Max Liebermann

Noorus

Max Liebermann sündis 20. juulil 1847 Berliinis jõuka juudi töösturi Louis Liebermanni ja tema abikaasa Philippine peres. Tema vanaisa Josef Liebermann oli tähelepanuväärne tekstiilitööstur ja Liebermannide varandusele alusepanija. Tal oli viis õde-venda.
Liebermannid elasid Berliini kesklinnas ning kui Max oli 10-aastane, ostis tema isa vahetult Brandenburgi värava kõrval asetseva maja. Hoolimata sellest, et nende kodus oli lugematult magamistube ja salonge, jagasid Lieberamnnide pere kolm poega ühist magamistuba, millel muuhulgas oli aken, jälgimaks laste koolitöödega tegelemise hoolikust.
1859. aastal tellis Louis Liebermann maalikunstnik Antonie Volkmarilt õlimaali oma abikaasast. Max saatis oma ema, kui viimane käis kunstniku juures poseerimas, ning veetmaks seal aega, hakkas ta ka ise joonistama. Kuigi vanematele ei avaldanud valminud teos eriti muljet, hakkas Max edaspidi koolivabadel pealelõunatel käima maalitundides kunstnike Eduard Holbeini ja Carl Steffecki juures.
Arvestades, et Max Liebermanni pere oli suguluses mitmete teiste märkimisväärsete Saksa juudi perekondadega, ei paistnud Max kuidagi silma. Koolis ei olnud ta edukas ja teda kiusati seal ning kuigi vanemad toetasid teda igati, ei sobitunud ta hästi oma ümbrusega. Kunstitalenti ei osanud tema vanemad eriti hinnata: nii keelas tema isa Maxil Liebermanni nime kasutamise, kui ta avaldas 13-aastaselt esmakordselt oma tööd.
1862. aastal külastas tollal 15-aastane Max üritust, kus esines noor sotsialistlik poliitik Ferdinand Lassalle, kelle ideed avaldasid miljonäripojale muljet. 1866. aastal lõpetas Max gümnaasiumi ning kuigi oma peres peeti teda halvaks õpilaseks, lõpetas ta kooli oma klassi paremuselt neljanda lõpueksami tulemusega.

