google/wiki40b huggingface dataset:
Muşţafá ‘Abd al-Jalīl

Muşţafá ‘Abd al-Jalīl (araabia keeles مصطفى عبد الجليل‎; sündinud 1952 Al-Bayḑā’s) on Liibüa poliitik. Ta oli alates 2011. aasta 5. märtsist Liibüa kodusõjas Mu‘ammar al-Qadhdhāfīle vastanduva Rahvusliku Üleminekunõukogu esimees. 9. augustil 2012 andis ta võimu üle Liibüa Rahvuskongressi esimehele Mohammad Magariafile. 2007. aastast kuni Qadhdhāfī vastase ülestõusu puhkemiseni 2011. aasta veebruaris oli ta Liibüa justiitsminister.
Nooruses on ‘Abd al-Jalīl mänginud Al-Bayḑā’ linna jalgpalliklubis.
Ta õppis Liibüa Ülikoolis õigusteadust ja sai 1978. aastal kohtunikuks. Ta tegi korduvalt otsuseid, mis Qadhdhāfī režiimile ei meeldinud. Sellegipoolest edutati ta Qadhdhāfī poja Saif-al Islami toel 2007. aastal ministriks. Arvatakse, et seda tehti suhtekorralduslikel motiividel.
Ministrina reformis ‘Abd al-Jalīl kriminaalkoodeksit. Tema uuenduste kohaselt asendati mitmesugustel juhtudel kinnipidamine karistusmäärana trahvide või üldkasuliku tööga. Surmanuhtluse rakendamist võimaldas uus koodeks erinevalt vanast üksnes karistusena mõrva toimepanemise eest.
2010. aastal pani ‘Abd al-Jalīl kaasmaalased jahmatama, teatades televisiooni otseülekandes Üldise Rahvakongressi(?) kogunemiselt, et ei saa enam kohtusüsteemis töötada, sest tema tööl ei paista olevat mõtet: Sisejulgeolekuamet hoidis luku ja riivi taga sadu õigeksmõistetud poliitvange. Qadhdhāfī aga keeldus teda ametist vabastamast.
Rahutuste algul saadeti ‘Abd al-Jalīl Banghāzīsse ülestõusu vaigistama, kuid lahkus protestiks meeleavaldajate suhtes rakendatud vägivalla vastu Kõrgema Rahvakomitee koosseisust ja arvati mõni päev hiljem Rahvusliku Üleminekunõukogu koosseisu. Võimud kuulutasid ta reeturiks ja panid ta tabajale autasuks välja pool miljonit Liibüa dinaari (umbes 400 000 USA dollarit).
Veebruari lõpus ja märtsi algul tekkis ‘Abd al-Jalīlil Banghāzī juristi Abdel-Hafidh Ghogaga(?) rivaliteet mässuliste juhtorgani juhi koha pärast. 5. märtsil lahendati see Jalīli määramisega Rahvusliku Üleminekunõukogu esimeheks, tema konkurendist tehti aga organi eestkõneleja.
‘Abd al-Jalīli puuduseks peetakse vähest karismat. Ta on lubanud riigijuhi kohale mitte kandideerida. Samuti on ta teatanud, et peab vajalikuks seista kohtu ette Qadhdhāfī valitsuses teenimise tõttu.
Ta on pühendunud muslim.
Inge Saarsalu

Inge Saarsalu (sündinud 25. jaanuaril 1952 Tallinnas; sünninimi Inge Arro) on eesti balletitantija ja tantsupedagoog.
Ta on lõpetanud Tallinna Koreograafiakooli.
Aastatel 1970–1992 oli ta Estonia teatri balletisolist, hiljem Estonia teatri balleti repetiitor ja Tallinna Balletikooli balletiõpetaja.
Viimastel kümnenditel on ta töötanud USA-s Colorado balletiteatri ballettmeistrina ning Nevada balletiteatri repetiitori ja tantsupedagoogina.

