google/wiki40b huggingface dataset:
Viljandi vald

Ajalugu

Vald tekkis 2013. aasta kohalike valimiste järel 6. novembril Paistu, Pärsti, Saarepeedi ja Viiratsi valla liitumisel. Valla pindala oli 651 km² ja sellega oli see maakonnas pindalalt teine vald. Viljandi järel oli see ka suuruselt teise rahvaarvuga omavalitsus maakonnas. Vallas oli 2 alevikku ja 75 küla.
Eesti omavalitsuste haldusreformi käigus liitusid pärast 2017. aasta kohalikke valimisi vallaga ka Kolga-Jaani ja Tarvastu vald. Valla halduskeskus asub liitumislepingu järgi Viljandi linnas ning teeninduskeskused Kolga-Jaanis ja Mustlas. Liitumise järgselt on Viljandi vallas 126 küla ja 4 alevikku, kus elab kokku ligi 14 000 inimest. Valla pindala on 1371,64 km².

Vallavanemad

Viljandi vallavanem on alates 2017. Alar Karu.
Viljandi vallavanem aastatel 2013-2017 oli Ene Saar.
Oksülipiinid

Oksülipiinid kujutavad endast looduslike ühendite klassi, mis on saadud rasvhapetest nende  oksüdeerimisel hapnikuga. Neid saadakse polüküllastumata rasvhapetest (PUFA), töödeldes neid ensüümide COX (tsüklooksügenaasid), LOX (lipoksügenaasid) või tsütokroom P450 epoksügenaasiga.
Oksülipiinid on laialt levinud aeroobsetes organismides sealhulgas taimedes, loomades ja seentes.  Paljudel oksülipiinidel on oluline füsioloogiline toime. Tüüpiliselt, oksülipiine ei kogune rakkudes kuid sünteesitakse vajadusel rasvhapetest.

Biosüntees

Oksülüpiinide biosüntees käivitatakse dioksügenaasi või monooksügenaasi toimel, aga samas võib toimuda mitteensümaatilisel autooksüdatsioonil. Dioksügenaasid kujutavad endast lipoksügenaase (taimedes, loomades ja seentes), heme-sõltuvaid rasvhapete oksügenaase (taimedes ja seentes) ja tsüklooksügenaase (loomades). Nende ensüümide abil sünteesitakse rasvhapete hüdroperoksiide ja endoperoksiide. Oksülipiinide sünteesis osalevad monooksügenaasid on tsütokroom P450 klassist ja võivad oksüdeerida kaksiksidemeid epoksüdeerimisel või  küllastatud süsiniku külge hüdroksüülrühma liitmisel. Looduses on välja arenenud mitmeid ensüüme, mis muundavad oksülipiine tugeva bioloogilise aktiivsusega sekundaarseteks produktideks. Eriti olulised on tsütokroom P450 ensüümid loomades, kaasaarvatud CYP5A (tromboksaan süntaas), CYP8A1 (prostatsükliin süntaas) ja CYP74 hüdroperoksiidi-metaboliseeritav ensüümide klass taimedes, algloomades ja bakterites. Taimes ja loomades C18 ja C20 (vastavalt) polüküllastamata rasvhapped on peamised lähtained oksülipiinide sünteesiks.

