google/wiki40b huggingface dataset:
Lepistiku park

Lepistiku park (ka Magistraali park) on park Tallinna Mustamäe linnaosa Mustamäe asumis. Asub Sõpruse puiesteest kagus ja A. H. Tammsaare teest edelas.
Lepistiku park on põhiosalt isetekkeline. Park on looduskaitse all. Sealsetest Lepasalu allikatest algab ajalooline Mustjõgi.

Taimestik

Pargi pindala on 4,6 hektarit. Seal leidub üle 150 rohttaimeliigi. Puudest on valitsev liik sanglepp. Kaasliik on hall lepp, mille osatähtsus on pargi lääneosas suurem. Üksikute puudena kasvab pargi lõunaservas mände, haabu, rabe- ja hõberemmelgaid ning sookaski. Alusmetsas on hõredalt toomingat.

Veekogu

Looduskaitse alla kuuluvad pargi üsna veerikkad Lepasalu allikad. Veerikkal ajal moodustab vesi 6 ojakest koguvooluhulgaga 1–10 l/s. See allikaline ala on kujunenud partide talvituspaigaks.  Pargi kirdeosas asub tiik.

Linnustik

Pesitsejatest on dominantliikideks metsvint (Fringilla coelebs), mustpea-põõsalind (Sylvia atricapilla), musträstas (Turdus merula), hallrästas (Turdus pilaris), punarind (Erithacus rubecula), künnivares (Corvus frugilegus), rasvatihane (Parus major). Regulaarselt pesitseb ööbik (Luscinia luscinia). Huvitavaim pesitseja on väike-kirjurähn (Dendrocopos minor), tõenäolised pesitsejad on soo-roolind (Acrocephalus palustris), suurnokk-vint (Coccothraustes coccothraustes) ja koldvint (Serinus serinus).
Kaitsealustest liikidest esineb toitekülalisena kanakull (Accipiter gentilis) (II kat.) ja tõmmukajakas (Larus fuscus) (II kat.).
Pargi liigirikkus on viimasel ajal vähenenud.
Pargi lääneservas asub künnivarese haudekoloonia. Park on talvepoolaastal kujunenud ka seltsingus ööbivate vareslaste koondumis- ja sageli arvuka ühisööbimise paigaks. Künnivaresest on saanud piirkonna probleemliik.

Inimtegevus

Lepistiku park on üks Mustamäe kesksemaid parke, mida läbivad igas suunas jalgteed. Aastatel 2002–2003 park rekonstrueeriti. Tööde käigus rajati uusi läbikäiguteid ja uuendati vanade jalgteede kate, uuendati kogu pargi valgustus, süvendati pargi ülemine tiik ja kindlustati kaldaid, rajati uus lastemänguväljak, paigaldati pargi inventar, puhastati läbivoolavate veesoonte sängid ja uuendati teealused truubid, ehitati kõrvaloleva kooli kasutamiseks spordiväljakud ja sild jalakäijatele ning uuendati haljastust.
Pargi ühe põhilise jalakäijate tee ääres asub aastaringselt tegutsev kohvik-paviljon.
AS Saaremaa Piimatööstus

AS Saaremaa Piimatööstus on Saaremaal asuv piimandusettevõte.
Ettevõtte alguseks loetakse aastat 1886, mil avati Kuressaare linnutapamaja.
Pärast Eesti taasiseseisvumist ettevõte erastati (1995). Aastast 1996 tegutses Saaremaa Liha- ja Piimaühistu omanduses, hõlmates ka lihatööstust (AS Saaremaa Liha- ja Piimatööstus). Aastast 2007 on ettevõte eraldiseisev, kandes nime AS Saaremaa Piimatööstus.
Vabahärra

Vabahärra (saksa keeles Freiherr, rootsi keeles friherre) oli Saksamaal läänindusajastul maahärra teenistusest vaba aadliku tiitel; hiljem auastmelt krahvile allpool järgnev aadlik (1561. aastast ka Rootsis). Loetakse tasemelt võrdseks parunitiitliga.
Surju raudteejaam

Surju raudteejaam oli raudteejaam Pärnumaal Saarde vallas Jaamakülas, 3 km kaugusel Surjust.
Läbi Jaamaküla kulges kuni 2008. aastani laiarööpmeline Pärnu–Mõisaküla raudtee, mis omakorda oli osa Tallinna–Riia raudteeliinist.

