google/wiki40b huggingface dataset:
James Owen Dorsey

Lapsepõlv ja haridustee

James Owen Dorsey sündis 31. oktoobril 1848 Marylandi osariigi Baltimore'i linnas. Tema vanemad olid Thomas Anderson Dorsey ja Mary Sweetser Hance. Juba kuueaastaselt õppis ta iseseisvalt selgeks heebrea tähestiku ja kümneaastaselt luges heebrea keelt vabalt. 1862. aastal asus ta õppima Baltimore'i Central High Schooli, kus õppis klassikalisi keeli. 1867. aastal jätkas ta haridusteed Viriginia osariigis Alexandrias asuvas Protestantlikus Episkopaalses Teoloogilises Seminaris, kus ta 1871. aastal ka diakoniks pühitseti. Varsti pärast seminarist lahkumist saadeti Dorsey misjonärina Dakota Territooriumile.

Töö antropoloogina

1871. aasta mais saadeti 23-aastane Dorsey misjonärina ponka indiaanlaste juurde Oklahomasse, kuhu ta jäi kaheks aastaks. Seal õppis ta ponka keelt kõnelema sel tasemel, et tõlgi abi polnud enam vaja. 1873. aastal, kui Dorseyl oli käsil ponka keele grammatika ja sõnaraamatu koostamine, jäi ta ootamatult haigeks ning pidi Marylandi tagasi pöörduma. Idarannikul võttis Dorsey ühendust Smithsonian Institutioniga, kuid kahjuks peeti tema materjale amatöörlikeks.
Järgmised viis aastat veetis Dorsey kirikuõpetajana Marylandi osariigis. 
1878. aasta juulist 1880. aasta augustini viibis Dorsey John Wesley Powelli lähetusel välitöödel omahade juures Nebraskas, kus tema ülesandeks oli omaha-ponka keelematerjalide kogumine ning grammatika ja sõnaraamatu koostamine. Hilisemas elus pidas ta omahadega ühendust kirja teel ning mitmed tema keelejuhid külastasid teda Washingtonis.
1879. asutati Ameerika Etnoloogiaamet ning Dorsey sai seal tööd siuu keelkonda kuuluvate hõimude ja keelte eksperdina. 1880. aastast viibis ta peamiselt Washingtonis, kus jätkas tööd indiaani keelte ja kultuuridega, muuhulgas tema juurde pealinna keeletööd tegema tulnud keelejuhtidega. Lisaks sellele käis ta lühiajalistel välitöödel tutelote ja kuapode juures (1883) ning Oregonis atabaski, takelma, kuusi ja jakona keelkondade kohta andmeid kogumas. 1892. aastal veetis ta kaks nädalat välitöödel Louisianas, kus töötas kahe viimase biloksi keele kõnelejaga.
Terve elu vallalisena elanud James Owen Dorsey suri 4. veebruaril 1895 kõhutüüfusse. Ta oli siis 47-aastane.
Jüri Ruuge

Jüri Ruuge (20. september 1916 Tartu – umbes 2008) oli Eesti põllumajandusteadlane ja sordiaretaja.

Elulugu

Jüri Ruuge on raamatupidaja poeg.
Lõpetas 1935 H. Treffneri Gümnaasiumi ja 1961 EPA agronoomiateaduskonna. Õppis 1937–39 TÜ õigusteaduskonnas. 1937–44 Tartu Linna Perekonnaseisuameti ametnik, 1946–85 Jõgeva Riikliku Sordiaretusjaama (Jõgeva Sordiaretuse Instituut) nooremteadur ja aastast 1976 vanemteadur.

Teadustöö

Uurimisvaldkond: kiu- ja õlitaimede (lina, kanep, õlimagun) sordiaretus, seemnekasvatus, sordiagrotehnika ja sordiparandus. Aretanud sorte: õlimagun "Jõgeva Rekord" (1954), kanep "Atleet" (1957), ühekojaline kanep "Saluut" (1957), lina "Kokett" (1963) ja "Saldo" (1973). Umbes 40 teadustrükist.
Teravkaar

Teravkaar on kahest punktist konstrueeritud kaarekuju, mille puhul kaare küljed kaare lagipunktis ühinedes moodustavad nurga (erandlikuks teravkaareks on rohkem kui kahest punktist konstrueeritud tuudorkaar). On üks keskseid gooti arhitektuuri tunnuseid.
Teravkaare kandesurve on suunatud vähem külgedele ja rohkem ülevalt alla kui ümarkaarel. See võimaldab ehitada kergemaid müüre kui ümarkaart kasutades.

Konstrueerimine

Teravkaare kuju määrab kaarekülgede raadius. Tavalisel gooti kaarel võrdub kaare raadius ava laiusega, kõrgendatud teravkaarel ehk lantsettkaarel on kaare raadius suurem ava laiusest ja kui teravkaarel on kaare raadius väiksem kui ava laius, on kaarel veidi masajad proportsioonid. Eesti keskaegses arhitektuuris on palju kasutatud viimati nimetatud varianti, madaldatud teravkaart.

