google/wiki40b huggingface dataset:
Isaios

Isaios (vanakreeka Ἰσαῖος, ladinapäraselt Isaeus; 5.–4. sajand eKr) oli vanakreeka reetor. Ta kuulus nn kümne Atika kõnemehe kaanonisse.
Isaios tegutses Ateenas logograafina, tema eripäraks olid pärandiprotsessid. Säilinud on 12 Isaiose kõnet, milles käsitletakse enamasti testamendi kehtivuse ning pärijate järgnevuse küsimusi.
Saksa Rist

Saksa Rist (saksa keeles Deutsches Kreuz) oli Kolmanda Riigi autasu, mis oli järk kõrgem kui I klassi Raudrist, kuid madalam kui Rüütlirist.
Saksa Rist Kullas annetati sellele, kellel olid mõlemad Raudristid ja pärast I järgu risti saamist sooritas veel kolm tegu, mis olnuks Raudristi I klassi väärilised.
Autasu Saksa Rist kinnitas Adolf Hitler 16. novembril 1941.
Saksa Risti anti välja kahte tüüpi: kullas ja hõbedas. Saksa Risti kullas valmistati rohkem kui hõbedas. Kuldne autasu anti vapruse eest, hõbedane autasu silmapaistva teenistuse eest.
Autasu läbimõõt on 6,5 cm ja seda kanti sõdurikuue parema käe ülatasku peal. Kui autasu saajale oli omistatud Saksa Rist hõbedas ja kullas, siis võis neid mõlemaid korraga mundril kanda.
Saksa risti kullas anti välja maaväes 14 639, sõjalaevastikus 1481, Luftwaffes 7428, SS-is ja politseis 822 ja välismaalastele 14 tükki. Saksa risti hõbedas anti välja maaväes 874, laevastikus 105, Luftwaffes 65, SS-is ja politseis 70 tükki. Välismaalased Saksa risti hõbedas ei saanud.
Hiljem töötati veel välja Saksa rist briljantidega, mis oma tähtsuselt pidi asuma Rüütliristi raudristi ja Rüütliristi raudristi tammelehtedega vahel, kuid sõda lõppes enne kui seda autasu jõuti välja anda.
Ainus eestlane keda autasustati Saksa Ristiga Kullas oli SS-Obersturmführer Hando Ruus.
Julija Džugašvili

Julija Džugašvili (enne abiellumist Julija Meltser, Judif Meltzer; 1911, Odessa – 1968) oli baleriin, Jossif Stalini poja Jakov Džugašvili kolmas abikaasa.
Julija ja Jakov abiellusid 1936. Aastal 1938 sündis neil tütar Galina.
Sun FM

Ajalugu

Sun FM-i loomisele eelnes Raadio Kuku külge ühendatud Eesti vanima eraraadiojaama Tartu Raadio tegevuse lõpetamine aastal 2003. Teiste seas ka endistest Tartu Raadio töötajatest kasvas välja initsiatiivgrupp, mis valmistas 2004. aastal ette uut Tartumaa piirkonna raadiojaama. Sama aasta augusti lõpus eetriloa saanud jaam oli esimest korda eetris 2004. aasta 17. detsembril.
Esialgu oli jaama nimi Tartumaa Raadio, 11. novembrist 2005 aga Tartu FM. 2006. aasta novembris väljastas kultuuriministeerium raadiojaama omanikfirmale Kullasadu Invest OÜ ringhäälinguloa Pärnu levipiirkonnas tegutsemiseks. Sama aasta 20. detsembril nimetati Tartu FM leviala laienemise tõttu ümber Sun FM-iks ning jaam asus oma programmi edastama ka Pärnu levipiirkonnas.
2008. aasta lõpus omandas aktsiaseltsi Kalev tütarettevõtte AS Kalev Meedia 100-protsendilise osaluse Sun FM-i omanikfirmas Kullasadu Invest ja Tartus tasuta nädalalehte välja andvas osaühingus Tartu Ekspress. OÜ Kullasadu Invest osade eest nimiväärtustega 300 000 krooni kohustus Kalev Meedia tasuma hiljemalt 2009. aasta 31. detsembriks.
Erinevate koostööprojektide raames on Sun FM teinud koostööd näiteks Tartu tudengite sügis- ja kevadpäevadega. Populaarseks on osutunud ülekanded SEB Tartu nelikürituselt. 2008. aasta 1. aprillil käisid Sun FM-is uudiseid lugemas Tartu linnapea Urmas Kruuse ning Vanemuise teatri näitleja ja lavastaja Ain Mäeots.
Sun FM lõpetas tegevuse majandusraskuste tõttu 2009. aasta suvel ning tema suhtes algatati pankrotimenetlus. 2. septembril 2009 toimunud istungil otsustas Tartu maakohus lõpetada OÜ Kullasadu Invest tegevuse raugemise tõttu.

