google/wiki40b huggingface dataset:
Olavi Paulus

Elulugu

Olavi Paulus on teenistuja poeg ja Tiiu Pauluse abikaasa.
Lõpetas 1959 Haapsalu 1. Keskkooli, 1964 TPI ehitusteaduskonna, oli 1967–71 samas aspirantuuris, tehnikakandidaat (1972, TPI), väitekiri "Исследование рабочих режимов микрофильтров при предварительной механической очистке сточных вод". Oli 1966–67 TPI sanitaar-tehnika probleemlabori vaneminsener, 1971–77 vanemteadur, 1978–80 teadussekretär, 1980–92 TPI teadusliku uurimise sektori teadussekretär, 1992–93 teadusosakonna juhataja, 1993–2000 TTÜ tehnika- ja kinnisvaraosakonna juhataja, 2000–01 haldusprorektori nõunik, 2001– tehnika- ja kinnisvaraosakonna spetsialist.

Teadustöö

Uurimisvaldkond: heitvete mehaaniline puhastamine. 16 teadustrükist
August Kivitare

August Kivitare (7. juuni 1891 Ranna vald – 26. aprill 1974) oli eesti põllumees ja Vabadussõja veteran.
Ta osales Esimeses maailmasõjas ja Vabadussõjas, asutas Ranna vallas Kaitseliidu kompanii ja oli selle pealik kuni 1939. aastani. Saksa okupatsiooni ajal oli ta Pala vallavanem.
Arreteeriti 20. veebruaril 1953.
August Kivitare abiellus 1920. aastal Alma-Loviisa Kiviga, lapsed Emma, Liidia, Linda, Juta ja Ülo.
Maetud Kodavere kalmistule.
Woldemar Friedrich Kentmann

Woldemar Friedrich Kentmann (22. märts 1833 Tallinn – 24. aprill 1901 Tallinn) oli Eesti vaimulik ja ajalehe Ristirahva pühapäeva leht toimetaja.
Õppis Tallinna kreiskoolis ja aastatel 1845–1851 Tallinna Kubermangugümnaasiumis. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1852–1856. Konsistooriumi teenistuses oli alates 1858. Oli aastal 1859–1860 Eestimaa Konsistooriumi vikaarõpetaja. Aastatel 1860–1863 oli ta Jõelähtme Püha Neitsi Maarja koguduse õpetaja, 1863–1901 teenis ta Kuusalu Laurentsiuse kogudust, kusjuures aastatel 1873–1901 oli ta Ida-Harju praostkonna praost ja 1888–1901 Eestimaa Konsistooriumi assessor.
Kentmann oli Ahrensi eesti uue kirjaviisi pooldaja, kuulus aastal 1881 kirjaviisi fikseerimise komisjoni. Oli eestikeelsete Gresseli kalendrijuttude autor ja toimetaja (1861–1868). Oli 1877–1901 ajaleh Ristirahva Pühapäevaleht toimetaja. Koostas 1875. aastal vallakoolidele "Koolilaste Geograahwia raamatu" (selle pealkirja all vähemalt 5 trükki, 1875–1882), pealkirjaga "Koolilaste Geograafia raamat" vähemalt 4 trükki (1884–1892).

Isiklikku

Tema isa Wilhelm Gottfried Gustav Kentmann oli haridustegelane, kes töötas õpetajana Pastor Lutheri Poeglaste Vaestekoolis (Theodor Dietrich Witgenstein Lutheriga seotud kool); samuti asutas ta aastal 1843 saksa poeglaste kooli (kus õppis ka Eduard Vilde). Tema poeg Wilhelm Kentmann oli Kullamaa ja Peterburi Peetri koguduse õpetaja ning Eestimaa viimane kindralsuperintendent, poeg Woldemar Reinhold Kentmann oli Kuusalu Laurentsiuse koguduse õpetaja ning hiljem kirjastuse direktor ja toimetaja. Pojapoeg Kurt Hans Kentmann oli Karuse ja Kuusalu Laurentsiuse koguduse õpetaja.
Mihhail Delibalt