Struktuur ja funktsioonid

Oksülipiinidel loomades (nimetatakse eikosanoidideks, sest neid sünteesitakse 20-süsiniku aatomiga rasvhapetest) võib olla nii tugev kui ka nõrk toime, näiteks silelihastele (soonkest, müometrium) ja vereliistakutele. Konkreetsed eikosanoidid (leukotrieenid B4 ja C4) on pro-inflammatoorsed, kuid teised (resolviinid, protektiinid) on anti-inflammatoorsed ja osalevad koe vigastuse järgses protsessis. Taimsed oksülipiinid on peamiselt seotud ontogeneesiga, paljunemise protsessiga ja vastupidavusega erinevate mikrobioloogiliste patogeenide vastu.
Oksülipiinid tihtilugu käituvad autokriinselt või parakriinselt, märgatavalt peroksüsoomi proliferaator-aktiveeritud retseptoritele (PPAR) sihtimisel, et modifitseerida adipotsüüdi formatsiooni.
Suur osa keha oksülipiinidest on tehtud linool- ja alfa-linoleenhapetest. Linoolhappe oksülipiinid on tavaliselt olemas veres ja kudedes kõrgemates kontsentratsioonides  kui teised PUFA oksülipiinid, vaatamata sellele, et alfa-linoleenhape on kergemini metaboliseeritav oksülipiinideks.
Linoolhappe oksülipiinid võivad olla anti-inflammatoorsed, aga tihemini on nad pro-inflammatoorsed, seotud ateroskleroosiga, mittealkohoolse rasvmaksa haigusega ja Alzheimer'i tõvega. Tavaliselt oomega-6 rasvhapetest saadud oksülipiinid on rohkem pro-inflammatoorsed kui oomega-3 rasvhapetest saadud oksülipiinid. Eikosapentanoolhappest ja dokosaheksanoolhappest saadud oksülipiinid on anti-inflammatoorsed.
Eva-Liisa Kriis

Elukäik

Eva-Liisa Kriis on õppinud Tartu 10. Keskkoolis ja Tartu 14. Keskkoolis. Aastatel 1994–1996 õppis ta Konrad Mägi nimelises maalistuudios ja seejärel 1996–2002 Eesti Kunstiakadeemias.

Liikmesus

Eva-Liisa Kriis kuulub Eesti Tekstiilikunstnike Liitu aastast 2002 ja Eesti Disainerite Liitu aastast 2003.
Nikolai Feldmann

Nikolai Feldmann (23. märts 1904 Harkiv, Ukraina – 8. oktoober 1975 Nürnberg) oli Eesti kergejõustiklane.
Ta lõpetas aastal 1925 Tartu Linna Poeglaste Reaalgümnaasiumi ja aastal 1935 Tartu Ülikooli majandusteaduskonna kaubanduse erialal. Ta kuulus Eesti Üliõpilaste Seltsi ridadesse.
Ta töötas aastatel 1935–1940 kindlustusseltsi "Kalju" juhatajana Tallinnas. Aastal 1941 asus ta järelümberasujana Saksamaale. Aastatel 1941–1945 oli ta Saksa armees, seejärel Briti sõjavangis. Aastatel 1948–1959 töötas ta raamatupidajana, aastast 1960  kruntide ja hoonete inspektor-hindajana.
Ta osales 1928. aasta Amsterdami OM-il, kus sai kuulitõukes 12. koha. 
Ta tuli kettaheites 4 korda (1929–1932) Eesti meistriks.
Pikavere-Ura karstihäil

Pikavere-Ura karstihäil (ka: Ura karst) on karstiala Pärnu maakonnas Lääneranna vallas. Karstiala on arvele võetud ürglooduse objektina. Karstiala kaitstakse Ura maastikukaitseala koosseisus.
Milan Lukić

Milan Lukić (serbia keeles Милан Лукић; sündinud 6. septembril 1967 Fočas, Bosnias ja Hertsegoviinas, Jugoslaavias) on endine Serbia paramilitaarse organisatsiooni Valged Kotkad (Beli Orlovi) juht, kelle endise Jugoslaavia rahvusvaheline kriminaaltribunal mõistis 2009. aasta juulis süüdi inimsusvastastes kuritegudes ja sõjatavade rikkumises Bosnias ja Hertsegoviinas Višegradis Bosnia sõja ajal 1992–1995. Tema kuriteod seisnevad peamiselt Bosnia moslemite tapmises Višegradi piirkonnas. Lukić mõisteti eluks ajaks vangi. Lukići kuritegude seas olid mõrv, piinamine, kallaletung, rüüstamine, vara hävitamine ning vähemalt 132 teadaoleva mehe, naise ja lapse tapmine. Tribunal mõistis süüdi ka Lukići nõo Sredoje Lukići ja perekonnasõbra Mitar Vasiljevići, kes said vastavalt 30 ja 15 aastat vangistust osalemise eest paljudes Milan Lukići kuritegudes.
Alates 2014. aasta veebruarist kannab Lukić karistust Eestis Tartu vanglas vastavalt Eesti valitsuse ja ÜRO vahelisele kokkuleppele, mis puudutab endise Jugoslaavia rahvusvahelise kriminaaltribunali kohtuotsuste täitmist.
Indrek Ibrus

