Charles de Montesquieu mõju Ameerika põhiseadusele

Elulugu

Charles de Secondat de La Brède et de Montesquieu elas aastatel 1689–1755 ning oli parunist lossihärra. Ta oli saanud pärandiks La Brède’i lossi ning kohtunikukoha Bordeaux’ parlamendis. Montesquieu elas väga mugavat elu, kuid sellest talle ei piisanud. Seetõttu otsustas ta oma ametikoha maha müüa, et keskenduda filosoofiale.  Parun süvenes antiikkirjandusse ning külastas Saksamaad, Ungarit, Itaaliat, Šveitsi, Hollandit ja Inglismaad. Reisimise käigus vestles ta oma aja tarkadega ning proovis leida vastuseid. Eri riike külastades uuris ta ühiskonna, poliitika ja majanduse omavahelisi suhteid.
1748. aastal avaldas Montesquieu raamatu „De l'esprit des lois“, mis sai otsekohe maailmakuulsaks. See raamat sisaldas Montesquieu kogemusi ja tähelepanekuid, kuid ka teiste autorite arvamusi poliitikast, õigusfilosoofiast ning poliitilisest sotsioloogiast.  Selles raamatus esitab parun enda võimude lahususe teooria, mis põhineb Inglismaa riigisüsteemi uurimisel ja John Locke’i teoorial. Hans Hattenhauer on nimetanud seda raamatut poliitiliseks entsüklopeediaks, sest see oli kui poliitika käsiraamat. Montesquieu ei jätnud oma raamatus puudutamata mitte ühtegi kaasaja olulist küsimust. Raamatu halvaks küljeks peetakse asjaolu, et sellel puudus juhtmõte. Enamik raamatus kirja pandud mõtted ei olnud originaalsed, kuid Montesquieu kaudu jõudsid need uuesti üldsuse teadvusesse.

