google/wiki40b huggingface dataset:
Jukagiiri keeled

Uurali-jukagiiri hüpotees

On oletatud ka, et jukagiiri keeled kuuluvad samuti nagu soome-ugri ja samojeedi keeled uurali keelkonda või siis moodustavad koos nendega nn uurali-jukagiiri keelepere.
Sugulusteooria pooldajaks oli teiste hulgas Björn Collinder (1965), kes tõi oma uuringutes välja mitmeid jukagiiri ja Uurali keelte sarnaseid jooni. Näiteks sarnanevad jukagiiri keeled oma deklinatsiooni poolest rohkem põhjasamojeedi keelega kui selle soome-ugri sugulaskeeled. Samas on imperatiivisufiksid jukagiiri, lõunasamojeedi ja mõnedes soome-ugri keeltes peaaegu identsed. Collinder väitis ka, et jukagiiri ja soome-ugri keeltel on rohkem kui 50 ühist sõna, mille puhul ei ole tegemist laensõnadega. Selleks on näiteks pronomeenid nagu me- 'mina' (uurali algkeeles *-mi), mit 'meie', tet 'sina' (uurali *-ti), tit 'teie'; aga ka teised sõnad nagu izie 'ise' (soome-ugri *iće), ki 'kes' (uurali *ke-, ki-), ei 'ei', eme 'ema' (uurali *emä), ecie 'isa' (uurali *äćä), nim 'nimi' ja ibi- 'imema' (uurali *ime-).
Keeleteadlaste Heikki Paasoneni ja Angela Marcantonio arvates aga ei tõesta need ühised jooned veel keelte sugulust, kuna ka indoeuroopa ja uurali keeltel leidub palju sarnasusi.
Samale järeldusele jõuab ka Johannes Angere, kes – püüdes tõestada jukagiiri ja uurali keelte sugulust – lepib siiski sellega, et jukagiiri keeltel ei ole rohkem ühist uurali keeltega kui indoeuroopa ja altai keeltel ning kui oletada, et jukagiiri ja uurali keeled kuuluvad ühte keelkonda, peaksid sinna kuuluma ka indoeuroopa ja altai keeled.
Oletatavaid Uurali-jukagiiri ühissõnu analüüsinud Ante Aikio jõudis seisukohale, et valdav enamik neist ei vasta isegi kõige põhilisematele sugulussõnade määramise kriteeriumitele ja ülejäänuid saab seletada laenudena samojeedi keeltest. Aikio hinnangul puuduvad ka omavahelised regulaarsed häälikuvastavused ning väidetavad korrelatsioonid morfoloogias on kergesti seletatavad juhusega. Sarnasel seisukohal on ka Juha Janhunen.
Jaakko Häkkinen leiab, et Uurali ja jukagiiri keelte morfoloogia on liiga erinev, et olla sama päritoluga, ning et jukagiiri keeltel on ühisosa ainult samojeedi keeltega, mitte aga Uurali algkeelega.

Kuude arvestamine

Huvitavaks nähtuseks on ka jukagiiride kuude arvestamise viis käeliigeste abil: peast üle vasaku õla vasaku käe pöidlalülideni ja siis parema käe pöidlalülidest parema õlani. Jukagiiri ńe-molyił 'aasta' tähendabki sõna-sõnalt '(kõik) liigesed ühtekokku'.
Marianna Skrõbõkina