Indrek Ibrus (sündinud 1974) on eesti meediauurija ja semiootik.
Ametlilt meediainnovatsiooni professor Tallinna Ülikooli (TLÜ) Balti Filmi, Meedia Kunstide ja Kommunikatsiooni Instituudis (BFM). Juhib samas ka TLÜ Meediainnovatsiooni ja Digikultuuri Tippkeskust (MEDIT).
Tema 2010. aastal London School of Economics and Political Science'is (LSE) kaitstud doktoritöö teema oli "Uute meediavormide evolutsioonidünaamika: Avatud mobiilse veebi juhtum" ("Evolutionary Dynamics of New Media Forms: The Case of the Open Mobile Web").
On avaldanud hulga teadusartikleid mobiilse veebi arengust, rist- ja transmeediast, meedia innovatsioonist, meediapoliitikast, kultuuri digiteerimisest ning kultuuri andmekogude juhtimisest. Kahasse Carlos A. Scolariga on toimetanud antoloogia "Crossmedia Innovations: Texts, Markets, Institutions" (Peter Lang, 2012).
On koos Eva Näripeaga teadusajakirja Baltic Screen Media Review toimetaja.
Tequixquiac

Tequixquiac on linn Mehhikos México osariigis, Tequixquiaci valla keskus.
Aastal 2010 elas linnas 20 610 inimest.
Hans Fleig

Hans August Fleig (4. november 1916 Basel – 19. veebruar 1988) oli Šveitsi ajakirjanik. 
Ta õppis Baseli, Fribourgi ja Londoni ülikoolides. Ta kaitses 1942. aastal Baseli Ülikooli filosoofia-ajalooteaduskonnas doktorikraadi.
Aastatel 1948–1950 oli ta Zürichi päevalehe Tat korrespondent Londonis, alates 1951. aastast oli ta sama ajalehe välistoimetaja. Ta oli alates 1961. aastast nädalalehe Zürcher Woche välistoimetaja. Ta kirjutas ka teistele väljaannetele ning oli tegev Šveitsi ja Lääne-Saksamaa raadios ja televisioonis.
Ta oli aastatel 1954–1961 tuntud kui Šveitsi ringhäälingu ekspert Nõukogude Liidu alal (saksa keeles Russland-Kommentator). Ta oli esimesi ajakirjanikke, kes hakkas tutvustama Eesti ajalugu ja tollast hetkeolukorda televisioonis ja raadios nii Šveitsis kui ka Lääne-Saksamaal.

Isiklikku

Tema abikaasa oli alates 1948. aastast väliseesti tegelane Šveitsis Õie Fleig-Tamm.
Hans on koos abikaasa Õiega maetud Luganosse Šveitsis.
Muda, muri ja mura

Kokkuvõtteks

Et rakendada tootmises kulusäästlikku mõtteviisi, tuleb kõiki kõrvalekaldeid kontrollida, juhtida ja seejärel tootmises vähendada. Paraku on ülekoormatust ja ebatasasust raske eemaldada, sest tavaliselt keskendutakse ainult raiskamise elimineerimisele. Tootmises peavad olema standardid, tasakaal ja ühene mõistmine. Need on abiks meeskonnapõhisele tööle, paralleelse vooluga tootmisele ja kliendi tahtele keskendumisele.
Bottrop

Ajalugu

Bottrop sai linnaõigused 1921. aastal.
19. sajandi keskel arenes see söekaevanduskeskuseks. Sealne Prosper-Hanieli kaevandus on Saksamaa viimane tegutsev kivisöekaevandus. See suletakse 2018. aasta lõpus.
Sarah Angliss