Isiklikku

Tema abikaasa on Lembit Saarsalu.
Kantonpiilar

Kantonpiilar (prantsuse keeles pilier cantonné), ka kantoneeritud piilar on piilar, mille ümmarguse, hulknurkse või ruudukujulise põhiplaaniga keskosa on ümbritsetud neljast turbast või poolsambast, üks kimppiilari erikujusid. Eugène Viollet-le-Duc nimetab kantonpiilariks igasugust piilarit, mille keskset südamikku ümbritseb ristikujuliselt neli poolsambakest. Kunstileksikoni (2001) kitsama määratluse kohaselt on kantonpiilar nelinurkne piilar, mille nurkadel on kantide asemel pool- või kolmveerandringilise ristlõikega turbad.
Kantonpiilarid asuvad tavaliselt pealöövi arkaadis ja kolonnetid on mõtteliseks jätkuks neilt algavatele roietele. Enim seostub kõrggooti sakraalarhitektuuriga.

Etümoloogia

Nimetus on pärit prantsuskeelsest vapiterminoloogiast. Heraldikas tähendab cantonné vapikilbi mõttelist neljaks osaks jaotatust ümber keskse vapikujundi, nii et iga osa kannab omakorda kujundeid või sümboleid.

Kujunemine ja kasutus arhitektuuris

Erwin Panofsky sõnul hüljati varane kimppiilar ajutiselt pärast Senlis', Noyoni ja Sensi katedraale ning lasti löövi arkaadidel kerkida lihtsatelt silinderjatelt piilaritelt, kuid et see ei väljendanud piilarite struktuuri kaudu kõrgseina ja võlvide rütmi ning vähendas ruumiühtsust, leiutati kantoneeritud piilar, sammaspiilar nelja juurdeliidetud kolonnetiga. Ehk küll see Chartres'is, Reimsis ja Amiens'is kasutamist leidnud tüüp kajastas piilaril pea- ja külglöövide transversaalroideid ja arkaadikaari, ei lasknud see "väljendada" diagonaale ja St.-Denis' basiilika ümberehituses pöörduti kimppiilari juurde tagasi.
Karl Aben

Karl Aben (sündinud Karp Aben; 23. september 1896 Vecputrene Alūksne lähedal – 22. oktoober 1976 Tartu) oli eesti keeleteadlane, läti keelest tõlkija ja kirjanik.

Elulugu

Ta lõpetas aastal 1918 Valmiera Õpetajate Seminari ja aastal 1932 Tartu Õhtuühisgümnaasiumi. Aastatel 1932–1936 õppis ta Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnas. Ta oli ÜS Raimla vilistlane.
Ta töötas aastatel 1918–1919 Alūksne eesti algkoolis õpetajana. Oli aastatel 1919–1920 Vabadussõjas. Aastatel 1920–1940 töötas õpetajana Tartu 1. algkoolis ja aastatel 1936–1937 Tartu Õpetajate Seminaris. Aastatel 1940–1941 töötas Läti Ülikoolis eesti ja soome keele lektorina. Aastatel 1942–1944 töötas ta Tartus gümnaasiumiõpetajana. Aastatel 1944–1961 töötas ta Tartu Ülikoolis õppejõuna: aastatel 1944–1949 ja 1951–1955 vene keele kateedris slaavi ja balti filoloogia vanemõpetajana ning aastatel 1955–1961 dotsendina eesti keele kateedris.
1947 sai ta filoloogiakandidaadi kraadi väitekirjaga "Eesti ja liivi laenud läti sõnavaras". 1951. aastal tegi ta ettepaneku kirjutada eesti keeles võõrkeeltest pärinevaid pärisnimesid häälduspäraselt.

Looming

Ta on tõlkinud eesti keelde Vilis Lācise romaanid "Kaluri poeg" (1938), "Pärast äikest" (1962), "Torm" (1951), "Uuele rannale" (1953) ja "Tiivutud linnud" (1957), Rūdolfs Blaumanise näidendi "Rätsepad Sillamatsil" (1928), Anna Brigadere näidendi "Pöialpoiss" (1928) ning Jānis Rainise värsstragöödia "Joosep ja tema vennad" (1928). Koos Vladimir Beekmaniga tõlkis ta eesti keelde läti eepose "Lāčplēsis".
Ta on koostanud läti-eesti sõnaraamatu (1959, 2. trükk 1966) ja eesti-läti sõnaraamatu (1967).
Aastal 1925 ilmus talt luulekogu "Helisev vaikus".