Õpiaeg ja varajane looming

Pärast gümnaasiumi lõpetamist astus Max Liebermann Friedrich-Wilhelm-Universitäti (praegune Berliini Humboldti Ülikool) keemiat õppima. Samal alal oli juba edukas tema nõbu Carl Liebermann. Ülikool oli eelkõige suitsukatteks isa ees, et samal ajal pühendada end hoopis kunstile ja meeldivale ajaveetmisele, mistõttu Max ei võtnud ülikooli iial tõsiselt. Selle asemele, et käia loengutes, ratsutas ta pigem Tiergarteni parki ja maalis. Carl Steffecki ateljees oli ta üha tihedamini abiks suurte lahingumaalide valmistamisel. Seal õppis ta tundma ka Wilhelm Bodet, kellest sai hiljem Liebermanni patroon ja Kaiser-Friedrich-Museumi direktor. 22. jaanuaril 1868 eksmatrikuleeris ülikool Liebermanni. Pärast konflikti isaga, võimaldasid ta vanemad astuda Max Lieberamnnil Weimaris tegutsenud Saksi Suurhertsoglikku Kunstikooli (Großherzoglich-Sächsischen Kunstschule). Seal sai Liebermannist Belgia ajaloomaalija Ferdinand Pauwelsi õpilane, kes tutvustas talle Rembrandti loomingut. Viimane kogemus mõjutas oluliselt noore Liebermanni stiili.
1870. aastal Prantsuse-Preisi sõja ajal liitus Liebermann patriotismilainest kantuna vabatahtlikult johanniitidega, murdis käeluu ja teenis sanitarina Metzis.
Alates 1871. aasta nelipühadest oli Max Liebermann Düsseldorfis, kus prantsuse kunsti mõjud olid tugevamalt esindatud kui Berliinis. Seal tutvus ta Mihály Munkácsyga, kelle realistlikud igapäevastseenide kujutised äratasid Liebermanni huvi. Oma venna Georgi rahastamisel reisis ta esmakordselt Hollandisse, Amsterdami ja Scheveningenisse, kus teda võlusid sealsed inimesed, valgus ja maastik. 
Tema esimene suur maal "Hanekitkujad" (Die Gänserupferinne) valmis Hollandist naasmisele järgnenud kuudel. Maal kujutab tumedates toonides hanede sulgedest puhastajate igapäevast tegevust. Kui Liebermann 1872. aastal oma tööga Hamburgis kunstinäitusel osales, kutsus tema ebatavaline teemavalik esile eelkõige põlastust ja šokeeritust. Kuigi kriitikud kiitsid tema oskuslikku maalimisviisi, omandas ta kuulsuse kui "inetute maalija". Kui maali esitleti samal aasta Berliinis, olid reaktsioonid sarnased, kuid teose ostis siiski ära raudteemagnaat Henry Bethel Strousberg.
Oma teise suure töö, "Konservivalmistajad" (Konservenmacherinnen) saatis Liebermann Antwerpeni suurele aastanäitusele, kus tekkis kohe selle vastu ka ostuhuvi. Liebremann oli leidnud oma stiili – ta maalis realistlikult ja ilma liigse sentimentaalsuseta töötavaid inimesi. Tema töödes puudus üleolev kaastunne või selgitav romantism, aga ka häbimärgistamine. Tema valitud stseenid kajastavad loomulikku väärikust ega ilust olukorda.
1873. aastal nägi Liebermann Weimari lähistel talupoegi peete koristamas ning otsustas selle stseeni maalile jäädvustada. Kui aga kunstnik Karl Gussow soovitas tal mitte selle peale aega raisata, loobus ta teose lõpetamisest ning suundus motivatsiooni otsima Viini ajaloo- ja salongimaalija Hans Makarti juurde. Sinna jäi ta aga vaid kaheks päevaks. Selle asemel otsustas Liebermann lahkuda tema arvates tagurlikult ja läppunud õhuga Saksa kunstimaastikult.

Pariisi, Barbizoni ja Amsterdami periood

1873. aastal kolis Max Liebermann Pariisi ja asus töötama Montmartre’il asunud ateljeesse. Pariisis lootis ta sõlmida sidemeid juhtivate realistide ja impressionistidega, kuid prantsuse kunstnikud keeldusid igasugusest suhtlusest. 1874. aastal esitas Liebermann "Hanekitkujad" Salon de Paris’ kunstinäitusele, kuhu teos küll vastu võeti, kuid pressis sai see eelkõige natsionalistlikest meeleoludest tulenevalt negatiivse kriitika osaliseks. 1874. aasta suve veetis Liebermann Barbizonis Fontainebleau metsa lähistel.
Barbizoni koolkond oli impressionismi arengu seisukohalt oluline, kujundades impressionistliku maastikumaali arengut. Sealne õhustik kutsus Liebermannis esile eemalepöördumise vanamoodsast, raskempärasest maalimisstiilist.
1875. aastal veetis Liebremann kolm kuud Hollandis, Zandvoortis. Haarlemis tegi ta koopiaid Frans Halsi maalidest – tegeledes portreemaalija Halsi loominguga, lootis Liebermann saada sealt mõjutusi oma stiili arendamiseks.
Ka 1876. aasta suvel veetis Liebremann mitu kuud Hollandis. Ta jätkas seal Halsi loomingu uurimist. Selle kaudu leidis ta oma stiili, mis hiljem väljendus eriti portreemaalide puhul. Hollandis sõlmis ta sidemed ka kunstnik Jozef Israëlsi ja Haagi koolkonnaga. Sel perioodil sündis teos "Hollandi õmbluskool" (Holländische Nähschule) ning valmisid esimesed visandid Amsterdami orbudekodust.
Vanematelt lähtuv surve ja suutmatus Pariisi kunstiellu sulanduda viisid Liebermanni depressiooni. Seevastu avaldas talle suurt mõju regulaarne Hollandis viibimine ning Liebermann otsustas lõplikult Pariisist lahkuda.