Kuulajaskond

Vastavalt TNS Emori septembris 2008 avaldatud päevikuuringule kuulati Sun FM-i peamiselt 20–49-aastaste eestlastest linnaelanike seas. Tartu kuulajad moodustasid raadio kuulajaskonnast 54%, Tallinna kuulajad 22% ja Lääne-Eesti kuulajad 6%. Vastavalt sellele uuringule jõudis Sun FM 25 000 – 28 000 kuulajani nädalas.

Tegijad

Alates jaama loomisest oli Sun FM-i tegevjuht Eve Eensaar.
Sadama

Sadama asumi tänavad

Sadama asumisse kuuluvad Aedvilja tänav, Ahtri tänav, Bensiini tänav, Hobujaama tänav, Jõe tänav, Kai tänav, Karu tänav, Kuunari tänav, Laeva tänav, Logi tänav, Lootsi tänav, Mere puiestee, Nafta tänav, Narva maantee, Paadi tänav, Petrooleumi tänav, Roseni tänav, Rotermanni tänav, Rumbi tänav, Sadama tänav, Tuukri põik, Tuukri tänav, Uus-Sadama tänav, Viru väljak.

Olulisemad objektid

Sadama asumi põhilised ettevõtted ja rajatised on seotud sadamataristuga: AS Tallinna Sadama Vanasadam ja ajaloolises Admiraliteedi basseinis asuv Vanasadama Jahisadam ning endise Tallinna Sadamatehaste säilinud hoone (Merekeskus).
Sadama asumi territooriumile jääb mitu äri- ja kaubanduskeskust: Foorum Ärikeskus, Pro Kapitali ärikeskus, Postimaja Kaubanduskeskus, Rotermanni Kaubamaja ja Norde Centrum. Asumis on lisaks veel Sadama turg.
Sadama asumis asub Keskkonnaministeeriumi hoone ning Püha Siimeoni ja Naisprohvert Hanna kirik.

Haridus ja kultuur

Sadama asumis tegutses aastatel 1937–1940 Tallinna Juudi Kool, mis tegutseb taas alates 1990. aastast. Sadama asumi aladel asuvad Tallinna Ülikooli linnak ja Tallinna Linnahall, mille näol on tegemist Eesti NSV aegse kultuuri- ja meelelahutuskeskusega.
Sadamas asuvad Eesti Arhitektuurimuuseum, Eesti Pedagoogika Arhiivimuuseum, Tantsupeomuuseum ja Coca Cola Plaza (kino). Tallinna Sünagoogi juures asub Eesti Juudi Muuseum.
Kiuma

Loodus

Küla lääneosas on Ahja jõe keskjooksu oru nõlv, mis jääb osaliselt Tilleoru maastikukaitseala piiridesse. Küla läbib Hatiku oja. Külas asuvad Kiuma ristipuud.