Marianna Skrõbõkina (vene keeles Марианна Скрыбыкина; sündinud 1980. aastal) on jakuudi filmiprodutsent.
Ta on 2016. aasta veebruaris Jakuutias linale jõudnud detektiivfilmi "Minu tapja" ("Сайсары куолге") produtsent. Film pälvis 2016. aasta augustis Jakutski Rahvusvahelise Filmifestivali põhikonkursil peaauhinna "Kuldsed Lumeprillid". Kaks kuud varem näidati filmi Moskva rahvusvahelise filmifestivali konkursivälises programmis (konkursiprogrammis saavad osaleda vaid need filmid, mis suurele ekraanile pole veel jõudnud)
Skrõbõkina rajas 2011. aastal filmikompanii ART Doydu jakuudi filmide edendamiseks. ART Doydu teostab filmitootmise kõik tsüklid: alustades stsenaariumi kirjutamisest, filmi produtseerimine (filmipaikade otsimine ja valimine, casting, filmivõtete tehniline varustamine) ja lõpetades postproductioniga (filmimontaaž, helindamine, arvutigraafika jm). Auhinnatud "Minu tapja" (lavastaja Kostas Marsan) oli stuudio kuues film ja esimene Jakuutias toodetud film, mis pääses üleriigilisse filmilevisse.
Bureau Veritas

Bureau Veritas (lühend BV) on 1828 asutatud Prantsusmaa klassifikatsiooniühing; ühtlasi üks vanemaid ja tunnustatumaid klassifikatsiooniühinguid.
19. sajandi lõpul ja 20. sajandi algul oli BV tuntud oma leebete nõudmiste poolest. See oli ka põhjus, miks enamik Eesti tollaseid suuremaid purjelaevu ja vanemaid aurikuid just BV kaudu klassifitseeriti.
Aktinoidid

Aktinoidideks nimetatakse 15 keemilist elementi aktiiniumist lavrentsiumini järjenumbritega 89–103. Nimetus "aktinoidid" on tulnud seeria esimese elemendi, aktiiniumi järgi. Kõik aktinoidid loetakse f-elementideks nagu ka kõik lantanoidid.
Kõik aktinoidid on radioaktiivsed. Nende hulka kuuluvad tuumakütused uraan ja plutoonium.
Perioodilisussüsteemis paigutatakse nad sageli koos lantanoididega peatabeli alla.

Leidumine

Looduses leidub uraani, tooriumi ja protaktiiniumi, vähesel määral esineb ka neptuuniumi ja plutooniumi. Neid elemente leidub looduses seepärast, et neil kõigil on olemas küllaltki pika poolestusajaga isotoobid. Ülejäänud elementide poolestusajad on lühemad ning seetõttu neid stabiilselt looduses ei esine. Tooriumi saadakse põhiliselt monatsiidist ThO₂ kujul, uraani peamine allikas on mineraal uraniniit ehk uraanipigimaak.

Radioaktiivsus

Kõik aktinoidid on radioaktiivsed, neil puuduvad stabiilsed mitteradioaktiivsed isotoobid. Seetõttu on aktinoidid väga toksilised ning juba väikesel hulgal võivad nad olla letaalsed. Radiatsiooniohu tõttu on enamiku (välja arvatud pika poolestusajaga U ja Th) aktinoidide ühendite uurimine raskendatud ning enamikku traditsioonilisi meetodeid nende uurimisel kasutada ei saa.

Kasutusalad

Aktinoide uraani ja plutooniumi kasutatakse tuumareaktorites tuumakütusena. Aatomite lõhestusmisreaktsiooni käigus vabaneb suur hulk energiat, mida kasutatakse elektrienergia tootmiseks. Lagunemisprotsessi initsieerivate neutronite hulga kontrollimiseks kasutatakse kaitsevardaid, mis neelavad neutroneid ega lase reaktsioonil liiga energiliseks minna. Viimastel aastatel on elavnenud huvi tooriumi kasutamiseks tuumakütusena.
Igapäevasemas rakenduses leiab kasutust ameriitsium, mis on oluline komponent suitsuanduri detektorsüsteemis. Suitsuanduris on kaks pingestatud elektroodi, mille läheduses paikneb väike tükk ameriitsiumi, mis kiirgab alfakiirgust. Alfaosakesed ioniseerivad õhu ning tekkinud ioonid liiguvad elektroodidele ning tekitavad konstantset voolu. Suitsuosakeste sattumisel süsteemi interakteeruvad nad ioonidega ning vool muutub. Selle tulemusena käivitubki alarm. Ameriitsiumi kasutamine on tervisele ohutu, sest kiirgumine toimub ainult mõne sentimeetri kaugusele.
Lambiharikromosoom

