Knygnešystė

Knygnešystė ehk raamatute salakaubana Leedusse vedamine on XIX sajandil Leedus esinenud nähtus. Salakaubavedajad toimetasid ajal, mil Venemaa Keisririigis oli keelatud leedukeelsete raamatute trükkimine ladina tähestikus (1864–1904), ebaseaduslikult riiki ladina tähestikus välja antud leedukeelset kirjandust ja ühtlasi ka levitasid seda. Keelustatud leedukeelse kirjanduse väljaandmiseks valiti trükikojad, mis paiknesid piiri lähedal. Suurem osa sellest kirjandusest trükiti ja toimetati Vene impeeriumi leedukeelsete aladega piirnevates Preisimaa piirkondades (Väike-Leedus).
Vene ametnikud võitlesid samal ajal keelatud kirjanduse sisseveo vastu. Paljastatud salakaubavedajaid karistati, umbes viiskümmend neist küüditati Siberisse ja sadu salakaubavedajaid vangistati ning asustati ümber impeeriumi naaberprovintsidesse. Vaatamata sellele õnnestus ametiasutustel praeguste hinnangute kohaselt konfiskeerida vaid umbes 8–10% salakaubana maale toodud raamatutest.
Knygnešystė liikumine, mis oli seotud peamiselt maal elava rahvastikuga, sai oluliseks elemendiks võitluses rahvusliku identiteedi säilitamise eest ja Leedu rahvusliku ärkamise lahutamatuks osaks XIX sajandi teisel poolel – XX sajandi alguses. Aastakümneid kestnud liikumise ridadesse olid kaasatud rahvusliku liikumise juhid, kel tekkis lai suhtevõrgustik: nii kujunes sellest üks rahvusliku liikumise alustalasid. Igal aastal tähistatakse Leedus 16. märtsi kui knygnešystė päeva.

Taust

Peale Poola kolmandat jagamist aastal 1795 oli enamik kaasaegse Leedu territooriumist annekteeritud Vene impeeriumi poolt ning jagatud selle provintsideks, mis moodustasid Leedu kindralkubermangu (vene keeles Литовское генерал-губернаторство).
Osa piirkonna elanikest (poolakad, leedulased ja valgevenelased) püüdsid korduvalt Venemaast lahku lüüa. Pärast ülestõusu aastail 1830–1831 algas Leedu ja Valgevene territooriumil venestamispoliitika. Aastal 1840 tühistati Leedu Suurhertsogiriigi statuudid ja loodi Vene impeeriumi Loodepiirkond. Pärast rahvuslikku vabanemist taotlenud ülestõusu 1863–1864 otsustas Vene impeeriumi Loodepiirkonna Põhja-Lääne regiooni kindralkuberner Mihhail Muravjov aastal 1864 keelustada leedukeelsete aabitsate, ametlike väljaannete ja raamatute trükkimise. Selle asemel võeti kasutusele грамадзянка – Leedu tähestik kirillitsas, mille töötas välja Vilno õpperingkonna usaldusisik Ivan Kornilov. Nii püüdis Vene tsaarivalitsus takistada leedulaste poolastumist, neutraliseerida Poola kultuurilist ja poliitilist mõju ning hõlbustada venestumist. Muravjovi järeltulija Konstantin Kaufman laiendas aastal 1865 keeldu kõigile väljaannetele. Sama aasta oktoobris keelustas siseminister Pjotr Valujev oma ringkirjaga kõigi leedukeelsete ladina tähestikus teoste trükkimise ja impordi Venemaale. Aastal 1872 laiendati seda keeldu ka Leedu ajakirjanduses kasutatud gooti kirjale. Rahvuse kadumise oht põhjustas ulatusliku leedukeelsete raamatute salakaubaveo ehk knygnešystė Vene impeeriumi leedulastega asustatud piirkondadesse, peamiseks tarnijaks kujunes Ida-Preisimaa (Väike-Leedu).