Isiklikku

Tehnikateadlane Hillar Aben on Karl Abeni poeg.
Paavo Haavikko

Paavo Juhani Haavikko (25. jaanuar 1931 Helsingi – 6. oktoober 2008 Helsingi) oli soome kirjanik, luuletaja ja kirjastaja.
Tema luulekogusid on tõlgitud 12 keelde.
Paavo Haavikko oli Kalle Holmbergi lavastatud 1982. aastal valminud Kalevala-ainelise telesarja "Rauta-aika" stsenarist.
Tugiliik

Tugiliik (inglise keystone species) on liik, millel on suhteliselt väikesest arvukusest hoolimata koosluse funktsioneerimise ja selle struktuuri hoidmise seisukohalt suur tähtsus ning selle liigi kadumisel koosluse struktuur muutub.
Koosluse tugiliikideks on sageli kiskjad. Klassikaliseks näiteks on merisaarmad, kes hoiavad meredes nn vetikametsi (inglise kelp forests) merisiilikute liigse ärasöömise eest. Kui merisaarmad sellisest ökosüsteemist kaovad või hävitatakse ära, siis võib ökosüsteemi funktsioneerimine tugevalt häiruda.
Al-Jazarī

Badīʿ az-Zaman Abū l-ʿIzz ibn Ismāʿīl ibn ar-Razāz al-Jazarī (1136–1206) oli moslemi polühistor: õpetlane, leiutaja, kunstnik, insener ja matemaatik. 
Ta on tuntud eeskätt oma 1206. aasta teose "بديع الزمان أَبُو اَلْعِزِ بْنُ إسْماعِيلِ بْنُ الرِّزاز الجزري" poolest.
Kütis

Kütis (põhjaeesti murretes loomis) on algeline põlluharimisviis, mille puhul kesale või söödile kanti puuhalge, mis segati küntud maaga ja seejärel pandi väetise tekitamiseks puuhalud põlema. Kütis on tuletatud aletegemisest.
Asta Tuusti

Asta Tuusti (sündinud 11. juulil 1959) on eesti bioloog ja pedagoog.
Tuusti on olnud bioloogiaõpetaja Tartus ja Haljalas, samuti Sagadi looduskooli juhataja. Ta oli Tartumaal Äksi alevikus 2012. aastast tegutseva Jääaja Keskuse idee autor ja tegevjuht.
Asta Tuusti on olnud Eesti Bioloogiaõpetajate Ühingu president.
Asta Tuusti on Keskkonnaministeeriumi keskkonnateadlikkuse nõunik.
Alates 2019. märtsist on ta Eesti Loodusmuuseumi direktor.
Kernu külanõukogu

Kernu külanõukogu oli külanõukogu Keila rajoonis. Külanõukogu eksisteeris 1945–1960 ja seejärel liideti see Nissi külanõukoguga.
Ariogala

Ajalugu

Esimest korda mainiti 1253. aastal (Eregalle). XIV sajandil rajati sinna puidust linnus, mille ristisõdijad aastal 1382 maha põletasid. Vytautase ajal rajati sinna lähedale Ariogala mõis.
Esimene kirik ehitati Ariogalasse aastal 1416. Aastal 1529 ja 1592 nimetati asulat aleviks. XVII sajandil rajati sinna turg, asula sai mitmeid kaubandusprivileege. Ariogala sai linnaõigused 1792. aastal, ent aastal 1795 need kaotati.
Aastal 1842 on mainitud sealset algkooli, aastal 1852 asutati sinna kihelkonnakool, mis tegutses aastani 1863. Aastal 1847 rajati sinna ka luteri kirik, mis tegutses aastani 1944. Tol perioodil kasutati asula kohta vene keeles nimekujusid Ерагола ja Эйрагола.Esimese maailmasõja ajal põles asula maha. Taas laastas tuli alevit aastal 1944, mil see süttis Nõukogude vägede pealetungi käigus. Aastal 1941 tapsid saksa okupatsiooniväed ligi 700 sealset elanikku, põhiosa ohvreist olid juudid. Pärast sõda tegutsesid alevi ümbruses Leedu metsavennad. Taas sai Ariogalast linn aastal 1956.
LaSalle'i maakond