Taristu

Kiuma küla läbivad Kiuma–Peraküla tee (18111), Kähri–Koorvere tee (18155) ja Tännassilma–Kiuma tee (18164).

Ajalugu

Kiuma küla ajalugu on seotud Kiuma mõisaga, mida on esmakordselt mainitud 1495. aastal (Küemahe). Endise Kiuma mõisa süda asub siiski tänases Aarna külas.
Pärast valdade moodustamist 1866. aastal oli küla Kioma valla koosseisus kuni 1939. aastani, peale 1939. aasta vallareformi Põlva valla koosseisus.
1939. aastani oli küla ametlikuks nimekujuks Kioma.
Peale külanõukogude moodustamist oli Kiuma alates 1945. aastast Kioma külanõukogu keskus. 1950. aasta seadlusega likvideeriti Põlva vald ja Kioma külanõukogu territoorium arvati Põlva rajooni koosseisu. Kioma külanõukogu likvideeriti ja selle territoorium liideti ametlikult Põlva külanõukoguga 1954. aastal, kuhu see jäi kuni aastani 1991. Sealt alates asub Kiuma Põlva vallas.

Kultuur

Küla loodeosas asub mitu arheoloogiamälestisena kaitse all olevat kääbast.
Külas asuvad Kiuma rahvamaja ja Kiuma raamatukogu.
Kiuma külas on sündinud keeleteadlane Heino Liiv.
Lampedusa

Lampedusa on saar Vahemeres, Pelagie saarte suurim saar. Ta asub 205 km kaugusel lõunas Sitsiiliast ja 113 km kaugusel idas Tuneesiast.
Lampedusa kuulub poliitiliselt Euroopasse, täpsemalt Itaaliale Agrigento provintsi, ent loodusgeograafiliselt Aafrikasse, sest meri saare ja mandri vahel ei lähe sügavamaks kui 120 m. Saare pindala on 20 km².
Lampedusa vald hõlmab ka 45 km kirdes asuva Linosa ja 17 km loodes asuva Lampione saare. Esimene neist on asustatud (450 elanikku), teisel asub vaid automaatne tuletorn. Valla ametlik nimi on Lampedusa ja Linosa. Vallas on 5300 elanikku.
Lampedusal ei ole teisi veeallikaid peale vihma, mida ka palju ei saja (300 mm aastas). Elanike peamisteks elatusallikateks on kalandus, põllumajandus ja turism. Saarel on ka USA rannavalvejaam.
Lampedusat Sitsiiliaga ühendavad praamid käivad Agrigento provintsist Porto Empedocle sadamast. Lampedusal on ka väike lennujaam, mis töötab peamiselt suvel.
Veel 1834. aastal oli saar asustamata.
15. aprillil 1986 tulistas Liibüa paar Scud-raketti USA rannavalvejaama pihta kättemaksuks selle eest, et ameeriklased Tripolit ja Bengazit pommitasid.
Viimastel aastatel on saar Euroopa Liitu pääseda soovivate illegaalsete immigrantide peamiseid sihtpunkte. Itaalia on sõlminud Liibüaga kokkuleppe, et kõik põgenikud Lampedusalt toimetatakse kiiresti Liibüasse.
Varesepäev

Varesepäev on handi ja mansi rahvakalendri kevade saabumise püha, mida on tähistatud vareste saabumise puhul.
Hiljem on päeva tähistamine kalendris fikseeritud ja seda on peetud seoses õigeusu paastumaarjapäevaga Gregoriuse kalendri järgi 7. aprillil.
2011. aastast alates tähistatakse Handi-Mansimaal ametlikult varesepäeva aprilli teisel laupäeval.
Eesti Maa-Keskerakond

Eesti Maa-Keskerakond oli Eesti paremtsentristlik erakond. Aastal 1996 liitus erakond Eesti Sotsiaaldemokraatliku Parteiga ja moodustati uus erakond: Mõõdukad. Eesti Maa-Keskerakonda on võrreldud Põhjamaade agraartsentristlike parteidega.
Eesti Maa-Keskerakonna viimane juht oli Vambo Kaal.
Gustav Moritz Constantin von Engelhardt

