google/wiki40b huggingface dataset:
Marek Sammul

Marek Sammul (sündinud 1. veebruaril 1973 Jõgeval) on eesti bioloog ja taimeökoloog.

Elulugu

Marek Sammul lõpetas 1991 Jõgeva 2. Keskkooli ning 1995 TÜ bioloogia osakonna. 1997. aastal kaitses ta TÜs bioloogiamagistri kraadi väitekirjaga "Konkurents erineva produktiivsusega rohttaimekooslustes" ning 2003. aastal samas Ph.D. bioloogias väitekirjaga "Competition and coexistence of clonal plants in relation to productivity" ("Konkurents ja kooseksisteerimine klonaalsetel taimedel erineva produktiivsusega kooslustes"; Tartu, 2003).
1993–2001 oli ta EPMÜ ZBI laborant ja vanemlaborant, 2001–04 teadur ja vanemteadur, 2005. aastast EMÜ põllumajandus- ja keskkonnainstituudi vanemteadur. Ta on õpetanud looduskaitseteadust.

Teadustöö

Marek Sammuli peamised uurimisvaldkonnad on taimede vegetatiivse paljunemise bioloogia, liikidevahelised suhted taimekooslustes, klonaalsete taimeliikide bioloogia, troofilised seosed ja nende mõju taimekooslustele, pärandkoosluste ökoloogia ja liigirikkus ning looduskaitse. Ta on saanud grante, olnud projektijuht, grandi põhitäitja ning ELi raamprogrammide projektide kaastäitja. Ta on toimetanud Loodusuurijate Seltsi aastaraamatuid ja mitmeid teisi raamatuid ning avaldanud üle 20 teadustrükise.
Sammul on Jakob von Uexkülli Keskuse (1993) asutajaliige, LUS-i liige (1994; president 2004–2008) ning Pärandkoosluste Kaitse Ühingu liige (1997; juhatuse liige 1997–2003).

Tunnustused

Ta on Eesti Teaduste Akadeemia üliõpilastööde konkursi laureaat 1994 (I preemia) ja 1997 (II preemia).
Hendrik Sepp

Hendrik Sepp (23. märts 1888 Pati vald, Pärnumaa – 5. september 1943 Läti) oli eesti ajaloolane.
Ta õppis sünnikoha algkoolis, siis kodus ja 1903–1908 Pärnu gümnaasiumis. Aastal 1913 lõpetas ta Tartu ülikooli ajalookandidaadina, ta oli silmapaistvate vene professorite Jevgeni Tarle ja Ivan Lappo õpilane. Eesti Vabariigi ajal täiendas ta end professor Arno Rafael Cederbergi käe all. Ta oli Korp! Sakala vilistlane.
Hendrik Sepp töötas lühikest aega Tartu Päevalehes, seejärel aastatel 1914–1917 oli õpetajaks Nikolajevski gümnaasiumis Samara kubermangus Venemaal. 1918–1919 oli ta õpetaja Tallinnas ja ühtlasi ajakirjanduse büroo Esturi teenistuses. Alates 1919. aastast pidas ta loenguid Tartu ülikoolis Eesti ja põhjamaade ajaloo professorina.
Ta tegutses Akadeemilises Ajaloo-Seltsis, eriti ajaloo oskussõnastiku komisjonis ja oli Ajaloolise Ajakirja toimetuskolleegiumi liige.
Eesti Teaduste Akadeemia asutamisel 1938 nimetati Hendrik Sepp selle liikmeks.
Ta on kõige rohkem tuntud sõjaajaloolasena ning tema kaalukaimad uurimused käsitlevad Põhjasõda. Ta on avaldanud kirjutisi ja uurimusi eesti sõja- ja majandusajaloo alalt. Tema teaduslikest töist on tähtsaim doktoriväitekiri "Narva piiramine ja lahing aastal 1700". Ta kirjutas ka ajaloolised ülevaated koguteoses "Eesti" I–IV: Tartumaa (1925), Võrumaa (1926), Setumaa (1928) ja Pärnumaa (1930). Silmapaistvad on ka Sepa saavutused asustus- ja agraarajaloo vallas, tema juhtimisel hakati 1937. aastal koostama mitmeköitelist koguteost "Eesti majandusajalugu", millest jõudis aga ilmuda vaid üks köide. Ta uuris ka Rootsi aega.
1943. aastal, olles vennal Lätis külas, sai Sepp ootamatult südameataki ja suri. Pooleli jäid mitmed uurimused kohaajaloo ning sõjaajaloo kohta.

