Plekkpurgi katedraal

Eellugu

Ukraina emigrandid hakkasid Kanadasse saabuma 1891. aastal peamiselt tollal Austria-Ungarile kuulunud Lääne-Ukraina aladelt Bukoviinast ja Galiitsiast. Uustulnukad Bukoviinast olid õigeusklikud, ja need, kes tulid Galiitsiast, olid kreekakatoliiklased. Mõlemad kasutasid bütsantsi riitust. 
1903. aastaks oli Kanadas küllalt ukrainlasi, sealhulgas vaimulikke, poliitikuid ja haritlasi, et see kogukond teistele kirikutele huvi pakkuma hakkaks.
Kiriku ehitamise põhjuseks oli teiste kirikute aktiivne misjonitegevus serafiimlaste seas. Nende kogudusel oli olnud väike kabel, kui aga koguduse preestrid aastal 1903 serafiimlaste kirikust lahkusid, võtsid nad üle ka kabeli. Serafim asus seejärel kogudusele uut kirikut ehitama, kasutades selleks kohalikult prügimäelt leitud plekist tubakapurke, vanu aknaid, telliseid, puitu, torusid, raudteerööpaid ja voodeid. Serafiimlaste kirikus käiv rahvahulk aga järjest vähenes. Nii üritas Serafim mais 1907 oma kirikuhoonet maha müüa, aga edutult. Aastal 1908 lahkus ta Kanadast ja Plekkpurgi katedraal jäi tühjana seisma.

Peategelased

Keskne kuju Winnipegi ukraina kogukonnas oli Cyril Genik (1857–1925). Ta tuli Galiitsiast pärast gümnaasiumi lõpetamist Lvivis ja lühiajalisi õigusteaduste õpinguid Tšernivtsi Ülikoolis. Genik oli Ivan Franko sõber, kes oli värssmuinasjutu "Лис Микита" ('Mõkõta Rebane', Euroopas ja Eestiski populaarsete Reinuvader Rebase lugude versioon ukraina keeles) autor, mille kirjutamise eest nimetati ta Nobeli kirjandusauhinna kandidaadiks. Franko ühiskonnasatiirilist hoiakut jagas võib-olla ka Genik; ta oli isamees Franko tütre pulmas. Rahva vabastamine vaimulikest koos maareformiga oli viis, kuidas vabaneda kaugelasuvatest mõisnikest, kes kontrollisid talunikke kiriku abiga. Genik oli esimene Kanada valitsuse palgatud ukrainlasest immigratsiooniametnik, kes viis uusi immigrante nende maalappidele. Geniki onupoeg Ivan Bodrug (1874–1952) ja tema sõber Ivan Negrich (1875–1946) tulid Berezivi külast Kolomõia kihelkonnast ja olid tunnustatud algkooliõpetajad Galiitsias. Need kolm meest moodustasid ukraina kogukonna tuumiku ja olid tuntud kui "Berezivi triumviraat". Genik, kui kõige vanem, oli ainsana neist juba abielus. Tema naine Pauline (neiuna Tsurkowsky) oli preestri tütar ja hästi haritud. Neil oli kolm poega ja kolm tütart.
Teine keskne kuju oli piiskop Serafim, kodanikunimega Stefan Ustvolsky. Ta ekskommunikeeriti Pühima Valitseva Sinodi poolt Peterburis. Tema lugu algas, kui ta rändas Kreekasse Áthose mäele, kus ta pühitseti piiskopiks püha Anfimi poolt, kes pidas end piiskopiks (see on see lugu, mille Serafim endaga Põhja-Ameerikasse kaasa tõi). Saanud piiskopiks, tuli Serafim Põhja-Ameerikasse, elades lühikest aega ukraina preestritega Philadelphias. Kui ta jõudis Winnipegi, ei olnud tal osadust Venemaa õigeusu kirikuga ega ka ühegi teise kirikuga. Ukrainlased preerias võtsid ta omaks kui palverändurist pühaku, kelle sarnaseid on leidunud ristiusu algusest saadik.
Veel üks inimene, kes võttis osa sündmustest, mis kulmineerusid Plekkpurgi katedraali asutamisega, oli Serafimi abiline Makari Marchenko, kes tegutses diakoni ja lugejana, abistades Serafimi jumalateenistustel, mida ta hästi tundis. Ta tuli koos Serafimiga USA-st Kanadasse. Peapiiskop Langevin, kes elas St. Boniface'is, oli roomakatoliku kiriku pea Lääne-Kanadas, otseses ühenduses Rooma paavstiga. Tema arvates oli piisavalt katoliku preestreid, et teenida kohalikke ukrainlasi. Olulised olid veel dr William Patrick, Manitoba College'i (presbüterlaste õppeasutus Winnipegis) juhataja, Manitoba Liberaalide partei ja õigeusu misjonärid Venemaalt.