Gustav Moritz Constantin von Engelhardt (26. juuni/8. juuli 1828 – 23. november/5. detsember 1881 Tartu) oli baltisaksa teoloog ja õppejõud. Ta oli 1859-1881 Tartu ülikooli teoloogiaprofessor.
Ta õppis aastatel 1846–1850 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Aastatel 1850–1852 täiendas ta end Erlangeni, Bonni ja Berliini Ülikoolides. Aastal 1853 kaitses ta mag. theol, aastal 1856 dr. theol väitekirja.  Aastatel 1853–1859 oli ta eradotsent ja dotsent ning aastatel 1859–1881 professor ajaloolise usuteaduse alal.
Tema isa oli Otto Moritz Ludwig von Engelhardt (1779–1842, Tartu Ülikooli geoloogia ja mineraloogia professor) ja ema Amalie Catharina Elisabeth Johanna von Müller. Ta oli abielus Helena Alexandra von Oettingeniga (1835–1914), nende pojad Rudolf von Engelhardt oli arhitekt ja Otto von Engelhardt oli Viljandi linnapea.
Ellis Island

Geograafia

Saart ühendab mandril asuva Liberty State Parkiga sild, mida kasutatakse vaid saare varustamise eesmärgil.

Ajalugu

Saare viimase eraomaniku Samuel Ellise järgi nime saanud saar asub Statue of Liberty ehk Ameerika vabadussamba saare (Liberty Island) vahetus läheduses ja see on New Yorgi linnaosa Manhattani eksklaav, mida ümbritsevad Jersey City linna veed New Jersey osariigis. Sinna pidid viimaks tervisekontrolli suunduma ka näiteks RMS Titanicu kolmanda klassi reisijad. I ja II klassi reisijad väljusid transatlantilistelt laevadelt Manhattani saarel. Üldiselt saadeti tervisekontrolli mitteläbinud ning ka ebasoositud inimesed (nagu polügaamsed, madala moraaliga, anarhismi soosivad või kriminaalkaristusega isikud) laevakompaniide kulul tagasi Euroopasse. Neid oli Põhja-Ameerikasse saabujate seas ligikaudu 2%. 
Väikesaar teenindas sisserändureid kuuekümne kahe aasta vältel aastatel 1892–1954. Lisaks nii-öelda vanale sisserändele (Kanadast, Suurbritanniast, Iirimaalt, Skandinaaviast ja Saksamaalt) teenindati uut järgnenud sisserände voolu Itaaliast, Ungarist, Poolast, Venemaalt ja Kreekast. Uued tulijad olid tihti Lõuna-, Kesk- ja Ida-Euroopa katoliiklased, juudid või õigeusklikud, ning jäid enamasti suurematesse linnadesse paikseks. Nende hulgas oli paljude tänaste USAs tuntud tegelaste esivanemaid, töölisi kui ka sõjapõgenikke, sealhulgas Nõukogude Liidu okupatsiooni eest Ühendriikidesse ja Kanadasse põgenevaid eestlasi. 
Aastatel 1892–1934 toimusid nn lootuse ja pisarate saarel olulised laiendus- ja maaparandustööd. Enne seda oli palju väiksema pindalaga saarel piraatide ja kriminaalide hukkamiskoht (viimane hukkamine toimus 1839. aastal), Fort Gibsoni garnison ja hiljem mereväe padrunisalv. Saar suleti 1954. aastal ja jäeti aastakümneteks unarusse. Uuesti avati see immigratsioonimuuseumina alates 1990. aastast ja seda külastab umbes 3 miljonit külastajat aastas.