Lambiharikromosoom (inglise lampbrush chromosome) on kromosoomi suuremõõtmeline erivorm, mis esineb mitmete selgroogsete ja selgrootute loomade primaarsetes ootsüütides ning Drosophila spermatotsüütide meioosi esimese profaasi keskosa diploteenis.
Neile kromosoomidele on iseloomulik kromatiidide paljudest kromomeeridest lateraalselt välja ulatuvad ja ajas muutuva paiknevusega sajad lingud. Need on varieeruva pikkusega ning tõenäoliselt on neist igaüks geen, millelt toimub aktiivne transkriptsioon ehk RNA süntees. Seetõttu on lingud kaetud RNA ja valkudega ning need kaovad niipea, kui RNA süntees lõpeb. Lingude lõplik kadumine leiab aset siis, kui munarakk läbib diploteeni. Näiteks inimese ootsüütides võib see seisund kesta aastaid – alustades looteea 6–7 kuust kuni fertiilse ea lõpuni. See tähendab, et kromosoomidel võib labiharjataoline struktuur olla väga pikka aega.
Üks ling sisaldab alati sama DNA järjestust, mille pikkus on tavaliselt 50 000 – 200 000 DNA aluspaari, kuid on võimalik ka koosnemine enam kui miljonist aluspaarist. Neilt kromosoomiosadelt toodetakse suures koguses RNA-d, mis on vajalik valgusünteesiks. Suurem osa DNA-st jääb aga siiski tugevalt kondenseerunuks kromosoomi tsentraalsele teljele ning sealsed geenid ei avaldu.
Kõige paremini on lambiharjakromosoomid jälgitavad kahepaiksete oogeneesis, kui toimub esimene profaas. Sel ajal on homoloogilised kromosoomid, mis on eelnevalt duplitseerunud ja koosnevad seetõttu kahest tütarkromatiidist, läbi teinud ristsiirde ning veel kiasmide kohtades koos. Neil on pikkust kuni 800 μm, mistõttu saab neid vaadelda isegi valgusmikroskoobiga. Sabakonnaliste ovotsüütides ongi lambiharikromosoomid kõige suuremad ning seal neid ka esmakordselt vaadeldi (Walther Flemming 1882. aastal salamandril Ambystoma mexicanum).
Lambiharikromosoomidest on olnud kasu kromosoomide transkriptsiooniaktiivsuse uurimisel. See on võimalik tänu sellele, et erinevalt biosünteetiliselt inertsetest mitoosi kromosoomidest ja täiesti lahtipakitud ning lootusetult sassis interfaasi kromatiinist, mis ei luba ühte kromosoomi teisest eristada, on lambiharikromosoomidel hästi näha tugevalt kondenseerunud tütarkromatiidide osad ja lateraalsed lingud ehk individuaalsete kromatiidide transkriptsiooniliselt aktiivsed piirkonnad. Näiteks tõendati lambiharikromosoomide tsütoloogilistele uuringutele toetudes see, et kromosoomi moodustab algusest lõpuni üks DNA molekul.
Lambiharikromosoomid võivad olla isegi suuremad kui kahetiivaliste polüteensed kromosoomid, mis on sarnaselt esimestega erandlikud ja sisaldavad lahtikeerdunud kohti ehk puhve (puff), mis näitavad interfaasi ajal kohti, kus toimub aktiivne RNA süntees. Puhvid tekivad ja kaovad teatud kromosoomipiirkondades kindlates arengustaadiumides või vastusena keskkonnamõjutustele.
Termin "lambiharikromosoom" tuleneb arvatavasti sellest, et 19. sajandi lõpu tsütoloogidele meenutasid need kromosoomid petrooleumlambi klaasi puhastamisel kasutatud lambiharja. Tänapäevane vaste lambiharjale võiks olla pudelihari.
Märten Ross

Haridus

Märten Ross on lõpetanud Tallinna 2. Keskkooli 1989, Tallinna Tehnikaülikooli tootmise ökonoomika ja juhtimise erialal 1993 ning Stockholmi Ülikooli sotsiaalteaduste magistrina 1993. Tema magistritöö teema oli "Asset Selection Principles of Estonian Commercial Banks, 1992–1993".

