google/wiki40b huggingface dataset:
Hilary Jenkinson

Karjäär

Jenkinson õppis Dulwichi kolledžis Londonis ja Pembroke'i kolledžis Cambridge'is. Koolid lõpetas 1904. aastal. 1906. aastal asus ta tööle Briti avalikku arhiivi (Public Record Office, liideti 2003. aastal eraarhivaale hoidva Historical Manuscripts Commissioniga ja moodustati rahvusarhiiv National Archives). Aastatel 1916–18 teenis ta suurtükiväes Prantsusmaal ja Belgias, ning seejärel staabis kuni 1920. aastani. Pärast sõda jätkas tööd arhiivis. Seal jätkas ta asutuse ümberkorraldamist, mida oli alustanud 1912. aastal uurimissaalist, ja jätkas kuni 1929. aastani. Selle käigus loodi sobivamad säilitustingimused arhivaalidele ja asutusest sai uurimise, teaduse ja õppekeskus. 1947. aastast kuni pensionile minekule 1954. aastal, oli ta arhiivi juht. 
Teise maailmasõja ajal, peamiselt aastatel 1944–1945 aitas ta sõjaministeeriumi arhiivinõunikuna Itaalias ja Saksamaal kaasa nn monumendimeeste tegevusele, kes päästsid sõja ajal ja järel kunsti, monumentide ja arhiive. 
Cambridge'i ja Londoni kolledžites pidas ta loenguid paleograafiast, diplomaatikast ja arhiivindusest. Samadel teemadel kirjutas ka raamatuid, millest tuntuim on arhiivi administreerimise käsiraamat "Manual of Archive Administration". 
Lisaks tegutses ta mitmetes organisatsioonides, mis tegelesid arhiivinduse, arhivaaride ja juudi ajalooga. 

Arhiiviteooria

Jenkinsoni "Manual of Archive Administration" ilmus esmakordselt 1922. aastal ning täiendatuna aastal 1937. Jenkinson tõlgendas head arhivaari kui ainulaadselt isetut ja täielikult erapooletut "Tõele" pühendunud inimest, kelle eesmärgiks oli ilma eelarvamuste või hinnanguteta pakkuda teadmisi kõigile neile, kes soovivad õppida "Teadmiste Vahendeid".

Kriitika

Jenkinsoni suurim mõju arhiiviteooriale ja -praktikale paistis silma eeskätt tänu tema avaldatud töödele, õpetamisele ning isiklikele ettevõtmistele. Samas teati teda professionaalselt kui autokraatlikku ja vähepaindlikku konservatiivi, kes hoidis tagasi arhiveerimise professionaalsuse arengut. Jenkinsonil oli mitmeid teoreetilisi lahkarvamusi oma ameerika kolleegiga T. R. Schellenbergiga. Eelkõige seisnes lahkarvamus arhivaari rollis hindamisel ja valiku tegemisel. Schellenberg on erakirjas Jenkinsoni parastavalt kutsunud ka "vanaks fossiiliks".  John Rideneri sõnul oli Jenkinsoni teooria rajatud keskaegsetele andmestruktuuridele, mistõttu ka ebasobilik kaasaegsete andmete jaoks.  Jenkinsoni uskumus arhiivi objektiivsusesse ja arhivaari kui erapooletusse järelvaatajasse, on hiljem langenud sügava kriitika alla.
Luubakivi

Luubakivi on looduskaitsealune rabakivist rändrahn Harju maakonnas Kuusalu vallas Kursi külas.
Kivi ümbermõõt on eri andmeil 27,0 või 26,4 meetrit. Selle pikkus on 9,0 või 10,1, laius 7,5 või 7,9 ja kõrgus 4,1 meetrit. Maapealse osa maht on 200 kuupmeetrit.
Uno Roosvalt

Elukäik

Uno Roosvalt õppis L. Koidula nimelises Pärnu II keskkoolis. 1962 lõpetas Tartu Kunstikooli kunstipedagoogilise osakonna. 1963–1969 õppis Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis Lepo Mikko, Johannes Võerahansu ja Ilmar Kimmi käe all maali erialal.
Eesti Kunstiakadeemia dotsent 1970–2011. 1985–1995 EKA maalikateedri juhataja.
Alates 1975. aastast Eesti Kunstnike Liidu liige. 1974–1976 Üleliidulise Kunstnike Liidu stipendiaat.