Isiklikku

Tema vennapoeg oli kirjanik, luuletaja ja tõlkija Rein Sepp.
AF Gruppen

AF Gruppen ASA on Norra kontsern peakorteriga Oslos, börsiettevõte, üks suuremaid Norras. Tähed AF tähendavad annerledes og fremtidsrettet ('teistsugune ja tulevikku suunatud').
Suurim tegevusvaldkond on ehitus.
Käive oli 2002. aastal 3,1 miljardit Norra krooni, 2007. aastal 5,5 miljardit Norra krooni.
Töötajate arv oli 2002. aastal 1493, 2007. aastal umbes 2000.

Ajalugu

Ettevõtte asutas 1985 rühm insenere.
Aastal 1997 liideti see 1924 asutatud äriühinguga Ragnar Evensen AS ja läks samal aastal börsile. Aastal 2000 võeti üle Brødr. Holstad (asutatud 1949) ja 2005 Brød. Glomsrød Entreprenør. Kontserni kuulub ka ehitusettevõte Scandinavian Rock Group, lammutusettevõte AF Decom (asutatud 1965) ja ümbertöötlusettevõte BA-Gjenvinning (asutatud 1994).
Alates 2001. aastast on kontsern üles ostnud Göteborgi piirkonna ettevõtteid.
Alates 2005. aastast koondab enamiku tütarettevõtteid AF Skandinavia AS.
Liina Karron

Liina Karron (sündinud 8. augustil 1974) on eesti müügijuht ja kokk.
Ta on töötanud Sadama Turu tegevjuhina.
Tule TV

Tegijad

Kanali sisu eest vastutas Tudeng TV meeskond. Tule TV programmi produtsent oli Elisa Avik, peatoimetaja oli Liis Ilves, toimetajad ja reporterid olid Birgit Rae, Stinne Loo, Kerli Kivistu, Hanne-Loore Pajusoo, Rauno Kuusik, Kätlin Hallik, Adeele Tähemaa, Helle Rudi ning operaatorid olid Matilde Matvere, Jaan Kalmus juunior, Tõnis Peeter Kull.
Tule TV peakoordinaatorid olid Rein Lang ja Ants Johanson. Otseülekande tagas Kultuurikanali meeskond: Madis Birnbaum ja Heimar Lill.
Lokao

Lokao (nimetus pärineb hiina keelest, hääldatuna umbes "lü-kao" või "lü-tšiao") on rohelise tooniga looduslik värvaine, mida saadakse mõnede Hiinas kasvavate türnpuu (Rhamnus sp.) liikide koorest, lehtedest ja marjadest, täpsemalt nende mahlast.
Rahvusvahelises värvainete indeksis kannab lokao tähist NG1 (Natural Green 1). Ingliskeelses kirjanduses on sage sünonüüm Chinese Green 'hiina roheline'.

Sõnavara

Eestikeelses kirjanduses leiduvad nimetused "hiina roheline" või "hiina roheline indigo". Ingliskeelses kirjanduses võib sõna lokao tähistada nii värvainet kui türnpuuliiki Rhamnus globosa.