Ajalugu

Maakond moodustati 1831. aastal.
Laulu ja mängu leht

Laulu ja mängu leht oli aastatel 1885–1897 ja 1908 Tartus ilmunud Eesti esimene muusikakuukiri, mille toimetaja ja väljaandja oli Karl August Hermann.
Aastal 1908 ilmus kuukirja XIV aastakäigu 2 numbrit.
Väljaandes leidis kajastust kodu- ja välismaa muusikaelu, muusikaajalugu, samuti oli kirjutisi eesti esimestest heliloojatest, nende loomingust ja esimestest laulupidudest.
Ajakiri oli rahva seas väga populaarne.
Tõnis Leemets

Tõnis Leemets (sündinud 10. juunil 1972) on eesti helilooja, kitarrist ja tõlkija. 
Tõnis Leemets on ansambli Weekend Guitar Trio juhtfiguure. Samuti kuulub ta kitarriokteti Estonian Guitar Octet koosseisu.
Toomas Vint

Elukäik

Lõpetas Tallinna 10. Keskkooli 1962, samal aastal astus Tartu Riikliku Ülikooli bioloogia osakonda. 1963–1965 läbis sõjaväeteenistuse Nõukogude mereväe Põhjalaevastikus, 1967–1971 töötas Eesti Televisioonis režissööri abi ja assistendina. 1973. aastast Eesti Kunstnike Liidu liige. 1977. aastast Eesti Kirjanike Liidu liige. Vabakutseline.

Kunstialane tegevus

Toomas Vint hakkas esinema näitustel kuuekümnendate lõpul, ANK-64 järellainetuses, tõeline läbimurre toimus tööga „Sinu liblikas lendab sinu aasale” 1971. Toomas Vindi loomingut tõlgendada püüdes on kasutatud termineid: intellektuaalne naivism, transavangard, metafüüsiline maal, magritilik sürrealism. Ta ise nimetab oma töid kontseptuaalseteks maastikeks.
1990. aastate keskpaiku sekkus Vint aktiivselt kunstiellu, esitades näitusele „Biotoopia” (1995) kaasaegset kunsti parodeeriva installatsiooni „Vaikelu”, misjärel jätkas ajakirjanduses eesti kunstipoliitika kirglikku arvustamist. Pärast näituse „Déjà vu” (2000) kureerimist tõmbus kunstikõnelustest kõrvale.
Vindi maale on omandanud mitmed kunstimuuseumid ja prominentsed erakogud.

Kirjandusalane tegevus

Toomas Vint tuli kirjandusse 1970. aastatel novellistina. Sageli käsitletakse teda koos Vaino Vahingu ja Rein Saluriga, kuigi nende kolme loomingus erilisi ühisjooni ei leidu. Oli üks poolpõrandaaluse ajakirja Hees tegijatest. Heesi väljaandel ilmus 1968 Toomas Vindi luulekogu „Suitsupilvedest unistus".
Vindi varasemat loomingut (1968–1987) iseloomustavad märksõnad: mäng, irreaalse põimumine reaalsega, üksildus, vastuolulised hingeseisundid, erootika. Iroonia seguneb enesestmõistetavusega lüürika ja tundelisusega. Aastatel 1987–1994 kirjutas Vint mõned üksikud novellid. 
1995–2005 oli viljakas periood, igal aastal ilmus raamat. Romaanides hakkab tööle postmodernistlik võttestik. Romaan „Kojamehe naine” šokeeris publikut seksuaalse avameesusega, „Lõppemata maastik” prototüüpidega. Ambitsioonikas Helger Tepneri triloogia („Kojamehe naine“, „Topeltvalguses“, „Mäluauguga naine“) püüdis tabada olulist, mis 1960. aastatest kuni tänase päevani eesti inimese hinges toimus. Iga raamat pakkus ajastule sobiva metafoori.
Raamatuid ilmunud vene ja soome keeles, jutte tõlgitud paljudesse keeltesse.