München ja maali "Kaheteistaastane Jeesus templis" sünd

1878. aastal suundus Liebermann esmakordselt Itaaliasse. Veneetsias tahtis ta tutvuda Vittore Carpaccio ja Gentile Bellini töödega, et leida uusi suundi enda arendamiseks. Seal kohtus ta rühma Münchenist pärit kunstnikega, sealhulgas Franz von Lenbach, kelle seltsis veetis ta Veneetias kolm kuud ning järgneslõpuks neile Münchenisse. Baieri pealinn oli tänu Müncheni koolkonnale tollal Saksa naturalistliku kunsti keskus.
Detsembris 1878 alustas Liebermann tööd maali "Kaheteistaastane Jeesus templis" (Der zwölfjährige Jesus im Tempel) kallal. Visandid maali jaoks oli ta teinud Amsterdami ja Veneetsia sünagoogides. Kunagi varem polnud Liebermann kasutanud oma töödes nii suures ulatuses situatsiooni lavastamist: sünagoogide interjööri visandid sidus ta erinevate figuuridega, kelle ta eelnevalt oli aktistuudios jäädvustanud ning seejärel nad riideid selga maalides ühte stseeni kokku toonud.
Valminud teose suhtes paisus kogu riigis pahameeletorm. Kuigi Baieri regent Luitpold asus Liebermanni poolele, kirjutas näiteks ajaleht Augsburger Allgemeine, et kunstnik oli maalinud "kõige koledama, ninatargema juudijõmpsika, keda ette võib kujutada". Avalikkus ristis Liebermanni jumalateotajaks. Baieri maapäeval leidis rahvasaadik Daller, et Liebermannil kui juudil, pole õigust Jeesust sel viisil kujutada. Berliinis tõmmati maal vaimuliku Adolf Stoeckeri poolt antisemiitlikku arutellu. Kui kiriku ja kriitikute vastuseis muutus üha teravamaks, võtsid mitmed tema kunstnikest kolleegid, nende seas näiteks Friedrich August von Kaulbach ja Wilhelm Leibl, Liebremanni poole.
Vastusena kriitikale maalis Liebermann osa teosest uuesti üle ja kujutas Jeesust teisiti. Originaalist on säilinud foto, millele on lühikeses keebis, lokkidega, paljajalu ja ettesirutatud peaga laps. Ülemaalitud teosel on kujutatud sirgelt seisvat pikemate juustega last pikas rõivastuses ja sandaalides.
Tähelepanu teose ümber tegi Liebermannist kuulsa kunstniku, kuid loominguliselt oli ta jäänud seisakusse. 1880. aastal osales Liebermann Salon de Paris’ näitusel, kus olid väljas toesed, mis kujutasid sõbralikult ja harmoonias koos töötavaid inimesi. Seesugust meeleolu ei kogenud ta aga antisemitismist haaratud Münchenis, vaid Hollandis, kus ta juba iga-aastaselt viibis. Lisaks Hollandile käis ta 1879. aastal maalimas Dachau rabas, Rosenheimis ja Inntali orus, kus sündis ka maal "Brannenburgi õlleaed" (Brannenburger Biergarten).