Looming

Näitustel alustas esinemist 1968. aastast. Läbi nelja aastakümne on Uno Roosvalti loomingu läbivaks meelismotiiviks olnud loodus, täpsemalt rannamaastikud. Viimased kümme aastat on Roosvalti suurimaks kiindumuseks tema enda sõnul põhjamaade kaljud ja mäed ning nende mitmekesine graafiline faktuur. Uno Roosvalti tuntakse ka kui kristlikku kunstnikku, tema maale on eksponeeritud suurematel ja väiksematel kiriklikel üritustel, ta on ka Märjamaa kiriku altarimaali autor .

Isiklikku

Uno Roosvalt on kirikuõpetaja, praost ja assessor Albert Roosvalti poeg. Abielus kunstnik Mari Roosvaltiga.
Kääpa asulakoht

Kääpa asulakoht on kiviaegne asulakoht, mis asub Kääpa külas.
Ala uuriti Lembit Jaanitsa eesvõttel 1959–1962 ja 1974. Kaevamiste käigus leiti Narva kultuurile omaseid luuesemeid, keraamikat jm.
Itaalia jalgpallikoondis 1938. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel

Itaalia jalgpallikoondis 1938. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel

Treener

Vittorio Pozzo
Vanaaeg

Vanaaeg on ajajärk, mis algas kirja tekkimisega ning lõppes Lääne-Rooma keisririigi lagunemisega. Sellele järgnes keskaeg. Tegemist on aega märkiva suhtelise mõistega, millele vastava aja algus on piirkonniti ja kultuuriti erinev. Vanaajale eelnes esiaeg, millega peetakse silmas aega enne riikide teket ja kirja kasutuselevõttu.
Ajaloolise mõistena võeti sõna kasutusele renessansiajal ja vanaajaks (antiikajaks) nimetati Vana-Kreeka ja Vana-Rooma antiikkultuuri ajastut; vanaajale järgnenud keskaega alustati umbes 5. sajandist pKr. Hiljem, kui tekkisid raskused mõiste rakendamisel väljaspool Vahemere maid, hakati sõna "antiikaeg" kõrval kasutama üldisema tähendusega mõistet "vanaaeg". Konkreetse ajaloo jagamise vana-, kesk- ja uusajaks kinnistas saksa ajaloolane Christophorus Cellarius 1702. aastal.
Ajaloo liigendamist vanaks, keskmiseks ja uueks perioodiks kasutatakse ka vanaaja tsivilisatsioonide (Egiptus, Assüüria, Babüloonia, hetiidid) ajaloos.

Vanaaeg Eestis

Eestis vanaaega ei olnud, sest enne 13. sajandit puudus Eestis riiklik korraldus. Ajalooline aeg algas seetõttu keskajaga.
Maarja Nummert

Maarja Nummert (sündinud 24. aprillil 1944 Antsla vallas) on eesti arhitekt.
Ta lõpetas ERKI arhitektuuri erialal 1969. aastal. Ta on töötanud Eesti Maaehitusprojektis, Humana Projektis ja alates 1999. aastast OÜ Pikoprojektis. Ta on Eesti Arhitektide Liidu liige.
Maarja Nummert on projekteerinud eramuid, kortermaju, kauplusi, büroohooneid, kuid eelkõige on ta tuntud paljude koolimajade projekteerijana.
1980. aastatel võitsid auhindu tema projekteeritud koolimajad muu hulgas Ääsmäel, Noarootsis (Noarootsi Gümnaasium), Kolgal, Uhtnas, mis eristusid selgelt selleaegsetest üldlevinud tüüpkoolidest. Hilisema aja töödest on silmapaistvamad Nissi Põhikool ja Käru Põhikool; Hageri Algkooli ja Aruküla Põhikooli juurdeehitused; Rapla Vesiroosi Gümnaasiumi, Tallinna Teeninduskooli, Tõnismäe Reaalkooli renoveerimine. Nendes kõigis on ta ka sisekujunduse autor.
Ta on projekteerinud ka Tartu Salemi kiriku.
Maarja Nummerti loomingule on omased mängulisus, orgaanilisus, inim- ja loodussõbralikkus.