Ajalugu

Varaseimad teravkaared ajaloos esinevad islamimaade arhitektuuris, 8.–9. sajandil, kust need jõuavad Sitsiilia normanni kuningriikide ja Bütsantsi arhitektuuri vahendusel, samuti ka ristisõdade ajajärgu kultuurikontaktide kaudu, Euroopa arhitektuuri. Siiski, bütsantsi-aegne Karamagara sild 5.–6. sajandist on teravkaarne ja vanima teravkaart kasutava ehitisena ajaliselt varasem kui islami arhitektuur, nii et teravkaare algupära täpne lokaliseerimine jääb vaidlusobjektiks.
Lääne-Euroopa arhitektuuris rakendab teravkaart juba Burgundia romaanika, 1088. aastal alustatud Cluny III kloostrikiriku arkaadides ja võlvis on juba teravkaared. Paljud 12. sajandil püstitatud Burgundia ehitised järgivad selle kiriku eeskuju. Saint-Denis' basiilika, mida loetakse esimeseks gooti ehitiseks, püstitati samuti 12. sajandi esimesel poolel. Prantsusmaalt levis gooti teravkaar kõikjale Euroopasse, umbes 1200. aasta paiku jõudis see Saksamaale, kus kestis 16. sajandi hilisgootikani. Eesti 13.–16. sajandi arhitektuur kuulub Saksamaa ehituspärandisse ja -koolkondadesse ja järgib emamaaga sarnaseid arengujooni.
Renessanssarhitektuuris ja hilisemates ehitustiilides kadus teravkaar täiesti käibelt, kuid elas läbi uue tõusu historitsistlikes neostiilides.
August Vassil

Teises maailmasõjas

30. septembril 1942 määrati polkovnik August Vassil 7. Eesti Laskurdiviisi ülemaks. 
5. jaanuaril 1943, Velikije Luki operatsiooni käigus, tagandati August Vassil 7. Laskurdiviisi ülema kohalt ja asendati kommunist Karl Allikaga.
August Vassil maeti 4. juulil 1975 Pärnamäe kalmistule.
Sinimäe Põhikool

Sinimäe Põhikool on põhikool Ida-Viru maakonnas Narva-Jõesuu linnas Sinimäe alevikus. Kooli direktor on Evald Teetlok.
Sinimäe lapsed said kooliharidust alates 1869, kui asutati Vaivara kihelkonnakool.
1931 ehitatud koolimaja hävis sõjakeerises 1944. 1958 valmis koolimaja Pargimäel.
2012 sügisel oli koolis tulekahju, mistõttu järgmised aastad tegutseti eri kohtades, sh Sillamäe Gümnaasiumi hoonetes.
Viru kreis

Kreisi moodustamine

1704. aastal, Põhjasõja algetapil, pärast Virumaa idaosa vallutamist Venemaa vägede poolt moodustati Virumaast kaks kreisi: Viru ja Narva kreis, kuhu kuulus osa Virumaa maid, Alutaguse ja osa Narva jõe taguseid Ingeri alasid. Aastatel 1708–1722 oli Ida-Virumaa (Vaivara kihelkond) koos Tartumaaga Narva kreisi (maakonna) nime all Ingerimaa kubermangu ja 1710. aastast Peterburi kubermangu koosseisus. Põhjasõja lõpul (1719) liideti Vaivara kihelkond Rakvere kreisiga, kuhu kuulus järgneva kahesaja aasta vältel.
Rakvere kreis loodi 1783. aastal seoses keisrinna Katariina II asehalduskorra kehtestamisega Vene tsaaririigis, Wesenbergi linn osteti mõisalt ära ning nimetati üheks Eestimaa kubermangu kreisilinnaks. 
1796. aastal asehalduskord Venemaa keisririigis likvideeriti ning senised kreisid taastati, kuid nimetati piirkondade alusel, mitte endise viisi kohaselt kreisilinnade järgi, kreis nimetati Viru kreisiks, kuna Balti kubermangudes oli asjaajamiskeeleks saksa keel, kasutati nimetust Wierlandische Kreis.
Põhja-Eestis asuv Virumaa (saksa keeles Wierland) ja veel kolm Põhja-Eesti maakonda – Läänemaa (Lääne kreis) (Wiek), Harjumaa (Harrien) Harju kreis ja Järvamaa (Jerwen) (Järva kreis), koos nende koosseisu kuulunud 49 kihelkonnaga moodustasid Eestimaa kubermangu.