Teenistuskäik ja tegevus ühingutes

Ross on töötanud Tallinna Tehnikaülikooli statistika kateedris assistendina 1991, Eesti Panga keskpangapoliitika osakonna spetsialistina ja peaspetsialistina 1992–1993, juhataja asetäitjana 1993–1998, juhataja kohusetäitjana ja juhatajana 1998–2000, pangastatistika ning analüüsi osakonna juhataja asetäitjana 1993. Ta oli Eesti Panga juhatuse liige alates 1999 ning Eesti Panga asepresident 2000–2011. Aastatel 2011–2013 töötas Soome Pangas nõunikuna. Alates 2013. aasta sügisest on ta rahandusministeeriumi finantspoliitika ja välissuhete asekantsler. 
Ta pidas Tallinna Tehnikaülikoolis alates 1994. aastast rahvusvahelise rahanduse loenguid ning oli kaasvastutav Tartu Ülikoolis loengusarja "Keskpangapoliitika" eest 1996–1999.
Ross on korporatsioon Vironia vilistlaskogu liige.

Isiklikku

Ta on abielus ja tal on neli last. Tema ema on Eevi Ross ja isa Heino Ross.
Haraka tänav (Tartu)

Haraka tänav on tänav Tartus Tammelinna linnaosas.
Haraka tänav algab Savi tänavalt ja lõppeb tupiktänavana.
Eero Epner

Eero Epner (sündinud 31. oktoobril 1978) on eesti kunstiteadlane ja dramaturg.
Ta lõpetas Tartu Ülikooli 2002. aastal ajaloo erialal.
Alates 2005. aastast töötas ta Teater NO99 dramaturgina. 20. juunil 2016 valis Teatri NO99 nõukogu Eero Epneri juhatuse liikmeks.
Aleksander Pint

Elulugu

Aleksander Pint oli 19. sajandil teisel poolel Räpina mailt Siberisse siirdunud talupidaja poeg.
1930. aastail vanemad represseeriti. Lõpetas 1929 Leningradi Eesti-Soome Pedagoogika Tehnikumi, 1932 kaugõppes Irkutski pedagoogika Instituudi, 1935 aspirantuuri, pedagoogikakandidaat (1935, samas), väitekiri käsitles kommunistlikku kasvatust klassivälises töös. Oli 1949–51 Vene NFSV Teaduste Akadeemia aspirant, pedagoogikadoktor (1951, samas), väitekiri "Основные этапы истории педагогического образования в Эстонии в XIX–XX веках". NSVL Pedagoogika Akadeemia korrespondentliige (1965). Oli 1929–30 Irkutskis kooliõpetaja, 1931–34 Irkutski Pedagoogika Instituudi pedagoogika osakonna juhataja, 1934–37 Irkutski Ülikooli lektor ja dekaan, 1937 Stalinabadi Pedagoogika Instituudi õppeosakonna juhataja, 1938–45 Sverdlovski Ülikooli pedagoogika kateedri juhataja, 1945–51 TÜ pedagoogika ja metoodika kateedri juhataja, ühtlasi 1945–48 kaugõppeprorektor ja 1948 ka õppeprorektor, 1951–53 TPedI pedagoogika ja psühholoogia kateedri juhataja, 1953–80 Moskva Riikliku Kultuuriinstituudi pedagoogika kateedri juhataja, 1980–84 TÜ pedagoogika- ja metoodika kateedri konsultant-professor. TÜ pedagoogikaaspirantuuri taastajaid, mis võimaldas kaitsta siin kandidaadiväitekirju. Õpetas pedagoogika üldkursust, täiskasvanute pedagoogikat, kultuuriharidustöö teooriat, uuris Eesti kooli ajalugu.

