google/wiki40b huggingface dataset:
Oskar Angelus

Oskar Georg Richard Angelus VR I/3 (25. aprill / 7. mai 1892 Loo mõis, Kolga vald, Harjumaa – 3. november 1979 Lund, Rootsi) oli eesti ajaloolane, sõjaväelane, ajakirjanik, riigiametnik, publitsist ja Saksa okupatsiooni aegse Eesti Omavalitsuse Sisedirektooriumi sisedirektor.

Elulugu

Oskar Angeluse isa olid mõisavalitseja Karl Angelus ja ema Sophie Auguste Johanna Angelus (sündinud Eichhorn).
1909. aastal lõpetas ta Tallinna Peetri Reaalkooli kaubandus- ja 1911. aastal reaalharu ning 1918. aastal Tartu Ülikooli ajaloo erialal. 1956. aastal kaitses ta Saksamaal Kieli ülikoolis dr. phil. kraadi.
1916–1917 oli O. Angelus Moskvas J. A. Ventser & Ko kaubamaja ärijuht ning seejärel lühikest aega Tallinna Gustav Adolfi Gümnaasiumi ajaloo- ja geograafiaõpetaja.
1918–1920 osales ta Eesti Vabadussõjas: esmalt 1. jalaväerügemendi ja seejärel kitsarööpaliste soomusrongide koosseisus. 1920. aastal ülendati O. Angelus vapruse eest lipnikuks.

1920–1941

1921–1940 töötas O. Angelus Siseministeeriumis, olles siseministri adjutant (1921–1923), asjadevalitseja (1923–1926), administratiivosakonna abidirektor (1926–1935) ja üldosakonna abidirektor (1935–1940), ühtlasi vähemusrahvuste kultuurautonoomia järelevalveametnik.
1930. aastail juhtis ta nimede eestistamise aktsiooni ja kureeris aastatel 1939–1940 baltisakslaste ümberasumist Saksamaale.
Lisaks oli O. Angelus politseilehe Eesti Politseileht, Eesti Politsei) tegev- ja vastutav toimetaja aastatel 1924–1938 ning kuulus mitmete seltside ja nõukogude juhatustesse, näiteks oli Eesti Kultuurfilmi nõukogu esimees (1936–1940).

1941–1944

1941. aasta algul siirdus O. Angelus järelümberasujana Saksamaale ja võttis Saksamaa kodakondsuse. Sama aasta augustis naasis ta Eestisse ja määrati Eesti Omavalitsuse sisedirektoriks, kellena töötas järgmised kolm aastat. 1943. aastal taotles O. Angelus Berliinis üheskoos Hjalmar Mäega Eestile autonoomia andmist.

1944–1979

1944. aastal põgenes O. Angelus Saksamaale ning sealt 1950. aastal edasi Rootsi, kus ta oli esmalt vabrikutööline ja seejärel arhiivitöötaja (1951–1960). Paguluses olles avaldas ta mälestusteraamatu "Tuhande valitseja maa: Mälestusi Saksa okupatsiooni ajast 1941–1944" (1956) ning hulga kirjutisi väliseesti, Rootsi, Soome, Inglismaa, USA jt riikide ajakirjanduses. O. Angelus oli Eesti Teadusliku Seltsi Rootsis liige.
Oskar Angelus suri 1979 Rootsis Lundis ja on maetud sealsele kalmistule.

Isiklikku

Oskar Angelus oli alates 1930. aastast abielus Magda Mathilde Metinguga (1905–1993) ning neil sündis kolm last: Helja-Maret, Hans-Josef ja Karl Heinrich Angelus.
O-Zone