Ajalugu

Jaam rajati 1896. aastal seoses kitsarööpmelise Valga–Ruhja–Pärnu raudteeliiniga. Toona jäi see Pärnu kihelkonda Surju mõisa maadele. 1975–1981 rajati kitsarööpmelise raudtee asemele laiarööpmeline raudtee (laius 1520 mm).
1980. aastatel andis Surju jaam tööd kokku üheksale inimesele (neljale jaamakorraldajale, neljale pöörmeseadjale ja jaamaülemale).
Surju raudteejaamale eelnes Pärnu poolt tulles Vaskrääma ja järgnes Sigaste raudteepeatus. Kitsarööpmelise raudtee ajastul asus enne Sigastet veel Riisselja raudteejaam. 
Laiarööpmelise raudtee ajal asus jaamas üks madal perroon, lisaks peateele üks kõrvaltee, tupiktee ning jaamahoone, mis praegu on kasutusel elamuna. 
Viimane regulaarne reisirong (liinil Tallinn-Mõisaküla) peatus Surju jaamas 31. jaanuaril 1996. 
Kaubarongid sõitsid Pärnu–Mõisaküla vahet veel kuni 2000. aastate alguseni. Surju viimane jaamakorraldaja oli Virve Mäemurd.

Jaamahoone

Surju jaamahoone valmis 1896. aastal. Kitsarööpmelise raudtee jaamahoone ehitati tüüpprojekti järgi analoogselt Lelle, Olustvere, Võhma jmt jaamahoonetega. 
Jaamahoonet laiendati 1926. aastal. 
Puidust jaamahooneid iseloomustab ühe-kahekorruseline asümmeetriline fassaad, mille ülesehitus sarnaneb laiarööpmelise raudtee jaamahoonetega. Kitsarööpmelise raudtee jaamahoonena torkab esile aga tagasihoidlikum dekoorikasutus. Hoone keskel asub läbi maja ulatuv vestibüül, millest paremal asuvas ühekorruselises külgtiivas asus reisijate ootesaal. Vasakul asus kontori- ja postiruum koos vestibüüli avaneva piletimüügiaknaga. Teisel korrusel asus jaamaülema korter.
Surju jaamahoone eristub mõneti tüüpprojektist, kuna hoone ühekorruseline tiib on tavapärasest pikem (kuus telge, tavapäraselt neli). 
Jaamahoone puhul torkab esile ka tänaseni terviklikult säilinud (olgugi, et tagasihoidlik) dekoor. 
Jaamahoone säilitas oma funktsiooni ka peale raudtee ümberehitamist laiarööpmeliseks.
Hoone kuulub tänaseks Edelaraudteele, kuid selle seisukord ja pikemas perspektiivis säilimine on problemaatiline.
Neringa vapp

Neringa vapp pärineb aastast 1968 ning seda muudeti aastal 1997. Vapi kujundas kunstnik Arūnas Tarabilda.
Haven Kakumäe

Haven Kakumäe on mereäärne vabaajakeskus ja jahisadam Tallinnas Kakumäel. 
Jahisadama ehituse esimene etapp avati 22. juunil 2017.
14. detsembril 2017 sai nurgakivi Haven Kakumäe sadama merenduskeskus ja see peaks valmima 2018. aastal. Merenduskeskuse peahoone jaguneb kaheks osaks: jahtide teenindus- ja talvehoiuruum ning sadama klubihoone.
Clarice Benini