Isiklikku

Maarja Nummert on abielus, tal on kaks last.
Kalamehe naise unistus

"Kalamehe naise unistus" (jaapani 蛸と海女 Tako to ama) on jaapani kunstniku Katsushika Hokusai erootiline ukiyo-e stiilis 1820. aasta paiku loodud puulõige. See pärineb Edo perioodist, mida iseloomustab šintoismi tagasitulek.
Pildil kujutatakse naist koos kahe kaheksajalaga, kellest väiksem suudleb naist ja pigistab tema rinnanibu ning teine teeb talle oraalseksi. See on jaapani erootilise kunsti shunga üks tuntumaid teoseid. Mitmed kunstnikud on sellest tööst oma variante loonud. Sarnaseid stseene naiste ja mereelukatega oli loodud jaapani miniatuurskulptuuris netsukes alates 17. sajandist.
Pilti on kujutatud Kaneto Shindō 1981. aasta filmis "Hokusai manga", mis räägib Hokusai elust. Pilti näidatakse ka postkaardina 1990. aasta filmi "Henry & June" alguses.
Christian Dior (moemaja)

Christian Dior SE, üldtuntud kui Dior, on number üks Prantsuse luksuskaupade ettevõte, mida kontrollib ja juhib prantsuse ärimees Bernard Arnault, kes juhib ka maailma suurimat luksuskontserni LVMH. Dioril endal on LVMH-is 42,36% aktsiatest ja 59,01% hääleõigusest. Sidney Toledano on tegevjuht olnud alates 1997. aastast.
Ettevõtte asutas 1946. aastal disainer Christian Dior. Praegu firma disainib ja müüb nahktooteid, moeaksessuaare, jalatseid, ehteid, kellasid, lõhna-, meigi- ja nahahooldustooteid. Tooteid müüakse jaekaupluste portfellis ülekogu maailmas, aga ka veebipoe kaudu.
Nikolai Amossov

Nikolai Mihhailovits Amossov (vene keeles Николай Михайлович Амосов; ukraina keeles Микола Михайлович Амосов, Mõkola Mõhhailovõtš Amossov; 19. detsember (vkj 6. detsember) 1913 Olhovo (küla Tšerepovetsi lähedal), Novgorodi kubermang – 12. detsember 2002 Kiiev, Ukraina) oli Ukraina arstiteadlane, kirurg (kardiokirurg ja torakaalkirurg), bioküberneetik ja kirjanik, Ukraina Rahvusliku Teaduste Akadeemia akadeemik. 
Ta oli aastatel 1983–1988 Kiievis asuva südame ja veresoonkonna kirurgia instituudi (praegu Ukraina Rahvusliku TA Amossovi-nimeline Südame ja Veresoonkonna Kirurgia Rahvuslik Instituut) direktor ja 1988–2002 selle audirektor. Esimeste hulgas Nõukogude Liidus hakkas ta sooritama operatsioone, mille puhul rakendati kunstlikku vereringet. Tema kliinikus võeti kasutusele barokambrid südamehaigete ravimiseks. 1963. aastal tegi Amossov Nõukogude Liidus esimese südame mitraalklapi proteesimise operatsiooni. 
Aastal 2008 telekanali Inter Ukraina kõigi aegade saja tähtsama suurkuju leidmiseks korraldatud rahvahääletusel  (põhines BBC saateformaadil "100 Greatest Britons"; telesaatejuht Savik Šuster) sai Nikolai Amossov Jaroslav Targa järel teise koha.
Amossov on kirjutanud rohkesti raamatuid, põhiliselt tervise teemadel, kuid ta on avaldanud ka mõne ilukirjandusliku teose. 1965. aastal ilmus ajakirjas Nauka i Žizn tema ulmeromaan "Märkmed tulevikust".
Ta oli aastatel 1989–1991 NSV Liidu Rahvasaadikute Kongressi saadik.
Amossov on maetud Baikove kalmistul Kiievis.