Värvaine saamine

Lokao värvaine allikatena on nimetatud hiina türnpuud (Rhamnus utilis) ja samas regioonis kasvavaid teisi türnpuuliike, nagu värvi-türnpuu (Rhamnus saxatilis subsp tinctoria), dauuria türnpuu (Rhamnus davurica) ja Rhamnus globosa. Värvainet toodeti puude koorest ja lehtedest, mida töödeldi kuuma veega ning jäeti lahus pikaks ajaks seisma, värvaine setitati kasutades potast või lubjapiima ning filtreeriti bambuskorvide, paberi ja puuvilla abil.
Türnpuude marjadest toodeti ka halvasti lahustuvat rohelist vesivärvi - taimeosad jahvatati ning segati maarjasega, nii saadud segu kuivatati ning pressiti sinakasrohelisteks tükkideks.
Värviv komponent sisaldab happelist ühendit lokaoonhapet C₄₂H₄₈O₂₇ ja suhkrut lokaoosi.

Värvaine kasutamine

Värvainet on kasutatud puuvilla ja siidi värvimiseks. Toon on vähese valguskindlusega, kergesti pleekiv. Nõrgalt aluselises lahuses värvides kinnitub roheline värvitoon puuvillakiule ilma peitsaineta. Lokao'ga on võimalik eelpeitsitud kiudu värvida nagu küüpvärvainega, siis saadakse sinine toon. Samuti on ta hiina rohelise pigmendi nime all kasutust leidnud akvarellides (annab sügava sinakasrohelise tooni).
Esimesed teated "hiina rohelisest" jõudsid Euroopasse 18. sajandi lõpul. 19. sajandi keskpaigas, kui Hongkong läks Suurbritanniale, sai lokao Euroopas laiemalt tuntuks ja sai lühiajaliselt peadpööritava populaarsuse osaliseks. Värvainega värvitud tekstiilid paistsid ühtmoodi säravalt rohelised nii loomulikus kui kunstvalguses. Edu jäi lühiajaliseks, sest vähese valguskindluse tõttu ei suutnud lokao võistelda peatselt ilmunud aniliinvärvidega.
Mariama Bâ

Mariama Bâ (1929 Dakar – 1981 Dakar) oli fulbe päritolu Senegali naiskirjanik, üks esimesi ja tähtsamaid Aafrika naiskirjanikke.
Ta sai islami kasvatuse. Ta lõpetas Rufisque'i Normaalkooli ja töötas 1947–1959 õpetajana, seejärel kooliinspektorina. 
Oma esimeses romaanis "Une si longue lettre" (1980) kritiseeris ta mitmenaisepidamist ja üldse naise seisundit Aafrikas. Romaan on esitatud pika kirjana, mille kirjutab üks naine päeval, mil ta jääb leseks.  Ramatoulaye, kes oli olnud traditsiooniline ja allutatud, kirjutab oma sõbratarile Aïssatoule, kes on endale iseseisvuse kätte võitnud. Nii hakkab ta ka ise vabanema. 
Teine romaan "Un Chant écarlate" (1981) ilmus postuumselt. Prantslanna Mireille abiellub muslimist senegallase Ousmane'iga. Kui mees salaja teise naise võtab, läheb Mireille hulluks ja tapab oma lapse.

Isiklikku

Ta lahutas oma abikaasast, parlamendiliikmest Obèye Diopist ning kasvatas üksi üheksat last.
Sõru sadam

Sõru sadam on väikesadam Hiiumaal Pärna külas. Asub Soela väina ääres. Sadama nimi tuleneb naaberküla nimest.
Sadama koordinaadid on 58° 41′ 0″ N, 22° 31′ 0″ E.
Sõru sadamast viib laevatee Saaremaale Triigi sadamasse. Regulaarreise alustati 19. mail 1999.
Sõru sadam on Hiiumaal 1939 ehitatud kolmemastilise purjelaeva Alar kodusadam.
Ühendus "Hoia Eesti merd" tunnistas 1999 Sõru sadama aasta parimaks väikesadamaks.
2006. aastal lõppesid sadamas mitu aastat kestnud ehitustööd, mille käigus sadamat süvendati, rajati sinna uus kai parvlaevale koos rambiga, rekonstrueeriti kaitsemuulid, ehitati välja uus sadamahoone, rajati parkimisplats, lõpetati sadamaala väljaehitus, korrastati elektrivarustus ja välisvalgustus ning valmis mahasõidu olemasolevalt riigi maanteelt sadamani.
Sadamas toimub džässmuusika festival Sõru Jazz, mis on laienenud ka teistesse tegevuspaikadesse Hiiumaal.
Seal asub Sõru muuseum. Lisaks paikneb sadama kõrval Sõru kabeliaed, mis on kultuurimälestisena kaitse alla võetud.
Ibani keel

Fonoloogia

Ibani keeles on 6 vokaalfoneemi ja 19 konsonantfoneemi.

