Lelčycy

Asula nimi

Kohalike legendide põhjal tuleneb alevi nimi naisenimest Aljona. Aljona olevat olnud kas kohaliku talumehe tütar, kel ei lubatud abielluda talle armsaks saanud tähtsa vojevoodiga ja kes end siis jõkke uputas, või siis kohaliku mõisniku tütar, kes jões supeldes sinna uppus.
Teise versiooni kohaselt tuleneb asula nimi slaavi mütoloogia armastuse ja viljakuse jumala Leli nimest, kelle sümboliks on ka alevi vapil kujutatud valge toonekurg. A. Rohaleŭ on oletanud, et alev sai oma nime, kuna on olnud traditsiooniline lõunasse lendavate valgete toonekurgede kogunemispaik.

Ajalugu

Aastal 1412 andis Vytautas ümbruskonna maad Vilniuse piiskoppidele ja tekkis Ubarci mõis. Aastal 1581 kuulus sellele mõisale ka küla nimega Лейчыцы (Lejčycy, transkribeerituna Leitšõtsõ). Aastal 1567 said piiskopid õiguse mõisa maadele alevi rajamiseks, millel oleks olnud ka õigus korra aastas laata pidada. Tõenäoliselt rajati see mõisakompleksi juurde, mis asus praeguse alevi kohal (hiljem kandis Ubarci mõis ka nime Lelczyce)
Esimest korda mainiti nii Lelčycy mõisa kui ka küla kindlalt siiski alles aastal 1622. Toona kuulus see Minski vojevoodkonna Mazyri maakonda. Aastast 1650 on esimesed teated sealsest õigeusu kirikust, ühtlasi sai külast sealse kihelkonna keskus. Toona asus Uborti jõel ka kirikule kuuluv veski. Aastast 1633 on teada, et sealseks mõisavalitsejaks oli Kazimierz Białłozor.
XVIII sajandil mainitakse asulat kirjalikes allikates mitmel korral ka nime all Ubarc. Aastal 1756 mainitakse ka seda, et Ubarc oli alev. Aastal 1763 nimetatakse asulat ka veel Lejčycyks (Leyczyce), toona oli seal 59 suitsu.
Seoses Poola jagamisega läks alev aastal 1793 Venemaa koosseisu, kus hakkas kuuluma Mozõri maakonda. Aastal 1795 muudeti sealne uniaatide kirik Moskva patriarhile alluvaks õigeusu kirikuks. Aastast 1855 hakati Lelčycyt nimetama aleviks, 1866 on teada, et külas tegutses kuus vesiveskit, seal oli ka õigeusu kirik. Maju oli külas toona 64.
Aastal 1874 laastas alevit suur tulekahju, seejärel pandi sealne mõis oksjonile, mille tagajärjel läks Lelčycy Tyszkiewiczite valdusse. Nemad finantseerisid ka sealse katoliku kiriku rajamist, mis pühitseti sisse aastal 1913. Veel aastal 1896 peeti alevis üks laat. Järgmisel aastal toimunud rahvaloenduse andmetel oli alevis 890 elanikku, neist 180 olid juudid. Sellel aastal alevis enam laata ei peetud.
Aastal 1919 läks Lelčycy Valgevene NSV koosseisu. Aastal 1924 sai asula ametlikult alevi staatuse. Teise maailmasõja ajal vallutasid Saksa okupatsiooniväed 4. septembril 1941 alevi, seejärel põletasid nad selle maha ja hukkasid 200 kohalikku elanikku, valdavalt olid hukatud juudid. Mahalaskmised jätkusid ka hiljem, sest alevi ümbruskonnas tegutsesid aktiivselt partisanid, kes aastal 1943 ka seal paiknevat saksa garnisoni ründasid, samuti tabati alevist esimesest veretööst eluga pääsenud juute. Kokku hukati seal 685 kohalikku elanikku ja 750 teiste asulate elanikku.
Aastal 1946 sündis Lelčycys Valgevene kuumarekord 38 °C (püsis kuni aastani 2010, mil Homielis mõõdeti 38,9 °C), kuiv ja kuum ilm hävitas sealse viljasaagi ja tõi kaasa näljahäda. Aastal 1965 sai asulast Lelčycy külanõukogu halduskeskus. Aastal 1986 sai alevist kohaliku kolhoosi keskasula. Aastal 1998 otsustati rajooni tasandil, et alevile tuleb anda linna staatus, ent Homieli oblasti täitevkomitee seda otsust ei kinnitanud. Aastal 2013 avati alevis mälestusmärk Afganistanis hukkunud sõduritele.