Liikumise teke

Põhiline osa leedu keeles välja antud raamatutest trükiti Ida-Preisimaal (Väike-Leedus) ja Ameerika Ühendriikides. Ebaseadusliku leedukeelse ajakirjanduse ja ladina tähestikus trükiste sisseveo algatajad ning esialgsed korraldajad olid Leedu katoliku vaimulikud. Ladina tähestiku kasutamist peeti katoliku kirikule lojaalseks olemise sümboliks, kuna tavapäraselt kasutati katoliku kirikus just seda kirja, samas kui õigeusu kirik kasutas kirillitsat.
Niipea kui Väike-Leedus hakati avaldama trükiseid, mis olid mõeldud Venemaa Leedu aladele, tekkis ka knygnešystė – ilmusid rohkem või vähem kogenud salakaubavedajad, kes tarnisid välismaiseid väljaandeid ja levitasid neid Leedus.
Esimese teadaoleva raamatusmugeldajate organisatsiooni lõi piiskop Motiejus Valančius. Jurgis Bielinise abil saatis ta Tilsitis elavale preester Jonas Zabermanasele raha trükikoja avamiseks ja esimese üheksa voldiku trükkimiseks.
Nendes raamatutes astus ta vastu õigeusu mõju kasvule ja võitles venestamisega. Raamatuis olid lastele õpetamiseks mõeldud leedukeelsed palved ning oma emakeeles lugemise ja kirjutamise alused. Organisatsioon tegutses aastatel 1868–1870 ning seejärel see paljastati. 17 inimest sattus vanglasse, kuid piiskop ise põgenes arreteerimise kartuses.

Organisatsioon

Ebaseaduslike väljaannete tee lugejateni oli üsna keeruline. Mõningal määral aitas raamatute levikule kaasa Valančiuse kehtestatud süsteem. Kuuekümnendate aastate lõpus hakkas tekkima klubisid ja kogukondi, mille eesmärk oli aidata avaldada ja levitada ladina kirjas leedukeelseid väljaandeid. Enamik sellistest organisatsioonidest tekkis XIX sajandi üheksakümnendatel aastatel. Raamatute väljaandja Martynas Jankus seadis oma valduses Bitėnai külas Rambynase jalamil sisse trükipressi ja suur hulk teoseid trükiti just nimelt seal. Tema talu nimetati sageli salakaubavedajate Mekaks.
Keelustatud leedu kirjanduse väljaandmiseks valiti trükikojad, mis asusid piirialadel. Vene-Preisi (Saksa) piiri lähedus oli vajalik, et teosed oleks kergesti kättesaadavad Leedu leedulastele, kes korraldasid raamatute kohaletoimetamist ja üle piiri vedamist. Trükitööstuse keskusteks olid Tilsit, Ragnit, Priekulė, Bitėnai, Memel.
Väike-Leedu ja Venemaale kuuluvate Leedu alade vahel piiritsoonis elavad inimesed, kes tundsid maastikku ja teadsid lünkasid piirivalve tegevuses, said salakaubavedajate assistendiks. Nende ülesandeks oli aidata salakaubavedajatel piiri ületada ning viia raamatuid piiritsooni. Preisi trükkalid teadsid hästi, kuidas raamatuid ja ajalehti üle piiri vedamiseks ette valmistada. Teosed pakiti tihedalt, kaks naela (32 kg) raamatuid inimese kohta, seejärel viidi need mõnda piirilähedasse kõrtsi või mujale, kus need olid salakaubavedajatele kättesaadavad. Selleks, et kanda üle piiri nii palju trükiseid kui võimalik, palgati piiril tugevaid ja kogenud mehi. Raamatud liikusid üle piiri valitud paikades olevate peidikute abil, mis asusid tihti esimesel piiriribal. Raamatute eemaldajateks olid sageli salakaubavedajad ise, neid varjati puidu all, heina sees või isegi mõne olematu surnud mehe kirstus, kasutati ka topeltpõhjaga kärusid.
Seejärel jagati raamatud teistele edasimüüjatele. Viimased olid tingimata mingi tegevusala esindajad või käsitöölised, nii varjasid nad oma suuremaid tulusid, lisaks oli vaja omada katet, õigustamaks kontakte erinevate vähetuntud ja võõraste isikutega. Enamik neist trükistest jõudis eraisikuteni kirikutes pühapäeviti ja pühade ajal. Samal ajal jõudis väheses koguses USAs ja Saksamaal välja antud trükiseid ja ajalehti "reklaammaterjali" nime all ka Leedu intellektuaalideni, kes elasid Vene sisemaal. Postitöötajad ja tsensuur ei olnud seal nii tähelepanelikud kui Leedus.
Raamatutega kauplemine ei saanud olla kellegi põhitegevus, kuna see oli väga riskantne. Väikese kasumi saamiseks tuli ka muul viisil elatist teenida, näiteks olid mitmed salakaubavedajad kalurid. Samuti ei olnud salakaubavedu nende inimeste jaoks mitte niivõrd kasumi teenimise vahend, kuivõrd ideoloogiline töö riiklikus valdkonnas. Salakaubaveo esimese etapi moodustasid peaaegu eranditult religioossed väljaanded. Hiljem olukord muutus ning hakkasid ilmuma ja seejärel ka domineerima rahvusliku sisuga trükised.
Leedukeelse kirjanduse salakaubavedu Preisimaalt levis üle kogu tänapäeva Leedu, samuti üle Suwałki piirkonna, Riia ja Miitavi. Samas olid Leedu erinevad piirkonnad salakaubana sisse veetud kirjandusega ebaühtlaselt varustatud.
Lisaks sellele tekkisid veel ebaseaduslikud Leedu koolid. Õpetajaid nendes koolides kutsuti direktoriteks (leedu daraktorius). Leedus oli raske leida linna või alevit, kus ei oleks olnud võimalik osta leedukeelseid trükiseid.

