Kalotüüpia

Kalotüübi valmistamine

Kalotüübi negatiivi aluseks on kõrgekvaliteediline kirjutuspaber. Paberi leht valitakse hoolikalt, et see oleks võimalikult sile ning võimaluse korral ilma vesimärgita. Esimeseks sammuks on paberi katmine hõbenitraadiga ja kuivatamine madalal kuumusel. Protsess peab toimuma küünlavalguses. Peaaegu kuiv leht leotatakse kaaliumjodiidis 2–3 minutit ning seejärel jällegi kuivatatakse. Kui niimoodi töödeldud paberit hoida hoolikalt, säilib see võrdlemisi kaua. Enne foto tegemist segatakse võrdses koguses hõbenitraat ja gallushape, millega kaetakse ioniseeritud paber. Segu on väga ebastabiilne ning seda tuleb kasutada kohe. Oodatakse umbes 30 sekundit, seejärel kastetakse paber vette. Paberil lastakse osaliselt pimedas kuivada, võib kasutada ka kuivatuspaberit. Kalotüübi valmistamiseks võib võtta ka täielikult kuivanud paberi, kuid niiskena on tundlikkus suurem. Ettevalmistatud leht tuleb ära kasutada paari tunni jooksul. Peaaegu täielikus pimeduses asetatakse paber fotokaamerasse. Vahel on piisav säriaeg 10 sekundit, mõnikord aga mitukümmend minutit, üldjuhul siiski 1–3 minutit. Pärast fotografeerimist valmistatakse taas hõbenitraadi ja gallushape segu, millesse foto pimikus kastetakse. Paari sekundi jooksul tekib nähtav kujutis. Kui kujutis on piisavalt nähtav, kaetakse pind kinnitusvedelikuga. Algselt kasutati selleks tihti kaaliumbromiidi. Kuivatamine lõpetab protsessi.
Nüüd on paberil valmis tumepruuni või musta värvi negatiiv. Vajadusel parandatakse pildi detaile pliiatsi või tindi abil. Lõpuks kaetakse negatiiv vahaga, et see oleks rohkem läbipaistev. Positiivi valmistamine toimub kasutades Talboti väljatöötatud fotogrammi ehk fotograafilise joonistuse protsessi. 
Positiiv valmistatakse negatiivi asetamisega tundlikuks muudetud soolapaberile, asetatakse raami alla ning päevavalguse toimel valmib lõplik foto.

Levik

Kalotüüp ei saanud kunagi nii populaarseks kui dagerrotüüp. Põhjusteks olid: materjali väiksem tundlikkus, mis tingis pikema säriaja; ebaühtlused paberil, mis mõjutasid tulemust vähendades teravust; kahest etapist tingitud pikem protsess; kujutis hajus aja jooksul. Levikut piirasid ka patendiga seotud kitsendused.
Samas olid ka kalotüübil omad eelised: võimalus teha lugematu hulk positiive ühest negatiivist; retušeerida oli võimalik nii negatiivi kui positiivi; paberi kasutuse tõttu ei olnud kalotüüp nii õrn; toonid olid soojemad kui dageril.
Kalotüüpia levis ka Prantsusmaal, kus selle võttis enda loodud meetodi asemel kasutusele näiteks Hippolyte Bayard. Meetodit kasutasid mitmed amatöörid, teadlased, kunstnikud.
Pärast kolloodiumprotsessi kasutuselevõttu 1851. aastal muutus kalotüüp iganenuks. Negatiiv-positiivmeetodist sai aga fotograafia standardprotsess, mida kasutatakse tänapäevani.

Kalotüüp Eestis

Kalotüüpiast Eestis on andmeid 1850. aastast, kui ajalehes Revalsche Wöchentliche Nachrichten ilmus F. Mebiuse kuulutus. Mebius võrdleb kalotüüpi seepiatoonis litograafiaga, mis koloreeritult sarnaneb aga akvarellpildiga. Samuti olevat õnnestunud ülemaalimine õlivärvidega – seetõttu nimetas ta ennast portreemaalikunstnikuks. Ühtegi Mebiuse tööd ei ole aga säilinud. Vanim säilinud kalotüüp on aastatest 1854/1855, kus on jäädvustatud korporatsioon Estonia liikmed. Sama fotot on kaks eksemplari ning on näha, et positiivpaberit on erinevalt töödeldud. Nimelt on fotod erineva teravuse ja kontrastsusega. Säilinud on ka fotograaf Georg Friedrich Schlateri tehtud portreed. Fotod on pruunitoonilised, pehmed, inimesed on lihtsates staatilistes poosides. Kohati on näha ka valgustundliku kihi pealekandmise jälgi. Kunstniku, K. Kügelgeni, ja fotograafi koostööst annavad märki mõned tööd, millele on joonistatud lisaks põõsaid, oksi jms.