Sarah Angliss on Briti muusik ja musikoloog, kes kasutab oma loomingus mitmesuguseid eksootilisi instrumente.
Trasimeno järv

Saared

Järves on kolm saart: Polvese, Maggiore ja Minore.
Suurim saar, Polvese, asub järve kaguosas ning selle pindala on 69,60 hektarit. Saar on Perugia provintsi halduspiirides alates 1973. aastast. 1995. aastal rajati saarele teadus- ja hariduspark, mis tegeleb teadusliku uurimistöö, katsete ja keskkonnaalase hariduse andmisega. Saare ida- ja lõunaosas on suur märgala, mis on koduks paljudele linnuliikidele ja kahepaiksetele.
Maggiore on järve ainus püsiva asustusega saar (18 elanikku 2011. aastal) ning selle pindala on 24 hektarit. Saarel on praamiühendus Tuoro sul Trasimeno, Passignano sul Trasimeno ja Castiglione del Lagoga.
Minore kõrgus järvepinnast on umbes 20 m. Komakujulise saare mõõtmed on umbes 450×260 m, pindala 0,05 km². Saar on kaetud tiheda taimestikuga, mis pakub varju arvukatele kormoranidele.

Asulad

Trasimeno kallastel asuvad San Feliciano, Monte del Lago, Torricella, Passignano sul Trasimeno, Tuoro sul Trasimeno, Borghetto, Castiglione del Lago, Panicarola, Sant'Arcangelo ja San Savino.

Ajalugu

Esimesed jäljed inimasustusest järve kallastel pärinevad esiajast.
Aastal 217 eKr toimus järve ääres II Puunia sõja tähtsaim lahing, Trasimenuse järve lahing. Lahingus said konsul Gaius Flaminius Nepose poolt juhitud Rooma leegionid lüüa Hannibali vägedelt.
Mannerheimi muuseum

Mannerheimi muuseum on Soome presidendi marssal Carl Gustaf Emil Mannerheimi majamuuseum Helsingi Kaivopuistos.
Muuseum tegutseb majas, kus Mannerheim elas aastatel 1924–1951. Muuseumi haldab marssali varad pärinud Mannerheimi sihtasutus.
Maja arhitekt on August Boman ja see valmis 1874. aastal. Hiljem kuulus see Karl Fazerile ja Fazeri tehastele. Majas oli kuus korterit, kus elasid Fazeri töölised. Mannerheim üüris maja Fazerilt 1924. aastal ja ehitas tollal pigem suvilaks sobinud ehitise elumajaks ümber. Ta jäi surmani selle maja üüriliseks.
Novembris 1951 avati majas muuseum. Aastal 1957 ostis sihtasutus maja Fazerilt ära.
Muuseum on külastajatele avatud aasta ringi reedeti, laupäeviti ja pühapäeviti. Peaaegu kogu maja on säilitatud sellisel kujul, nagu see oli Mannerheimi eluajal. Ainult kolm ülemise korruse tuba on kohandatud vahetuvate näituste korraldamiseks. Muuseumis tohib ringi liikuda ainult giidi saatel.
Mannerheimi sünnipäeval 4. juunil on muuseumi külastamine tasuta.
Bordeaux

Kliima

Aasta keskmine temperatuur Bordeaux's on +13,3 °C. Kõige kõrgem keskmine temperatuur on augustis (+20,9 °C) ja juulis (+20,8 °C). Kõige madalam keskmine temperatuur on jaanuaris (+6,4 °C) ja detsembris (+7,3 °C).
Aastas sajab keskmiselt 984 mm. Kõige sademerohkemad kuud on november ja detsember (107 mm), kõige sademevaesemad juuli (55 mm) ja august (60 mm). Kõige rohkem sajupäevi on detsembris (12,6), kõige vähem juulis (7,0) ja augustis (7,8).
Aastas paistab päike keskmiselt 1992 tundi. Kõige päikesepaistelisemad kuud on juuli ja august 243 tunniga, kõige pimedamad detsember 72 ja november 91 päikeselise tunniga.