O-Zone oli aastatel 1999–2005 tegutsenud elektroonilise tantsumuusika ansambel. Kuigi ansambli liikmed pärinesid Moldovast, elasid ja töötasid nad alates 2002. aastast Rumeenias.
Ansambli asutasid 1999. aastal Dan Bălan ja Petru Jelihovski. Pärast Jelihovski lahkumist korraldas Bălan konkursi uute muusikute leidmiseks. Selle tulemusel muutus O-Zone trioks, mille koosseisu kuulusid Dan Bălan, Radu Sîrbu ja Arsenie Todiraş. Pärast ansambli laialiminekut jätkasid kõik kolm soolokarjääri.
Rahvusvahelise kuulsuse saavutasid nad looga "Dragostea din tei", mis avaldati  singlina Rumeenias 1. augustil 2003 ja ülemaailmselt 19. aprillil 2004.
Rakke külanõukogu

Rakke külanõukogu asutati 8. augustil 1945 Rakke valla koosseisus, sinna kuulusid algul Suure-Rakke, Väike-Rakke, Edru, Jaola, Räitsvere, Lammasküla ja Koluvere küla.
26. septembril 1950 arvati külanõukogu Väike-Maarja rajooni koosseisu.
17. juunil 1954 liideti külanõukoguga Ao külanõukogu, sellega saavutas külanõukogu endise Rakke valla ulatuse.
3. septembril 1960 liideti külanõukoguga osa Salla külanõukogu.
1. aprillil 1962 arvati Väike-Maarja rajoon Rakvere rajooni koosseisu.
Nerodia

Levila

Neid võib kohata Kanadas, Ameerika Ühendriikides, Mehhikos ja Kuuba põhjaosas.
Lasteraamatukogundus

Lasteraamatukogunduse ajalugu Eestis

Aastal 1951 otsustas ministrite nõukogu luua Eestis 26 iseseisvat lasteraamatukogu. Lasteraamatukogusid hakati looma põhiliselt 1950ndatel seniste raamatukogude lasteosakondade baasil.
Seoses raamatukogusüsteemi tsentraliseerimisega said 1974. aastal iseseisvatest lasteraamatukogudest taas lasteosakonnad.
Küüs

Küüs on keratiinist koosnev kõva poolläbipaistev plaadike, mis katab mitmetel loomaliikidel, sealhulgas inimesel, sõrmede ja varvaste otsmise lüli selgmist külge. Samasuguseid moodustisi mõningatel teistel loomaliikidel nimetatakse sõltuvalt kujust ja ehitusest ka küünisteks, kapjadeks ja sõrgadeks.

Küüne ehitus

Küüs koosneb küüneplaadist, mida kolmest küljest piirab nahast küünevall. Umbes 4 millimeetrit küünest on naha all peidus. Uute rakkude moodustumine ja küüne kasvamine toimub küünejuures. Küüne tagumist osa katab õhuke kaarekujuline nahand, mida nimetatakse ka kutiikuliks. Küüneplaadi väline osa koosneb apoptoosi läbi surnud rakkudest.

Inimese küüned

Inimese sõrmeküüned kasvavad kiirusega umbes 0,1 mm ööpäevas, varbaküüned 2–3 korda aeglasemalt. Läbipõetud haigused ja vitamiinipuudus võivad jätta küüneplaadile vagusid ja laike. Mõned haigused võivad põhjustada küüneplaadi paksenemist ja murenemist, traumad  võivad põhjustada küüne irdumist.
Sõrmeküünte lõikust ja hooldamist nimetatakse maniküüriks, varbaküünte hooldus kuulub pediküüri hulka. Mõnedes kultuurides on kombeks kasvatada ühel või mitmel sõrmel pikki küüsi – kas siis praktilistel, esteetilistel või sümboolsetel kaalutlustel. 20. sajandi lõpust alates on esteetilistel põhjustel kasutatud mitmest materjalist kunstküüsi, mis kleebitakse ehtsate peale.