Morfoloogia

Ibani keeles on kolm arvu: ainsus, kaksus ja mitmus.
Elektriorel

Elektriorel on orel, milles heli asemel tekitatakse helile vastav elektrisignaal. See tekitatakse kas elektromehaanilisel teel (Hammondi orel) või elektrooniliselt kas analooglülituste abil või digitaalselt, igal juhul ainult elektri abil, erinevalt viledega orelitest, kus heli tekib viledest läbiva õhuvoolu toimel ja kus ainsaks elektriseadmeks võib olla ainult elektromootori abil käitatav oreliventilaator, mis ajab õhku orelisse. Ülekaalukalt on elektriorelid seega hoopiski elektronorelid.
Mõned elektriorelid on võimelised küllalki hästi jäljendama tuntud vanade meistrite orelite kõla. Elektriorelitel on olemas samad registrite nimetused nagu viledega orelitelgi. Näiteks: Principal 8`, Rohrflöte 8`, Mixtur 4fach, Octave 2`jne. On olemas 1-3 manuaaliga ja pedaaliga elektrioreleid. Elektriorelite kõla võib olla samuti väga erinev, sõltudes valmistajafirmast ja sellest, millist muusikastiili on püütud jäljendada. 
Mõnede elektriorelite kõla võib meenutada süntesaatori oma. Kuid on ka selliseid häid pille, mille puhul on kuulmise järgi raske vahet teha vileoreli ja elektrioreli vahel. Samal ajal on elektriorelid hinna poolest ehtsatest vileorelitest mitu korda või isegi suurusjärku odavamad. 
Siinjuures tuleb arvestada asjaoluga, et elektriorelites kasutatav elektroonika reeglina ei talu külma ja eriti niiskust. Seepärast ei ole soovitatav neid panna vanadesse ja eriti külmal ajal kütmata kirikutesse.
Eestis toodetud elektriorelitest on tuntuimad tehase RET seeriaviisiliselt toodetud elektronorel Retakord ja unikaalse tootena teostatud Varioola. Unikaalsetest elektroonsetest muusikainstrumentidest sai tuntuks ka Härmo Härmi valmistatud elektronorel-süntesaator. Kõige laiemalt oli tuntud aga tehase Norma toode – pikka aega suurseerias toodetud monotooniline lasteelektronorel Pille.
Pruun-vööthüään

Pruun-vööthüään (Hyaena brunnea) on pruunika paksu karvastikuga hüään.

Levila

Pruun-vööthüään elutseb Aafrika lõunatipu kuivades piirkondades. Säilinud vaid Botswanas ja Namiibias ning väikeste asurkondadena ka Kalahari ja Gemsboki rahvuspargis Lõuna-Aafrika Vabariigis.

Toitumine

Pruun-vööthüään sööb kõike, mis talle ette jääb: putukaid, väikseid selgroogseid, linnumune, kuid kütib ka suuremaid imetajaid, näiteks gnuusid.

Tehistingimustes peetavad isendid

Loomaaedades on need hüäänid küll haruldased, kuid viimasel ajal on Praha loomaaias neid edukalt paljundatud.
Bioloogiline lagunemine