Ajalugu

30–20 tuhat aastat tagasi elasid Bordeaux' kandis neandertallased, kelle jäänuseid on leitud Pair-non-Pairi koopast Bordeaux'st põhjas.
Linn asutati 300 eKr. See oli keldi hõimu bituriigide ehk viviskide tähtsaim asula ja kandis nime Burdigala. Alates 56 eKr kuulus see roomlastele. Hiljem sai Burdigala Akvitaania ja 4. sajandil Aquitania II pealinnaks. 270 kuulutati Gaius Pius Esuvius Tetricus Burdigalas keisriks. 276. aastal rüüstasid linna vandaalid.
Üks maailma kõige varasemaid reisijuhte on 333. aastal ilmunud "Itinerarium Burdigalense", mis kirjeldab teekonda Burdigalast Jeruusalemma. See oli mõeldud palveränduritele ja sisaldab üksikasjalikke pühapaikade kirjeldusi.
412. aastal läks läänegootide võimu alla ja 507. aastal Frangi riigi koosseisu, 732. aastal vallutasid Bordeaux' araablased. 12.–14. sajandil oli Akvitaania hertsogkonna ja Inglismaa kuninga võimu all.
1870. aastal ning Esimese ja Teise maailmasõja ajal põgenes Bordeaux'sse Prantsusmaa valitsus.
Linnas asub 1441. aastal asutatud Bordeaux' ülikool. See on üks Euroopa suuremaid ülikoole: seal õpib 70 tuhat tudengit ja ülikoolilinnaku suurus on 2,35 km².
Bordeaux on veinikaubanduse keskus, linna lähedal on viinamarjakasvatuspiirkond ja toodetakse bordoo veini.

Sport

Linnas tegutseb jalgpalliklubi Bordeaux' Girondins.
Alfred Sammet

Alfred Sammet (ka Saamet, 16. november 1908 – 4. juuli 1941) oli eesti konstaabel ja kultuuritegelane.
Ta oli konstaabel Kullamaal.
Ta tegeles rahvaluule kogumisega, lavastas Kullamaal üle 40 näitemängu, oli sealse haridusseltsi asutajaliige, maalija ja muusikahuviline.

Tunnustus

Talle avati oktoobris 2018 Kullamaal mälestuskivi, tekstiga "Kullamaa konstaabel kultuuriloolane Alfred Sammet sündinud 16 XI 1908 hukatud 4 VII 1941 NKVD poolt".

Pere

Tema vend oli Paul Sammet.
Manciano vald

Manciano vald on omavalitsusüksus (comune) Itaalias Toscana maakonna Grosseto provintsis.

Ajalugu

Mancano maa-ala oli asustatud juba eelajaloolisel ajal, nagu näeb Manciano linna ja Saturnia vahelistest arheoloogilistest leidudest. Manciano kindlust nimetatakse ürikutes esmakordselt  aastal 1188.

Looduslikud vaatamisväärsused

Saturnia termid
Ursel Soomets

Ursel Soomets (sündinud 18. juulil 1962) on eesti biokeemik, Tartu Ülikooli meditsiinilise metaboloomika professor ja üldise biokeemia vanemteadur.
Ta lõpetas 1985. aastal Tartu Ülikooli keemikuna bio-orgaanilise ja biokeemia eriprogrammi alusel. 1994. aastal kaitses ta Tartu Ülikoolis magistrikraadi ja 2000. aastal Stockholmi Ülikoolis doktorikraadi.
Ta on töötanud Tartu Ülikoolis stažöör-uurija, inseneri, vanemassistendi, vaneminseneri, dotsendi ja vanemteadurina. Aastail 2008–2013 oli ta külalislektor Londoni Ülikooli King's College'i psühhiaatriainstituudis. Aastast 2010 on ta Tartu Ülikooli üldise biokeemia vanemteadur ja meditsiinilise metaboloomika professor.
Messeenia

Messeenia on tänapäeva Kreeka ja Vana-Kreeka maakond.