Teadustöö

Uurimisvaldkonnad: pedagoogika ajalugu, perekonnakasvatus ja andragoogika. VNFSV teeneline kultuuritegelane (1971). Üle 100 teadustrükise.
Erik Mandre

Erik Mandre (sündinud 13. märtsil 1976) on eesti loodusfotograaf.
Eesti suurima loodusfotokonkursi "Looduse aasta foto" žürii eesotsas Rein Maraniga määras 2016. aastal talle peaauhinna – Suure Hundi auhinna – foto "Punkar öötunnil" eest. Ööhämaruses paistvast metsseast tehtud foto sai esikoha ka kategoorias "Loomaportreed".
Mandre foto "Karupoja puhkehetk" avaldati National Geographic Eesti 2013. aasta augustinumbris ja ajakirja National Geographic ingliskeelse väljaande sama aasta oktoobrinumbris.
Ta on mittetulundusühingu Eesti Autoriõiguste Kaitse Organisatsioon tegevdirektor.
Kaug-Lõuna

Kaug-Lõuna on euroopalik looduslik-kultuuriline regioon lõunapoolkeral, mille moodustavad Põhja riikide hulka kuuluvad Austraalia ja Uus-Meremaa. Need maad on endised ümberasumiskolooniad, mille elanikkonna põhiosa moodustavad Briti saartelt väljarännanute järeltulijad.
Varem on Kaug-Lõuna riikide hulka loetud samuti Lõuna-Aafrika Vabariiki ning kolme Lõuna-Ameerika riiki – Tšiilit, Argentinat ja Uruguayd.
Vechta

Transport ja taristu

Kiirtee A1, tuntud ka kui Hansalinie, läbib Vechtat. Sellelt on kolm mahasõitu: Vechta-West/Bakum, Vechta-Langförden/Emstek, Vechta-Nord/Ahlhorn. Ka maantee B69 läbib Vechtat.
Vechta asub Delmenhorst-Hesepe raudteel, mis pakub ühendust Osnabrücki ja Bremeniga.

Teater

Vechtal on kindel koht 1952. aastal asutatud Landesbühne Niedersachsen Nordil. Peakorter paikneb Wilhelmshavenis, kus lavastatakse igal aastal kuni 10 etendust Metropoltheateris. Teatris on 272 istekohta.

Kliima

Vechta kliima on mõõdukas mereline kliima, mida mõjutavad niisked loodetuuled Põhjamerelt. Pikaajaline keskmine õhutemperatuur on 8,5-9,0 °C ja umbes 700 mm sademeid aastas. Maist kuni augustini arvutatakse keskmiselt 20-25 suvepäeva (klimatoloogiline mõiste päevadele maksimaalse temperatuuriga üle 25 °C).
Whitehall

Whitehall on tänav Londonis, Westminsteris.
Whitehallil asub rida valitsushooneid, mistõttu nimetust Whitehall kasutatakse tihti ülekantud tähenduses Briti valitsuse haldusaparaadi nimetamiseks. Samuti pruugitakse seda geograafilise nimetusena ümbritseva piirkonna kohta.
Whitehall kulgeb Trafalgari väljakult Parlamendiväljaku poole ja läheb enne Parlamendiväljakut üle tänavaks, millel nimeks Parliament Street. Nime on tänav saanud kunagise Whitehalli palee järgi, mis hävis suuremalt jaolt tules 1698. aastal.
Eesti mängud