Mihhail Delibalt (21. juuli 1925 Ukraina – 8. september 2007 Tallinn) oli dirigent ja orkestrijuht.
Ta sai kõrgema muusikalise hariduse sõjaväeorkestrijuhi erialal Moskvas. 1950. aastast töötas Tallinna garnisoni puhkpilliorkestri juhina.
Ta on maetud Pärnamäe kalmistule.
Terviseleht

Terviseleht on Eestis ilmuv ajaleht.
Terviselehe esimene number ilmus 7. juulil 1993.
Ajalehe väljaandja on Aleksander Laane.
Umbusi asulakoht

Umbusi asulakoht on kiviaegne asulakoht Jõgeva maakonnas Jõgeva vallas Umbusi külas.
Asulakoht avastati 1973. aastal ja seda uuriti 1974. ja 1975. aastal. Asulakoht pärineb keskmisest kiviajast. Sel perioodil paiknes asulakoht Suur-Võrtsjärve põhjarannikul.
Horoskoop (saade)

"Horoskoop" oli Eesti Televisiooni saatesari aastatel 1968–1973. Esimene saade oli eetris 12. oktoobril 1968. Saatejuht oli Andres Vihalem ja toimetaja Kustas Kikerpuu.
Schlüsselburg

Ajalugu

Aastal 1301 rajas Novgorod Laadoga järve edelaosas ja Neeva lähtes asuvale saarele Orešeki kindluse. Seal sõlmiti 1323. aastal Novgorodi ja Rootsi vahel Pähkinäsaari rahu. 
Liivi sõjas vallutas Pontus De la Gardie Ingerimaa ja Karjala kannasel 1580 Schlossburgi ning 1581. aastal Narva, Jaanilinna, Pähkinälinnai ja Jami, Käkisalmi, Koporje, Venemaa tsaaririigilt ning maa-alad liideti Ingerimaa Rootsi kuningriigi valdusse aastatel 1580–1595 (vt ka Pljussa vaherahu).
Vene-Rootsi Kahekümneviieaastane sõja ja aastatel 1590–1595 toimunud Vene-Rootsi sõja lõpetanud Täyssinä rahulepinguga 1595. aastal, loovutati piirkond Ingerimaal, Jaanilinnast Käkisalmini jälle Venemaa tsaaririigile. 
1609. aastal Segaduste ajal, Venemaale trooninõudlejale Vassili Šuiskile esialgu appi kutsutud Rootsi väed Jakob De la Gardie juhtimisel okupeeris pärast Poola-Leedu kuninga Zygmunt III Waza poja Władysław IV Waza Moskva tsaariks (1610–1613) kroonimist järk-järgult Loode-Venemaa alad Käkisalmi läänist Novgorodini (samuti Staraja Russa, Porhovi, Laadoga ja Oudova). (Vt Ingeri sõda, Stolbovo rahu).
Aastatel 1611–1702 kuulus kindlus Rootsile, Rootsi Ingeri koosseisus, rootslased nimetasid kindluse Nöteborgiks. 
Aastatel 1700–1721 toimunud Põhjasõjas vallutas Peeter I linna tagasi ja nimetas selle Schlüsselburgiks. Aastaid olid Laadoga tormituuled ja kõrged lained uputanud järvel väikseid jõelaevu ja paate. Peeter I lasi rajada kanali, mis kaitseks sõidukeid ilmastiku ohtudest ja ühendaks Volga jõge Läänemerega. 112 km pikkune kanal ühendab Neeva jõge Volhoviga ja kulgeb mööda Laadoga rannajoont. 
Aastal 1780 sai asula linnaõigused. Schlüsselburgi kindluses hoiti Venemaa keisririigi ajal poliitvange. 
Teise maailmasõja aegu kontrollisid Wehrmachti väed Lõuna-Laadoga ja Neeva jõe vasakut kallast, vallutasid Schlüsselburgi (8. september 1941), ent mitte sellest 600 meetri kaugusel Neeva jõe lahes asuvat Orešeki saart. Peeter I poolt tugevdatud saarekindlusel asunud väike punaarmeelaste garnison kaitses saart ligi 500 päeva ja saksa väed ei suutnud takistada Elu Teed Laadogal. Linn vabastati saksa okupantidest 18. jaanuar 1943. Aastatel 1944–1992 oli linna nimi Petrokrepost.
Macroprotodon brevis

