F-20 Tigershark

Arendus

Enamus F-20 arendusest tehti Ameerika Ühendriikide Kaitseministeeriumi projekti "FX" kohaselt. Projekt nägi ette arendada hävituslennukeid, mis oleksid võimelised võitlema tolleaegsete uusimate Nõukogude Liidu hävituslennukitega, jättes samas välja eesrindlikumad tehnoloogiad, mida kasutati Ameerika Ühendriikide õhuväe enda lennukitel. 
FX projekt oli USA Carteri administratsiooni militaarekspordi poliitika tulemus, mille eesmärk oli pakkuda välisriikidele müügiks kõrgekvaliteedilist sõjavarustust riskimata sellega, et USA parim tehnoloogia satuks Nõukogude Liidu kasutusse. Northropil olid F-20-ga suured lootused rahvusvahelisel lennundusturul, aga pärast Ronald Reagani presidendiks saamist toimunud poliitilised muutused tähendasid, et F-20 pidi hakkama konkureerima teiste lennukitega nagu näiteks F-16, mis oli USA õhujõudude uusim hävituslennuk. F-20 arendusprogramm suleti 1986. aastal pärast seda, kui kolm prototüüpi oli valmis ehitatud ja neljas oli osaliselt valmis.

Tehniline lahendus

Põhiline tehniline muutus varasemate F-5E ja F-5G versioonidega oli F-20-el ühe General Electric F404 mootori kasutamine, mis oli algselt kavandatud F/A-18 Hornetile. Uus mootor andis 60% rohkem tõukejõudu, kui kaks F-5E General Electric J85 mootorit suutsid kokku anda. See parandas lennuki tõukejõu ja kaalu suhet 1st 1,13ni. Uus mootor andis suurimaks tippkiiruseks üle 2 Machi, lennulagi tõusis 16 800 meetrini ning esialgne lennuki tõusukiirus oli 16 100 meetrit minutis.
Tiiva profiil jäi samaks. nagu oli F-5E-l, aga modifitseeritud lennuki tiivamehanismid eeltiivad (leading edge extensions – LEX) olid uued, mis parandasid tiiva suurtel kohtumisnurkadel tõstejõu koefitsienti umbes 12%, kuigi tiiva pindala suurenes ainult 1,6%. Algne lennuk reageeris tõusult laskumisele üleminekul küllaltki aeglaselt, sellepärast suurendati stabilisaatori pindala 30% võrra. Lisati ka uus kahe kanaliga fly-by-wire (FBW) juhtimissüsteem. Lennuki pöörangu kiiremaks sooritamiseks ja pööranguraadiuse vähendamiseks andis modifitseeritud eeltiib 7% võrra 20 kraadini sekundis parema tulemuse. Püsiv pöörangukiirus 0,8 Machi ja 4572 m kõrgusel tõusis 11,5 kraadini sekundis, mis oli võrreldav F-16 tulemusega 12,8° sekundis. Ülehelikiiruselised pöörangukiirused olid 47% suuremad kui F-5E-l. 
F-20 konstruktsioonis võeti rohkem kasutusele ka komposiitmaterjale. Lennuki arendamise ajal asendati mitmed metallpinnad klaaskiudkomposiidiga ning tehti ka palju mehaaniliste osade uuendusi. 
F-20 avioonika oli täiesti uus ning eelmistest lahendustest oluliselt rohkem täiustatud. General Electric AN/APG-67 mitmerežiimiline radar oli andurite komplekti süda, mis pakkus laia valikut õhk-õhk ja õhk-maa tüüpi jälgimise režiime. F-5 elektromehaaniline navigatsioonisüsteem asendati täiesti elektroonilisega, mis põhines ringlaser güroskoobil. Aeg, mis kulus alates mootori käivitamisest kuni õhkutõusuni, vähenes umbes 22 sekundini ning Northrop hooples, et sellel lennukil oli kõikidest kaasaegsetest lennukitest kõige lühem stardiaeg. F-5 lenduri kabiin tehti täielikult ümber – näidikutepaneeli põhiosad oli suur HUD (Head-Up Display) ja kaks ühevärvilist mitmefunktsionaalset ekraani ning lisaks terviklik hands-on-throttle-and-stick (HOTAS) juhtimis-süsteem. Enamik avioonikast oli lubaduse järgi usaldusväärsem kui ükskõik millisel teisel lennukil, mis sellel ajal relvastuses olid.