Clarice Benini (8. jaanuar 1905 Firenze – 8. september 1976 Rufina) oli itaalia maletaja, naiste rahvusvaheline meister (1950).
Benini oli kahekordne Itaalia naiste malemeister. 1936. aastal võttis ta osa tugevakoosseisulisest maleturniirist Semmeringis, kus jäi Sonja Grafi järel teiseks (maailmameister Vera Menchik kaasa ei teinud). 1937. aastal naiste maailmameistrivõistlustel sai Benini Vera Menchiku järel teise koha, kuid edestas Sonja Graffi. 
Pärast sõda võttis Benini osa 1949./1950. aastavahetusel peetud MM-turniirist, mis selgitas uue naiste maailmameistri. Benini jäi seal 9. kohale. 1950. aastatel osales ta kahel MM-i tsooniturniiril, kuid edasi ei pääsenud: 1951. aastal Veneetsias jagas ta 3.–4. kohta ja 1957. aastal jäi ta 6. kohale. 
1976. aastal Clarice Benini hukkus traagiliselt kodukohas.
Väike-Maarja

Ajalugu

14. sajandist alates oli Väike-Maarja Väike-Maarja kihelkonna keskus. 
1873. aastal asutati Väike-Maarjas kihelkonnakool, mille kirikuõpetaja oli Ludwig Fankhaenel ja köster Woldemar Eichhorn. 1883. aastast oli kihelkonnakooli õpetajaks Riia õpetajate seminari kasvandik Peeter Koit. 1901. aastal asutati Väike-Maarjas tütarlastekool, mis ühendati 1907. aastal kihelkonnakooliga. Kihelkonnakooli õpetajad olid veel 14 aasta jooksul Jakob Liiv ja 12 aasta jooksul Märt Meos.
1896. aastal asutati Väike-Maarjas kohaliku köstri Johan Kotli ja Vao valla kirjutaja Johannes Kooki ettevõtmisel kohalik põllumeeste selts, millele ehitati ka 1912. aastal seltsimaja. Seltsi esimees oli Willem Eichhorn ja tema abiks Jakob Liiv. Põllumeeste seltsi eestvõtmisel asutati 1909. aastal ka Väike-Maarja Laenu-Hoiu ühisus, 1911. aastal Tarvitajate ühisus. 1900. aastal asutati Väike-Maarja tuletõrje selts, 1920. õpetajate selts. Väike-Maarja Põllumeeste Seltsi tegevus taastati ja valiti uus juhatus 5. augustil 1995. 1940. aasta juhatusest oli taas rivis ainult Harri Varik.

Majandus

Väike-Maarjas asub loomsete jäätmete utiliseerimise tehas.
Tirana

Etümoloogia

Legendi kohaselt sai linn nime Osmanite sõjapealikult Sulejman Pašalt. Ta juhtis 17. sajandil sõjakäiku Pärsiasse ning arvatakse, et ta andis Tiranale nime Teherani (tänapäeva Iraan) eeskujul. Siiski on väide vastuoluline, sest üks 1418. aasta Veneetsia dokument kannab autentselt juba Tirana nime.

Ajalugu

Tirana rajas 17. sajandi alguses Osmanite riigi kindral Sulejman Paša (Barkinzade Süleyman Paşa) Burgjini Bütsantsi kindluse kohale, andes linnale 1614 nimeks "Teheran", tähistades oma võitu Teheranis. Ta olevat lasknud kõigepealt ehitada mošee, pagaritöökoja ja türgi sauna, et inimesi linna elama meelitada. Suleyman Pasha on ka Tiranasse maetud. 
Kaubanduskeskusena, mis asus teede ja karavaniteede ristumiskohas, Tirana aegamööda kasvas ning valiti Albaania pealinnaks 1920, Lushnjë kongressi poolt jaanuaris 1920 ametisse seatud ajutise valitsuse poolt. See oli kompromiss Põhja- ja Lõuna-Albaania vahel. 
Kuningas Zog I ajal palgati linna ümberplaneerimiseks Itaalia arhitekte. 1939–1943 ehitati itaalia stiilis elamukvartalid. 
Itaalia ja Saksa okupatsiooni ajal oli Tirana vastupanuliikumise keskus. Linn vabastati Saksa okupatsioonist 17. novembril 1944. Samal aastal seati Tiranas ametisse Enver Hoxha valitsus. 11. jaanuaril 1946 kuulutati välja rahvavabariik.
Rahvavabariigi ajal julgustasid Nõukogude ja hiljem Hiina nõuandjad linna laienemist. 
1980. aastate lõpus ja 1990. aastate alguses oli Tirana kommunistliku režiimi kokkuvarisemiseni viinud vägivaldsete demonstratsioonide tulipunktiks. Kommunistliku režiimi kokkuvarisemist märgistas sümboolselt Enver Hoxha tohutu kuju ümbertõukamine veebruaris 1991.