Levila

Neid madusid võib kohata Marokos, Gibraltaril, Hispaanias ja Portugalis.
Trenčín

Ajalugu

Ca. 150. aastal mainitakse linna esmakordselt kirjalikes allikates (Leukaristos).
Nivelleerimine

Nivelleerimine ehk kõrguslik mõõdistamine ehk kõrgusmõõdistus on maapinna punktide omavaheliste kõrguslike erinevuste ehk kõrguskasvude mõõtmine ja nende abil punktide kõrguste määramine.
Lingvistiline mets

"Lingvistiline mets: Tsibihärblase paradigma. Teadvuse kiirendi" on eesti kirjaniku ja semiootiku Valdur Mikita 2013. aastal ilmunud esseekogumik, mis käsitleb eestlaste ja Eesti identiteedi, keele, kultuuri ja looduse vahekordi.
Raamatu avaldas kirjastus Grenader, kaane kujundas Maite Kotta. Avaldamiskohaks on raamatus märgitud Välgi metsad.

Sisu

Teose üks läbivaid motiive on Eesti enda, kohaliku põliskultuuri ja eesti keele ainulaadsus alates juba inimese tekkele eelnenud geoloogilistest ajastutest: "Eesti on paik maakeral, kus Maa vanem ajalugu on kõige paremini näha, kus see on oma looduslikes vormides kõige ilmekamalt säilinud" (lk 135), "Ilu võis olla esimene märksõna, millega Eesti Euroopa teadvusesse jõudis" (lk 104); "Eesti kultuurimüüdi alguspunkt tuleks viimasest jääajast nihutada vähemasti kuussada miljonit aastat tahapoole" (lk 94–95); "Siluri kohta võib öelda, et Eesti asus tollal sõna otseses mõttes maailma keskpunktis" (lk 110); "Närvisüsteemi algkodu võime leida diktüoneemakildas leiduvatest graptoliitidest. Mõtlemine näib olevat sündinud Eestis" (lk 135); "Eesti keel lubab üsna geniaalselt kaardistada seda osa maailmast, mida keeles pole, aga mis võiks seal põhimõtteliselt olla" (lk 40–41).

Arvustused

Hasso Krulli hinnangul mängib Mikita looduse ja kultuuri piiriga, sidudes need küll tihedalt eestlastele omasesse metsikusse mõtlemisse ("Lihtsalt öeldes seisneb Eesti eripära kultuuri ja looduse läheduses, keele ja looduse ühtekuuluvuses" (lk 142)), kuid neid siiski "õrnalt lahus" hoides. Samuti rõhutab Mikita perifeeria tähtsust ja ainulaadsust kultuuris: "Kultuuri ja inimteadvuse potentsiaal ei sõltu mitte niivõrd kultuuri enda mahukusest või mälu suurusest, vaid pigem selle tõlkepotentsiaalist, teisisõnu võimalikult rikka perifeeria olemasolust" (lk 139–140).
Krull hoiatab ka Mikita teksti väärtõlgenduste eest: "Segadusse sattunud lugeja näeb Mikita raamatus ilmselt mingit patriotismi, traibalismi või primitivismi uuendatud vormi, paigutades ta kuhugi jalgpalli, Eurovisiooni ja vabaõhumuuseumi rehetarede kõrvale. Niisuguse tõlgenduse vastu "Lingvistiline mets" minu meelest kaitstud ei ole, kuigi see on loomulikult tõlgendus, mille kaudu teost mõista ei saa." Tema sõnul on raamat "kirjutatud pillavalt, hullavalt, lopsakalt ja hajameelselt, nii et tekivad korduvad mustrid, pöörased seosteahelad, haruldaselt tabavad fraasid, poeetilised metafoorid. "Lingvistiline mets" on ekstaatiline kirjandusteos, mille sarnaseid ilmub harva, sest suuri ideid ilmub harva."
2014. aastal pälvis Mikita "Lingvistilise metsa" eest Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapitali aastaauhinna, Virumaa kirjandusauhinna ning aunimetuse Tartu kultuurikandja 2013. aasta kultuurisündmuse kategoorias. "Ei mäletagi mõnda teist sellist raamatut, mis oleks kaasa toonud nii laia spektriga lugejaskonna nõnda üksmeelse, kuid mitmehäälse tunnustuse," kirjutas selle kohta kriitik Mihkel Kunnus.
Aedes aegypti