Küüned kultuuris ja mütoloogias

Paljudes kultuurides on küüntele omistatud maagilisi omadusi ning nendega on seotud mitmesugused uskumused, mille aluseks peetakse ettekujutust inimese elujõu (väe) asukohast küüntes, hammastes ja juustes. Lõigatud küünetükke on püütud kasutada maagilisteks toiminguteks (näiteks voodoo praktikas), seepärast on ka levinud komme lõigatud küüned põletada või ära peita.
Eesti rahvapäraste uskumuste kohaselt ei tohtinud lõigatud küüsi laokile jätta, et kurat ei saaks neist endale meisterdada nähtamatuks muutvat küüntest kübarat.
Germaani rahvastel on tänini tuntud uskumus, et alla aastasel lapsel ei tohi küüsi lõigata, vaid need tuleb ära närida, muidu saavat lapsest varas. Samuti arvati, et küünte lõikamise nädalapäev mõjutab inimese käekäiku.
Põhjala mütoloogias oli uskumus, et surnute küüntest ehitatakse laev Naglfar, millega maailmalõpus (Ragnarök) põrguväed Loki või Hymiri juhtimisel jumalate vastu lahingusse sõuavad, seepärast lõigati surnutel küüned ära.
Leedu rahvausundis arvati, et hauatagusesse rahuriiki pääsemiseks tuleb üles ronida jääst ja klaasist mäest, ja seal oli kombeks lõigatud küünetükid põletada, samuti püüdsid surma ootajad küüsi kasvatada. Üldlevinud on uskumus, et küüned kasvavad edasi pärast inimese surma, kuid see ei vasta tõele; surnu küüned võivad küll tunduda esiletungivamad ümbritsevade kudede kuhtumise tõttu.
Julien Simon-Chautemps

Julien Simon-Chautemps (sündinud 14. mai 1978) on prantsuse motosporditegelane. Praegu on ta võidusõiduinsener Sauberis.
Varem on ta töötanud Toyota F1, Team Lotus, Renault F1 ja Lotus F1 Team meeskondades.
Julien Simon-Chautemps on lõpetanud kõrgkooli Institut polytechnique des sciences avancées.
Slobodan Kačar

Jugoslaavia meistrivõistlustel

Ta oli kokku kolmekordne Jugoslaavia FSV meister – II keskkaal (kuni 75 kg) aastatel 1978 ja 1979 ning poolraskekaalus (kuni 81 kg) 1980. aastal.

Kaasaegsetel olümpiamängudel

Ta võitis poolraskekaalus (kuni 81 kg) 1980. aasta Moskva olümpiamängude poksivõistlustel kuldmedali ja tuli olümpiavõitjaks.

Maailmameistrivõistlustel

Ta sai II keskkaalus (kuni 75 kg) 2. maailmameistrivõistlustel (Belgrad, 1978) pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale kuldmedalivõitjale ja maailmameistrile José Gómez Mustelierile (Kuuba) ja jäädes edasisest medaliheitlusest välja.

Euroopa meistrivõistlustel

Ta osales II keskkaalus (kuni 75 kg) 22. Euroopa meistrivõistlustel (Halle, 1977), kus kaotas veerandfinaalis hilisemale kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Leonid Šapošnikovile (NSV Liit) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.

Elukutselisena

Ta poksis alates märtsist 1983 kuni maini 1987 elukutselisena. Ta pidas kokku 24 kohtumist ning võitis neist 22 (neist 12 nokaudiga) ja kaotas 2 (need mõlemad nokaudiga) kohtumist.

Poksitegelasena

Ta oli aastatel 2004–2006 Serbia ja Montenegro Poksiliidu ning aastatel 2006–2009 Serbia Poksiliidu juht.