Haridus ja töökäik

Amossov lõpetas 1939. aastal päevases õppes Arhangelski Meditsiiniinstituudi kiitusega ja 1940. aastal kaugõppes tööstusinstituudi inseneridiplomiga (samuti kiitusega). Teise maailmasõja ajal töötas ta välihospitalis, kus kirurgina tegi ta üle 4000 operatsiooni. 
1947. aastal asus ta tööle Brjanski haiglas kirurgiaosakonna juhatajana, varsti määrati ta Brjanski oblasti peakirurgks. Ühtlasi tegutses ta õppejõuna kohalikus velskrikoolis (praegu Akadeemik Amossovi nimeline Brjanski Meditsiinikolledž). 
1953. aastal kaitses ta meditsiiniteaduste doktori kraadi, sai professori kutse ja määrati Bogomoletsi-nimelise Kiievi Meditsiiniinstituudi kateedrijuhatajaks. 1960. aastal kutsuti ta põhitöö kõrval juhtima Ukraina NSV Teaduste Akadeemia Arvutuskeskuse (1962. aastast Küberneerikainstituudi) bioküberneetika osakonda. 
1983. aastal asus ta juhtima Kiievis asuvat südame ja veresoonkonna kirurgia instituuti. 1988. aastast kuni oma surmani oli ta selle instituudi audirektor. Pärast tema surma sai instituut Amossovi-nimeliseks.

Isiklikku

Tema tütar Jekaterina Amossova on arstiteadlane ja kardioloog.
Mary Gregor

Mary Jeanne Gregor (1. jaanuar 1928 Portland, Oregon – 31. oktoober 1994 San Diego) oli USA filosoof, Immanuel Kanti õigus- ja moraalifilosoofia uurija ning Kanti teoste inglise keelde tõlkija.
Ta sai doktorikraadi Toronto Ülikoolist tööga Immanuel Kanti rakenduseetikast. Tema juhendaja oli Herbert James Paton. Aastal 1963 ilmus selle töö põhjal raamat "Laws of Freedom: A Study of Kant's Method of Applying the Categorical Imperative in the Metaphysik der Sitten" (Blackwell). Ta oli üks esimesi, kes tähtsustas Kanti teost "Kommete metafüüsika".
Tema viimane töökoht oli San Diego Osariigi Ülikool (1982–1992), kus ta oli filosoofiaprofessor.
Regionaalgeograafia

Regionaalgeograafia on geograafia haru, mis tegeleb teatava piirkonna (regiooni) kohta käiva geograafilise teabe hankimise, korrastamise ja esitamisega praktilise ja teadustegevuse tarbeks.
Regionaalgeograafia püüab seletada inimtegevuse kohalikke iseärasusi piirkonna looduse, geograafilise asendi, demograafia ja kultuuri iseärasuste mõjuga.
Regionaalgeograafia annab hädavajalikku teavet regionalistika harudele (regionaalarendus, regionaalpoliitika jm) ning süstemaatilistele geograafiatele, nagu rahvastikugeograafia, maailmamajanduse geograafia, poliitgeograafia jt.
Silmiku tänav

Silmiku tänav on tänav Tallinnas Pirita linnaosas Lepiku asumis. 
Silmiku tänav on umbes 60 meetrit pikk umbtänav, mis algab Kupra teelt.
Silmiku tänav sai nime 12. mail 1999. Tänava nimi kuulub Lepiku asumi liblikateemaliste tänavanimede sarja. Silmiku nime kannavad rohusilmiku, aasasilmiku, tõmmusilmiku, nurmikusilmiku, tumesilmiku, sõõrsilmiku, kesasilmiku, valgesilmiku, rabasilmiku, orasheinasilmiku ja härjasilmiku perekonda kuuluvad liblikad koerlibliklaste sugukonnast.        
Silmiku tänav 4 kinnistul asub arheoloogiamälestisena riikliku kaitse alla võetud 1. aastatuhandesse eKr dateeritud asulakoht.
Silmiku tänav on rajatud endise Lepiku küla Lillepi (Lilupi) talu maadele.
Eesti Muusikakogude Ühendus

Eesti Muusikakogude Ühendus (lühend: EMKÜ) on aastal 1991 asutatud organisatsioon, kuhu kuuluvad muusikateavikute ja -info kogumise ja vahendamisega tegelevad ühendused, asutused jt üksused, samuti üksikisikud.
EMKÜ peaülesandeid on edendada muusikakogude omavahelist koostööd.
Aastast 1994 on EMKÜ Rahvusvahelise Muusikaraamatukogude Liidu (IAML) Eesti rahvuslik sektsioon.
Maara

Maara on naisenimi.
2019. aasta seisuga oli see Eestis esinemissageduselt 2168. naisenimi. 1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis eesnimi Maara 15 naisel.
Aasta parim noorjalgpallur

Aasta parim noorjalgpallur on iga-aastane auhind, mida andakse alates 2008. aastast parimale Eesti noor jalgpallurile.
Turkestan