Välimus

Aedes aegypti kehapikkus on tavaliselt 3–4 mm, värvuselt on ta must, keha ja pea piirkonnas on valged täpid ning jalgadel valged rõngad. Rindmikul on valge lüürat meenutav muster, millel on tuhmkollased "keeled". Tiivad on läbipaistvad. Värskelt munetud munad on valged, kuid värvuvad peagi mustaks.

Elutsükkel ja toitumine

Isane Aedes aegypti on taimtoiduline, emased isendid tarbivad lisaks ka imetajate verd, mida hangivad kogu päeva jooksul. Vastsed toituvad vees leiduvatest bakteritest. Veres sisalduvad toitained on vajalikud munade valmimiseks. Üks paaritumiskord võib Aedes aegypti jaoks olla piisav – ta säilitab spermat oma kehas ja suudab sellega munad viljastada viies kuni kuues jaos. Korraga muneb ta mitusada muna veekogudesse ja pindadele, mida ilm võib varsti märjaks teha. Kui Aedes aegypti väldib lömastatuks saamist ja insektitsiide, elab ta kuu aega. Munad püsivad kuivades tingimustes eluvõimelisena kuni aasta ja koos munadega säilivad ka sääsega edasikanduvad viirused.
Lümfikapillaarid

Lümfikapillaarid (ladina vas lymphocapillare) on paljude selgroogsete lümfisüsteemi peenimad sooned. Lümfikapillaarid algavad kudedest umbselt. 
Lümfikapillaarid osalevad ka mikrovereringes.
Lümfikapillaaride areng, anatoomia, morfoloogia, histoloogia ja patoloogia võivad erineda nii liigiti, indiviiditi kui ka arenguastmeti. 
Lümfikapillaarid paiknevad kehas pea kõikjal saates ja põimides end ümber veresoonte, välja arvatud kesknärvisüsteem, epidermis, küüned, karvastik, juuksed, sarvkest ja luuüdi. 
Usutakse, et sarvkesta kahjustumise korral, näiteks kontaktläätsest põhjustatud pideva ärrituse tõttu, kui toimub veresoonte sisenemine sarvkesta, siis järgnevad neile ka lümfikapillaarid. 
Lümfikapillaaride ülesandeks on rakkudevälise koevedeliku ära juhtimine, see toimub endoteelirakkudest koosneva sooneseina kaudu peamiselt difusiooni teel. Rakulised elemendid ja makromolekulid sisenevad lümfi rakuvaheruumide kaudu või pinotsütoosi teel. 
Endoteel sarnaneb verekapillaaride omaga, kuid puudub basaalmembraan. 
Soonesein on ühe raku paksune (50–100 nm), rakud on üsna tavalise ehitusega - tuvastatud on rakutuum, mitokonder, tsentriool, Golgi kompleks, karedapinnaline ER, lüsosoom, vesiikul jm. 
Lümfikapillaaride seina läbistavad nii väikemolekulaarsed ained kui ka valgumolekulid ja suhteliselt suured tahked osad.   
Lümfikapillaarid lähevad üle lümfisoonteks, mis juhivad lümfi lümfisõlmedesse. 
Maksa lümfikapillaarid paiknevad maksasagarikest väljaspool. 
Lümfikapillaar on kantud kehtivasse inimese tsütoloogia ja histoloogia standardsõnavarasse Terminologia Histologica.
Kruopiai