Kliima

Kliima on suvel kuum ja kuiv, talvel jahe ja vihmane. Tirana asub viljakal tasandikul, kus kasvatatakse mitmesuguseid põllumajandussaadusi.

Transport

Teiste linnadega ühendavad teda maanteed ja raudteed. Tiranas on ka Rinase rahvusvaheline lennujaam, mis kannab ema Teresa nime. Tirana on 40 km kaugusel Albaania tähtsaimast sadamalinnast Durrësest, millega tal on raudtee- ja maanteeühendus. Tiranal on Podgorica ja Belgradi kaudu ühendus Budapestiga (avati uuesti 2003, kuid reisijatevedu puudub). Raudteeühendus on ka Laçiga.

Tööstus

Alates 1920. aastatest on Tirana jõudsasti kasvanud ning on rajatud palju tööstusettevõtteid. 1951 valmisid soojus- ja hüdroelektrijaam. Läheduses kaevandatakse pruunsütt.
Tirana on Albaania suurim tööstuskeskus. Tekstiili-, toiduainete-, ehitusmaterjali- (tsemendivabrik), puidu-, jalatsi-, ravimi-, klaasi-, portselani-, masina- (traktorite remont), metalli-, farmaatsia-, kosmeetika- ja värvitööstus.

Haridus

Tiranas on 7 kõrgkooli, sealhulgas Tirana ülikool (asutatud 1957), Polütehniline Ülikool, Kunstide Akadeemia, Põllumajandusülikool, Sõjaväeakadeemia ja Siseministeeriumi Instituut. Peale selle on linnas Albaania Teaduste Instituut, kontserdisaal, Rahvusteater, ooperi- ja balletiteater ning muud teatrid, muuseume ja folkloorinstituut.
Margus Reinsalu

Margus Reinsalu (sündinud 20. novembril 1960 Kohtla-Järvel) on Eesti ettevõtja, Maroko aukonsul Eestis. 
Reinsalu on õppinud Tallinna Tehnikaülikoolis ehitust ja Tartu Ülikoolis ärijuhtimist. 1980. aastatel töötas ta ehitusinsenerina, 1990. aastate algul asutas ehitusfirma ning 1991. aastal erastas riikliku taksofirma. 1990. aastate keskel arendas ta kasiinofirmat Kristiine Kasiino. Pärast selle mahamüümist Olympic Casinole ligi 16 miljoni euro eest investeeris ta raha kinnisvarasse.
Reinsalule kuulub osa rahvusvahelisest kinnisvarafirmast Property Logic (asutatud 2005. aastal koos Sean J. Cusacki ja Joop Huismaniga), mis arendas 2012. aastani luksuskuurorti Marokos ja püüab arendada Brasiilias, algselt Eestis kinnisvarafirmana tegutsenud KC Grupp, mis tegeleb nüüdseks ka muude investeeringutega, nagu näiteks motosport, ning TeaTone, mis turundab ülemaailmselt rohelisel teel põhinevat spordijooki Fat Burner.
2007–2010 toetas Reinsalu firma KC Grupp tütarfirma KC Racing Eesti vormelisõitjat Sten Pentust. 2009–2011 oli ta Eesti Autospordiliidu president.
Ta on aidanud turundada maailmas Eesti laulupidusid ja asutanud koos Neeme Järviga ERSO Sõprade Seltsi.
Reinsalu arendab Muuga sadama lähistele plaanitavat äriparki.
Margus Reinsalu on abielus ja tal on 3 last.
Elmar Reiman