Bioloogiline lagunemine ehk biolagunemine ehk biodegradatsioon on orgaaniliste ainete muundumine lihtsateks anorgaanilisteks aineteks (CO₂, H₂O, NH₃) mikroorganismide toimel.Erinevad orgaanilised ühendid lagunevad erineva kiirusega. Elusloodusele võõrad orgaanilised ühendid, orgaanilise keemia saadused nagu plastid, polüetüleenkile jne ei lagune looduslikus aineringes nagu orgaanilised ained. Nende lagunemine toimub oluliselt pikema aja jooksul. Sellepärast saastavad, reostavad nad loodust. Ka teokarbid ja selgroogsete luud lagunevad aeglaselt. Luustike järgi saab uurida kauges minevikus toimunut. Nii näiteks uurivad paleoantropoloogid säilinud luustiku põhjal inimese evolutsiooni.
Biolagunemise kiirus oleneb keskkonnast, kus lagunev aine asub. Oluline on just vee ja hapniku sisaldus selles, samuti temperatuur. Vaakumis ja madalal (või vastupidi väga kõrgel) temperatuuril, kus mikrooragnismide elutegevus peatub, bioloogiline lagunemine ka lõppeb. Bioloogiline lagunemine vajab eluks võimalikku keskkonda (biosfääri keskkonda). Elu võibki defineerida kui sobivat, piisavalt stabiilset keskkonda universumis, kus on võimalik elusorganismide bioloogiline lagunemine. Bioloogilisele lagunemisele vastandub abiootiline lagunemine, lagunemine ilma elusorganismide abita. (Abiootilist lagunemist põhjustab ultraviolettkiirgus, gammakiirgus, radioaktiivsus jne.) Kui mingi aine võib laguneda mikroorganismide kaudu, nimetatakse seda biolagunevuseks (võimeks bioloogiliselt laguneda, inglise biodegradability).
TOEFL

TOEFL (ingl. Test of English as a Foreign Language) on rahvusvaheline standardiseeritud inglise keele test. Selle tulemusi nõutakse ingliskeelsetesse ülikoolidesse või programmidesse kandideerimisel. Tänapäeval on TOEFL internetipõhine (internet-based test), milles kombineeritult mõõdetakse nelja oskust: lugemist, kuulamist, kõnelemist ja kirjutamist. Iga osa eest on võimalik saada maksimaalselt 30 punkti, lõpptulemus (Total Score) võib ulatuda 120 punktini. TOEFL testi tegemine nõuab testitavalt mitte ainult häid inglise keele alaseid teadmisi, vaid ka oskust oma teadmisi ingliskeelses akadeemilises keskkonnas kasutada. Iga testiülesande jaoks on ette nähtud kindel aeg, seega on soovitatav eelnevalt treenida ülesannete lahendamist aja peale. Eestis viib TOEFL testi läbi ja pakub vastavasisulist koolitust Põhja-Ameerika ülikoolide teabekeskus.
Alates 2013. aastast on TOEFL test üks testidest, mille nõuetekohase tulemusega saab asendada inglise keele riigieksamit Eestis.
Aino Siebert

Aino Siebert (sündinud 1953 Tallinnas) on Saksamaal elav ja tegutsev eesti rahvusest ajakirjanik ja pressifotograaf, kes töötab Saksamaal ka vandetõlgina.
Lõpetanud Eesti NSVs tehnikumi asjaajamise erialal, lahkus ta 1971. aastal Soome, kus elas ja töötas järgmised 12 aastat. 1984. aastal asus ta elama ja töötama Saksamaale.
Ajakirjanikuna alustas tegevust 1990. aastatel, avaldades esialgu artikleid väliseesti ajalehtedes Eesti Elu, Eesti Päevaleht ja Vaba Eesti Sõna. Hiljem hakkas avaldama oma kirjutisi ka Eesti väljaannetes, tehes peamiselt koostööd Delfi, Eesti Päevalehe, Postimehe, Pärnu Postimehe ja Sakalaga. Ta on tuntud eelkõige multikulturalismi ideid ja seksuaalvähemusi toetavate artiklitega, samuti kriitikaga rahvuslaste ja rahvusriikluse aadressil. Siebert on mitmekülgne ja produktiivne ajakirjanik, kes on kirjutanud poliitikast, kultuurist, turistmist ja spordist. Ta on kirjutanud arvustusi ja teinud intervjuusid mitme tuntud ühiskonnategelasega. Suur osa tema artiklitest käsitleb elu Saksamaal. Tuntust on saanud ka tema pressifotod, mida Siebert on esitlenud näitustel Eestiski.
2010. aastast kuni 31. juulini 2013 töötas Aino Siebert Leedus väljaantava saksakeelse ajalehe Baltische Rundschau toimetuses, alates 2011 juhtis ta väljaande Saksamaa toimetust. Alates 1. augustist 2013 kirjastab ja juhib Aino Siebert saksakeelset veebiväljaannet Das Baltikum-Blatt www.baltikum-blatt.eu. Ta on Saksa-Eesti Foorumi üks asutajaliikmeid ja alates 2004 selle esimees. Siebert on European Press Federationi liige. Keeleoskus: eesti, soome, saksa, vene ja inglise.