Ajalugu

Kruopiaid on esimest korda mainitud XV sajandil, XVI sajandil rajati sinna mõis. Esimene kirik rajati sinna aastal 1786, praegune kirik valmis aastal 1889. Aastal 1920, Leedu vabadussõja ajal, asus alevis bolševike vastu võitlema läinud vabatahtlike staap.
Teise maailmasõja ajal , aastal 1944, põles alev maha, rinne püsis Kruopiai lähistel kaks kuud. Sõja järel tegutsesid alevi ümbruskonnas Leedu metsavennad. Nõukogude ajal oli Kruopiai kohaliku sovhoosi keskasula.
Põldpisikas

Taksonoomia

Pisika perekonna kirjeldas Carl von Linné 1753. aastal ning perekonna tüüpliik on põldpisikas. Uuemal ajal on põldpisikas loetud ka varsapõlve perekonda, sel juhul teadusliku nimega Anagallis minima või ka metsvitsa perekonda, Lysimachia minima. Eesti botaanilises traditsioonis on põldpisikat seni käsitletud omaette perekonnas.

Kirjeldus

Pisikas on tavaliselt 2–4 cm (harva kuni 7 cm) kõrgune paljas rohttaim. Munajad lehed on 3–5 mm pikad ja varrel paiknevad vahelduvalt. Õied on neljatised (harva viietised), üksikult lehtede kaenlas, 2-2,5 mm pikkused. Kupar sisaldab rohkesti pisikesi tumepruune seemneid. Taim meenutab väliskujult kõige enam pisikest liivkanni või rannikat.

Levik maailmas ja Eestis

Maailmas levinud Euroopas ja Ameerikas. Eestis oma levila kirdepiiril, haruldane. Kasvab savikatel või niisketel liivastel kasvukohtadel, näiteks põlluservadel, kraavikallastel ja jäätmaadel. 
Esimesed tõendatud leiuandmed Eestist pärinevad 19. sajandi keskpaigast Tartu ümbrusest. Võib arvata, et üheaastase, avatud kasvukohti tahtva taime leiukohad pole kauakestvad, ent Vormsil Hullo lähedalt põldudelt on teda leitud 1930. ja 1990. aastatel. Ilmselt on leiukohti Eestis rohkem, kui seni teada, sest taim jääb väiksuse tõttu kergesti tähelepanuta. Eesti taimede uue levikuatlase andmetel leitud viimati 2017. aastal Hiiumaalt Tilga karjäärist.
Insuliin

Kolesterool

Insuliin võib tõsta diabeedi esimest tüüpi ehk insuliinsõltuvat diabeeti põdevatel HDL ehk kõrgtihedusega lipoproteiinide taset vereplasmas, mille kolesterooli osakaal aga on üsna väike.
Parüür

Parüür on sarnaselt kujundatud ja omavahel kokku sobivate ehete komplekt.
Parüüri peaksid kuuluma vähemalt kaks eset, mis on kujundatud sarnaselt ning samade juveelidega, näiteks kaelakee ja kõrvarõngad või kaelakee ja käevõru. Kahest esemest koosnev komplekt kannab nimetust demiparure 'poolparüür', tüüpiliselt sisaldab parüür rohkem esemeid - näiteks kaelakee, kõrvarõngad, pross, käevõru ja diadeem.
Max Plancki Ühing

Max Plancki Ühing (saksa keeles Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften, lühend MPG; eesti keeles nimetatud ka Max Plancki Instituut) on Saksamaa uurimisinstituute ühendav organisatsioon (ühing), kuhu kuulub ligi 80 instituuti. MPG peakontor asub Berliinis.
MPG asutati 26. veebruaril 1948. MPG eelkäija oli Keiser Wilhelmi Ühing (saksa keeles Kaiser-Wilhelm-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften).
Anu Mõistlik

Anu Mõistlik (sündinud 27. veebruaril 1980 Nõmme linnaosas) on eesti ajakirjanik.

Hobid

Tema hobiks on orienteerumine, ta on Orienteerumisklubi Orion liige.

Muu

Kuulus aastail 1998–2000 tegutsenud Tallinna noorte kirjanike rühma Tallinna Noored Tegijad.