Vana-Kreeka

Messeenia oli viljakas maakond Peloponnesose edelaosas. Ta piirnes idas Lakoonikaga.
Messeenia esiajalugu on vaid aimatav, peamiseks allikaks on müüdid. Igatahes asub seal liivane Pylos, kus valitses Nestor. See põletati maha, vist Nestori poegade ajal. Lossi raamatupidamine, mida peeti toorestel savitahvlitel, põles tules kõvaks ja on alles, kuid ei ulatu kuigi kaugele tagasi, ilmselt ei säilitatud dokumente kaua. Messeenia haldus ja majandus on tuntud paremini, kui ühelgi teisel tollasel Kreeka riigil, ent kuninga nimi sealt ei ilmne – seda polnud muidugi vaja mainida!
8. sajandi teisel poolel eKr vallutasid Messeenia spartalased (Esimene Messeenia sõda), orjastasid sealsed elanikud ja muutsid nad helootideks (ainult osal õnnestus välja rännata või perioigi staatust saada). 
Umbes 7. sajandi keskel eKr puhkes helootide ülestõus. See andis spartalastele ajendi Teise Messeenia sõja alustamiseks. Liidus Argose ja Arkaadiaga õnnestus messeenlastel Aristomenese juhtimisel mitu korda lüüa sõjaliselt tugevamaid spartalasi. Pärast messeenlaste kindluse Hira langemist nende vabadusvõitlus vaibus. Osa elanikest rändas Messenesse. Kohalejäänud üritasid veel mitu korda tulemusteta spartalaste ülemvõimust vabaneda (helootide ülestõus 464 eKr, Kolmas Messeenia sõda).
Alates 369 eKr õnnestus Messeenial Teeba (Epameinondase) abiga saavutada sõltumatus. 
146 eKr alistus Messeenia Rooma võimule.
Eesti Puuetega Inimeste Koda

Eesti Puuetega Inimeste Koda (lühend EPIKoda) on aastast 1994 tegutsev mittetulundusühing, mis ühendab Eesti puuetega inimeste organisatsioone.
Karl Karlep

Karl Karlep (5. jaanuar 1939 Tõstamaa vallas – 10. september 2018 Tartu) oli eesti eripedagoog. Ta on eripedagoogika koolkonna rajaja Eestis.

Haridus

Õppis Haapsalu pedagoogilises koolis ja 1965 lõpetas eripedagoogika (oligofrenopedagoogika) eriala Moskva Pedagoogilises Instituudis. 1971. aastal kaitses ta pedagoogikakandidaadi kraadi ja 1993. aastal sai pedagoogikadoktori kraadi.

Töö

Töötas 1956–1958 Raikküla Koolis ning 1965–1968 Tallinna Eriinternaatkooli direktori asetäitjana. Aastast 1971 Tartu Riikliku Ülikooli eripedagoogika õppejõud, seal hulgas 1977–1987 TRÜ eripedagoogika kateedri juhataja. 
Kirjutanud artikleid ja raamatuid lugema ja kirjutama õppimisest, lugemis- ja kirjutamispuuetest, emakeele õpetamisest abikoolis ning psühholingvistika ja eripedagoogika seostest. Ta on osalenud õppekavade väljatöötamisel.
Aastast 1990 Sotsiaaldemokraatliku Erakonna liige.
Hendersoni maakond (Texas)

Hendersoni maakond (Henderson County) on maakond USA-s Texase osariigis. Geograafilised koordinaadid on 32° 13′ N, 95° 51′ W
Maakonna halduskeskus on Athens.
Maakonna pindala on 2458 km², millest 194 km² moodustab veepindala.
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 78 532. Aastal 2000 oli elanike arv 73 227.