Sportlase ja sporditegelasena

Sportima hakkas 1909. aastal, järgmisel aastal alustas pikamaajooksutreeninguid.
Ta osales Venemaa eest 1912. aastal Stockholmi olümpiamängudel maratonis, kus sai 35. koha (teistel andmetel 24. koha või katkestas).
Oli aastatel 1921–1925 Tartu Kalevi juhatuse liige.
Ta osales Eesti eest 1924. aastal Pariisi olümpiamängudel, kus sai maratonis 30. koha.
Oli maratonis 1927. aastal Eesti meister ja 1928. aasta meistrivõistlustel kolmas ning oli 1500 m jooksus 1921. aasta meistrivõistlustel kolmas.
Osales aukülalisena 1962. aastal Stockholmi staadionil korraldatud 1912. aasta Stockholmi olümpiamängude 50-aasta juubelipidustustel.

Osavõtt sõdadest ja Kaitseliidust

Võttis osa Esimesest maailmasõjast. Sai viis korda haavata. Talle anti kolm Georgi risti ja neli medalit.
Võttis vabatahtlikuna osa Vabadussõjast, oli ratsaluuraja.
Oli 1920. aastatel Kaitseliidu Tartu malevas üks spordijuhte.

Haridus- ja töökäik

Lõpetas 1932. aastal Tartu Õhtu-ühisgümnaasiumi, õppis aastatel 1932–1940 Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas. Oli korporatsioon Fraternitas Estica liige.
Töötas kindlustusselts "Oma" ametnikuna Tartus, hiljem advokaadina.
Läks 1944 Rootsi, töötas seal arhiivis ja oli 14 aastat kindlustusselts "Fylgia" ametnik.
Ta suri 21. aprillil 1963 Bromma linnaosas Stockholmis ja maeti 21. mail 1963 Bromma kirikuaeda (kvartal EG, haud nr 221).
Kromaatiline aberratsioon

Kromaatiline aberratsioon ehk värviaberratsioon on aberratsioon, mida põhjustab optikariistas (optilises süsteemis: lääts, objektiiv, binokkel, mikroskoop, teleskoop, mõnikord prillid) valguse erinev murdumisnäitaja eri lainepikkuste korral (dispersioon): väiksema lainepikkusega (sinine) valgus murdub rohkem kui suurema lainepikkusega (punane) valgus.
Peale selle arvatakse kromaatiliste aberratsioonide hulka geomeetriliste aberratsioonide kromaatilised vahed.
Kromaatiline aberratsioon vähendab kujutise teravust. Mõnikord ilmuvad selle tõttu kujutisele värvilised kontuurid, ribad ja laigud, mida esemel pole.
Läätse fookuskaugus sõltub tema materjali murdumisnäitajast. Murdumisnäitaja omakorda sõltub lainepikkusest, seetõttu sõltub ka fookuskaugus lainepikkusest.  Et murdumisnäitaja on lühemate lainepikkuste korral suurem, on nende korral fookuskaugus väiksem. Kujutise kauguse muutumist olenevalt murdumisnäitajast nimetatakse teljesuunaliseks kromaatiliseks aberratsiooniks. Kromaatilise aberratsiooni tõttu moodustub ühest esemest läätse taha mitu eri värvi kujutist. Et suurendus sõltub fookuskaugusest, siis on neil kujutistel ka erinevad mõõtmed. 
Kujutise suuruse muutumine on lateraalne kromaatiline aberratsioon. Violetsed (lühema lainepikkusega) kiired asetsevad läätsele pisut lähemal asetseva ja väiksema kujutise. Punased kiired seevastu moodustavad läätsest kaugemal asetseva ja suurema kujutise.
Kromaatiline aberratsioon on kasulik, kui tahetakse saada eseme spektrit. Kui aga tahetakse saada esemest võimalikult täpset kujutist, siis on kromaatiline aberratsioon probleemiks.
Probleem võidakse lahendada akromaatilise objektiivi abil. Samuti kasutatakse eri murdumisnäitajatega läätsede süsteemi, kus ühed läätsed kaotavad või vähendavad teiste kromaatilist aberratsiooni.
Varstu vald

Alevikud

Varstu.