Võimude lahususe teooria

Charles de Montesquieu ja teiste valgustusajastu poliitiliste mõtlejate teooriad olid Ameerika põhiseaduse loojatele teada. Montesquieu teooriad olid Ameerika põhiseaduse loomisel olulisel kohal, sest need vastasid Ameerika situatsioonile.
Montesquieu võimude lahususe teooria põhines Briti riigisüsteemi uurimisel ning teise valgustusajastu mõtleja, John Locke’i teoorial. Montesquieu teooria erineb Locke’i omast seetõttu, et selles käsitletakse kohtuvõimu eraldiseisvama institutsioonina. Kuigi Briti riigisüsteemis ei olnud kohtuvõim niivõrd olulisel kohal kui täidesaatev ja seadusandlik võim, oli olukord varasemaga võrreldes paranenud. Montesquieu ajal ei saanud Briti monarh enam omavoliliselt kohtunikke ametist eemaldada ning seetõttu oli kohtuvõim muutunud eraldiseisvamaks. 
Montesquieu eristab enda teoorias seadusandlikku, täidesaatvat ja kohtuvõimu. Seadusandliku võimu ülesanne on seaduste väljaandmine ning vajadusel kehtivate seaduste muutmine või tühistamine. Täidesaatev võim peab tagama avalikkuse turvalisuse ning otsustab sõda ja rahu puudutavate küsimuste üle. Kohtuvõim karistab kurjategijaid ja lahendab isikutevahelisi vaidluseid.
Montesquieu arvates on võimude lahusus hädavajalik kodanike vabaduse tagamiseks. Kui seadusandlik ja täidesaatev võim satuksid ühe isiku või institutsiooni mõjusfääri, võib riigikord muutuda türanniaks, sest seadusi saab anda välja see, kes riiki valitseb. Kui kohtuvõim ning täidesaatev võim oleksid sama isiku või institutsiooni käes, võib riigikord jällegi muutuda türanniaks, sest valitseja saab ise olla kohtuniku rollis. Kui kohtuvõim oleks ühendatud seadusandliku võimuga, oleks riigis elavate inimeste elu ja vabadus ühe isiku või institutsiooni käes. Montesquieu leiab, et vabadus lõpeb siis, kui üks isik või institutsioon rakendab vähemalt kahte nendest kolmest võimust. Seetõttu on Montesquieu arvates vaja seada riigivõimu teostamisele piirid seadustega. Kodanike vabaduse suurendamine on peamine eesmärk ning selle saavutamiseks on vaja kodanikusõbralikku valitsemisvormi ja seadusandlust.
Võimude lahususe teooria oli Ameerika riigimeestele niivõrd omaseks saanud, et seda käsitleti kui riigi fundamentaalset põhimõtet. Ei ole kindlalt teada, kuid üldlevinud arvamusena peetakse Montesquieud isikuks, kelle kaudu võimude lahususe teooria Ameerika põhiseadusesse jõudis. Kuna Ameerika osariikides kasutusel olev süsteem juba toetas võimude lahususe ideed, oli seda ka lihtsam põhiseaduses rakendada. Osariikides oli olemas täidesaatev-, seadusandlik- ja kohtuvõim. Erinevus Montesquieu teooriast seisnes selles, et osariikides kehtinud süsteemis ei olnud need kolm võimu piisaval määral üksteisest eraldatud.
Montesquieu teooriast lähtudes pandi Ameerika põhiseadusesse kirja võimude lahususe idee. Kuigi Ameerika põhiseaduses ei ole otseselt kirjas, et lähtutakse võimude lahususe teooriast, on see kirja pandud kaudselt. Kongressile anti seadusandlik võim, presidendile täidesaatev võim ning Ülemkohtule ja teistele kongressi loodud kohtutele anti kohtuvõim. Võimude lahususe põhimõtet rakendati ka osariikides. 
Oluline on asjaolu, et Ameerika põhiseadusesse ei pandud kirja Montesquieu absoluutset võimude lahususe teooriat. Hoolimata tagajärgedest, millele Montesquieu enda teoorias tähelepanu juhtis, otsustasid Ameerika põhiseaduse loojad täidesaatvat-, seadusandlikku- ja kohtuvõimu omavahel vähesel määral jagada. 
James Madison, kes oli üks Ameerika põhiseaduse loojatest, kirjutas The Federalistis avaldatud essee Montesquieu absoluutsest võimude lahususe teooriast. Tema jaoks oli Montesquieu teooria põhimõte see, et võimud ei tohi sattuda sama isiku või institutsiooni kätte. Seetõttu võis erinevatele võimudele anda kontrollimehhanismid üksteise suhtes. Madison illustreeris enda arvamust näidetega osariikide valitsemissüsteemidest. Ka seal ei olnud tegu absoluutse võimude lahususega. Samuti oli Madisoni arvates absoluutne võimude lahusus praktikas võimatu. Eriti oluliseks pidas Madison kontrollmehhanismide  andmist täidesaatvale- ja kohtuvõimule. Kuna seadusandlikul võimul on kalduvus kontroll haarata, vajavad täidesaatev- ja kohtuvõim kaitset selle vastu.

Mõtted majandusest

Probleemid Ameerika majanduses andsid tõuke põhiseaduse koostamiseks. Brittide 1783. aasta juulis kehtestatud ühepoolse embargo vastu olid osariigid abitud.  Ükski osariik ei tahtnud brittide tegudele poliitiliselt vastata, kui teised osariigid samamoodi ei käitu. Kuigi ei saa kindlalt väita, et uue riigisüsteemi loomisel lähtuti Charles de Montesquieu majandusteooriast, arvatakse, et see mõjutas mingil määral Ameerika põhiseaduse loojaid. 
Kuna Ameerika põhiseaduse loojad mainisid oma kirjateostes kõige rohkem Montesquieud, ollakse arvamusel, et Montesquieu avaldas Ameerika põhiseaduse loojatele mõju ka enda majandusteooriaga. Kuna Montesquieu tööd olid avaldatud enne Ameerika põhiseaduse loomist, olid ameeriklased saanud nende sisuga pikemalt tutvuda. Samuti olid Montesquieu teooriad Ameerika olukorda arvestades asjakohased.
Montesquieu ideed majanduse toimimisest tulenesid brittide ja nende põhiseaduse uurimisest. Mida rohkem Montesquieu süvenes majanduse uurimisse, seda rohkem hakkas ta imetlema Briti põhiseadust. Ta hakkas aina rohkem aru saama majanduse, religiooni ja vabaduse vahelistest seostest.