Isiklikku

Tema vanem vend Tadija Kačar on samuti tuntud endine Serbia ja Jugoslaavia poksija. Tema vanema venna Sreteni poeg on tuntud Serbia jalgpallur Gojko Kačar.
Kriminoloogia

Kriminoloogia on teadus, mis uurib kuritegevust, selle seisundit ühiskonnas, struktuuri, dünaamikat ja põhjusi, kuritegevust soodustavaid tegureid, kurjategija isiksust, ning kuritegevuse ennetamise viise ja vahendeid sedavõrd, kuivõrd need ei ole seoses isiku kriminaalõigusliku vastutusega. Kriminoloogia kasutab õigusteaduse, sotsioloogia, filosoofia, majandusteaduse, psühholoogia, pedagoogika jmt teaduste andmeid.
Mõiste "kriminoloogia" on tuletatud sõnades crimen (ladina k – süütegu, üleastumine) ja logos (kreeka k – õpetus) ning kujutab oma esmases tähenduses teadust kuritegevusest. Kuigi kuritegevuse ja sellega seotud karistuste kohta on arvamusavaldusi ja teooriaid ka antiikajast, on kuritegevust ja sellega seotud nähtusi süstemaatiliselt uuritud alles 19. sajandist. Väga kaua on kriminoloogiat peetud sotsioloogia või õigusteaduse haruteaduseks, kuid alates 20. sajandi teisest poolest on kriminoloogia kui teadus liikunud iseseisvumise poole. Tänapäeval peetakse kriminoloogiat interdistsiplinaarseks teaduseks, mille uurimisprobleemideks on nii kurjategijatega seotud probleemid (näiteks geneetika ja psüühika), kuritegevuse sotsiaalsed tegurid (näiteks toimetulekuprobleemid ja subkultuurid) ja kindlad kuriteoliigud (näiteks röövimised ja küberkuritegevus). Samuti on süvenenud teadlaste huvi kuritegevuse kontrolli vastu, mistõttu uuritakse rohkem vanglate ja vangistusega seotut (näiteks prisonisatsioon ja vanglale alternatiivsed karistused).
Hertha BSC

Ajalugu

Hertha on Saksamaa jalgpalliliidu (1900) ja Bundesliga (1963) asutajaliige. Klubi oli mässitud 1965. ja 1971. aasta pistiseskandaalidesse, kuid sellest hoolimata suutis palliväljakul veel mõningast edu saavutada (Bundesliga 2. koht 1974/1975, Saksamaa karikavõistluste finalist 1977, 1979 ja UEFA karika poolfinalist 1979).
Võlgadest kammitsetud Hertha langes 1980. aastal järjekordselt 2. Bundesliga, kus pealinnaklubi vireles suurema osa järgmisest 17 hooajast. Sportlik madalpunkt saabus 1986. aastal, kui meeskond pudenes kaheks hooajaks amatöörliigasse.
Hertha pääses 1997. aastal tagasi Bundesligasse, kus on end seejärel tugeva keskmikuna kinnistanud. Meeskond on korduvalt mänginud eurosarjades, seejuures hooajal 1999/2000 Meistrite Liigas.
Hooajal 2009/10 kukkus meeskond 2. Bundesligasse. Kuigi järgmine hooaeg tõusti tagasi kõrgliigasse, langeti hooajaks 2011/12 taas tagasi esiliigasse. Alates hooajast 2013/14 on Bundesligasse püsima jäädud.
Walt Disney

Walter Elias Disney (5. detsember 1901 Chicago – 15. detsember 1966 Burbank) oli USA filmirežissöör, -produtsent, multifilmide looja ning heategija. Walt Disney oli ka populaarne šõumees ning lõbustusparkide looja. Tema nimel on nii võidetud Oscarite arvu (26) kui ka Oscarile nomineerimiste kordade (59) rekord. Ta on pälvinud ka 7 Emmy auhinda.
Disneyt peetakse 20. sajandi üheks tähtsamaks meelelahutuse arendajaks. Koos oma venna Roy O. Disneyga rajas ta Hollywoodis Walt Disney Company. Selle korporatsiooni iga-aastane sissetulek on umbes 30 miljardit USA dollarit.
Disney ja tema kaastöötajad on loonud arvukalt maailmakuulsaid multifilmitegelasi, näiteks aastal 1928 Miki Hiire ja 1934 Piilupart Donaldi.
Aastal 1955 rajas ta Californiasse suure lõbustuspargi Disneyland. Hiljem loodi sarnased pargid ka muu hulgas Prantsusmaal, Jaapanis ja Hiinas.
Walt Disney suri 15. detsembril 1966 kopsuvähki viis aastat enne, kui avati Walt Disney üks unistusteprojekte Disneyworld Florida osariigis Orlandos.
Mõõksaba

Toit

On kõigesööja(sööb nii elustoitu, helbeid, graanuleid, kurki jms).