Külad

Varstu vallas oli 19 küla: Harjuküla, Hintsiko, Kangsti, Krabi, Kõrgepalu, Laurimäe, Liguri, Lüütsepa, Matsi, Metstaga, Mutemetsa, Paganamaa, Punsa, Pähni, Raudsepa, Soolätte, Tagakolga, Vana-Roosa ja Viru küla.

Ajalugu

Varstu vald moodustati 1992. aasta 30. juulil.

Vaatamisväärsused

Varstu alevikus asub Mõniste-Ritsiku Ristija Johannese apostliku õigeusu kirik, ehitatud 1855.
Raudpats

Raudpats on antikangelane Aino Perviku jutustuses "Arabella, mereröövli tütar".
Tegemist on mereröövliga, kellega rikkuse ja kurikuulsuse poolest võiks maailmamerel võistelda vaid Taaniel Tina. Kahe mereröövli vahel käib halastamatu võitlus mõjujõu pärast, kuni Raudpatsil läheb korda röövida Tina tütar Arabella.
Arabella kirjeldab Raupatsi kui kõige julmema silmavaatega inimest, keda ta on oma elus kohanud. Ta võrdleb teda Taaniel Tina jõugus jõhkrusega silma paistva Haagiga, ent Raudpatsi muudab võrdluses viimasega jubedamaks tema pilgus peituv tarkus ja kavalus.
Raudpatsil õnnestub riisuda kogu Taaniel Tina varandus, ent Tina laev tabab ta ning mõlemad mereröövlid hukkuvad koos oma meeskondadega.
Kurt Rudolph

Kurt Rudolph (sündinud 3. aprillil 1929) on Saksa usundiloolane. Tema peamiseks uurimisteemaks on gnostitsism.

Elulugu

Rudolph sündis Dresdenis ning õppis aastatel 1948–1953 Greifswaldi ja Leipzigi ülikoolis teoloogiat, usundilugu ja semitistikat. 1956. aastal kaitses ta Leipzigi ülikooli usuteaduskonnas doktoritöö mandalastest ning 1957. aastal teise doktoritöö sama ülikooli filosoofiateaduskonnas samal teemal, kuna Leipzigi ülikooli filosoofiateaduskond ei aktsepteerinud usuteaduskonnas kaitstud tööd. Mandalasi käsitles ka tema 1961. aasta Leipzigi ülikooli filosoofiateaduskonnas kaitstud habilitatsioonitöö. 1961–1983 oli ta usundiloo professor Leipzigi ülikoolis, 1984–1986 Santa Barbara (California) ülikoolis ja 1986–1994 Marburgi ülikoolis. Siirdus emeritruuri 1994. aastal ning elab praegu Düsseldorfis.

Seosed Eestiga

Ta on kinkinud raamatuid oma isiklikust teaduslikust raamatukogust EELK Usuteaduse Instituudi raamatukogule ja Tallinna Ülikooli raamatukogule.
Kurt Rudolph oli üks Jaan Lahe gnoosist käsitleva doktoritöö juhendajatest.
Richard Kokk

Richard Johannes Kokk, (1. oktoober 1904 Tallinn – 21. aprill 1977 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (vanemleitnant), ajakirja „Merendus“ esimene ja viimane toimetaja.
Richard Kokk lõpetas 1924. aastal Jakob Westholmi poeglaste era-humanitaargümnaasiumi ja hakkas Tallinna Tehnikumis õppima laevaehituse erialal, kuid see eriala suleti. 1925. aastal asus õppima Sõjakooli mereväe õppekursusel, mille lõpetas 1928. aastal. Lõpetas oma kursuse parimate hinnetega ja sai Sõjaväe Ühendatud Õppeasutuste ülemalt auhinnaks mereväeohvitseri mõõga. Samast aastast teenistuses Merejõudude Staabis, 1930 – 1939 Merelaevastiku divisjonis. Alates 1936. aastast oli allveelaeval „Lembit“ komandöri abi ja 1940. aastal komandöri kohusetäitja. 1. septembril 1940 vabastati omal soovil teenistusest.
Oli 1933. aastal ilmuma hakanud ajakirja „Merendus“ esimeseks tegevtoimetajaks (vastutav toimetaja oli siis kaptenleitnant Vassili Martson) ning aastatel 1939 kuni 1940 selle viimaseks vastutavaks toimetajaks.
Saksa okupatsiooni ajal oli Omakaitse Ambla kompanii ülem ja Läänemaa maleva staabis, mistõttu 1944. aastal arreteeriti Nõukogude võimu poolt ja mõisteti 10+5 aastat. Vabanes 1956. aastal, elas seejärel Lehtses. Töötas kolhoosis raamatupidaja ja ökonomistina.
Edin Džeko