Eesti mängud olid kahel aastal (1934 ja 1939) Tallinnas toimunud võimlemis- ja spordiüritused, mida korraldas Eesti Spordi Keskliit.
Esimesed mängud peeti 15. – 17. juunini 1934. Esimeste mängude korralduskomisjoni esimees oli Leopold Tõnson. Esimestel mängudel olid kavas nt kergejõustiku-, ujumis-, jalgratta-, tennise-, jalgpalli- ja pesapallivõistlused. Esimestel mängudel osales u 5600 osavõtjat, teistel mängudel 6000.
Mängudele pääsejad selgitati välja maakondades toimunud kohalikel võistlustel.
I Eesti Mängude kavas oli 100 meetri jooks, 110 meetri tõkkejooks, 200 meetri jooks, 400 meetri jooks, 800 meetri jooks, 1500 meetri jooks, 5000 meetri jooks, 15 000 meetri maanteejooks, kaugushüpe, kõrgushüpe, teivashüpe, kuulitõuge, kettaheide, odavise, 100 meetri vabaujumine, 200 meetri rinnuliujumine, 400 meetri vabaujumine, 1500 meetri ujumine, 100 meetri vabaujumine naistele, 100 meetri seliliujumine naistele, 400 meetri vabaujumine naistele, 200 meetri rinnuliujumine naistele, rattasõit 30 kilomeetrit, jalgpall. Võitis Tallinna võistkond.
16., 17. ja 18. juunil 1939 toimunud II Eesti Mängude aupatroon oli Vabariigi President Konstantin Päts ja peakomitee esimees Riigisekretär Karl Terras. Mängude kavas oli avamine Sõjavägede Ülemjuhataja Johan Laidoneri poolt, poeglaste mass-esinemine võimlemises, 100 m jooks, teivashüpe, kuulitõuge, 5000 m jooks, kaugushüpe, ujumine, korvpall, võrkpall, maadlus, tõstmine, poks, tennis, vehklemine, veeremänguvõistlused, jalgrattavõistlused 500 m ja 50 km, 110 m tõkkejooks, jalgpall, tütarlaste mass-esinemine võimlemises, purjejahispordi demonstratsioon, naisvalikrühmade esinemine võimlemises, defileerimine Vabariigi Presidendile ja aukülaliste ees Kadrioru lossi esisel, Vabariigi Presidendi kõne, pendelteatejooks, meeste mass-esinemine võimlemises, naiste mass-esinemine võimlemises, naiste valikrühmade esinemine võimlemises, 1500 m lõppjooks, 4x100 m teatejooks, rahvatantsu ettekanded, Peaminister Kaarel Eenpalu kõne, hümn ja lipu langetamine. Mänge lõpetades palus Kaarel Eenpalu rahvariide ja rahvatantsude ala harrastajail viimistleda seda ala peensuseni, et kõik kihelkonnad, meie muud ajaloolised üksused ja piirkonnad ilmuksid III Eesti Mängudele oma erivärvilises riietuses, sest selles on ilu, südant ja hinge.
II Eesti Mängude raames toimus 1940. aasta suveolümpiamängudeks valmistumise märgiks olümpiaaladel Eesti Olümpia.
10% II Eesti Mängude piletite sissetulekust annetati tulekahjude ohvritele.
Eesti mängud on tagantjärele osaliselt nimetatud I ja II üldtantsupeoks. I Eesti Mängude lõpetamise eel, 17. juunil 1934, esinesid pärast läti võimlejaid ja enne Johan Laidoneri kõnet rahvatantsijad kolme tantsuga. Ka II Eesti mängude lõpetamise eel, 18. juunil 1939, 4x100 meetri teatejooksu ja Kaarel Eenpalu kõne vahel, tulid Tallinna garnisoni orkestri ja lõõtspillimängijate mängitud Kungla rahva saatel Kadrioru staadionile rahvatantsijad ja võis näha, kui ilusaid rahvariideid meil nüüd valmistatakse, kuna need olid eelmiste mängudega võrreldes paremateks ja stiilipuhtamateks muutunud.
Landnámabók