Mälestus

1965. aastal sai saarest koos Liberty Islandiga osa rahvuslikust mälestusmärgist Statue of Liberty National Monument. Aastal 1966 kanti see Ameerika Ühendriikide Ajalooliste Paikade Riiklikusse Registrisse (National Register of Historic Places) ning aastast 1993 on tegu New York City Mälestusmärkide Säilitamise Komisjoni poolt kaitsealuseks mälestusmärgiks (New York City Landmark) kuulutatud kompleksiga.
Antiochos XIII Asiatikos

Antiochos XIII Asiatikos Philadelphos (kreeka keeles Αντίοχος ΙΓ΄ Ασιατικός, ′aasialane′, ja Φιλάδελφος, ′vennaarmastaja′) (mõrvati 64 eKr) oli eelviimane Seleukiidide soost kuningas (69−64 eKr).

Elulugu

Ta sündis kuningas Antiochos X Eusebese (suri 88 eKr) ja Egiptuse printsessi Kleopatra Selene (u 135/130−69 eKr) pojana. Isa surma ajal oli Antiochos alles laps ja tema eest valitses regendina ema. Antiochos elas turvalisuse kaalutlustel Kiliikias või Väike-Aasias; sellest tulenes ilmselt tema hüüdnimi Asiatikos. Aastal 75 eKr siirdus ta koos vennaga Rooma, et leida tunnustust oma nõudlustele Egiptuse troonile. Senat nende soovi ei rahuldanud, kuid nad jäid Rooma kaheks aastaks ja neid tunnustati Süüria kuningatena. Aastal 69 eKr vangistas Armeenia kuningas Tigranes II, kes oli juba aastal 83 tunginud Süüriasse ja vallutanud osa Seleukiidide valdustest, tema ema ja lasi ta seejärel tappa. Tigranes II sai aga peagi Rooma väepealiku Lucius Licinius Luculluse käest Tigranakerti lahingus (69) lüüa ja Antiookia elanikud kuulutasid seejärel Antiochose kuningaks; Lucullus kiitis selle samal aastal heaks. Troonile tõustes sõdis ta ilmselt araablastega, keda juhtis Azizi-nimeline hõimupealik. 65. aasta eKr paiku sai Antiochos lahingus lüüa. See kõigutas tema usaldusväärsust niivõrd, et Antiookias tekkis liikumine, mille eesmärgiks oli ta kukutada. Kuningas suutis siiski vastupanu maha suruda ja vandenõulaste juhid põgenesid. Seejärel esitas talle aga väljakutse tema sugulane Philippos II Philoromaios, kes viibis Kiliikias. Antiochos otsis toetust Emesa araablasest valitsejalt Sampciseramus I-lt (Šemas-geram), kellega tal olid sõbralikud suhted, kuid viimane võttis ta vangi. 64. aastal eKr tungis Süüriasse Rooma väepealik Gnaeus Pompeius Magnus, kes tegi Seleukiidide riigile lõpu ja sellest sai Rooma provints. Antiochose mõrvas samal aastal hõimupealik Sampciseramus I.
Antiochost on traditsiooniliselt peetud Seleukiidide dünastia viimaseks esindajaks, kuid tema sugulane Philippos II Philormaios elas temast kauem.
Järva foogtkond

Järva foogtkond oli algselt Taani, hiljem Mõõgavendade ordu ja seejärel Liivi ordu valitsusüksus (saksa keeles Gebiet).