Eluspoegija

Mõõksaba on eluspoegija, mis tähendab seda, et ta ei koe vaid sünnitab. Korraga võib maime olla 10-200. Enne paaritumist ujuvad isased kalad emase ümber (õiget, kui ka tagurpidi). Nad trikitavad ja käituvad kummaliselt.

Soo määramine

Isase kala tunneb ära tema pika "mõõga" järgi, mis on tema ümara saba pikenduseks. Noorel kalal seda veel pole. Sellel ajal saab isast kala ära tunda pärakuuime järgi. See on neil piklik. Emasel kalal "mõõk" puudub ja pärakuuim on ümar.
Jørn Utzon

Jørn Utzon (9. aprill 1918 Kopenhaagen – 29. november 2008 Kopenhaagen) oli taani arhitekt, Pritzkeri auhinna laureaat. Kuulsaks sai ta eelkõige Sydney ooperiteatri projekti autorina.

Lapsepõlv ja õpingud

Jørn Utzon sündis Kopenhaagenis, tal oli vanem vend Leif. Kui tema isa sai töö laevaehitusinsenerina Taani laevastikus, kolis pere Aalborgi. Jørn veetis lapsena palju aega laevatehases, jälgides laevade ehitamist. Ta pööras suurt tähelepanu pisimatelegi konstruktsiooni üksikasjadele. Laevatehases kogetu oli talle hilisema karjääri jooksul oluliseks inspiratsiooniallikaks ning aitas tema enda sõnul leida optimaalse suhte funktsionaalsuse ja disaini vahel.
Aastal 1930 külastati kogu perekonnaga Stockholmi maailmanäitust, kus Jørn Utzon tutvus funktsionalismiga, mis talle sügava mulje jättis. Eriti suurt muljet avaldas talle tolleaegne tuntuim rootsi arhitekt Gunnar Asplund.
Aastal 1937 kolis perekond Helsingøri. Samal aastal asus Jørn Utzon Kopenhaagenis Taani Kuninglikus Kunstiakadeemias arhitektuuri õppima. Ta lõpetas akadeemia 1942. aastal.

Tegevus arhitektina

Pärast ülikooli lõpetamist töötas ta mitmes suures Taani arhitektuuribüroos ning aastal 1946 töötas lühikest aega ka Alvar Aalto büroos Helsingis. 
1940. aastate lõpus reisis Jørn Utzon Marokos, USA-s ja Mehhikos.
Ta tegi koostööd teiste hulgas ka Frank Lloyd Wrightiga. Aastal 1950 asutas ta Kopenhaagenis oma büroo, tegeledes esialgu peamiselt väikemajade projekteerimisega.
Jørn Utzoni tööd äratasid Taanis tähelepanu; ta võitis mitu kodumaist arhitektuurikonkurssi. Aastal 1957 osales ta esimest korda rahvusvahelisel arhitektuurivõistlusel, saates oma projekti Sydney ooperihoone konkursile. Kuigi tema projekt ei vastanud konkursi tehnilistele nõudmistele, valiti see kõikide üllatuseks võitjaks. Hoone valmis 1973. aastal, kuid Utzon eemaldus tellijatega tekkinud erimeelsuste tõttu projektist juba 1966. aastal ega nõustunud pärast seda enam kordagi Austraaliasse sõitma. Tema interjöörilahendused ei läinudki käiku; sisekujunduse jaoks leiti uus arhitekt.