Landnámabók ehk Maa asustamise raamat räägib Islandi asustamisest 9. ja 10. sajandil.
"Maa asustamise raamatu" algversioon valmis ajavahemikus 1097–1125 vanaislandi keeles.  Raamatu sünnilugu tuntakse halvasti, kuid teada on, et sellel oli mitu koostajat, kellest üks oli Kolskeggr hinn vetri. Arvatakse, et koostajate hulgas oli ka Ari Þorgilsson, kuigi "Maa asustamise raamat" läheb mitmes üksikasjas lahku Ari "Islandlaste raamatust".
"Maa asustamise raamat" käsitleb Islandi asustamist neljandike kaupa. Üksikasjalikult kirjeldatakse, kes millises paigas maad hõivas, kes olid tema esivanemad ja järeltulijad ning milliste sündmustega olid need inimesed seotud. Paljud neist sündmustest on pikemalt lahti räägitud mõnes hilisemas saagas.
Raamatus on ära toodud vaid üks aastaarv: 874, kui esimene ümberasuja, Ingólfr Arnarson rajas talu Reykjavíki. Nimepidi on nimetatud 430 maad hõivanud isikut. Koos nende suguvõsadega nimetatakse raamatus umbes 3500 inimest ja räägitakse 1500 talu rajamisest.
Selle suhtes, kui usaldusväärne on raamat ajalooallikana, lähevad uurijate arvamused tugevalt lahku. Raamat sisaldab väljamõeldud sündmusi, mis on seotud näiteks kohanimede andmisega, mõned sugupuud on tõenäoliselt fiktiivsed. Võimalik, et kaasaegsete huvidele vastavalt on moonutatud maaomandi esialgset jaotust. Mõne uurija arvates on "Maa asustamise raamat" vaid kogum legende. Teised aga arvavad, et laias laastus annab see Islandi asustamisest üsna usaldusväärse pildi. Kolskeggri ja Ari ajal oli Islandil elanud vaid kuus või seitse põlvkonda inimesi. Paljude maa hõivajate otsesed järeltulijad elasid esmaasukate loodud taludes, mälestus sellest ajast oli veel küllalt selge. Mõned "Maa asustamise raamatu" autorite informaatorid olid sündinud 10. sajandil ja nende vanavanemad olid olnud Althingi asutamise tunnistajateks.
Landnámabók on säilinud viies versioonis, millest ükski ei järgi 12. sajandil kirjutatud originaali päris täpselt. Kolm neist on keskaegsed (Sturlubók, õigemini sellest 18. sajandil tehtud koopia, Hauksbók, Melabók) ja kaks on kirjutatud 17. sajandil (Skarðsárbók, Þorðarbók). Raamatu hilisemad toimetajad lisasid sellele oma perekonnaga seotud detaile ning lühendasid osi, mida nad pidasid vähem olulisteks.
Rooma tervitus

Rooma tervitus (saluto romano) on tervitus, millega kaasneb parema käe ettesirutamine, sõrmed koos. Varieeruvalt võib käsi olla küünarnukist kõverdatud või siis täiesti sirgelt üles tõstetud.
Rooma tervitus on tuntud fašistliku tervitusena, mille võttis Vana-Rooma tervituse eeskujul kasutusele Itaalia diktaator Benito Mussolini. 
Rooma tervituse eeskujul võttis Adolf Hitler natsionaalsotsialistliku tervitusena kasutusele natsitervituse. 
Rooma tervituse eeskujul kasutasid sarnast "iidset vaba mehe tervitust" ka Eesti vabadussõjalased. 
Pärast Teist maailmasõda on Rooma tervitus kriminaalkorras karistatav Saksamaal ja Austrias. 
Tänapäeval kasutavad seda tervitust neofašistid.
Ene-Margit Tiit