Ajalugu

Hendersoni maakond moodustati 1846. aastal Houstoni ja Nacogdochesi maakonna osadest. Maakond sai nime Texase osariigi esimese kuberneri James Pinckney Hendersoni järgi.
Lüllemäe põhikool

Lüllemäe põhikool on põhikool Valgamaal Valga vallas Lüllemäe külas.
Mandžuuria

Mandžuuria (mandžu keeles Manju, lihtsustatud hiina kirjas 满洲, traditsioonilises hiina kirjas 滿洲, pinyin'is Manzhou (Mǎnzhōu)) on ala Kirde-Aasias, mis hõlmab Kirde-Hiinat. Selle ulatust määratletakse erinevalt: ta kas asetseb tervikuna Hiina Rahvavabariigi territooriumil või siis on jagatud Hiina ja Venemaa vahel. 
Hiinas nime Manzhou ('Mandžuuria') tavaliselt ei kasutada. Selle asemel kasutatakse nime Dongbei ('kirre', lihtsustatud hiina kirjas 东北, traditsioonilises hiina kirjas 東北, toonimärkidega pinyin'is Dōngběi; ametlik eestikeelne vaste: 'Kirde-Hiina'), millega peetakse enamasti silmas Hiina piiridesse jäävat Mandžuuriat. 
Mandžuuria põliselanikud on olnud xianbei (xianbi) rahvas, kitanid ja tšurtšenid, kes on Hiina ajaloo vältel rajanud mitmeid riike, ning viimaste ja kõige kuulsamatena mandžud, kellelt kogu piirkond on nime saanud ja kes 17. sajandil vallutasid Hiina ning valitsesid seda kuni Qingi dünastia kokkuvarisemiseni aastal 1911. Mandžuuria ala, mis jääb Hiina piiridesse, hõlmab vähemalt 1,55 miljonit ruutkilomeetrit.

Nimi

Pärast 1911. aasta Hiina revolutsiooni, mis kukutas mandžude Qingi dünastia ja rajas keisririigi asemele vabariigi, asendati mandžude algkodu nimi Manzhou (Mandžuuria) Hiina ametlikes dokumentides nimega Dongbei ('kirre'; ametlik eestikeelne vaste: 'Kirde-Hiina').
Pärast Mukdeni intsidenti, kui Hiina sõjaväelased tungisid kallale Lõuna-Hiina raudteele, alustas Jaapan 18. septembril 1931. aastal sõjategevust ning vallutas Mukdeni ja Harbiini ning lõpuks kogu Lõuna-Mandžuuria piirkonna. 
Aastal 1932 rajas Jaapan Mandžuuriasse Mandžukuo-nimelise nukuriigi pealinnaga Changchunis, mida juhtis aastatel 1933–1945 endine Hiina keiser Pu Yi. 
Seetõttu kõlab hiinakeelne nimi Manzhou (满洲) piirkonna paljude elanike kõrvus halvasti, meenutades separatismi ja kollaboratsionismi. See puudutab ainult kohanime; mandžusid tähistav etnonüüm manzu (满族 mǎnzú) kõlab aktsepteeritava ja neutraalsena. 
Kirde-Hiina elanikku nimetatakse "kirdelaseks" (dongbeiren). Nimi Dongbei ("Kirre") käib kogu piirkonna kohta, olgu siis jutt ajaloost, kultuurist, traditsioonidest, murretest, köökidest või muust. Praktiliselt asendab ta nime Manzhou ("Mandžuuria") kõikides kontekstides. Teisi Hiina kirdeosa provintse (näiteks Hebei) ei arvata "Kirde" osaks.
Leontine Karu-Lind