Isiklikku

Aino Siebert on abielus inseneri ja füüsiku dr. Werner Siebertiga, kes pärast pensionile jäämist on tegutsenud pressifotograafi ja Baltische Rundschau Saksamaa toimetuse tehnilise juhatajana ning on koos abikaasa Aino Siebertiga alates 1. augustist 2013 Das Baltikum-Blatti väljaandja ja toimetaja. Tuntud fotograaf on samuti üks nende poeg – Jan Erik Siebert. Aino ja Werner Siebert elavad Karlsruhe lähistel Eggenstein-Leopoldshafeni väikelinnas.
Grigori (Tšukov)

Grigori (Григорий; ilmaliku nimega Nikolai Kirillovitš Tšukov, vene keeles Николай Кириллович Чуков; 1. veebruar 1870 Petrozavodsk – 5. november 1955 Moskva) oli vene rahvusest õigeusu vaimulik, aastatel 1945–1955 Vene Õigeusu Kiriku Leningradi ja Novgorodi metropoliit.
Leningradi ja Novgorodi metropoliidina oli ta aastatel 1945–1954 ka Pihkva ja Olonetsi piiskopkonna eestseisja ning kandis hoolt vene õigeusu koguduste eest Soome territooriumil.
Aastatel 1946–1947 ja 1949–1950 täitis ta kohaliku piiskopi puudumise tõttu ka Tallinna ja Eesti piiskopi kohuseid.
Eesti Õigeusu Piiskopkonna Teatajas on tema nime eestindatud kujul Gregoorius.
Oomäe memoriaal

Oomäe memoriaal on Pühalepa ja Kõrgessaare valla piiril Ristimäe läheduses Oomäe talukoha naabruses asuv mälestusmärk.
20. juunil 2014 avati Hiiumaa Muinsuskaitse Seltsi algatusel Pühalepa ja Kõrgessaare valla piiril Ristimäe läheduses Oomäe talukoha naabruses mälestusmärk, mälestuskivi tahvliga ja metallrist kohas, kus 1941. aasta sügisel hukati ning maeti nõukogude terrori ohvrid. Kui algas sõda Nõukogude Liidu ja Saksamaa vahel, siis edenesid Saksa väed kiirelt ja lõikasid läbi nõukogude vägede taganemistee maismaa kaudu, saartel püsis nõukogude võim kauem, Hiiumaal veel oktoobriski.
Sellel ajal läks Hiiumaal inimesi jäljetult kaduma. Pärast Hiiumaa vallutamist sakslaste poolt hakkasid pereliikmed nende jälgi otsima. Oli selge, et neid siit ära ei saadud viia. 1941. aasta oktoobris kaevati Oomäel lahti esimese üheksa inimese hauad, neist kaheksa tunti omaste poolt ära ja maeti kodukalmistutele. Viimased hauad leiti 1943. aastal.
Poolesajast hukatust on nimeliselt teada vaid kolmteist: Leopold Ellerberg, Feliks Jakobson, Martin-Karl Leivalt, Julius Liiva, Robert Liiva, Harald Mammuspuu, Eduard Nõmm, Hugo Puusemp, Leida Pähel, Anton Tammekivi, Kustav Tilk, Edgar Tänava ja Joosep Õispuu. Lisaks kohalikele elanikele oli hukatute hulgas ka nõukogude sõjaväelasi ja madruseid, baaside töölisi, mandrilt evakueerunuid ja kolm Saksa sõjavangi. Punamadrused olevat kavatsenud sakslastele alla anda, kuid üks neist reetis kaaslased ja teised lasti maha. Tundmatuks jäänud ohvrid ja sõjaväelased maeti ilmselt kohe seejärel Malvaste kalmistule, kuid nende matmise täpne asukoht ei ole tänaseks teada.
Oomäele püstitati Hiiumaa Muinsuskaitse Seltsi algatusel mälestusrist juba 2. novembril 1988. 2014. aastal asendati veerand sajandi eest paigaldatud rist suurema ja tugevama tammepuust ristiga. Sealsamas on ka mälestuskivi, millel tahvel selgitava tekstiga. Hiiumaa Muinsuskaitse Selts jätkab Oomäe sündmuste saladuste uurimist. 1988 maantee äärde püstitatud puurist oli pühendatud samale traagilisele sündmusele ühes võimalikus hukkamiskohas.
Madagascarophis