Isiklikku

Tema vanemad on Ilmar ja Ülle Mõistlik. 2008. aastal sündis Anu Mõistlikul tütar.
Zarja poolsaar

Zarja poolsaar (vene полуостров Заря) on poolsaar Venemaal Taimõri poolsaare lääneosas. Selle rannikut ümbritsevad Kara meri ja lõunas Middendorffi laht.
Zarja poolsaarele rajas 1900. aastal toidulao Eduard von Toll.
Poolsaar on nime saanud kuunari Zarja auks.
Pankow

Elanikkond

Regiooni elanikkonnast 50,5% moodustavad naised ja 49,5% mehed. Kogu linnaregiooni piires on välismaalaste osakaal 6,9%, kuid linnaosade kaupa erineb see näitaja märkimisväärselt.

Liiklus

Pankow' rajooni teenindab metrooliin U2. Prenzlauer Bergi linnaosas asuvad Senefelderplatzi, Eberswalder Straße ja Schönhauser Allee metroojaamad ning Pankow' linnaosas Vinetastraße ja Pankow' metroojaamad. Schönhauser Allee ja Pankow' jaamad on lisaks sellele ka ümberistumisjaamad Berliini-siseselt sõitvatele S-Bahni rongidele.
S-Bahni liinidest asub Pankow' rajoonis peaaegu kogu põhjapoolne osa idaringi ringraudteest (Storkower Straße, Landsberger Allee, Greifswalder Straße, Prenzlauer Allee ja  Schönhauser Allee raudteejaamad). Berliin Mitte rajooni piiril asub Bornholmer Straße raudteejaam, mida läbivad linna lõunaosast tulevad rongid suunal Oranienburg/Henningsdorf ja Bernau. Reinickendorfi rajooni piiril on Wollankstraße, Schönholz und Wilhelmsruh jaamad.
Rajooni läbib Oranienburgi-suunaline Bundesstraße 96a maantee.

Vaatamisväärsused

Olulisemad hooned Pankow' rajoonis on 20. sajandi algusest pärinev Pankow' raekoda ja Schönhauseni loss Niederschönhausenis. Pankow'd peetakse roheliseks linnaosaks, kus märkimist väärivad parkidest Bürgerpark ja Schlosspark.
Tähelepanuväärne on ka Schönhauser Allee ja Prenzlauer Allee vahelise ala kohvikute ning baaride piirkond.
Weißensee linnaosas asub Euroopa suurim juudi kalmistu.
Arvo Pesti

Arvo Pesti (8. juuli 1956 – 6. september 2010) oli Eesti vastupanuvõitleja ja ühiskonnategelane.

Elulugu

Arvo Pesti lõpetas aastal 1974 Tallinna 10. keskkooli, õppis Tartu ülikoolis vene filoloogia erialal (1977–1979) ja Tallinna Pedagoogikaülikoolis infoteaduse erialal (2000–2004).
Pesti kuulus Eesti NSV-s tegutsenud ja Enn Tarto ümber koondunud vastupanuvõitlejate seltskonda.
Viktor Niitsoo vangistamise järel toimetas Pesti põrandaalust dissidentlikku kogumikku Lisandusi mõtete ja uudiste vabale levikule Eestis.
Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Komitee arreteeris Pesti 13. aprillil 1983. Kohtuprotsess Arvo Pesti ning tema mõtte- ja võitluskaaslaste Lagle Pareki ja Heiki Ahoneni üle toimus Eesti NSV Ülemkohtus 13.–16. detsembrini 1983. Pesti mõisteti süüdi Eesti NSV KrK § 68 lg. 1 alusel selles, et ta võttis osa nõukogude riiklikku ja ühiskondlikku korda halvustavaid laimavaid väljamõeldisi sisaldava kogumiku "Lisandusi mõtete ja uudiste vabale levikule Eestis" valmistamisest ja levitamisest . Eesti NSV Ülemkohus karistas Pestit viieaastase vabadusekaotusega range režiimiga vangilaagris Permi oblastis koos sellele järgneva kaheks aastaks asumisele saatmisega. Samal kohtuprotsessil mõisteti süüdi ka Lagle Parek ja Heiki Ahonen.
Pesti vabanes poliitvangide vabastamise kampaania tulemusena 1986. aasta lõpul.
Pärast Eesti taasiseseisvumist oli Pesti aastatel 1993 kuni 1995 Riigikogu ERSP fraktsiooni konsultant.
1995. aastast töötas Pesti Eesti Riigiarhiivis, hiljem Eesti Rahvusarhiivis asedirektori ning teadus- ja publitseerimisosakonna spetsialistina.
Aastatel 2000–2001 oli Pesti Migratsioonifondi juhatuse liige.