Isiklikku

Tema isa oli põllumajandusmajandusteadlane Endel Vint. Vend Tõnis Vint ja õde Maara Vint on kunstnikud. Abikaasa Aili Vint (Sarv) on kunstnik.
Peeter Erg

Peeter Erg (27. märts 1898 Abja vald, Pärnumaa – 7. aprill 1944 Severurallag, Sverdlovski oblast) oli Eesti notar.
Tema vanemad oli Peeter Erg (1865–1939) ja Ann Masing (1868–1915).
Ta õppis 1917–1918 ja 1920–1924 (lõpetas) Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas, Korporatsioon Ugala liige.
Ta osales 1919–1920 Vabadussõjas Kaitseliidu ülema kantseleis ja 3. Diviisi staabis, sõjaväeametnik (1919). 1924–1927 vandeadvokaat Jaan Teemanti abi Tallinnas. 1927–1928 Petseri ja Narvataguste maade kinnistuskomisjoni esimehe asetäitja, 1928–1932 esimees. Alates 1932 notar Võrus.
Tema abikaasa oli Elisabeth-Johanna Västrik (1902–1986).
Arreteeritud 14. juunil 1941.
Vello Niinoja

Vello Niinoja (sündinud 4. veebruaril 1954 Tallinnas) on Eesti ajaloolane.

Elulugu

Vello Niinoja on teenistuja poeg.
Niinoja lõpetas 1972 Tallinna 42. Keskkooli, 1977 Leningradi Ülikooli ajalooteaduskonna ja 1980 samas aspirantuuri. 1996. aastal kaitses ta Leningradi Ülikoolis ajalookandidaadi kraadi. Ta oli 1977 TPI assistent, 1981–84 Eestimaa Kommunistliku Partei Keskkomitee Partei Ajaloo Instituudi vanemteadur, 1984–89 töötas EKP ja NLKP Keskkomitees, 1985–87 oli ka ERKI vanemõpetaja. 1992–97 oli Niinoja Moskva Ülikooli doktorant ja žurnalistikateaduskonna vanemteadur, 1997. aastast on olnud pedagoogilisel tööl mitmes Moskva kõrgkoolis.

Teadustöö

Vello Niinoja on uurinud 20. sajandi eestikeelse trükisõna poliitilist ajalugu. 1994–95 oli ta Moskva Eesti Seltsi esimees. Niinoja on avaldanud üle 40 teadustrükise.
Riigivapi teenetemärgi kett

Riigivapi teenetemärgi kett on Riigivapi teenetemärgi ainus eriklass, Eesti presidendi ametitunnus.
Riigipea ametitunnus on 69-millimeetrise läbimõõduga kullast riigivapi ning rubiini, kolme safiiri ja 94 teemandiga 30 mm laiune kuldkett. Vabariigi Presidendi ametiketi kujundas 1936. aastal Paul Luhtein. Ametiketi juurde kuulub rinnal kantav kaheksaharuline 87 mm läbimõõduga kuldtäht, mille südamikus on rahvusmotiividest ümbritsetud suur riigivapp, niisamuti I klassi suurpael (algselt Riigivapi teenetemärgi erisuurpael). Praegune Riigivapi teenetemärgi kett on koopia algsest, mis asub teadmata põhjusel Moskva kremli relvapalatis ja on ikka veel Eesti riigile tagastamata.

