Vähemusrahvuste kultuuromavalitsuse seadus

Vähemusrahvuste kultuuromavalitsuse seadus on II Riigikogu poolt 1925. aasta 12. veebruaril vastu võetud seadus, mis käsitles Eestis elanud vähemusrahvuste hariduslikku ja kultuurilist autonoomiat. Seaduse järgi võisid kultuuromavalitsusi moodustada tollased suurimad vähemusrahvused baltisakslased, venelased, eestirootslased, juudid ja lätlased. Mainitud vähemusrahvustest jõudsid kultuuromavalitsuse moodustada sakslased ja juudid (vastavalt 1925. ja 1926. aastal). Üheks oluliseks põhjuseks, miks selleni ei jõudnud rootslased ja venelased, peetakse asjaolu, et nende rahvuste kompaktne asustus võimaldas lahendada rahvuskultuurilisi probleeme kohaliku omavalitsuse tasemel. Loodud kultuuromavalitsused tegutsesid 1940. aastani, mil need nõukogude võimu poolt likvideeriti.
Vähemusrahvuste kultuuromavalitsuse seadus käsitles lisaks vähemusrahvustele ka eestlastest enamusrahvust. Nimelt anti sellega neile eestlastele, kes olid arvulises vähemuses piirkondades, kus teised rahvad olid enamuses, õigus samuti oma kultuuromavalitsus moodustada. Vaatamata sellele ühtegi sellist kultuuromavalitsust ei registreeritud.

Ülesehitus

Seaduse 31 paragrahvi jagunesid viide peatükki, mis käsitlesid teemasid alates üldistest määrustest kuni rahvusnimekirjade loomise, nõukogu valimiste ja kultuuromavalitsuse õigusteni. Tegemist oli raamseadusega, mille toimimiseks vajalikud määrused võttis valitsus vastu mõnevõrra hiljem, 1925. aasta 8. juunil.
Vältimaks selliste hirmude realiseerimist, et kultuuromavalitsustest saab "riik riigis", keelati neil kasutada oma mõju poliitilistel eesmärkidel. Poliitiline tegevus pidi jääma teiste ühenduste kanda – näiteks Saksa-Balti Erakonna, mis tegi ka tihedat koostööd eestirootslastega. Kultuuromavalitsuse poolt seadusega ettenähtud piirides langetatud otsused ja määrused ei vajanud küll kinnitamist valitsuse poolt, kuid Eesti riik jättis määrustega endale siiski laialdased järelevalveõigused. Sealhulgas oli riigil õigus ka kultuurnõukogu laiali saata, mispuhul tuli korralda uued valimised.
Seaduse järgi kuulusid kultuuromavalitsuste kompetentsi peamiselt õppeasutuste ja kultuuriga seotud valdkonnad (sh sport, noorsooküsimused jne), kuid seadus ei käsitlenud näiteks kirikuelu. Kultuuromavalitsustele anti õigus oma liikmete suhtes sundmäärusi kehtestada ja neid ka enda vajaduste järgi maksustada (lisaks saadi tulu nt riigilt koolidele antavatest toetustest, annetustest, korjandustest jne).
Kuigi esialgsed plaanid nägid ette määratleda seaduse järgi vähemusrahvusena rahvust, kelle esindajaid elas Eestis vähemalt 4000, langetati see määr hiljem 3000 peale. Seeläbi lisandusid vähemusrahvuste hulka venelastele, sakslastele ja rootslastele lisaks veel siinsed juudid ja lätlased.
Kultuuromavalitsuse liikmeks olemise tagas see, kui inimene oli kantud oma vähemusrahvuse rahvusnimekirja. Selle eelduseks oli Eesti Vabariigi kodakondsuse omamine. Enda ise registrisse kandmiseks pidi inimene olema 18 aastat vana ja lapsed lisati registrisse koos vanematega (pärast 18-aastaseks saamiseks tuli neil aasta jooksul kinnitada oma soovi liikmeks jääda).

Kultuuromavalitsuse moodustamine

Omavalitsuse loomiseks pidid vähemusrahvuse esindajad taotlema seda, et valitsus vastava kultuuromavalitsuse ellu kutsuks. Valitsus kuulutas seejärel välja kultuuromavalitsuse nõukogu valimised, mille jaoks oli vaja moodustada valijate nimekirjad. Seadus sätestas, et vähemalt 50% vastava rahvusgrupi Eestis elanud valimisõiguslikest esindajatest (1922. aasta rahvaloenduse andmetel) laseksid end registrisse kanda. Lisatingimusena pidi vähemalt 50% neist nimekirjadesse kantud isikutest ka kultuurnõukogu valimistel osalema. Kultuuromavalitsuse väljakuulutamisel eeldas valitsus ka valitud kultuurnõukogu positiivset otsust autonoomia väljakuulutamise osas.

Kultuuromavalitsuse juhtimine

Seaduse järgi oli kultuuromavalitsuse tähtsaim asutus kolmeks aastaks valitud kultuurnõukogu, kuhu võis kuuluda 20–60 liiget. Nõukogu võis otsustada omavalitsuse tegevuse alustamise ja lõpetamise üle, anda välja määrusi, kehtestada makse jne. Kultuuromavalitsuse olulisim täidesaatev organ oli vähemalt kolmeliikmeline kultuurvalitsus, mis suhtles ametiasutuste ja eraisikutega. Kuigi seadus käsitles mitmel pool üle Eesti elavaid vähemusrahvusi, pidid nii kultuurvalitsus kui ka -nõukogu asuma Tallinnas. Kui seaduse esialgse variandi järgi ei olnud ette nähtud kohalikke kultuurhoolekogusid, lisati need kavale 1924. aasta märtsis. Hoolekogude tegevuse juhtnöörid kehtestati 18. detsembril 1925 ja hoolekogud võisid tegutsema hakata 1. jaanuarist 1926.

Seaduse muudatused

Aastate jooksul muudeti seadust pigem minimaalselt, lisades vaid üksikuid täiendusi. 1931. aastal vastu võetud muudatused käsitlesid kultuurhoolekogude maakondlikku kuuluvust, kultuurnõukogu volituste pikendamist neljale aastale, kultuurvalitsuse liikmetele töötasu määramist ja rahvusnimekirjadesse kandmise ea tõstmist 20 eluaastani. Aasta hiljem aga muutus kohustuslikuks isikute elukohaandmete kandmine rahvusnimekirjadesse.

Rahvusvaheline kajastus

Seadus leidis rahvusvaheliselt hulgaliselt positiivset vastukaja. Eestis kasutusel olnud vähemusrahvuste kultuurautonoomia seadust tunnustatakse laialdaselt kui ühte harvaesinevat Renneri ja Baueri mitteterritoriaalse autonoomia mudeli edukat rakendamist. Eesti läks selles osas teistest Kesk- ja Ida-Euroopa riikidest oluliselt kaugemale ja antud seadust on peetud selleaegses Euroopas ainulaadseks.
Seadust on kutsutud „eesti rahva visiitkaardiks, astumaks maailma vabade rahvaste sekka”. Seda on tõstetud esile ka pärast teist maailmasõda, nimetades seadust rahvusküsimuse optimaalseks lahenduseks.