Isiklikku

Tema isa Madis Pesti oli Eesti NSV Kõrgema ja Keskerihariduse Komitee esimees, vend Olavi Pesti on ajaloolane.
Tulsi Gabbard

Noorus ja haridus

Tulsi Gabbard sündis 12. aprillil 1981 Leloaloas, Ameerika Samoas, viielapselise perekonna neljanda lapsena. Tema isa Mike Gabbard, Hawaii osariigi senati liige, on samoa päritolu ameeriklane, sünnijärgne Ameerika kodanik. Tulsi ema Carol Gabbard (neiupõlvenimega Porter) on sündinud Decaturis Indianas. Perekond kolis Hawaiisse 1983. aastal, kui Gabbard oli 2 aasta vanune.
2009. aastal lõpetas Gabbard Hawaii Vaikse ookeani ülikooli.

Sõjaväeteenistus

Tulsi Gabbard alustas teenistust Hawaii armee rahvuskaardi ridades 2003. aastal. Osales 2003–2004 vabatahtlikuna 12-kuisel missioonil Iraagis.
Ristimiskivi

Ristimiskivi (ka ristimisnõu) on liivakivist, lubjakivist, graniidist või malmist valmistatud suurem nõu ristimisvee jaoks. Hõbedast või messingust valmistatud varianti nimetatakse ristimisvaagnaks.
Ristimiskivi on üks olulisemaid esemeid kirikus.
Vaikhapped

Vaikhapped on looduslikud terpenoidide hulka kuuluvad karboksüülhapped, peamiselt fenantreeni derivaadid üldvalemiga C₁₉H27–31COOH (okaspuuvaikudes enamasti C₁₉H27–31COOH).
Vaikhapete soolasid nimetatakse resinaatideks ehk vaiguseepideks.
Nad on männiliste vaigu ning põhilised koostisosad. Vaikhapped esinevad kõigi männiliste vaigus. Nad on põhikomponentideks okaspuude vaigus (50–70% massist), tallõlis (30–45%) ja kampolis (75–95%).
Vaikhapped on reeglina tritsüklilised diterpeenhapped:
Looduslikes vaikudes on tavaliselt kõik need vaigud, kuigi erinevates proportsioonides. Erandiks on lambertiaanhape, mis esineb ainult siberi seedermänni ekstraktiivainetes.
Bitsükliliste vaikhapete hulka kuuluvad teiste seas isokupresshape, stsiaadhape, antikopaalhape ning cis- ja trans-kommuunhape.
Vaikhapete seas on ka triterpeenhapped abiesoonhape ja abiesoolhape.

Omadused

Vaikhapped on eraldatud kujul värvusetud kristallilised ained, mis võivad jahutamisel kõvastuda ka amorfses olekus.
Lahustuvad hästi dietüüleetris, atsetoonis, bensoolis, halvemini etanoolis, bensiinis, tärpentinis.
Karboksüülrühma tõttu astuvad reaktsioonidesse nagu tüüpilised karboksüülhapped, kaksiksideme tõttu astuvad reaktsioonidesse nagu tüüpilised alkeenid (isomerisatsioon, dimerisatsioon, oksüdatsioon, kondensatsioon, hüdratatsioon, dihüdratatsioon, halogenisatsioon, sulfuratsioon jt). Nad on võimelised autooksüdatsiooniks, millega kaasneb dekarboksülatsioon.
Pimaarhape, sandrakopimaarhape ja isopimaarhape ei sisalda konjugeerunud kaksiksidemeid ning seetõttu on peavad nad vastu õhu käes kuumutamisele. Levopimaarhape, palustriinhape ja neoabietiinhape, mille molekulides on konjugeerunud kaksiksidemed, oksüdeeruvad õhu käes kiiresti ning isomeriseeruvad kergesti üksteiseks, samuti astuvad dieenisünteesi reaktsioonidesse. Kõik vaikhapped kondenseeruvad kergesti fenoolide ja formaldehüüdiga, mis võimaldab neid keemiliselt modifitseerida.

