõeliste sõjaväeüksustega, kes elasid kasarmutes ja kandsid alaliselt relvi. Saksa armee, Wehrmachti ja Relva-SS vahe oligi selles, et regulaarväes võisid teenida ainult Saksa kodanikud või Saksa päritolu isikud (reichdeutsche või volksdeutsche), SS-s aga seda piirangut ei olnud. Samas Relva-SS teenistus ei tähendanud SS-organisatsiooni kuulumist ega andnud ka selleks automaatset õigust. Nii SS põhiosa kui ka Relva-SS liikmed kandsid vasaku õlavarre siseküljel SS-i veregrupi tätoveeringut.

Areng ja teenistus

Relva-SS suurenes neljast algsest SS-Standarte rügemendisuurusest lipkonnast (SS-Standarte Der Führer, SS-Standarte Deutschland, SS-Standarte Germania) algul diviisiks (SS-Division Verfügungstruppe) ja sõja lõpuks 39 diviisiks, moodustades eliitvõitlusüksused maismaa regulaarväe kõrval. Üksuste osavõtt Idarinde lahingutes oli väga suur. Eliitüksustena saadeti neid tavaliselt ikka karmimatesse lahingutesse. Enne sõja lõppu oli Relva-SS üksustes ~550 000 võitlejat. 1944. aasta oktoobri lõpu seisuga oli ~320 000 võitlejat langenud või raskesti haavatud.

Võõramaalaste kaasamine

Algselt pidid Relva-SS võitlejad vastama samadele rassilistele nõuetele nagu põhi-SS liikmed hiljem, pärast 1942. aastat hakati vastu võtma ka nn idarasside esindajaid, algul reavõitlejatna ja siis ka ohvitseridena.
Idarinde tagalapiirkondades, okupeeritud NSV Liidu territooriumil kohalikest elanikest algselt tagalajulgestuseks moodustatud ja formeeritud ida- ja politseipataljonid jt liideti kas olemasolevate või 1944.–1945. aastal formeeritud Relva-SS-i diviisidega. Seoses sellega muutus senine germaani rassi eliitvägi sõja teisel poolel suurel määral vaid mittesaksa diviiside 
kogumiks Relva-SS-i väejuhatuse all. Relva-SS-i vägedesse kuulunud mittesakslasi eristati sakslastest, mis väljendus ka SS-auastmetes: 1942. aastal nimetati mehi leegionärideks (näiteks Legion-Obersturmführer), 1943. aasta oktoobrist SS-vabatahtlikeks (SS-Freiwilliger) ja 1944. aasta suvest Relva-SS-lasteks (nt Waffen-Hauptsturmführer der SS). SS välguruune tohtisid kraenurkadel kanda vaid Bad Tölzi junkrukooli vms SS-sõjakooli lõpetanud mehed. Võõramaalasi ei võetud SS-i liikmeks.
Relva-SS oli tõenäoliselt kõige kirjuma rassilise koostisega erinevate rahvuste sõjaline organisatsioon Teises maailmasõjas.