Knygnešystė tulemused

Kokku anti ladina tähestikus leedukeelsele kirjandusele kehtinud keelu ajal välja umbes kuus miljonit eksemplari erinevaid trükiseid (keskmine aabitsate tiraaž oli 10 000 eksemplari, kalendritel ja palveraamatutel 8000–7500, populaarsemate ilmalike trükitud raamatute keskmine tiraaž 2500 eksemplari). Vastavalt aruannetele ilmus aastatel 1865–1904 Preisimaal 1830 väljaannet, mis olid mõeldud Venemaale saatmiseks. Ameerika Ühendriikides avaldati aastatel 1874–1904 701 leedukeelset trükist (mõned neist saadi kätte ka Venemaa Leedu provintsides).
Eksisteeris ebaseadusliku piiriületuse ja raamatute müügiga tegelevate inimeste võrgustik. Ebaseadusliku kirjandusega seoses peeti kinni umbes 2900 inimest, mõned neist mitu korda. Tabatud raamatukaupmehi karistati vastavalt kohtute otsustele, see siiski ei takistanud nende tegevust. Tänapäeval on laialt tuntud tookordne salakaubavedaja Jurgis Bielinis, kes suutis sandarmite käest viis korda minema lipsata.
Keeld leedu keeles ladina tähtedega kirjutada kaotati 1904. aastal.
Knygnešystė liikumine, mis on seotud peamiselt põllumeestega, sai oluliseks elemendiks võitluses rahvusliku identiteedi säilitamise eest ja lahutamatuks osaks Leedu rahvuslikust ärkamisest XIX sajandi teisel poolel – XX sajandi alguses. Aastakümneid kestnud liikumise ridadesse kaasati rahvusliku liikumise juhid, tekkis palju rahvaühendusi ja sellest sai üks rahvusliku liikumise alustalasid.

Knygnešystė Valgevene aladel

Nagu on näha ülevalpool toodud tabelist knygnešystė leviku kohta, tegutsesid salakaubavedajad ka etnilistes Valgevene piirkondades (näiteks Vilniuse kubermangu Vilniuse maakonnas, Vaŭkavyski ümbruskonnas ja Grodno kubermangus), kus leedukeelset kirjandust toimetati sealsele leedukeelsele vähemusele. Ajaleht Tėvynės Sargas (Isamaa Valvur), mis ilmus aastail 1896–1904, teatas raamatukaupmeestest, kes külastasid kaks korda nädalas Mogiljovi kubermangu leedulasi (sihtpunktideks olid Babinavičy, Sianno, Talačyn, Čačersk, Škłoŭ ja Radomla).
Nagu on teada, hakati esimesi teoseid uues valgevene kirjakeeles avaldama pärast aastat 1891. Vene impeeriumis ei olnud aga võimalik neid trükkida, eriti raske oli see trükiste puhul, mis olid kirjutatud łacinkas. Seega kirjastajati Valgevene raamatud, kasutades leedulaste kogemusi knygnešystė vallas ja nende sagedamini kasutatavaid trükkimisvõimalusi välismaal.
Aastal 1926 andis Vacłaŭ Łastoŭski välja oma vestluse Leedu kirjastaja Martynas Jankusega:
 