Varasemad klubid

Esimene klubi, milles Džeko elukutselise jalgpallurina mängis, oli FK Željezničar. Aastatel 2003–2005 mängis ta seal poolkaitsjana. Kokku 40 mängus lõi ta ühe värava. 
2005. aastal mängis ta laenulepingu alusel Tšehhi klubis FK Ústí nad Labem, lüües 15 mängus kokku kuus väravat. Samal aastal siirdus ta Tšehhi klubisse FK Teplice, kus ta mängis 2007. aastani, lüües 28 mängus 16 väravat. 2006–2007. aasta hooajal oli Džeko Tšehhi liiga parim väravakütt. Tugev esinemine tõi ründaja VfL Wolfsburgi huviorbiiti. Klubi ostis ta 4 miljoni euro eest 2007. aasta suvel.

VfL Wolfsburg

Džeko näitas vahetult Wolfsburgiga liitumise järel head vormi, lüües viis väravat ja andes kolm väravasöötu 11 mängus. Sportal nimetas Džeko 2007.–2008. aasta Bundesliga hooaja esimese poole parimaks ründajaks. Hooaja lõpetas Wolfsburg Bundesligas viienda kohaga ning Džeko arvele jäi 17 mängus löödud kaheksa väravat ja seitse väravasöötu.
Džeko muutus oluliselt resultatiivsemaks, kui Wolfsburg ostis samuti Bosnia koondisse kuuluva Zvjezdan Misimovići. 2008.–2009. aasta hooajal krooniti Wolfsburg Saksamaa meistriks ning Džeko lõi kokku 26 väravat, jäädes selle näitajaga Bundesligas alla vaid oma meeskonnakaaslasele Grafitele. Koos Grafitega moodustas Džeko sel hooajal läbi aegade kõige resultatiivsema ründepaari Bundesligas. Lisaks 26 värvale liigas lõi Džeko 2008.–2009. aasta hooajal ka kuus väravat Saksa karika (DFB-Pokal) mängudes ja neli väravat UEFA karikasarja mängudes. Ühtlasi anti talle Bundesliga aasta mängija auhind.
2009. aasta suvel soovis Džekot osta AC Milan, kuid mees otsustas jääda Wolfsburgi ja pikendas oma lepingut kuni 2013. aasta juunini. 
30. septembril 2009 lõi Džeko oma esimese värava UEFA Meistrite liigas 2:1 kaotusmängus Manchester Unitedi vastu. Džeko oli 2009. aastal 30 kandidaadi seas, kes püüdsid Ballon d’Or’i auhinda.

Manchester City

2011. aastal talvise üleminekuakna jooksul ostis Džekot Inglismaa jalgpalliklubi Manchester City 32 miljoni euro eest.

Roma

Augustil 2015 siirdus Džeko Romasse.