Levila

Neid madusid võib kohata Madagaskaril.
Kuninglik Gustav Adolfi Akadeemia

Kuninglik Gustav Adolfi Akadeemia, ka Gustav Adolfi Rootsi Rahvakultuuri Kuninglik Akadeemia (rootsi keeles  Kungliga Gustav Adolfs Akademien för svensk folkkultur, lühend GAA) on üks Rootsi kuninglikest teadusakadeemiatest.
Akadeemia asutati aastal 1932 Uppsalas, kuningas Gustav II Adolfi 300. surma-aastapäeval. 
Akadeemia eesmärk on edendada rootsi rahvakultuurialaseid uuringuid.

Liikmeskond

Akadeemial on liikmeid (koos välisliikmetega) umbes 220.
Vivianiit

Koostis

Vivianiit sisaldab raud(II)fosfaati ja seda nimetatakse mineraalseks raudfosfaadiks.
Vivianiiti leidub paljudes kivimites,  see moodustub rauamaagilademete moondel maapinna lähedal või fosfaatide moondel pegmatiidis. Neid leidub ka turbasoodes. Vivianiidikristalle leidub sageli karpide ja tigude fossiilsetes kodades. Sarnastes paikades leidub götiiti, kipsi ja limoniiti. Fosforisisalduse tõttu peetakse teda rauamaagis kahjulikuks lisandiks.

Omadused

Vivianiidikristallid on tumesinist või tumesinakasrohelist värvi, prismakujulised või lamedad.
Vivianiidi kõvadus on Mohsi skaala järgi 2, tihedus 2,6–2,7. Ta võib olla nii läbipaistev kui läbipaistmatu. Läige on klaasjas. Süngoonia on monokliinne. Murdejoon on helesinine või valge. Ta lahustub soolhappes ja lämmastikhappes. Keemiliselt stabiilne, välja arvatud tumenemine õhuhapniku toimel, kui Fe²⁺-ioonid oksüdeeruvad Fe³⁺ ioonideks.

Kasutamine

Vivianiiti kasutatakse dekoratiivse materjalina, ajalooliselt on kasutatud värvipigmendina maalikunstis indigosinise värvi saamiseks. Pigmendi saamiseks vivianiidikristallid koguti, purustati, hõõruti peeneks ja puhastati saadud pulber lisanditest. Jahvatatud ja puhastatud pigment on pastellsinise värvusega, kollase linaseemneõliga segatult annab indigosinise õlivärvi. Pigmendina on tuntud antiigist alates, kuid selle kasutamine õlivärvis on haruldane.