Ajalugu

Riigivanem Konstantin Päts asutas uued teenetemärgid oma dekreediga 1936. aasta 7. oktoobril, nende hulgas ka Riigivapi teenetemärgi keti. Riigivapi teenetemärgi kullast ametiketi valmistas OÜ Kopfi kullassepatöökoja juveliir Julius Prunsfeldt. Riigikantselei tellis Saksamaalt siidlindid 105 millimeetri laiuse sinise erisuurpaela tarvis. Kui riigihoidja Konstantin Päts valiti 1938. aasta 24. aprillil Eesti presidendiks, anti talle Riigivapi teenetemärgi kett kui presidendi ametitunnus.
President Päts kandis presidendi ametiketti pidulikel sündmustel. Teadaolevalt kandis ta teenetemärgi ketti viimast korda 1940. aasta 17. juulil, kui võttis vastu Nõukogude Liidu uue täievolilise esindaja Vladimir Botškarjovi volikirjad.
Presidendi ametiketi asukoht oli palju aastaid teadmata. 1971. aastal selgus, et presidendi Riigivapi teenetemärk on 1963. aastast saadik Moskva kremli relvapalatis kui "kullast Eesti orden" ja selle kett on Moskva rahandusministeeriumis arvel kui 500 grammi kulda.
Venemaa ei ole röövitud Eesti presidendi ametitunnust Eestile tagastanud senini (märts 2017). "Stalini relvajõul Tallinnast ära viidud Eesti Vabariigi presidendi ametitunnus asub arusaamatul põhjusel ikka veel seitsme luku taga Kremlis, otsekui kestaks mõnes paigas Stalini kord või vähemasti Stalini bürokraatia edasi," ütles president Lennart Meri 1995. aasta vabariigi aastapäeva kõnes. "Pean endale, aga ka konstitutsioonilisele Venemaale alandavaks selle piinliku teema juurde tagasi tulla."
Eesti Vabariigi 90. aastapäevaks valmis kolme firma ühistööna uus Eesti Vabariigi presidendi ametiraha, mis on 1940. aastal röövitud ametiraha koopia. ARS-Vasetööd OÜ valmistas ametiketi kullast lülid. Kasutusel oli sama press, mis 1937. aastal. Roman Tavast OÜ meistrid koostasid lülidest keti ja tegid keti küljes oleva kullast riigivapi. Miniplast Pluss OÜ valmistas erisuurpaela ja keti karbi.
Riigivapi ketiklassi teenetemärk koosneb kullast ketist, erisuurpaelast ning kullast rinnatähest. Kett kaalub 800–900 grammi ning koosneb 48 lülist, keti otsas on kullast riigivapp. Nelja lüli sees on vääriskivid: rubiin ja kolm safiiri, mida ümbritseb 94 teemanti. Rubiin pärineb Lõuna-Aafrikast, rukkilillesinised safiirid Sri Lankalt, teemandid Euroopa lihvimistubadest, ketikuld on muretsetud Eestist.
Kit Carsoni maakond

Ajalugu

Maakond asutati 1889 Elberti maakonna osadest.
Kink-vägihein

Kink-vägihein (Verbascum × collinum Schrad., Verbascum nigrum × Verbascum thapsus) on üheksavägise ja musta vägiheina värd. Ta kuulub vägiheina perekonda.
Hans Jonas

Hans Jonas (10. mai 1903 Mönchengladbach – 5. veebruar 1993 New York) oli juudi päritolu Saksamaa filosoof.
Ta kirjutas oma doktoritöö Marburgis, kus õppis Edmund Husserli, Martin Heideggeri ja Rudolf Bultmanni juures. Seal tutvus ta ka Hannah Arendtiga, kellega nad jäid elu lõpuni sõpradeks.
Jonas elas ja töötas aastast 1955 kuni elu lõpuni New Yorgis.
Tuntud ja mõjukad on tema tööd bioloogia filosoofia alal.
Abraham Winkler noorem

Abraham Winkler (noorem) (1649 Tallinn – 21. märts 1696 Rapla) oli Eesti vaimulik.
Vanemate surma järel kasvas üles Raplas von Hastferi peres. Immatrikuleeriti 29. juunil 1669 Jena Ülikooli. Ordineeriti 29. märtsil 1674 õpetajaks.
Oli 1674–1696 Rapla Maarja-Magdaleena koguduse õpetaja. Suri aastal 1696, maeti 12. veebruaril 1697 Tallinna toomkirikusse.
Osales pärast 6. juuni 1684 Toompea tulekahjus hävinenud eestikeelse Uue Testamendi evangeeliumide teksti tõlkimisel ja revideerimisel. Võttis osa Liepa (asub praeguse Cēsise rajooni territooriumil) piiblikonverentsist (25. august–25. september 1686). Valiti aastal 1693 eestikeelse lauluraamatu üheks revideerijaks ja kokkuseadjaks (kasutas meediumkirjaviisi). Oli üheks Rootsi 1693. aasta kirikukorralduse eesti keelde tõlkijateks aastal 1695. Koostas ja laskis trükkida leinajutlusi, nt. pastor Anton Heidrichile.