Moodustamine ja olulisemad muudatused

Järva foogtkond hõlmas üldiselt muistse Järvamaa territooriumi, mis 1222. aastaks oli langenud Taani võimu alla. Ent selle esimene foogt Hebbe tapeti 1223. aastal ja järgnevalt, pärast eestlaste vastupanu mahasurumist, vallutas Järvamaa Mõõgavendade ordu. Teatud aja kuulus Järvamaa ka paavsti legaadi poolt moodustatud vaheriiki, kuid hiljemalt 1233. aastaks oli tegelik võim seal taas mõõgavendade käes. Nende esimene ja ainus foogt on teada 1234. aastast. Stensby lepingu kohaselt säilitas oma võimu Järvamaal ka Liivi ordu, kuid ei tohtinud sinna Taani kuninga loata ehitada linnuseid ja pidi kuningat abistama sõjaretkedel venelaste vastu. Seetõttu on ka arvatud, et Järvamaa jäi ametlikult Taani võimu alla ja ordu oli seal kuninga vasall. See arvamus ei tundu aga siiski päris tõele vastavat.
14. sajandil eksisteeris mõnda aega ka Paide komtuurkond, mis hõlmas tõenäoliselt sama ala, mis foogtkondki. Nii eksisteeris Järvamaal kaksikvõim, mis osutus aga ebamõistlikuks. Umbes sajandi keskpaiku ühendati see aga Järva foogtkonnaga.

Asend

Järva foogtkond piirnes esialgu läänes, põhjas ja idas Taani valdustega, lõunas aga Viljandi komtuurkonna ja Põltsamaa foogtkonnaga. Pärast Põhja-Eesti minekut ordu kätte piirnes foogtkond läänes ja loodes Tallinna komtuurkonna ja kirdes ning idas Rakvere foogtkonna ja osaga Toolse foogtkonnast.

Valitsemine

Foogtkonna eesotsas oli foogt, kellel oli seal kõrgeim kohtu-, haldus- ja sõjaline võim. Lisaks talle oli seal ka teisi ametnikke, kellest nimeliselt on teada mitmeid linnusekomtuure, kumpaneid ja teisi ametimehi.
Foogtkonna keskuseks oli Paide.
Halduslikult jagunes foogtkond ordu- ja vasallimõisateks, mis tegelesid maksude ja kohaliku kohtumõistmisega.
Kiriklikult kuulus Järva foogtkonna ala Tallinna piiskopkonda ja seega ka Lundi peapiiskopkonda. Tema ala jagunes kihelkondadeks, mille piirid ei ühtinud täpselt poliitilistega.

Likvideerimine

Järvamaa sattus Vene vägede rünnaku alla juba Liivi sõja alguses, 1558. aasta sügisel. Siiski ei läinud venelastel korda Paidet ei sel aastal ega ka 1560. aastal vallutada. Viimane foogt Bernd von Smerten foogtkonnas küll ei viibinud, kuid see-eest tegutses edukalt tema asetäitja Caspar von Oldenbockum. Seetõttu eksisteeris foogtkond kuni 1562. aastani, mil ordu likvideeriti ja selle alad liideti Poolaga, ent langesid peagi Rootsi kätte.
Väino Karo

Väino Karo (sündinud 5. augustil 1947 Tartumaal Luunja valla Viira küla Vastse-Luksepa talus) on eesti laulja (tenor) ning teatri-, kultuuri- ja kirjandustegelane.
Ta lõpetas 1967. aastal Tartu 1. õhtukooli ning hiljem Tallinna ja Moskva konservatooriumi. 
Karo on töötanud teatris Vanemuine. 1987 laulis ta Ülo osa viimases Eestimaal toimunud  "Vikerlaste" lavastuses .
Eesti Demokraatliku Partei liikmena kandideeris Väino Karo 2003. aastal üksikkandidaadina Riigikokku.
Töötab Tartu krematooriumis ilmaliku matjana. 
Väino Karo kirjutas raamatud "Põlevik" (1993), "Kurjuse küüned" (1997), "Lülihaaval" (2000), "Tiidu trillerdusi ja muid vagantlikke vääratusi" (2007) ning "Head ei harju" (2008).
Littlemore Tractus

"Littlemore Tractus" on eesti helilooja Arvo Pärdi 2000. aastal loodud teos segakoorile ja instrumendile. Muusikateose pikkus on 6 minutit. Teose kandis esimest korda ette Choir of St Martin-in-the-Fields (dirigent Paul Stubbings) 21. veebruaril 2001 Oxfordis Littlemore'i kirikus.
Polina Bratuhhina

Polina Bratuhhina (sündinud 7. detsembril 1987 Tallinnas) on Eesti rannavõrkpallur.
2005-2007 ja uuesti aastast 2009 mängib ta koos oma õega Natalja Bratuhhinaga.