Holland ja edu Pariisis

1880. aasta suvel sõitis Liebremann Põhja-Brabanti külla Dongenisse, kus sündisid visandid, mida ta kasutas hiljem maali "Kingsepatöökoda" (Schusterwerkstatt) loomisel. Visandite valmimise ja uuesti Münchenisse tagasipöördumise vahel külastas ta ka Amsterdami. Seal sattus ta juhuslikult kiikama katoliikliku vanadekodu hoovi, kus vanahärrad päikese käes pinkidel istusid. Ta hakkas nähtud motiivi maalima ning kasutas esmakordselt efekti, kus laseb valgusel paista läbi lehtla katuse (või mõne muu barjääri), nii et tekivad valguslaigud, mis loovad meeleoluka atmosfääri. Seesugust tehnikat hakati hiljem nimetama "Liebermannlikeks päikeselaikudeks" (Liebermann'schen Sonnenflecken).
Salon de Paris’ näitusel sai see maal 1880. aastal esimese Saksa kunstniku teosena avaliku kiituse osaliseks. Lisaks ostis mõjukas impressionistliku kunsti koguja Léon Maître mitu Liebermanni maali. Kauaigatsetud edust tiivustatuna pöördus Liebermann varemkäsitletud teema juurde tagasi ning maalis varasematele visanditele toetudes pildi "Vahetund Amsterdami orbudekodus" (Freistunde im Amsterdamer Waisenhaus), kasutades päikeselaikude efekti.
Sügisel suundus Liebermann uuesto Dongenisse, et lõpetada maal "Kingsepatöökoda". Ka sellel maalil avaldub talle omane valgusekasutus, kuigi stiililt on see sarnane Liebermanni töösituatsioone käsitlevale varasemale loomingule. Nii "Kingsepatöökoja" kui "Vahetunni Amsterdami orbudekodus" ostis 1882. aasta Salon de Paris’ järel muusik Jean-Baptiste Faure. Prantsuse press tituleeris Liebermanni impressionistiks.
Selle asemele et lasta end impressionismist kaasa haarata, pöördus Liebermann tööga "Murul pleegitamine" (Rasenbleiche) tagasi naturalismi juurde. Kui Liebermann Zweeloos kõnealuse maali kallal töötas, püüdis ka Vincent van Gogh temaga kokku saada, kuid see ei õnnestunud. Hollandist tagasipöördumise järel võttis ta oma esimese tellimustööna vastu Maltzani krahvinna kutse sõita Sileesiasse Miliczi, et maalida üks külavaade.