Isiklikku

Tema isa Abraham Winkler oli Tallinna Toomkiriku saksa koguduse õpetaja, naisevend Johann Matthäus Embken oli Vigala Maarja koguduse õpetaja. Poeg Reinhold Winkler oli Järva-Jaani Ristija Johannese koguduse õpetaja, poeg Theodor Winkler oli Tallinna Püha Vaimu koguduse õpetaja, poeg Johann Abraham Winkler oli Koeru- ja Järva-Jaani Ristija Johannese koguduse õpetaja, poeg Samuel Matthäus Winkler oli Märjamaa Maarja koguduse õpetaja.
Udo Sulp

Udo Sulp (sündinud 8. mail 1958) on eesti bowling'umängija. 
Ta on võitnud mitu medalit Eesti meistrivõistlustelt ning tulnud seenioride klassis kaks korda Euroopa meistriks (2008. aastal Prantsusmaal ja 2010. aastal Austrias).
Ta lõpetas 1977. aastal Põlva Ühisgümnaasiumi ja 1986. aastal EPA.
Mait Metspalu

Mait Metspalu (sündinud 24. augustil 1975) on eesti evolutsioonigeneetik.
2005. aastal kaitses ta Tartu Ülikoolis doktorikraadi teemal "Through the course of prehistory in India: tracing the mtDNA trail".
Alates 2005. aastast on Mait Metspalu Eesti Biokeskuse teadur.
Mait Metspalu isa on Eesti Geenivaramu direktor Andres Metspalu.
Sööt (põld)

Sööt on külvikorras olev põld, mis on jäetud mõneks ajaks harimata.
Põld võib olla sööti jäetud üheks või mitmeks aastaks. Sööti jätmise mõte on mulla viljakuse taastumine.
Sööti võidakse kasutada karjamaana.
Haapsalu vapp

Vapi kirjeldus

Haapsalu vapiks on kuldse põhjaga heraldiline kilp, mille paremal äärel on punane loss kahe torniga. Keskel esiplaanil asub suurem torn lahtise sakilise äärega ning paremal äärel tagaplaanil asub väikene torn koonusekujulise katusega. Suurema torni esiküljel on mustavärviline lahtine ukseavaus. Lossi esitorni taga on poolenisti väljaulatuv must punaste manustega ning kuldse oreooliga must kotkas. Kotka tiival on kuldse varrega ristikuleht.

Põhjendus

Haapsalu vapil on kujutatud Evangelist Johannese (Läänemaa ja Haapsalu kaitsepühaku) kotkas. Sama kotkas oli algselt ka Saare-Lääne piiskopkonna vapil. Hiljem lisandus linna vapile vabalinna sümbolina kindluse kujutis. Arvatud on, et ilmselt on vapil kujutatud mitte niisama abstraktset torni nagu enamasti, vaid konkreetselt Haapsalu linnust.
Pae tänav (Tallinn)

Pae tänav on tänav Tallinnas Lasnamäe linnaosas Sikupilli, Ülemiste ja Pae asumis.
Tänav sai nime 8. märtsil 1949. 
Tänava järgi on nime saanud Lasnamäe lademe Väo kihistu Pae kihistik.
Carl F. Gahlnbäck

Carl F. Gahlnbäck oli Eesti alal 1837–1937 tegutsenud transpordiettevõte. Ettevõte tegeles nii kaupade impordi kui ka ekspordiga. Tegevuse käigus arendas ettevõte ka laeva- ja raudteetransporti.
Marc Bartra

Barcelona

Bartra liitus 11-aastasena Barcelona noortesüsteemiga La Masia. Ta edendati Barcelona B-meeskonda 2009. aastal.
Marc Bartra tegi oma debüüdi Kataloonia klubis 2010. aastal mängus Atletico Madridiga. Barcelona kaotas selle mängu 1:2. 21. mail 2011 lõi Bartra Malaga vastu oma debüütvärava.
2012–13 hooajal mängis Bartra Tito Vilanova juhendamisel 16 mängu. Barcelona võitis La Liga rekordilise 100 punktiga.
Hooajal 2014–15 aitas ta klubil võita nii Hispaania kõrgliiga, Copa del Rey kui ka Meistrite Liiga.

