Läänegoodid

Gootide jagunemine: tervingid ja läänegoodid

Esimene sissekanne tervingitest on umbes ühest ja samast ajast; greuthungeid, idagoote ja läänegoote mainitakse kõiki mitte varem kui 388. Esimene ülestähendus tervingite kohta ilmus keiser Maximianuse (285–305) ülistuses, mis avaldatud 291. aasta paiku (võib-olla Trieris 20. aprillil 292) ja traditsiooniliselt omistatud Claudius Mamertinusele, mis ütleb, et "tervingid, teine osa gootidest" (Tervingi pars alia Gothorum) ühines taifalitega ründamaks vandaale ja gepiide. Mõiste "vandaalid" võib olla tulnud ekslikult "viktohaalidest", kellest ajaloolane Eutropius 360. aasta paiku teatab, et Daakias elavad praegu (nunc) taifalid, viktohaalid ja tervingid.
Vastavalt Herwig Wolframi tõlgendusele võrdsustab Notitia Dignitatum läänegoodid ja tervingid viitega aastatele 388–391. Greuthunge mainis esmakordselt Ammianus Marcellinus, kirjutades mitte varem kui 392 ja võib-olla hiljem kui 395, ja tema väide põhines tervingite pealiku sõnadel, keda on kinnitatud juba aastal 376. Idagoote on esmakordselt mainitud dokumendis, mis dateeritud septembriga 392 Milanos. Claudius Claudianus mainib, et nad, koos Gruthungi, elavad Früügias. Wolframi järgi kasutavad esmased allikad kas mõisteid tervingid/greuthungid või lääne-/idagoodid ja neid paare ei segata. Kõiki nelja nimetust kasutati aeg-ajalt koos, kuid paaridest hoiti alati kinni. Et tervingid olid sama rahvas kui läänegoodid ja greuthungid olid sama rahvas kui idagoodid, seda toetas ka Jordanes. Ta tuvastas läänegootide kuningad Alarich I-st Alarich II-ni kui 4. sajandi tervingite kuninga Athanarichi järeltulijad ning idagootide kuningad Theoderich Suurest Theodahadini kui greuthungide kuninga Ermanarichi järeltulijad. See tõlgendus, kuigi tänapäeva teadlaste hulgas üldine, pole universaalne. 
Herwig Wolfram järeldab, et mõisted tervingid ja greuthungid olid geograafilised tunnused, mida kumbki hõim kasutas teise kirjeldamiseks. Need mõisted langesid seetõttu kasutusest välja pärast gootide minemaajamist hunnide sissetungis. Selle toetuseks tsiteerib Wolfram Zosimost, kes viitab grupile "sküütidele" põhja pool Doonaud, keda kutsutakse "Greutungi" barbarite poolt põhja pool Isterit. Wolfram järeldab, et see rahvas oli need tervingid, kes pärast hunnide vallutust maha jäid. Teisest küljest ta väidab, et mõisteid lääne- ja idagoodid kasutasid rahvad teineteise hooplevalt kirjeldamiseks. 
Mõisted greuthungid/tervingid langesid kasutusest välja varsti pärast 400. Üldiselt kadusid mõisted jagatud gooti rahvast järk-järgult pärast nende sisenemist Rooma riiki. Viimane ülestähendus, et goodid, kelle kuningas valitses Toulouse'ist, pidasid end läänegootideks, leidub Sidonius Apollinarise panegüürikas Avituse kohta, mis dateeritud 1. jaanuarist 456. Mõiste läänegoot oli siiski alles 6. sajandi leiutis. Viimase aja teadlased (eriti Peter Heather) väidavad, et läänegootide identiteet kerkis esile alles Rooma riigis. Roger Collins usub, et läänegoodid oli 376.–382. aasta Gooti sõja sünnitis ja tähistas Alarich I juhitavat föderaatide kogumit (Wolframi "föderaatide armeed") Ida-Balkanil, mis koosnes peamiselt tervingitest koos greuthungide ja teiste barbarite üksustega. Nad olid seega pajurahvuseline ja ei pretendeerinud ainult tervingite pärandile. Collins juhib tähelepanu, et kaasaegsetel ei olnud otsest sidet tervingite ja läänegootidega.
Cassiodorus, roomlane Theoderich Suure teenistuses, leiutas mõiste "läänegoodid", et neid "idagootidest" eristada. Lääne–ida jaotus oli 6. sajandi ajaloolaste lihtsustus (ja kirjanduslik väljendus). Poliitiline reaalsus oli palju keerukam. Edaspidi kasutas Cassiodorus mõistet "goodid" ainult idagootide puhul, keda ta teenis, ja jättis geograafilise mõiste "läänegoodid" Gallia-Hispaania gootidele. Sellise kasutuse võtsid omaks ka läänegoodid ise nende sidemetes Bütsantsiga ja kasutasid seda 7. sajandil.
Muid gootide jagunemise nimetusi on külluses. "Germaanlasest" Bütsantsi või Itaalia autor viitab ühele rahvale kui Valagothi, tähenduses "Rooma goodid", ja aastal 469 kutsuti läänegoote "Alarichi gootideks".