Turkestan on kuiv mägine piirkond Kesk-Aasias. Turkestan ulatub Kaspia merest Gobi kõrbeni, piirnedes põhjas Siberiga ning lõunas tänapäeva Pakistani, Iraani, Afganistani ja Tiibetiga.
Martin Mandre

Martin Mandre (sündinud 31. mail 1977 Tallinnas) on eesti motosportlane.
Ta on tulnud 3 korda (1992, 1993 ja 1994) mootorratturite hipodroomisõidus ja 2 korda (1992 ja 1993) söerajasõidus (speedway) Eesti meistriks noorte 125 cm³ masinaklassis.
Viktor Maamägi

Viktor Maamägi (12. oktoober 1917 – 31. mai 2005) oli eesti ajaloolane.
Maamägi sündis Venemaa eestlaste perekonnas. Et ta isa oli jõukas põllumees, tembeldati ta kulakuks ning arreteeriti. Maamäel õnnestus siiski pääseda 1930. aastate lõpus Leningradi ülikooli, kus ta õppis Jevgeni Tarle ja teiste nimekate vene professorite käe all ajalugu. Vastavalt toonastele oludele asus ta uurima lähiajalugu ehk nõukoguliku terminoloogia järgi sotsialistlikku formatsiooni. 1940. aastal lõpetas ta ülikooli diplomitööga "Kodusõda Soomes". Hiljem uuris ta põhiliselt Eesti kommunistide tegevust.
Maamägi tuli Eestisse pärast sõda koos mitmete teiste Venemaa eestlastest ajaloolastega (Hilda Moosberg, Lydia Roots), kes olid saanud nõukoguliku ajaloohariduse ning keda riik pidas seetõttu endale ustavateks. Nood said ka vastutusrikkaid kohti, nende tegelikust ajalooalasest väljaõppest eriti ei hoolitud. Maamägi oli saanud siiski küllaltki korraliku hariduse ning ta määrati alates 1951. aastast ENSV Teaduste Akadeemia Ajaloo Instituuti juhtima. Ta oli selle direktor kuni 1968. aastani, saades seejärel Teaduste Akadeemia akadeemikuks. Selleks jäi ta kuni surmani.
Ea Jansen on oma mälestustes meenutanud Maamäge kui tagasihoidlikku ja heatahtlikku meest, kes püüdis oma alluvaid kõrgemate organite omavoli eest kaitsta.
Sõmerpalu valla vapp

Sõmerpalu valla vapp on Võru maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Sõmerpalu valla vapp.

Vapi kirjeldus ja tõlgendus

Valla vapi sinise vapikilbi jaotab kaheks mõtteline diagonaal. Ülemisel mõttelisel väljal on kolm laia kuldset lainejoont, mis sümboliseerivad küpset viljapõldu, nende all vasakul on alumisel mõttelisel väljal kaks hõbedast lainet sümboliseerimaks Võhandu jõge. 
Valla lipu üht originaali ja valla vapi etaloni hoitakse ning säilitatakse vallamajas.

Sõmerpalu valla endine vapp

Sinisel kilbil kolm kuldsed linakupart ja päises kaks lainelõikes latti.
Oligomerisatsioon

Oligomerisatsiooniks nimetatakse keemilist reaktsiooni, milles monomeer konverteeritakse madala polümerisatsiooniastmega produktiks. Oligomerisatsiooniprotsessides, kui see realiseerub liitumismehhanismi ehk ahela kasvu (chain growth) järgi, esineb vähemalt kolm (või neli) staadiumi analoogselt polümerisatsioonireaktsioonidele: initsieerimine, reaktsiooniahela kasv ja ahela lõpetamine või ülekanne. Bi- (või multi-)funktsionaalsete monomeeride korral, kui realiseerub kondensatsiooni mehhanism, siis toimub astmeline ahela kasv (step-growth) kogu protsessi jooksul.
Madalamad oligomeerid võivad tekkida kergesti polümeriseeruvatest monomeeridest (stüreen, isopreen, vinüüleeter jt) säilitamisel, kui ei ole lisatud inhibiitorit.
Keemias on oligomeer piiratud arvust monomeeri (M) elementaarlülidest koosnev molekul. Teisiti võib öelda, et oligomeer on madala polümerisatsiooniastmega molekul, näiteks H(-M)ₙ-CH=CH₂, kus n = ...10...100..., ja molekulmass piirkonnas ...500...5000.... Kui elementaarlülide arvu n kasvades molekuli keemilised omadused enam ei muutu, siis on tegu juba polümeeriga.
Ruhja mõis

Ruhja mõis ehk Rūjiena mõis (saksa keeles Rujen-Großhof, läti keeles Rūjienas muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Lõuna-Ruhja kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Lätis Ruhja piirkonnas Jeri vallas.