Isiklikku

Jørn Utzon kannatas düsleksia all. Ta oli abielus Lis Utzoniga. Neil on kolm last.
Jørn Utzon suri 90-aastaselt infarkti.
Tatjana Golikova

Tatjana Golikova (Татьяна Алексеевна Голикова; sündinud 9. veebruaril 1966 Mõtištšis) on Venemaa majandusteadlane ja poliitik.
2003. aastast on ta Venemaa Föderatsiooni 1. klassi tõeline riiginõunik.
Golikova lõpetas 1987 Moskva Plehhanovi-nimelise rahvamajandusinstituudi töö ökonoomika erialal. 1987–1990 oli ta NSV Liidu töö teadusliku uurimise instituudi palgaosakonna noorem teaduslik kaastööline. 1990–1992 oli ta Vene NFSV rahandusministeeriumi riigieelarve ülekandeosakonna juhtivökonomist, 1992–1995 Venemaa rahandusministeeriumi eelarveosakonna eelarvepoliitika ja analüüsi allüksuse vanemökonomist, peaökonomist ja juhataja. 1995–1996 oli ta rahandusministeeriumi kogueelarve ülekandeosakonna juhataja. 1996–1998 oli ta rahandusministeeriumi eelarveosakonna juhataja asetäitja ning aprillist augustini 1998 selle osakonna juhataja ja rahandusministeeriumi kolleegiumi liige. 1998–1999 oli ta rahandusministeeriumi eelarvepoliitika osakonna juhataja ja rahandusministeeriumi kolleegiumi liige. 1999–2007 oli ta rahandusministri asetäitja, sealjuures 2002–2004 rahandusministri esimene asetäitja.
Ta oli 24. septembrist 2007 21. maini 2012 tervishoiu- ja sotsiaalarengu minister ja alates 20. oktoobrist 2007 riikliku narkootikumidevastase komitee aseesimees.
Alates 2003 on Golikova abikaasa Venemaa endine tööstus- ja kaubandusminister Viktor Hristenko.

Autasud

Golikovat autasustati 2001 ordeni "Teenete eest isamaa ees" 2. järguga ja 2004 sama ordeni 1. järguga. 2006, aasta veebruaris autasustati teda Austuse ordeniga teenete eest Suures Isamaasõjas saavutatud võidu 60. aastapäeva pidustuste ettevalmistamisel ja korraldamisel. Sama aasta novembris pälvis ta Sõpruse ordeni.
Abielukott

Abielukott oli  eesti talupojapulmas noorpaari jaoks mõeldud kott.
See oli suur, tugevast riidest kott, väikese puust rõngaga sopis või/ja kotisuus, tagamaks õhku noorpaarile, kes esimeseks ööks teine teistpidi ja alasti sinna sisse pandi. Hommikuks pidid nad end õigeks keerama ja ühte heitma. Kui hommikul selgus, et mõrsja on ikka veel neitsi, pandi noorpaar ka järgmiseks ööks kotti. Tava tunti Lääne-Eestis, Saaremaal ja Mulgimaal. (näit.Halliste, Karksi, Karja, Muhu, Pärnu jne.).
Aleksei Suvila

Aleksei Suvila (25. mai 1900 – 3. juuni 1943 Sosva, Sverdlovski oblast) oli eesti põllumees.
Ta oli Petseri põllumeeste konvendi liige.
1941. aasta ta küüditati ta Meremäe vallast koos abikaasa Anastassia Suvila (suri asumisel 22. septembril 1942) ning poegade Paul Suvila (vabanes 1958), Nikolai Suvila (suri asumisel 1952) ja Vladimir Suvilaga (vabanes 1954), talle mõisteti erinõupidamise otsusega 10 aastat sunnitööd.
Hõberebane