Tagasipöördumine Berliini

1884. aastal otsustas Liebermann tagasi sünnilinna Berliini kolida, kuigi ta teadis, et see toob paratamatult kaasa konflikte. Tema arvates pidi Berliini varem või hiljem ka kunsti mõistes saama pealinnaks, kuna seal asus suurim kunstiturg.
1884. aasta mais kihlus Liebermann oma venna abikaasa õe Martha Marckwaldiga ning laulatus toimus sama aasta 14. septembril. Paari esimene kodu asus Tiergarteni pargi põhjaservas. Pulmareisile läks paar tolle aja tavade vastaselt – enamasti sõideti Itaaliasse – Hollandisse Scheveningenisse, peatudes teel Braunschweigis ja Wiesbadenis. Seal liitus nendega Jozef Israëls; üheskoos sõideti edasi Larenisse, kus Liebermann tutvus kunstnik Anton Mauvega. Reisi käigus külastati ka Deldenit, Haarlemit ja Amsterdami. Kõigis peatuspaikades tegi Liebermann visandeid ja kogus ideid, mida ta järgnevatel aastatel teostas.
Berliini tagasipöördumise järel võeti Liebermann vastu Berliini Kunstnike Liitu. Tema vastuvõtmise poolt hääletas ka Liebermanni hilisem vastane Anton von Werner. 1885. aastal sündis Liebermanni ainus tütar, kellele pandi nimeks Marianne Henriette Käthe, kuid keda kutsuti vaid Kätheks. Sel perioodil Libermann ei maalinud peaaegu üldse, pühendudes täielikult isarollile.
Liebermanni naabriteks olid kunstikogujad Carl ja Felicie Bernstein, kelle kodus nägi Liebermann Édouard Manet’ ja Edgar Degas’ maale ning sai neist mõjutust kogu järgnevaks eluks. Lisaks sellele tundis Liebermann end esimest korda Berliini kunstikogukonna täisväärtusliku liikmena, käies läbi nii Max Klingeri, Adolph Menzeli, Georg Brandesi, Wilhelm Bode, Theodor Mommseni, Ernst Curtiuse kui ka Alfred Lichtwarkiga. Astumine Berliini juute ühendanud "Sõprade ühingusse" (Gesellschaft der Freunde) aitas samuti kaasa sellele, et linna kodanlik ülemkiht aktsepteeris teda kogukonna liikmena.
Pärast kaheksat aastat Berliinist eemal viibimist osales Liebermann 1886. aastal taas Kunstiakadeemia näitusel. Näituse tarbeks valis ta välja maalid "Vahetund Amsterdami orbudekodus", "Vanadekodu Amsterdamis" ja "Söögipalve" (Das Tischgebet). "Söögipalve" sündis Jozef Israëlsi innustusel pulmareisi käigus ning kujutab Hollandi taluperet laua ümber palvetamas. 
Suvel 1886 sõitis Martha Liebermann koos tütrega mõneks ajaks Bad Homburg vor der Höhe kuurorti, mis andis tema abikaasale võimaluse lõpetada Hollandis visandeid. Ta pöördus tagasi Larenisse, kus taludes linaseemneõli valmistati. Olles mõjutatud sellest, kuidas ühiselt töötati, hakkas ta visandeid tegema ja maalima õlivärvidega esimesi versioone. Oma Berliini ateljees ühendas Liebermann hiljem visandid suuremaks maaliks, mille ta lõpetas 1887. aasta alguses. Mais 1887 oli teos väljas Salon de Paris’ näitusel, kus see võeti vastu mõõdukate kiiduavaldustega. Saksamaal sai teos vastuolulise kriitika osaliseks.
1889. aastal toimus Pariisi maailmanäitus, mis langes ajaliselt aga kokku Prantsuse revolutsiooni sajanda aastapäeva tähistamisega. Sellest tulenevalt ei osalenud näitusel Venemaa, Suurbritannia ja Austria-Ungari monarhid. Kui sakslased Gotthardt Kuehl, Karl Koepping ja Max Liebermann näituse žüriisse kutsuti, põhjustas see Berliinis poliitilise skandaali. Liebermann küsis osalemiseks luba Preisi vaimu-, õppe- ja meditsiiniasjade ministrilt Kustav von Goßlerilt, kes nõustus tema Pariisi sõiduga. Ajaleht La France vedas parasjagu Pariisis kampaaniat preislaste osalemise vastu maailmanäitusel.
Liebermann pani koos Adolph Menzeli, Wilhelm Leibli, Wilhelm Trübneri ja Fritz von Uhdega kokku kava esitleda Saksa maalikunsti paremikku. Saksa press süüdistas teda aga revolutsioonimõtete propageerimises. Maailmanäitus tõi Liebermanni lõplikult tähelepanu keskpunkti – Pariisis tunnustati teda aumedaliga ja talle anti tiitel Société des Beaux-Arts. Prantsuse auleegioni ordenist loobus ta vaid silmas pidades suhteid Preisi valitsusega.
1889. aastal sõitis Liebermann Katwijki, et valmistada oma viimane sotsiaalse süžeega maal "Naine kitsedega" (Frau mit Ziegen). Tänu üha kasvavale edule ja tunnustusele leidis ta võimaluse pöörduda kergemate teemade maalimise juurde.
1890. aastal sai Liebermann mitu tellimust Hamburgist. Lisaks pastellmaalile "Kirchenallee tänav St. Georgi linnaosas" (Kirchenallee in St. Georg) sai ta ka esimesed portreetellimused. Linnapea Carl Friedrich Peterseni portree põhjustas tellijas aga pahameelt, sest tema arvates ei sobinud kujutatu loomulikkus kokku rõivastuse ja ametirahaga. Rohkem edu tõi Liebermannile töö "Naine kitsedega", mille eest ta sai 1891. aasta Müncheni Kunstiühingu näitusel suure kuldmedali.