Mõisa suurus

Bienenstammi andmetel allus mõisale 1816. aastal 541 mees- ja 613 naishinge, selle suurus koos Jurata ja Ternēja mõisaga oli 40 ja 3/4 adramaad.
Lila Tretikov

Lila Tretikov (vene keeles Лайла Третиков; sünninimi Ljalja Tretjakova (Ляля Третьякова); sündinud 25. jaanuaril 1978 Moskvas) on vene päritolu USA äritarkvaratehnoloog ja firmajuht. 2014. aasta mais määrati ta Wikimedia Foundationi tegevdirektoriks Sue Gardneri asemel. Ta alustas tööd 1. juunil 2014 ja lahkus märtsis 2016.

Haridus

16-aastasena kolis ta Ameerika Ühendriikidesse, kus õppis California Ülikoolis Berkeleys arvutiteadust ja disaini ning uuris masinõpet.

Karjäär

1999. aastal alustas Tretikov karjääri Sun Microsystemsis insenerina Sun-Netscape Alliance'is, töötades Java serveritega. Peagi rajas ta tehnoloogiaturundusfirma GrokDigital.
2007–2014 oli Tretikov äritarkvaratootja SugarCRM (2011. aastal kliendibaasilt maailmas kolmas CRM-tarkvarafirma) infodirektor (chief information officer) ja asepresident insenerinduse alal. Ta on ka Zamurai Corporationi nõukogu nõunik.
2012. aastal pälvis ta 9. Stevie' auhinna (Stevie Awards) ärinaiste kategoorias.
Samuel Saulus

Samuel Saulus (8. aprill 1933 Tallinn – 16. detsember 1990 Tallinn) oli Eesti flötist ja pedagoog.

Haridustee

Samuel Saulus lõpetas flöödi erialal 1952. aastal Tallinna muusikakooli (praegu Georg Otsa nimeline Tallinna Muusikakool) ja 1957. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi (praegu Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia), mõlemad Elmar Peäske õpilasena. 1960–64 täiendas ta end Nikolai Rimski-Korsakovi nimelise Leningradi Riikliku Konservatooriumi (praegu Nikolai Rimski-Korsakovi nimeline Peterburi Riiklik Konservatoorium) aspirantuuris Boriss Trizno juhendamisel ning 1965 ja 1968 Ida-Berliinis Immanuel Lucchesi juures, kus keskendus Johann Sebastian Bachi teoste interpretatsioonile.

Tegevus muusikuna

Samuel Saulus töötas 1952–90 Eesti Riiklikus Sümfooniaorkestris (aastani 1975 Eesti Raadio sümfooniaorkester) flötistina, olles 1963–90 flöödirühma kontsertmeister. Aastast 1954 tegutses ta Jaan Tamme nimelises puhkpillikvintetis (aastani 1975 Eesti NSV Riikliku Filharmoonia puhkpillikvintett), osaledes ka Emil Laansoo ansamblis ja ansamblis Metronoom. 1960. aastal asutati tema initsiatiivil Tallinna Kammerorkester ja 1980. aastal ansambel Barocco Revaliensis. Samuel Saulus esines regulaarselt Eesti Riikliku Sümfooniaorkestri ja Tallinna Kammerorkestri solistina ning erinevates kammerkoosseisudes kontsertidel Eestis, paljudes NSV Liidu linnades (sh Moskvas, Leningradis (praegu Peterburi), Minskis, Kiievis, Riias, Vilniuses, Thbilisis, Jerevanis jm) ja välismaal (sh Soomes, Norras, Saksamaal, Tšehhoslovakkias, Ungaris, Bulgaarias, Rumeenias, Kuubal jm). 1986. aastal tegi ta Üleliidulise Raadio ja Kesktelevisiooni Suure Sümfooniaorkestri koosseisus Vladimir Fedossejevi juhatusel kaasa orkestri Itaalia-turnee. Samuel Saulusele on pühendanud teoseid paljud eesti heliloojad, sh Eduard Tubin, Ester Mägi, Arvo Pärt, Eugen Kapp, Peeter Vähi, Boriss Parsadanjan, Heino Jürisalu, Kuldar Sink jt, samuti gruusia helilooja Omar Mindorašvili.

