Georges Brassens

Biograafia

Georges Brassens sündis Cette'i sadama naabruses (linna nimi ei olnud Sète kuni 1928. aastani; ortograafilise muudatuseni, mida ta mainib laulus Jeanne Martin). Perekondlikus kodus ümbritsesid teda ema Elvira ((† 1962), isa Jean-Louse († 1965), poolõde Simone (sündinud ema esimesest abielust) ja isa vanavanemad Jules ja Marguerite.
Tema ema, kelle vanemad olid pärit Marsico Nuevost, Lõuna-Itaaliast, oli pühendunud katoliiklane. Sõjas leseks jäänuna, abiellus Elvira 1919. aastal müürsepa äri pidaja Jean-Louise Brassensiga. George'i isa oli rahulik lahke usuvastane vabamõtleja. Kaks täiesti erinevat karakterit, keda ühendas üks asi: muusikamaitse. Muide, kõik Brassenside majas laulsid, taustaks mängimas Mireille, Jean Nohain, Tino Rossi või Ray Ventura.

1930. aastad

Ema soovil alustas Georges oma kooliteed 4-aastaselt Sant-Vincenti õdede katoliiklikus koolis. Ta lõpetas kaks aastat hiljem, et astuda isa soovil munitsipaalkooli. Georges ei olnud kaugeltki püüdlik õpilane. Tema sõbrad kirjeldavad teda pigem kui tunnis unistajat. Peale kooli meeldisid talle võitlusmängud, supelrannad ja vaheajad. Kuni ta hinded ei paranenud, keelas ema George'ile muusikatunnid. Ta ei tundnud küll nooti, kuid see ei takistanud teda kirjutamast oma esimestest luuletustest laulukesi.
1936. aastal avas ta end luulele tänu oma prantsuse keele õpetajale, Alphonse Bonnafé'le, aliasega "Le boxeur" (poksija). Teismeline oli julgust saanud, et esitada mõned oma riimid. Kaugel sellest, et teda pärssida, julgustas õpetaja teda täpsemale väljenduma, huvituma värsiehituse tehnikast ja riimimisest. Luule ja rahvalaul suurendasid tema kirge uue Ameerikast tulnud rütmi vastu, mida ta raadiost kuulis. Selleks oli džäss. Prantsusmaal oli tema eeskujuks Charles Trenet, kelles oli ühendatud kõik, mida ta armastas.
«On était des brutes, on s'est mis à aimer [les] poètes. […] Et puis, grâce à ce prof, je me suis ouvert à quelque chose de grand. Alors, j’ai voulu devenir poète…1 »
"Me olime elajad, me hakkasime armastama luuletajaid. Ja siis tänu sellele õpetajale ma avasin ennast millelegi suurele. Niisiis, ma tahtsin saada luuletajaks."

Halb maine

Tema kasvav huvi luule vastu ei võtnud talt siiski isu "400 löögi" järele. 16-aastaselt, 1938. aasta kevadel oli ta seotud ühe õnnetu seiklusega. Taskuraha teenimiseks võttis ta oma sõpruskonnaga osa vargusest. Mugavuse huvides olid peamisteks ohvriteks sugulased. Georges varastas oma õe sõrmuse ja käevõru. Need korduvad murdvargused ajasid linna segadusse. Kui politsei lõpuks süüdlased peatas, sai juhtumist skandaal. Järeleandlik Jean-Louis Brassens ei esitanud oma pojale süüdistust. Oma isa mõistva suhtumise auks tegi ta laulu "Les Quatre Bacheliers" (Neli bakalaureust). Austusest oma isa vastu ei laulnud ta pärast tema surma.
Omalt poolt tasakaalustas see 1939. aastal saadud tingimisi vanglakaristust. Pärast seda ei naasnud ta kooli. Ta redutas kodus (ja kasvatas vuntsid). 3. septembril kuulutati välja sõda Saksamaa vastu. Temast oleks võinud saada müürsepp nagu ta isa, kui ta ei rahuldunud sellise perspektiiviga. Ta veenis oma vanemaid, et nad laseksid tal õnne proovida Pariisis ja lahkuda Sète'ist, kus ta maine oli pärast seda seika tuhmunud.

1940. aastad

1940. aasta veebruaris majutati George oma tädi Antoinette Dagrosa juurde. Tal oli klaver. Ta lõikas sellest kasu ja õppis instrumenti valdama meetodiga, vaatamata oma vähestest teadmistest teoreetilise muusika kohta. Et mitte elada teiste kulul, nagu lubatud, otsis ta tööd ja leidis seda Renault' tehase töökojas. See ei kestnud kaua; 3. juunil Pariisi ja selle ümbrust pommitatakse ning Billancourti tehas sai tabamuse. 14. juunil tungis Saksa armee pealinna. See sundis teda lahkuma. Georges naasis oma kodulinna. Suve seal mööda saatnud, oli ta kindel, et tema tulevik ei ole seal, naaseb oma tädi juurde Wehrmachti poolt okupeeritud Pariisi. 
Georges veedab oma päevad linnaosa raamatukogus. Teadlik oma puudulikest teadmistest luule kohta, õpib ta värsiseadmist ja loeb Villoni, Baudelaire'i, Verlaine'i, Hugod ja palju teisi autoreid. See annab talle aimu kirjanduskultuurist ja tõukab teda kirjutama oma esimesi luulekogusid: "Les Couleurs vagues" (Lainetavad värvid), "Des coups d'epée dans l'eau" (Mõõgad vees), andes teada oma voolavast ja kergest stiilist, kus mängib suurt rolli anarhism. Viimased ilmusid 1942. aastal tänu lähedaste toetusele: abiks olid sõbrad, tädi ja isegi üks juhuslik sõber, õmbleja Jeanne Le Bonniec. Naine hindas väga ta luuletusi.
1943. aasta veebruaris kehtestas Natsi-Saksamaa Vichy valitsusele kohustusliku töötamise seaduse (STO). 22-aastane Georges kutsuti 14. linnaosa linnavalitsusse, kus ta sai tegevuskava. 8. märtsil oli ta lääneraudteejaamas, et minna Saksamaale Berliini lähedal asuvasse Basdorfi töölaagrisse. Seal töötas ta BMW lennukimootorite tehases.