Isiklikku

Tema õde (täpsemalt kaksikõde) on rannavõrkpallur Natalja Bratuhhina.
Saint-Quentin

Ajalugu

Linna asutasid roomlased keiser Augustuse valitsusajal ning see sai nimeks "Augusta Viromanduorum". Varasel keskajal tekkis sinna mungaklooster. Praeguse nime sai pühak Saint-Quentini järgi, kes 3. sajandil suri seal märtrisurma.

9. sajandist oli Saint-Quentin Vermandois' piirkonna keskus ning alates 10. sajandist kasvas jõudsalt. 13. sajandil oli see väga edukas tänu oma tekstiilitööstusele. See oli ka tähtis kaubanduskeskus, olles Prantsusmaa piiril. 14. sajandil kannatas Saint-Quentin oma asukoha tõttu: seda räsis Prantsuse-Inglise Saja-aastane sõda. 15. sajandil oli see üheks vaidlusalustest aladest Prantsuse kuninga ja Burgundia hertsogite vahel. Mitmete katkupuhangute tõttu vähenes elanikkond ning ka majandus oli madalseisus. 15. sajandi lõpu ja 17. sajandi keskpaiga vahel oli linn pideva ebaõnne sihtmärk. 1557. aastal rüüstas linna Hispaania sõjavägi, mille järel seisis see kaks aastat mahajäetuna. 1559. aastast tehti põhjalikke taastamistöid, keskaegset linnamüüri täiendati mitmete moodsate kindlustustega. 1636. aastal käisid piirkonnast taas üle katk ning näljahäda, milles suri kolm tuhat inimest. 16. sajandil oli linna tekstiilitööstus spetsialiseerunud peene linase riide tootmisele, mis tõi 18. sajandil majandusliku õitsengu, kui tekstiile eksporditi mujale Euroopasse ja Ameerikasse. Prantsuse esimese keisririigi ajal põhjustasid ekspordiraskused majanduslanguse. Napoleon rahuldas linnavalitsuse palve kindlustuste lammutamiseks, et linn saaks maad harida väljaspool enda piire. 1814–1815 oli linn Vene armee okupatsiooni all. 19. sajandil oli Saint-Quentini majandus taas edukas tänu ettevõtjatele, kes pidevalt uusi tehnoloogiaid otsisid.
I maailmasõda tabas Saint-Quentini rängalt. 1916. aastal oli see sõjategevuse keskmes. Märtsis, pärast elanikkonna evakueerimist, rüüstati linna põhjalikult ja hävitati või viidi kaasa tööstusseadmed. 1918. aasta märtsis toimunud operatsiooni käigus sai kannatada 80% hoonetest. Hoolimata riiklikust toetusest oli linna ülesehitamine pikk ja vaevaline. 1911. aasta rahvaarv (11 000) taastus alles 1950ndate keskpaigaks. Majanduslik edu kestis kuni 1970ndate keskpaigani, kui prantsuse tekstiilitööstusega hakkasid võistlema arengumaad.
Ontoloogiline diferents