Tegevus pedagoogina

Samuel Saulus oli 1976–90 Tallinna Riiklikus Konservatooriumis flöödiõppejõud, aastast 1984 dotsent ja puhkpillikateedri juhataja. Tema õpilasteks olid Natalia Kostrõkina, Urve Sepp, Aago Rääts, Siiri Pechter, Aive Kaljurand (sünd. Värk), Helge Oserov (sünd. Paara), Peeter Malkov, Jüri Hargel, Mihkel Peäske jt. 1979. aastal juhendas ta flötistide suvekursusi Tamperes.

Isiklikku

Samuel Sauluse isa August Saulus (1894–1987) oli Eesti Metodisti Kiriku pastor, abikaasa Lille Randma (1941) on pianist ja kontsertmeister, tütar Saskia-Saale Saulus on disainer.
Jeremy Wariner

Isiklikku

Jeremy Wariner on 185 cm pikk ja kaalub 71 kg.
Kroņamuiža mõis

Kroņamuiža mõis (saksa keeles Kronenhof, läti keeles Kroņamuiža) oli rüütlimõis, hiljem Dzelzava karjamõis Liivimaal Võnnu kreisis Cesvaine kihelkonnas.
Cesvaine kihelkond
Kirik: Cesvaine kirik
Mõisad: Cesvaine kirikumõis | Aizkuja mõis | Apeltiene mõis | Biksēre mõis | Bučauska mõis | Cesvaine mõis | Dzelzava mõis | Graši mõis | Kārkli mõis | Kārzdaba mõis | Kraukļi mõis | Kroņamuiža mõis | Kūrēni mõis | Kusa mõis | Lode mõis | Oļi mõis
Fred Ise

Isiklikku

Tema isa Rudolf Ise oli Eesti diplomaat ja Eesti konsul Brasiilias; vend, kolonelleitnant Sven Ise (1923–2009) oli üks soomepoiste juhte ja üks Eesti relvajõudude taastajaid.
Karkiniti laht

Karkiniti laht on Musta mere laht. See eraldab Krimmi ülejäänud Ukrainast. Laht on läänes ühenduses ülejäänud Musta merega.
Laht on nime saanud vanakreeka koloonia Kerkinitise (Κερκινίτης) järgi, mis asus tänapäeva Jevpatoria kohal.
Lahe pikkus on umbes 120 km, sügavus lääneosas kuni 36 m, idaosas kuni 10 m.
Lahe põhjaosas on Džarõlgatši laht, mida eraldab ülejäänud Karkiniti lahest Džarõlgatši saar, mis on kogu Musta mere suurim saar (eri andmetel 56 kuni 62 km²). Saar on 42 km pikk ja vaid mõni kilomeeter lai luideteriba.  Karkiniti lahe kirdeosa on tuntud Perekopi lahena.
Lahe ida- ja lõunakallas kuulub Krimmi, põhjakallas Hersoni oblastisse.
Karkiniti lahe ääres asuvad Skadovsk ja Lazurne (põhjakaldal), Armjansk ja Krasnoperekopsk (idakaldal) ning Rozdolne ja Tšornomorske (lõunakaldal).
Karmidel talvedel laht jäätub.
Cesare Negri

Cesare Negri (umbes 1535 – umbes 1605) oli Itaalia tantsija ja koreograaf.
Rajas oma kodulinnas Milanos tantsuakadeemia (1554) ja avaldas balleti teoreetilise käsitluse "Le Grazie d'Amore", kus esmakordselt on kirjeldatud balleti viit põhipositsiooni. 1604. aastal ilmus teose uus väljaanne pealkirjaga "Nuove inventioni di Balli".
Ajattara (ansambel)

Ajattara on black metali bänd Soomest. Bänd on oma nime saanud Soome mütoloogilise vaimolendi Ajattara järgi.
Bändi lõi 1996. aastal Pasi Koskinen, kes on endine Amorphise laulja ning lisaks Ajattarale tegutseb veel bändides Shape of Despain, Seperate the Flesh from the Bones ja Mannhai.
Aastal 2006. vallandas Koskinen kõik bändiliikmed, kuid juba 2007. aastal andis uuendatud koosseisus Ajattara välja uue albumi "Kalmanto".