Rahvuskoondis

Esimese etteaste rahvuskoondise dressis tegi Džeko Bosnia ja Hertsegoviina alla 19-aastaste koondises 2003. aastal kohtumises Kasahstani vastu. Džeko esindas riiki ka alla 21-aastaste koondises.
Täiskasvanute koondises mängis Džeko esimest korda 2. juunil 2008 Türgi vastu. Kohtumises lõi Džeko ka oma esimese koondisevärava, saates palli penaltiala nurgast väravasse esimese poolaja lisaajal, tehes seisuks 2:2 (kohtumine lõppes Bosnia ja Hertsegoviina võiduga 3 : 2). 2010. aasta jalgpalli MM-i valikturniiril lõi Džeko üheksa väravat, jagades kvalifikatsioonimängude väravaküttide edetabelis teist kohta Wayne Rooney’ga (Inglismaa) ja jäädes vaid ühe väravaga alla Kreeka ründajale Theofánis Gkékasele.
Stanisław Wojciechowski

Stanisław Wojciechowski (15. märts 1869 Kalisz – 9. aprill 1953 Varssavi) oli poola poliitik ja teadlane, Poola president detsembrist 1922 kuni maini 1926.
Stanisław Wojciechowski pärines aadliperekonnast. Aastatel 1888–1891 õppis ta Varssavi Ülikoolis matemaatikat ja füüsikat. Poola iseseisvust pooldavas sotsialistlikus liikumises osalemise eest vahistati ta 1891. aastal. Varsti ta vabastati ning 1892. aastal asus ta elama Pariisi. Ka välismaal võttis ta osa Poola poliitilisest tegevusest, ta kuulus Poola Sotsialistliku Partei asutajate hulka. 1899. aastal oli ta sunnitud Prantsusmaalt lahkuma ning kolis Londonisse, kus õppis kooperatsiooniliikumist ja tegutses publitsistina.
1905. aastal lahkus Wojciechowski erimeelsuste tõttu Poola Sotsialistlikust Parteist ning pöördus 1906. aastal Varssavisse tagasi. Poolas osales ta kooperatsiooniliikumises, tema poliitilised vaated muutusid vasakpoolsetest tsentristlikumaks. Aastatel 1919–1920 oli ta Poola siseminister, samuti osales ta Poola põhiseaduse väljatöötamisel. 
1922. aastal valiti ta Poola Rahvapartei "Piast" nimekirjas Seimi. President Gabriel Narutowiczi mõrvamise järel valis Rahvuskogu ta 20. detsembril 1922 Poola presidendiks. Wojciechowski ametiaega iseloomustasid majanduslikud raskused ja sisepoliitiline ebastabiilsus. Wojciechowski jäi aga parlamentaarse demokraatia veendunud pooldajaks.
12.–14. mail 1926 pani Józef Piłsudski toime võimupöörde. 15. mail 1926 astus Stanisław Wojciechowski presidendiametist tagasi. Seejärel töötas Wojciechowski Varssavis kõrgkooliõppejõuna.
Helena Lotman

Isiklikku

Tema isa on ettevõtja ja ajakirjanik Tiit Pruuli.
Juulis 2018 abiellus ta Eno-Martin Lotmaniga. Nende poeg Robert Aron sündis 2017.
Joaquín Abati

Joaquín Abati y Díaz (29. juuni 1865 Madrid – 30. juuli 1936 Madrid) oli hispaania näitekirjanik, kes on tuntud zarzuela'de autorina.
Tema isa oli itaallane ja ema hispaanlanna. Ta lõpetas ülikooli õigusteaduse alal ja kirjutas ka õigusteaduslikke raamatuid, kuid pühendus näitekirjandusele. Tema esimene lavateos, komöödia "Entre doctores", etendus 1892. aastal Teatro Laras. 
Joaquín Abati on üle 120 näidendi autor. Tuntumad neist on "El debut de la chica", "La conquista de México", "Doña Juanita", "Genio y figura", "España nueva", "El Conde de Lavapiés" ja "La Viuda alegre".
Schwerin

Sõsarlinnad

Schwerin on Tallinna sõpruslinn alates 1970. aastast.
Kolme sigma reegel

Kolme sigma reegel on rakendustes kasutatav tunnuse hajuvuspiiride hindamise eeskiri, mis ütleb, et normaaljaotusega juhusliku suuruse väärtustest kuulub 99,74% lõiku [\bar{x}-3\sigma;\bar{x}+3\sigma], sõltumata keskväärtuse \bar{x} ja standardhälbe \sigma suurusest.