Hõberebane on punarebase tumeda karvaga vorm, mis aretati 19. sajandi lõpus.
Karv on punarebase omast tumedam tänu suuremale melaniinisisaldusele. Hõberebaste karvatoon varieerub suuresti: mõni neist on must, välja arvatud valge sabaots, samas leidub sinakashalle ning selliseidki, kelle küljed on tuhkhallid. Ajalooliselt on hõberebased olnud kõige hinnalisemate karusloomade seas ning nende nahku kandis sageli Venemaa ja teiste Euroopa riikide kõrgklass, samuti kanti neid Hiinas.
Metsikud hõberebased ei paljune üksnes sama karvatooni rebastega ning võivad pärineda ühest pesakonnast tavaliste punarebastega. Vangistuses ristatakse naha pärast peetavaid hõberebaseid praktiliselt ainult teiste sama värvi hõberebastega.
Hõberebane kaalub keskmiselt 7–8 kilo, pesakonnas on 3–4 poega. Karusloomadest on hõberebane pikima tootmistsükliga: märtsis-aprillis sündinud loomad nahastatakse alles novembris.
Eestis kasvatatakse hõberebaseid alates 1928. aastast, mil Kanadas Prints Edwardi saarel asuvast Daltoni kasvandusest toodi esimesed hõberebased. Hõberebaste osakaal Eesti karusloomakasvatuses on olnud suur. 1938. aastal oli Eestis 60 karusloomakasvanduses kokku üle 10 000 looma, neist 6500 olid hõbe- ja sinirebased. Nõukogude ajal oli Eestis rebasekasvandusi paarikümne ringis, tänapäeval on neid jäänud alla kümne (Pärnumaal Audrus, Harjumaal Karjakülas, Rakvere lähedal Huljal, Tartumaal jm). 1990. aastal oli hõberebaseid Eestis 38 102, 1995. aastal aga 16 141 – ligi poole vähem.
Audru mõis

Ajalugu

Mõisa on esimest korda mainitud 1449. aastal. Viimane omanik Jakob Johann Pilar von Pilchau ostis selle 1807. aastal, perekonna valduses oli mõis kuni võõrandamiseni 1919. aastal.
19. sajandi II poolel ja 20. sajandi algul kerkis mõisa arvukalt kauneid historitsistlikke ehitisi, Audru oli Pärnumaa üks hoonerikkamaid mõisasüdameid (koosnes üle 40 hoonest).

Peahoone

Mõisa puidust peahoone pole säilinud. Aastail 1922–1939 asus seal kool. Hoone lammutati ja selle vundamendile ehitati aastatel 1956–1958 kivist sovhoosikontor.

Kõrvalhooned

Uusgooti stiilis akende ja sammastega valitsejamaja on pärit 18. sajandist, tänaseks on see ümber ehitatud. Aidahoone viiluotsa ja viinavabriku fassaadi kujundamisel on kasutatud keskaegseid paekivist aknasambaid. Endise piiritusevabriku lõhatud maakividest ja punasest tellisest müürist on saanud aktsent Audru pargi servas. Majandushooned moodustavad pargist edelas eraldi sisehoovi. Maantee ääres paiknevad sammastikuga kõrts ja magasiait, praegu kauplus. Valitsejamajas ja viinaaidas asub Audru muuseum.

Park

Esialgu asus härrastemaja taga väiksem barokkpark, millest on säilinud vähesed fragmendid. Suuremad istutustööd pargis tehti A. K. J. Pilar von Pilchau ajal, 19. sajandi I poolel. Parki laiendati 19. sajandi II poolel ümbritsevate puistute arvel. Praegu on pargi pindala 16,3 hektarit. Aastast 1958 on see muinsuskaitse all. 
Mõisa park paikneb Audru jõe mõlemal kaldal, selle juurde kuulub kaks parkmetsa, mis asuvad paremal kaldal. Jõe paisutamisega on kujundatud saartega vabakujuline park. Üle jõe viib kolm pikka rippsilda ja üks sild. 
Kunagise peahoone juurest viib pärnaallee kirikuni. Tammeallee Valgeranna suunal, kust viis väljasõidutee suvemõisa, on sellest noorem. Parkmetsas asub II maailmasõjas hukkunute mälestusmärk, mille autor on T. Sits.
A. K. J. Pilar von Pilchau eestvõttel õpetati mõisas välja metsnikke ja metsavahte, ta rajas oma maadel korraldatud metsamajanduse ning tegeles metsakuivendusega.