Dortmundi Borussia

3. juunil 2016 liitus Marc Bartra 8 miljoni euro eest Dortmundi Borussiaga. 
Debüütmäng toimus Saksamaa superkarikavõistlustel Müncheni Bayerni vastu, Dortmund kaotas 2:0. 14. septembril lõi ta Meistrite Liigas alagrupimängus Varssavi Legiaga värava.
27. mail 2017 aitas ta Dortmundil alistada Saksamaa karika finaalis Frankfurdi Eintrachti 2:1.

Koondisekarjäär

Bartra tegi oma debüüdi Hispaania jalgpallikoondises 16. novembril 2013 mängus Ekvatoriaale-Guinea vastu. Hispaania võitis sõpruskohtumise 2:1. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 11. oktoobril 2018 sõprusmängus Walesi vastu.
Ta esindas Hispaaniat koondises 2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel.
Janika Päll

Janika Päll (sündinud 18. septembril 1965) on eesti klassikaline filoloog ja tõlkija. Tema eelistatud uurimisteemad on vanakreeka keel ja antiikkirjandus, retoorikaajalugu, tõlkeküsimused, antiikaja traditsioon renessansis ja varauusajal ning raamatulugu.

Haridus

Janika Päll õppis aastail 1973–1982 Tartu 2. keskkoolis, omandades seal põhihariduse. Seejärel õppis ta 1982–1986 Tartu Muusikakoolis, saades klaveriõpetaja kutse ja keskerihariduse. Aastail 1986–1991 õppis ta Tallinna Riiklikus Konservatooriumis, lõpetades selle klaveriõpetaja ja kontsertmeistri kvalifikatsiooniga. 1991. aastal astus ta Tartu Ülikooli, mille lõpetas 1995 bakalaureusekraadiga klassikalises filoloogias. Samal aastal jätkas ta õpinguid magistriõppes ning kaitses aastal 2000 teadusmagistri (MA) kraadi klassikalises filoloogias tööga "Stroofipiir ja selle ületamine Sappho ja Alkaiose luules".
Ta kaitses 2007. a. doktorikraadi klassikalises filoloogias väitekirjaga "Form, style and syntax: towards a method of description and analysis of Greek prose rhythm: on the example of "Helen's encomium" by Gorgias".

Töökäik

1991–1996 oli Janika Päll Ülenurme Lastemuusikakooli klaveriõpetaja.  Alates 1995 töötas ta Tartu Ülikoolis, alguses klassikalise filoloogia assistendina, 2003–2013  klassikalise filoloogia osakonna lektorina. 2013. aastast töötab teadurina Tartu Ülikooli Raamatukogus. 1996. aastal õpetas ta ka kirikuladina keelt Viljandi Kultuurikolledžis. 
Alates 2018. aastast Tartu Ülikooli klassikalise filoloogia professor.
Janika Päll kuulub humanitaarteadusliku veebiajakirja Studia Humaniora Tartuensia toimetuskolleegiumisse.
Ta on tegev mitmes rahvusvahelises erialaorganisatsioonis, kuulub ülemaailmse retoorikaajaloo ühingu ISHR juhatusse (2015–2019).
Samuti on ta osalenud mitmes rahvusvahelises uurimisrühmas, näiteks antiigi meetrika ja rütmika uurimisrühmas DAMON (aastast 2000), ning juhib praegu Lundi, Helsingi ja Tartu Ülikooli Helleno-Nordica uurimisrühma Humgraeca andmebaasi töörühma.