Analüüs

Vaikhapete kvanitatiivseks analüüsiks kasutatakse gaasvedelikkromatograafiat, spektrofotomeetriat ja voltamperomeetriat.

Kasutamine

Tavaliselt vaikhappeid kasutamiseks üksteisest ei eraldate, sest see ei tasu end ära. Neid kasutatakse kampolina ning selle derivaatidena. Vaikhapete vees lahustavaid leelissooli kasutatakse paberi ja kartongi liimimisel emulgaatoritena. Vaikhapete ja siirdemetallide mittelahustuvaid sooli kasutatakse sikatiividena, promootoritena adhesiooni juures. Vaikhapete eetrid on head kilemoodustajad lakkide, värvide jms tootmisel.
Abietiinhappel on viirusevastane toime. Tema naatriumsoola ja amiidi kasutatakse taimede kasvuregulaatoritena, insektoakaritsiididena, fungitsiididena.
Puta mõis

Puta mõis (vene keeles Путта) oli karjamõis Tartu-Maarja kihelkonnas Tartumaal.
Permikomid

Permikomid on soome-ugri rahvas, Venemaa põlisrahvas. Nad räägivad permikomi keelt ja elavad Permikomi ringkonnas, Kirovi oblasti loodeosas ning mitmel pool Siberis Tjumeni oblastis. Nendest ida poole jääb permikomide üks etnograafiline rühm nn jaz’valased, keda on alles veel ehk mõnisada. Mõnisada on jäänud ka permikomide teise etnograafilise rühma esindajaid, nn züzdini (permi)komisid Kirovi oblastis. Vastavalt Venemaa 2010. aasta rahvaloenduse andmetele elas Venemaal 94 500 permikomi, sealhulgas endise Permi-Komi autonoomse ringkonna  territooriumil 81 000 (umbes 69% kogu piirkonna elanikkonnast).
Enge mõis

Enge mõis (saksa keeles Enge) oli riigimõis Pärnu-Jaagupi kihelkonnas Pärnumaal. Nüüdisajal jääb mõisa ala Pärnu maakonda Põhja-Pärnumaa valda.
August Einwald

August Einwald (21. juuli 1854 Adila – 7. oktoober 1889 Tallinn) oli eesti rahvusliku liikumise tegelane Põhja-Eestis (eelkõige Tallinnas).
August Einwald sündis Hageri kihelkonnas Adilas taluniku perekonnas. Peagi läks pere Tallinna, kus isa asus tööle majahoidja ning Toomkiriku teenrina. Pere vaesusele vaatamata üritasid vanemad pojale head haridust anda. Augusti kreiskoolis õppimise ajal suri tema isa ning poeg võttis üle isa ametid, toites ema ning õdesid-vendi ja jätkates samaaegselt ka õpinguid. Juba koolipoisina äratas ta oma vaimuerksuse ja andekusega tähelepanu, mistõttu tal polnud raske kreiskooli lõpetamise järel ametnikuna Tallinnas tööd leida. Ametialase tegevuse kõrval lõi ta aktiivselt kaasa rahvuslikes ettevõtmistes, olles suure energiaga tegev ka Kaarli koguduse töös. Ta laulis koos õdedega Kaarli segakooris, korraldades ka mitme mängukoori esinemisi Tallinna Kaarli kirikus. Lisaks osales ta aktiivselt Aleksandrikooli liikumises ning "Lootuse" seltsi tegevuses, olles juhtivaid jõude III Üldlaulupeo organiseerimisel. August Einwald suri aastal 1889 ning maeti Kaarli koguduse kalmistule.