Kalmistu

Mõisasüdamest 800 meetrit kirdes Audru jõe kääru ja Uruste jõe vahel parkmetsas asub Audru mõisa kalmistu. Sellest on säilinud vaid graniidist tahutud väravapostid, tagasihoidlik mälestuskivi on paigaldatud hiljem. 
Audru kihelkond
Kirik: Audru kirik
Mõisad: Audru kirikumõis | Audru mõis | Jõõpre mõis | Lindi mõis |  Võlla mõis
Küünlajalg

Küünlajalg on jalaga ese, millega hoitakse küünalt paigal; jalaga lühter. Küünlajalal võib olla mitu jalga (kandelaaber).
Gotthard von Fürstenberg (Maasilinna foogt)

Gotthard von Fürstenberg (ka Goddert Forstenberch) oli Liivi ordu liige, Maasilinna foogt aastal 1507.
Gotthard pärines Fürstenbergide Höllinghofeni liinist. Aastatel 1498–1503 oli ta kumpan Salaspilsis (Kirchholm), 1507. aastal on teda aga mainitud Maasilinna foogtina. Rohkem tema kohta teateid pole. Et ta päritolukoht on väga lähedal Fürstenbergi linnusele, oli ta tõenäoliselt Alexander von Fürstenbergi üpris lähedane sugulane. Veelgi tõenäolisemalt oli tema lähisugulane aga eelmine Maasilinna foogt Adolf von Fürstenberg.
Kazimierz Papée

Kazimierz Papée (10. jaanuar 1889 Lviv – 19. jaanuar 1979 Rooma) oli Poola diplomaat, õigusteadlane.
Ta oli 15. jaanuarist 1929 kuni 29. aprillini 1929 Poola asjur Eestis. 1936-1939 oli ta Poola saadik Tšehhoslovakkias.
Bothrolycus

Levila

Neid madusid võib kohata Kamerunis, Gabonis, Ekvatoriaal-Guineas, Kongo Demokraatlikus Vabariigis ja Kongo Vabariigis.
Gennadi Kinko

Sõudmine

185 cm, 84 kg.
Alustas 1956 Tartu Kalevi SK-s Eha Sü­gise käe all korvpallitreeninguid ja 1960 Jüri Kuruli juhendamisel sõudetreeninguid.
Teadusajakiri

Teadusajakiri (inglise scientific journal) on ajakiri, milles avaldatakse teaduslikke artikleid mingis teadusvaldkonnas või mingil erialal. 
Teadusajakirjade oluliseks eripäraks on neis avaldatavate artiklite retsenseerimine enne avaldamist ehk eelretsenseerimine.
Teadusajakirjade teadusliku taseme näitajaks loetakse tänapäeval nn mõjufaktorit, ehkki selle vastane kriitika on 21. sajandi alguses muutunud üha tugevamaks, päädides nn San Francisco teaduse hindamise deklaratsiooniga.   
Eestis kasutatakse teadusajakirjade puhul Eesti Teadusinfosüsteemi (ETIS) publikatsioonide klassifikaatorit ning teaduskirjastuste puhul ETISe tunnustatud kirjastuste loetelu.

Eesti teadusajakirjad

Eestis annavad teadusajakirju välja peamiselt kaks kirjastust. 
Tartu Ülikooli Kirjastus annab välja enam kui kümmet teadusajakirja.
Eesti Kirjandusmuuseumi Teaduskirjastus (EKM Teaduskirjastus) annab välja kultuuri ja folkloristika alaseid teadusajakirju ja teadusväljaannete sarju.
Nõukogude okupatsiooni ajal oli Eestis peamiseks teadusajakirjade väljaandjaks Teaduste Akadeemia Kirjastus. Selle ajakirjad olid koondatud üldsarja "Eesti Teaduste Akadeemia Toimetised", mille raames ilmus terve rida seeriaid.