Näiteid

Jan Vermeeri maalil "Kupeldaja" on esiplaanil oleva idamaise vaiba mustri rohekas-sinakad osad maalitud vivianiidivärviga.
Jüri Järvet

Lapsepõlv

Jüri Järvet sündis 18. juunil 1919 Tallinnas. 1936. aastani oli tema nimi Georgi Kuznetsov, Vene-pärases ees- ja isanimega pöördumises Juri Jevgenjevitš – ema nimest sai isanimi. Tema ema Jevgenia Kuznetsova siirdus teadmata põhjustel 1920. aastal Nõukogude Liitu Moskvasse ja poeg jäi ema tuttava hoolde, kes viis ta hiljem lastekodusse, kus ta oli kuni viienda eluaastani. Sealt võeti ta elama perekonda, kus pereisa oli viinavabriku tööline ja pereema kodune. Naine suri, kui Jüri oli kuueaastane, ja mees 1943. aastal sakslaste okupatsiooni ajal. Peres oli enne teda juba kolm last. Vanem tütar oli 23-aastane, tema juba töötas. Noorem õde oli gümnaasiumi lõpu- või eelviimases klassis, hiljem õppis arstiteadust. Poeg õppis Tartu Ülikoolis. Vanemad ei adopteerinud Jürit, talle jäi oma nimi. Hiljem oli ta Tallinnas vanema õega kahekesi, isa läks Viljandi veinivabrikusse tööle. Kuigi isa neid toetas, pidid kaks ülikoolis käivat last väga kokkuhoidlikult elama.

Esimesed teatrikatsetused

Jüri Järvet õppis Gustav Adolfi gümnaasiumis ja Tallinna õhtukolledžis. Koolinäitemängudes talle osasid ei antud, kuni ta 4. klassis ise palus "Kevades" Tiugu sõnatut rolli, mis talle ka anti. Järgmise, Tuulevana rolli tegi ta "Koolikella" nime kandnud näidendis 6. klassis käies. 14-aastaselt avanes tal võimalus mängida teiste poistega massistseenis Draamastuudio teatris. Aastail 1933–1936 osales Jüri Järvet viies lavastuses. Kooliajal astus ta üles Andres Särevi "Väike lord Fauntleroys", Henrik Visnapuu "Maa-alustes", Oskar Lutsu "Kevades", A. H. Tammsaare "Kuningal on külmas" ja Heino Anto "Aladdini võlulambis".
Karin Kask: "16-aastaselt lõpetas Järvet koolipoisiaastate päris teatris kaasategemise. Sinna vajati nooremaid. Kui Tallinnas avati 1938. aastal teatrikool, siis sinna ta ei püüdnudki saada, arvas, et pole usku ega julgust. Ta kartis, et ei tule toime etüüdi mängimisega, mida eksamil nõutakse."
Palka Jüri Järvet tükkides osalemise eest ei saanud, tekstilisi rolle samuti mitte. See-eest võis ta tasuta Draamastuudio etendusi vaadata.

Sport

1930. aastal viis tee ta kokku võimlemisõpetaja ja Tallinna Õpetajate Seminari lektori Ernst Idlaga, kes tema koolis võimlemist õpetas. Kuna sportvõimlemine pakkus Jürile huvi, hakkas ta sellega 1933. aastast tegelema. 1935., 1936. ja 1937. aastal tuli ta Tallinna koolinoorte meistriks sportlikus võimlemises.
Kui Jüri oli 19-aastane, kohtus ta ema õe Kuznetsovaga, kellega nad suhtlema hakkasid. Viimane rääkis talle emast ja natuke isastki. Kuznetsova oli emaga kirjavahetuses. Mobilisatsiooni ajal andis naine talle ema aadressi Venemaal Gorkis – Jüri sattus sealsetesse Kunstiansamblitesse. Oli juba maja ees, kui tema oletatav õde talle vastu tuli ning Jüri mõtles ümber, arvas, et tal pole emaga millesti rääkida ja lahkus.

Isiklikku

Aastatel 1948–1958 oli Järvet abielus näitleja Inna Taarnaga. Poeg Jüri Järvet jun sündis 1955. aastal.
1958. aastal abiellus Järvet onkoloog Astrid Puurandiga. Tütar Jana Järvet sündis 1960. aastal. 
Jüri Järvet: "Mul on poeg ja tütar, kes kumbki ei tunne õnneks huvi näitleja elukutse vastu."