Leontine Karu-Lind (aastani 1930 Lind 11. september 1892 Uue-Vändra vald, Käära – 10. juuni 1972 Tartu) oli eesti skulptor.
Sündis käsitööliste perekonnas. Õppis Võiera algkoolis ning Vändra ja Kergu kihelkonnakoolis. Kunstiõpinguid alustas 1922. aastal Tallinna Kunstööstuskoolis. 1923 jätkas õpinguid Pallases Anton Starkopfi skulptuuriklassis, mille lõpetas 1927. Lõpunäitusel oli väljas 14 tema skulptuuri, millest äramärkimist leidsid "Arkadio Laigo portree" ning "Meesakt". 1928. aasta alguses viibis oma koolikaaslase, aadlipreili Natalie Verhoustinskaja seltsidaamina Leningradis ning Pariisis, kus mõlemad õppisid skulptuuri.
1930. aastal abiellus ta õpetaja August Karuga ning asus elama Porkunisse Riigi Kurttummade kooli, kus töötas kunstiõpetajana. 1940. asutati Tartus kurttummade kool, mille direktoriks sai skulptori abikaasa ning perekond kolis elama Tartusse.
1941. aastal evakueerus Leontine Karu-Lind Uljanovski oblastisse, kus töötas kohalikus teatris butafoorina. Naasis 1944. aastal ning töötas 1945–1953 Tartu kurttummade koolis. Hiljem töötas Tartu Pioneeride maja nukuteatri butafoorina.
1946–1950 oli Kunstnike Liidu liige. Kustutati nimekirjast.
Loonud peamiselt portreeskulptuure. Viljeles ka ehisplastikat.
Gooti kiri

Gooti kiri on üldnimetus ladina kirja stiilidele, mis kujunesid välja Euroopas (eeskätt Prantsusmaal) 13.–16. sajandil ja mille kasutamine hakkas taanduma renessansiajastul alates Itaaliast antiikva ees, kuid jäi püsima näiteks Saksamaal ning kuni 1940. aastani ka Eestis.
Gooti kirjale on iseloomulik tume üldpilt, tihedus, tähtede kokkusurutus ja katkestustega ning murtud kaared. Kokkusurutud kirjapilt võimaldas esitada teksti leheküljel kahes veerus, mis samuti loob mulje perioodi esteetikale sobivast vertikaalsusest. Nimetuse "gooti kiri" võtsid kasutusele humanistid. Angloameerika maades kasutatakse gooti kirjade kohta sõna blackletter, lähtudes gooti kirjas lehekülje raskest ja tumedast üldmuljest.
Varagooti tekstuuri esimesed näited pärinevad juba 11.-12. sajandist. Eri maades kujunesid välja kergelt erinevad gooti kirja variandid.
15.–16. sajandil levisid gooti kirja ja antiikva segakirjad ehk bastardkirjad.

Sõnavara

Tavakeeles nimetatakse gooti kirjadeks ka gooti kirja tähekujudel põhinevaid kirjutuskirju, nagu saksa kirjutuskiri ja kurrentkiri.
Alexander Giers

Alexander Giers (vene Aleksandr Nikolajevitš Giers, Александр Николаевич Гирс; 2. jaanuar vkj / 14. jaanuar 1861 – 1917) oli rootsi päritolu Venemaa riigitegelane.
Ta oli kammerjunkur, Astrahani asekuberner 24. juunist 1899 kuni 14. veebruarini 1901, kolleegiuminõunik, Novgorodi asekuberner 14. veebruarist 1901 kuni 12. aprillini 1903, Eestimaa asekuberner 13. aprillist 1903 kuni 12. augustini 1906, tõeline riiginõunik (1907), Jenissei tsiviilkuberner 5. augustist 1906 kuni 30. juunini 1909, kammerhärra (1908) ja Tallinn-Haapsalu rahukogu aukohtunik.

Perekond

Ta oli Venemaa välisministri Nicholas de Giersi (1820–1895) ja Olga Cantacuzène (1830–1903) poeg, Radziwiłłówi postimeistri Karl Ferdinand Giersi (1777–1835) ja Anna von Lütke (Friedrich Benjamin von Lütke õde) pojapoeg ning diplomaadi ja saadiku Michael Giersi (1856–1932) vend.
Ta oli abielus Olga Mihhailovna Šidlovskajaga (sünd. 1865).
Aastatel 1912–1915 oli tema samanimeline sugulane Alexander Giers (sünd. 1850) Balkani sõdade aegne Venemaa saadik Montenegros.