Ontoloogiline diferents (saksa keeles die ontologische Differenz) on eelkõige Martin Heideggeri filosoofia üks tunnusmõisteid, mis osutab otsustavale vahetegemisele oleva olemise (das Sein des Seienden, olevale kuuluv olemine) ja olemise enese vahel.
Heideggeri järgi on kogu filosoofia kui metafüüsika tegelenud küll olemisega, aga seda alati vaates olevale, seega oleva olemisega. Oleva olemine on piiritletud olevast kui olevast lähtuvalt vaatega selle põhjustele või alustele. Püüdes anda põhjusi olevale, leides neid põhjusi keelest, loogikast, jumalast, ego transtsendentsist, subjekti loovast aktist, tahtest või mõnest muust metafüüsilisest entiteedist lähtuvalt jääb küsimata: mis on olemine ise? Olemisest saab üldmõiste, seega kõige tühjem mõiste ning seega saab Nietzsche õigustatult veenda, et olemine on "kaduva reaalsuse viimane vine".
Heideggeri tõlgitsuses on õhtumaade mõtlemine kui metafüüsika kantud olemisunustusest (Seinsvergessenheit), filosoofia on tegelenud Platonist ja Aristotelesest kuni Husserli ja Nietzscheni oleva olemise järele küsimisega, kuid jätnud küsimata olemise enda mõtte järele.
Oma esimeses ja kuulsaimas teoses, mille pealkiri on "Olemine ja aeg", visandab Heidegger olemise mõtte järele küsimise struktuuri ning kogu tema järgnev mõtlemine tegeleb olemisküsimuse (die Seinsfrage) järjest intensiivsema küsimisega.
Einsteini väljavõrrandite lahendid

Ebatäpsed lahendid

Neid lahendeid, mis ei ole täpsed, nimetatakse ebatäpseteks lahenditeks. Sellised lahendid tulenevad peamiselt sellest, et Einsteini väljavõrrandeid on keeruline lahendada suletud avaldistena ja sageli võtavad need ideaalsete süsteemide lähendite kuju. Paljud mittetäpsed lahendused ei pruugi alati füüsilist sisu omada, kuid osutuvad siiski kasulikeks vastunäideteks teoreetilistes oletustes.
Anti Saar

Anti Saar (sündinud 9. mail 1980) on eesti kirjanik, tõlkija ja mängudisainer.
Ta lõpetas Hugo Treffneri Gümnaasiumi 1998. aastal ja õppis aastatel 2000–2005 Tartu Ülikoolis semiootikat. Bakalaureusetöö "Tähesadu. Preikonograafilise intuitsiooni võimalikkus" kaitses 2005. aastal. Aastal 2014 asutas Saar ühemeheettevõtte Kolm Elu, kus toodab mehaanilisi kuulimängumasinaid. Saar on avaldanud kümme lasteraamatut. Tõlkijana on ta prantsuse keelest eestindanud peamiselt proosat ning filosoofilisi ja humanitaarteaduslikke tekste.
Jaan Vaima

Jaan Vaima ( kuni 1936 Viikmann 21. september 1895 Gdov, Venemaa – surmaaeg ja -koht teadmata) oli Eesti Vabadussõjast osavõtnu.
Teenis alates 14. augustist 1919 vabatahtlikuna Vabadussõjas soomusrongil nr. 5.
Peale demobiliseerimist elas Vastse-Kuuste vallas Sae talus. Elukutselt rätsep. Eesti Vabariigi kodakondsuse vande andis 8. juunil 1922 Tartus.
Sarakuste mõis

Sarakuste mõis (saksa keeles Sarrakus) oli rüütlimõis Võnnu kihelkonnas Tartumaal.

Ajalugu

Mõis rajati 18. sajandi II poolel Kurista mõisast eraldatud alast.
Mõisal oli läbi aegade palju omanikke. Enne 1919. aasta mõisate võõrandamist kuulus mõis Nolckenitele.

Mõisaansambel

Mõisa peahoone ehitati tõenäoliselt 19. sajandi keskel. Peahoone oli kahekorruseline ja historitsistlikus stiilis. Peahoone hävis 1944 Teise maailmasõja Emajõe lahingutes. Pärast peahoone hävimist taastati hoone ühekorruselisena. Tänapäeval on see taastatud hoone varemetes.