Peamised põhimõtted

Montesquieu majandusteooria keskendub majanduslikule vabadusele ning turu sõltumatusele kui kahele faktorile, mis viivad rahuni. Majanduslik vabadus väljendub tema teoorias selles, et riigi kodanikud võivad omada, vahetada ning pärandada vara. Turg peab Montesquieu arvates olema sõltumatu. Seevastu täielikku laissez-faire-põhimõtet ta ei poolda. Montesquieu teooriast lähtudes peaks aeg-ajalt turgu kohendama vara ümberjagamisega. Rikastelt tuleb vara ära võtta ning see tuleb anda vaestele. Sellisel juhul on rikastel motivatsiooni tööd teha.
Ameerika põhiseaduse koostajad pidasid vajalikuks lähtuda vaba turumajanduse põhimõttest. Majandusele ei tohtinud osariigid seada piire, välja arvatud juhul, kui need on möödapääsmatult vajalikud. Kui osariigid ise oleksid saanud reguleerida enda majandust suuremas osas, kui neile põhiseadusega võimaldati, ei oleks saavutatud ühtset turgu. Igas osariigis võinuks olla erinevad reeglid majandustegevuse jaoks, mistõttu ei eksisteeriks vaba turgu. Osariikide vahel pidi eksisteerima ühtne turg, milles on kõikide majandussubjektide jaoks võrdsed võimalused. 
Ühtse turu ideega olid Ameerika põhiseaduse loojad ühel meelel juba 1783. aastal. Kongress nõustus sellega, et ei tohi teha vahet suurtel ja väikestel sadamatel, sest kõik peavad olema võrdsed. Samuti peab igaühel olema õigus siseneda oma kaupadega osariikide sadamatesse ning sealt lahkuda oma kaupadega. Juhul kui sadamamaks on kehtestatud, peab see olema kehtestatud kõigile samasuguselt. Oluline oli välismajanduse sidumine osariikidevahelise majandusega. Näiteks peeti vajalikuks reguleerida laevadega kaubavahetust Virginia ja Marylandi vahelisel Potomaci jõel. 
Montesquieu oli veendumusel, et majandus oma loomult viib rahuni. Kahe riigi vaheline kaubavahetus muudab nad üksteisest sõltuvaks, sest üks on huvitatud ostmisest ja teine müümisest. Seega proovitakse vältida erimeelsusi, sest muidu ei saa üks osta ja teine müüa või vastupidi.

Arvamus vabariigist

Montesquieu arvamuse järgi oli vabariik hästi organiseeritud, kui see suutis panna kodanikud eelistama individuaalsele huvile üldsuse huvi. Tema idee järgi pidid seadustele alluma ka riigijuhid, kes ise seadusi välja andsid ja täide viisid. Sellist tulemust proovis saavutada ka George Washington, kes nõustus Montesquieu seisukohaga ning proovis ameeriklasi veenda selles, et mõningatel juhtudel tuleb ohverdada enda individuaalsed huvid kogukonna hüvangu nimel. Föderaalvalitsuse olemasolu oli tema arvates hädavajalik, et tegeleda kõiki osariike puudutavate teemadega. 
Kuna Montesquieu arvas, et hästi korraldatud vabariik peab olema väike, ei pooldanud mõned Ameerika poliitikud ja riigimehed tema vabariikide seisukohta. Väikesel vabariigil oli Montesquieu arvates suure vabariigiga võrreldes eelis seetõttu, et väikese vabariigi kodanikud tajuvad üldise heaolu nimel tehtud muutuste mõju paremini. Seetõttu on nad nõus ka rohkem enda individuaalseid huve ohverdama üldiste huvide jaoks. 
Ameeriklased soovisid ühtset riiki tugeva föderaalvalitsusega. Mitmetasandilise riigikorraldusega riik ei ole Montesquieu mõttes väike vabariik. Alexander Hamilton ja James Madison seevastu proovisid ameeriklasi selles ümber veenda. Madison kirjutas The Federalistis, et tugeva föderaalvalitsusega Ameerika suudaks palju efektiivsemalt korraldada riigielu kui väikesed vabariigid ehk Ameerika osariigid omaette. Hamilton väitis, et 13 Ameerika osariiki võivad sattuda omavahelisse konflikti, sest seda on juhtunud ka varem, ning konflikti saaks vältida ühtse riigi loomisega.