Tervingite ja läänegootide etümoloogia

Nimetus tervingid võib tähendada "metsarahvast". Seda toetavad tõendid, et üldiselt kasutati rahva eristamiseks, kes elasid põhja pool Musta merd nii enne kui ka pärast gooti asustust, geograafilisi kirjeldusi, tõendite olemasolu metsateemalistest nimedest tervingite seas ja tõendite puudumine nimepaarile tervingid–greuthungid varasemast ajast kui 3. sajandi lõpust. Et nimetus tervingid oli ennemustamereaegne, võib-olla et skandinaavia päritolu, on tänapäeval toetatud.
Läänegoote kutsuti Trebellius Pollio, Claudius Claudianuse ja Sidonius Apollinarise poolt Wesi või Wisi. Sõna tähendab gooti keeles "tubli", viidates "tublile või väärt rahvale", mis tuleneb gooti sõnast iusiza "parem" ja indoeuroopa sõnast *wesu "hea", suguluses kõmrikeelse sõnaga gwiw "oivaline", kreekakeelse sõnaga eus "hea", sanskritikeelse sõnaga vásu-ş. Jordanes seob hõimu nime jõega, kuigi see on tõenäoliselt rahvaluule või legend, nagu tema sarnane lugu greuthungide nime kohta. Nimetus Visigothi on Cassiodoruse leiutis, kes liitis Visi ja Gothi arusaamises, et see tähendab "läänegoote".

Õigus

Läänegootide seadustekogu (forum judicum), mis oli osa aristokraatlikust suulisest traditsioonist, pandi kirja 7. sajandi algul – ja elab kahes eraldi koodeksis, mida säilitatakse El Escorialis. See oli palju detailsem, kui tänapäeva põhiseadused üldiselt on, ja näitab palju läänegootide sotsiaalse struktuuri kohta.
Läänegootide üks suuremaid panuseid perekonnaõigusse oli varaõiguse kaitse abielus naistele, mida jätkati ka Hispaania õigussüsteemis.

Religioon

Enne keskaega järgisid läänegoodid, samuti teised germaanlased, seda, mida nüüd tuntakse germaani paganlusena. Kuigi germaanlased pöördusid aeglaselt eri viisidel kristlusse, jäid paljud eelkristliku kultuuri ja uskumuste elemendid kindlalt paika pärast pöördumise protsessi, eriti maa- ja kaugemates piirkondades.
Läänegoodid, idagoodid ja vandaalid ristiusustati, kui nad olid veel väljaspool Rooma riiki; siiski pöördusid nad arianismi, mitte ortodokssesse katoliiklusse, ja varsti kuulutati nad ketseriteks.
Läänegootide, kes olid pikka aega kinni arianismis, ja nende katoliiklike alamate vahel Hispaanias oli religioosne lõhe. Ibeeria läänegoodid jäid ariaanideks aastani 589.
Poolsaare katoliikliku rahvastiku hulgas olid ka sügavad sektantlikud lõhed. Askeet Priscillianus surmati märtrina ortodokssete katoliiklike jõudude poolt aastal 385, enne läänegootide perioodi, ning tagakiusamine jätkus järgnevates põlvedes, kuni "priscilliaanidest" ketserid olid välja juuritud. Paavst Leo I pontifikaadi päris alguses aastatel 444–447 saatis Astorga piiskop Turribius Leónist Rooma memorandumi, hoiatades, et priscilliaanlus ei olnud kaugeltki surnud, teatades, et tema arvukate toetajate hulgas oli isegi piiskoppe, ja küsides Pühalt Toolilt abi. Vahemaa oli 5. sajandil ületamatu. Siiski Leo sekkus, saates hulga ettepanekuid, millele iga piiskop pidi alla kirjutama: kõik kirjutasid. Kuid kui priscilliaanidest piiskopid kartsid oma kohtadest ilmajäämist, oli kristlike kogukondade kirglikum osa Ibeerias rahulolematu palju ortodokssema hierarhia pärast ja tervitas tolerantseid ariaanidest läänegoote. Läänegoodid ei tahtnud sekkuda katoliiklaste asjadesse, kuid huvitatud väärikusest ja avalikust korrast.
Ariaanidest läänegoodid ei talunud üldiselt judaismi ja selle pooldajaid, traditsioon, mis säilis läänegootide-järgses Septimanias, ilmestades Uzèsi piiskopi Ferréoli (suri 581) karjääri. Juudi kogukonnad õitsesid siin Rooma riigi ajal ja hiljem mõningal määral kristlike ortodokside (Bütsantsi) valitsemise ajal, kuid läänegootide kuningate võimu all järgiti rooma katoliku kiriku süstemaatilise anti-semitismi poliitikat. Järgnevad kuninglikud Toledo kirikukogud, tõrjudes kõrvale ortodokssete kristlaste poliitika, kas otsustasid juute sunniviisiliselt ristida või keelasid ümberlõikamise, judaismi riitused ning sabati ja pidustuste järgimise. Läbi kogu 7. sajandi juute piitsutati, hukati, nende vara konfiskeeriti, neile pandi peale hävitavad maksud, neile keelati kauplemine ja aeg-ajalt lohistati neid ristimiskivi juurde. Paljud olid sunnitud kristlusse astuma, kuid jätkasid eraviisiliselt judaismiseaduste järgimist.
Aastal 589 pööras kuningas Rekkared oma rahva katoliiklusse. Läänegootide kuningate katoliiklusse pöördumisega suurenes katoliiklike piiskoppide võim, kuni neljandal Toledo kirikukogul aastal 633 võtsid nad endile aadlike õiguse valida kuningas kuningliku perekonna seast. Läänegootide poolne juutide tagakiusamine algas pärast läänegootide kuninga Rekkaredi katoliiklusse pöördumist. Aastal 633 kuulutas sama katoliiklike piiskoppide sinod, mis usurpeeris läänegootide aadlike õiguse kuninga valimist kinnitada, et kõik juudid tuleb ristida. 
8. kuni 11. sajandini väitis Banu Qasi muladí klann põlvnemist läänegootide krahv Cassiusest.