Sündmused

Järgnevad sündmused said alguse, kui Manitoba parlamendi liige Joseph Bernier esitas 1902. aastal seaduseelnõu, mille järgi kreekakatoliiklike ruteenlaste (ukrainlaste) kinnisvarad antakse roomakatoliku kiriku valitsuse alla. Peapiiskop Langevin teatas, et ruteenlased peavad tunnistama end tõelisteks katoliiklasteks oma kinnisvarade kirikule üleandmisega, mitte nii nagu protestandid, kes seda tegid varade üleandmisega ilmalikest koosnevale komiteele, sõltumatult preestrist ja piiskopist. Ukraina rahvusgrupi suurus äratas huvi ka õigeusu misjonäride hulgas Venemaal, mistõttu Venemaa õigeusu kirik kulutas aastas 100 000 dollarit misjonitööks Põhja-Ameerikas. Ka Kanada presbüterlik kirik oli huvitatud ja kutsus ukrainlasi Manitoba College'isse (praegune Winnipegi Ülikool), kuhu oli nende jaoks asutatud eriklassid kooliõpetajate (hiljem ka kreeka õigeusu vaimulike) ettevalmistamiseks. Kolledži juhataja dr King vestles Bodrugi ja Negrichiga saksa keeles. Genik tõlkis nende koolidokumendid poola keelest inglise keelde. Seega said neist esimesed ukraina üliõpilased Põhja-Ameerikas.
Genik, Bodrug ja Negrich kiirustasid, et kindlustada oma kogukonda, tuues kohale Serafimi, kes saabus 1903. aastal, et üles ehitada kirikut, mis oli täiesti iseseisev, sõltumatu kõigist teistest kirikutest, kes püüdsid Ukraina immigrantide hingi preerias. Nende rahulduseks asutas Serafim Õigeusu Vene Kiriku, mida ta juhtis. Et rahustada ukrainlasi, kutsuti kirikut ka serafiimlaste kirikuks. Ta pakkus kogudustele õigeusku, mis oli immigrantidele tuttav ja hakkas ordineerima lugejaid ja diakoneid. 13. detsembril 1903 avati väikene kirik McGregori tänaval Winnipegis, vist Püha Vaimu kiriku nime all. 1904. aasta novembris alustas Serafim oma kurikuulsa Plekkpurgi katedraali ehitamist. Serafim ordineeris viiskümmend preestrit ja palju diakoneid, kellest mõned ei osanud isegi lugeda. Nad täitsid preestri ülesandeid asundustes, kuulutades iseseisvat õigeusku ja kiriku varade haldamist usaldusmeeste poolt. Kahe aastaga sai kirik ligi 60 000 liiget.
Mitme ebakorrektsuse ja alkoholismi tõttu kaotas Serafim Winnipegi haritlaste (kes teda omal ajal Winnipegi olid kutsunud) poolehoiu ja usalduse, kes tahtsid teda kogudust kaotamata kõrvaldada. Serafim läks Peterburisse, et saada tunnustust ja raha Pühimalt Valitsevalt Sinodilt oma õitsvale serafiimlaste kirikule. Tema äraolekul said Ivan Bodrug ja Ivan Negrich (kes nüüd olid juba Manitoba College'i üliõpilased) koos mõne serafiimlaste kiriku preestriga rahastamise garantiid presbüterlaste kirikult, lubades end aja jooksul muuta presbüterlaste kiriku eeskujul. 1904. aasta hilissügisel tuli Serafim tühjade kätega tagasi Venemaalt. Kui ta nägi, et teda on reedetud, ekskommunikeeris ta kõik asjaga seotud preestrid, tuues ära nende pildid koos nimedega kohalikes ajalehtedes. Kättemaks ei kestnud kaua, kui ta kuulis, et teda ennast ja tema preestreid ekskommunikeeriti Venemaa Pühima Valitseva Sinodi poolt. Ta lahkus 1908. aastal ja ei tulnud kunagi Winnipegi tagasi.

Tagajärjed

Sellest sotsiaalsest ja usulisest palangust, mis käis üle kogu preeria, tõusis uus Kanada ukraina kogukond.
Ivan Bodrugist, ühest serafiimlaste kiriku mässajast, sai uue iseseisva kiriku pea. Ta oli päris karismaatiline preester, kes jutlustas evangeelset ristiusku presbüterlaste kiriku eeskujul. Ta elas 1950. aastateni. Iseseisva kiriku kaks hoonet paiknesid Pritchard Avenue ja McGregor Streeti nurgal. Serafimi esimene kirik on nüüdseks lammutatud, aga presbüterlaste rahaga ehitatud teine kirik on tänapäevani alles, tööliste templist üle tee, Põhja-Winnipegis.
Peapiiskop Langevin suurendas oma püüdlust ukraina kogukonna assimileerimiseks roomakatoliku kiriku tiiva alla. Ta püstitas püha Nikolause basiilika ja tõi Belgiast preestrid, isa Achille Delaere ja teised, pannes nad kirikuslaavi keeles ja bütsantsi riituse järgi liturgiat teenima ja poola keeles jutlustama. See kirik oli üle tee ukrainlaste Pühade Vladimiri ja Olga katoliku katedraalist McGregori tänaval Põhja-Winnipegis. Sarnane võistlus võimaldas enamatel Kanada ukraina lastel õppida ukraina keelt.
Kui liberaalide partei nägi, et ukrainlased ei olnud enam seotud peapiiskop Langeviniga ja roomakatoliiklastega, kes olid konservatiivselt meelestatud, finantseerisid nad kohe esimese ukrainakeelse ajalehe Kanadas nimega Kanadiskõi Farmer, mille esimene toimetaja oli tuntud Ivan Negrich.
Serafim kadus 1908. aastal. Teda on nimetatud ajalehes Ukrainskõi Golos, mis ilmub ikka veel Winnipegis. Ta olevat müünud piibleid raudteetöölistele 1913. aastani. Teise versiooni järgi läks ta Venemaale tagasi.
Cyril Genik kolis koos oma vanema tütre ja ühe pojaga USA-sse, tuli hiljem Kanadasse tagasi ja suri 1925. aastal.
Makari Marchenko kuulutas end Serafimi lahkumise järel serafiimlaste kiriku piiskopiks, ülempatriarhiks, ülempaavstiks ja ülemvürstiks. Püüdes olla õiglane kõigi vastu, ekskommunikeeris ta isegi Rooma paavsti ja Venemaa Pühima Valitseva Sinodi! Ta rändas ringi maakohtades ja võeti vastu ukrainlaste poolt, kes hindasid oma idast pärinevaid tavasid.