Ene-Margit Tiit (1934–1936 Tudeberg, 1936–1954 Humal; sündinud 22. aprillil 1934 Tartus) on Eesti statistik ja rahvastikuteadlane.
Ta lõpetas aastal 1952 Tallinna 10. Keskkooli ja aastal 1957 Tartu Riikliku Ülikooli matemaatika-loodusteaduskonna. 1963. aastal kaitses ta samas füüsika-matemaatika kandidaadi kraadi (juhendaja professor Gunnar Kangro) väitekirjaga "O perestanovke rjadov" ("Ridade ümberjärjestamine").
Tiit on Tartu Ülikooli matemaatika-informaatikateaduskonna emeriitprofessor ja statistikaameti vanemmetoodik. 2007. aastast alates on ta 2011. aasta rahvaloenduse teadusnõukogu esimees, ta on juhtinud ettevalmistusi 2011. aasta rahvaloenduseks Eestis.
Ene-Margit Tiit on kirjutanud teadustöid matemaatilise statistika, rahvastikuteaduse, sotsioloogia ja antropomeetria alalt.
Ta osales 2001 Eesti sotsiaalteadlaste avalikus pöördumises "Kaks Eestit," milles tunti muret Eesti ühiskondlike arengute pärast.

Tunnustus

Esimese Tartu ülikooli naisteadlasena valiti Ene-Margit Tiit 1995. aastal välisülikooli (Helsingi ülikooli) audoktoriks. 1997. aastal pälvis ta Gerhard Rägo nimelise mälestusmedali. Ta on ka Valgetähe teenetemärgi IV järgu (2001) ja Tartu Tähe (2005) kavaler. 2006. aastal valiti ta Eesti Matemaatika Seltsi auliikmeks.

Isiklikku

Ene-Margit Tiidu isa oli matemaatik ja akadeemik Arnold Humal. Tema vennad on füüsik Leo-Henn Humal ja muusikateadlane Mart Humal.
Tähnikpihklane

Levila

Neid võib kohata Kesk- ja Põhja-Euroopas (sh Eestis) ning Põhja-Ameerikas.

Kirjeldus

Täiskasvanud tähnikpihklased on 5–8 mm pikkused punakaspruunid mardikad. Nende eluiga võib küündida 2–3 aastani. Pea on veninud pikaks kärsaks, mille külge kinnituvad tavaliselt põlvjad tundlad ja haukamissuised. Kärsal on suur tähtsus – selle abil puuritakse nooremapoolsete puude, näiteks männi tüvede koore sisse auk, kuhu asetatakse 2–3 muna. Vastsed on jalutud valkjad tõugud, kes kaevandavad koore all käike ning nukkuvad tüve alaosas koore all, ulatudes sügavale puitu.

Tüvekahjurina

Vastsete uuristatud käigud lõhuvad puu, näiteks männi koore näärmerakke ning takistavad puul vaikmahla ringlust, seetõttu peetakse neid taimekahjuriteks.
Modra

Modra (saksa keeles Modern, ungari keeles Modor, ladina keeles Modur; slovaki keeles "sinine") on linn ja omavalitsusüksus Slovakkias, Bratislava maakonnas. 2005. aastal elas Modras 8704 inimest. Linn asub Väikeste Karpaatide eelmägedes ja on populaarne matkakeskus.
Modrat tuntakse sealse keraamikatööstuse poolest, kus valmistatakse sinivalget majoolikat. Linn on ka üks Väikeste Karpaatide tähtsamaid veinitootmiskeskusi.
Lisaks Modra linnale asuvad samas omavalitsusüksuses ka väiksemad asulad: veiniküla Kráľová, kaks puhkuseküla Harmónia ja Piesok (teise nimega Zochova Chata).
Põlluvahi maja

Põlluvahi maja on 18. sajandi lõpus ehitatud väike hoone Kuressaare linna Põllu alevis Kitsa ja Kitzbergi tänava nurgal.
Kahekorruseline viilkatusega kivimaja oli mõeldud põlluvahi elamuks.
Praeguse Kitsa tänava joonelt algasid Suuremõisa põllud. Valvuri ülesandeks oli tõenäoliselt jälgida, et linna loomad ei pääseks põldudele. Teiselt korruselt oli seda parem teha.
Tropidodipsas

Levila

Need maod elavad Mehhikos ja Kesk-Ameerikas.