„Kevadel 1892 ületas Vene-Saksa piiri ilma dokumentideta noormees (23–25 ​​aastat vana), kes nimetas ennast Anton Abramovitšiks ja pöördus litviinide juurest tagasi valgevene keeles trükitud brošüüridega, mis olid välja antud Tilsitis. Kirjastaja oli kiiresti määranud hinna, mille tasus Abramovitš Minskist. Trükikojas (tegutseb veel tänapäevalgi) Schenk trükiti 3–4 esimest ladina tähtedega brošüüri. Lisaks neile brošüüridele olid Schenki trükikojas oli veel mingisugused kaks brošüüri ... 
Pärast seda valis Abramovitš oma tööde trükkimiseks Jankuse, kelle juures avaldati kolm voldikut, millest M. Jankus mäletab kahte: Jan Skiba (ilukirjandus) ja "Onu Anton", samuti ilukirjandus. Brošüürid toimetatu ebaseaduslikul teel üle Vene-Saksa piiri ja hiljem edastati postipakkidena Minskisse. Pärast seda episoodi suundus Abramovitš Šveitsi.“
 – Vacłaŭ Łastoŭski
See noormees oli Marjan Abramovitš, tänapäevani on säilinud vihik "Onu Anton ", tõlge Poola poliitilisest brošüürist "Ojciec Szymon" (Isa Szymon).
Pärast trükkimist konfiskeeris brošüüri Preisi politsei, kuid hiljem see tagastati. Peale seda toimetati "Onu Antonit" väikeste osade kaupa järk-järgult  üle piiri, see kestis ilmselt paar aastat. Poola Sotsialistliku Partei aruande kohaselt toimetati veel aastal 1895 Tauragė piiripunkti kaudu Preisimaalt üle piiri 332 eksemplari mitmesuguseid Valgevene väljaandeid. Võib-olla oli nende hulgas ka "Onu Anton".
Tuntud Poola Valgevene vähemuse aktivisti Jury Turonak organiseeris juba XX sajandil spetsiaalse kanali ebaseadusliku valgevene kirjanduse maale toimetamiseks, kasutades sealjuures aktiivsemate Leedu salakaubavedajate kogemusi 19. sajandist.

Mälestamine

Nõukogude ajal seda ajaloolist episoodi eirati.
Pärast Nõukogude Liidu kokkuvarisemist on see Leedus taas au sees, on olemas vastavad muuseumid ja mälestusmärgid, nähtus kajastub ka tänavanimedes. Leedu knygnešystė muuseum asub Krekenava lähistel Ustronės.
Aastal 2004 tunnistas UNESCO raamatute ebaseadusliku levitamise Leedus unikaalseks ajalooliseks nähtuseks, millega võrreldavat mujal maailmas pole esinenud.
Leedu kirjanduse ebaseadusliku levivõrgustiku rajaja Jurgis Bielinise sünniaastapäeval (. märtsil 1846) tähistatakse tänapäeval Leedus knygnešystė päeva (Knygnešio diena).
Poolas on avatud mälestustahvel salakaubavedaja Povilas Matulevičiuse mälestuseks, see asub Krejwiany külas Puński lähistel.

Knygnešystė kunstiteostes

Kaunases asub monument tundmatule raamatukaupmehele, autoriks Juozas Zikaras. See on üks tuntumatest XX sajandi kolmekümnendatel aastatel püstitatud Leedu skulptuuridest.
Knygnešystė inspireeris Uładzimir Karatkievičit kirjutama novelli "Raamatusmugeldajad".
Leedu kirjanik Dalia Giniuvienė kirjutas seoses ladina tähestikus leedukeelsete trükiste keelustamise 100. aastapäevaga raamatu "Pašešupio knygnešiai". Illustratsioonid on loonud kunstnik Jolita Bičkienė.
Aastal 2011 lavastati Leedus mängufilm "Raamatusmugeldajad" (Knygnešystė). Noored filmitegijad on väljendanud toetust ideede vabale liikumisele ning tegutsesid ka ise vastavalt: filmi ei näidatud mitte üksnes kinodes, vaid ette oli nähtud ka avatud ligipääs.