Rakvere ehk Viru kreisi kiriklik jaotus

Kreisi territooriumil asusid 1627. aastal moodustatud Järva praostkonna kirikukihelkonnad: Vaivara kihelkond, Jõhvi kihelkond, Lüganuse kihelkond, Viru-Nigula kihelkond, Haljala kihelkond, Kadrina kihelkond, Rakvere kihelkond, Viru-Jaagupi kihelkond, Väike-Maarja kihelkond, Simuna kihelkond, Iisaku kihelkond.
Provintsidest (kubermangude), maakondadest (kreisid), kihelkondadest ja mõisatest koosneva tollase haldusjaotuse kõrvale tekkisid 19. sajandi algul kõrvalsüsteemina mõisavallad, mis hõlmasid talupoegade maid, kes olid pärisorjusest vabastatud Talurahvaseadus seadustega, Põhja-Eestis 1816. aastal. Algselt hõlmas üks vald ühe mõisa talupoegade maid; hiljem hakkasid vallad kui talupoegade omavalitsused omavahel ühinema. Algselt oli valdu nagu mõisaidki Eesti aladel üle tuhande, 19. sajandi lõpus aga veidi üle 400.
Kolkja külanõukogu

Kolkja külanõukogu oli külanõukogu Tartu rajoonis. Külanõukogu eksisteeris 1945–1949 ja seejärel liideti see Peipsiääre külanõukoguga.
Villu Tari

Isiklikku

Tema isa oli näitleja ja laulja Eero Tari.
Kanuti aed

Kanuti aed on haljasala Tallinnas Kesklinna linnaosas Mere puiestee, Inseneri, Aia ja Kanuti tänava vahelisel alal, endise Väikese Rannavärava bastioni ja Kalev Spa juures, aadressiga Mere puiestee 5.

Aia piirid

Kanuti aia piir kulgeb Mere puiestee ja Kanuti tänava ristumiskohast mööda Kanuti tänava pargipoolset teemaad läände kuni Kalevi ujula krundini, sealt mööda nimetatud krundi piiri lõunasse kuni korvpalliplatsi ääristava betoonaiani, edasi mööda betoonaeda kuni pargi piirdeks oleva kiviaiani, mööda seda lõunasse kuni Mere pst 5 hooneni, mööda hoone seina ning piki selle sirgjoonelist pikendust itta kuni Mere puiesteeni ning mööda Mere puiestee pargipoolset teemaad põhja suunas kuni ristumiseni Kanuti tänavaga.

Ajalugu

Praeguse Kanuti aia pargi kohal oli kuni 19. sajandini Tallinna kaitserajatisena veega täidetud vallikraav. 1866. aastal anti praeguse pargi territoorium Tallinna linna poolt rendile Kanuti gildile, kes pidi rajama sinna avaliku suveaia ning sellest ajast kannab haljasala Kanuti aia nime.
19. sajandi lõpul peatusid haljasalal mitmed Tallinna külastavad rändtsirkused ja hiljem, kahe Maailmasõja vahelisel perioodil, tegutses lõbustuspark, kus oli köisraudtee, karussell ja vaateratas ning jalgrattalaenutus. Kanuti aia kõrval asus alates 1913. aastast kino "Grand Marina" (hiljem "Ars"), mis oli asutamise ajal suurim kino kogu Venemaa keisririigis.
Teise maailmasõja käigus 1944. aastal hävis Grand Marina kinohoone ja selle asemel ehitati Tallinna Laevastiku ohvitseride maja, mis valmis 1953. aastal. Koos Ohvitseride majaga viidi läbi ka kõrvalasuva pargi ümberkujundamine neoklassitsistlikus stiilis.
Pärast Eesti iseseisvuse taastamist muudeti Ohvitseride maja Vene Kultuurikeskuseks ja park kujundati taas ümber. 2002. aastal paigaldati parki Fjodor Dostojevski mälestussammas (kujur Valeri Jevdokimov).
2008. aastal rajati parki purskkaev Mare Mikofi skulptuuriga „Poisid vihmavarjuga”.
Kanada toompihlakas

Kirjeldus

Tihe põõsas kasvab kuni 8 m kõrguseks. Lehed on elliptilise kuni äraspidimunaja kujuga, tipp on teritunud. Noored lehed on nii pealt kui ka alt valgeviltjad, vanemana enamasti paljad. Pungad on väikesed ja ilma karvadeta. Valgete suurte õitega, mis asetsevad alguses püstistes ning hiljem rippuvates karvastes kobarates. Kroonlehed võivad olla nii kolmnurkse kui ka äraspidi munaja kujuga, mille sees on udemed. Viljad on ebaühtlase valmivusega, läbimõõt 1 cm ja värvus tumepurpurpunane. Maitse oleneb vormist – väikeseviljalised on kuiva maitsega ning suureviljalised on mahlasemad. Kuna vilikond on hõre, siis jääb ka saak võrdlemisi madalaks.

Levik

Pärineb Jaapanist, Hiinast, Koreast ja Põhja-Ameerika idaosast. Oma kodumaal võib taime leida looduslikult kasvamas niiskel, soisel ja kivisel mullal, jõgede ja järvede ääres ning kaljudel. Kanada toompihlakas on Eestis külmakindel.

Kasutamine

Taime on kasutatud meditsiinis, söödavate viljade saamiseks ning dekoratiivsel eesmärgil.
Sidney Sheldon

Sidney Sheldon (sünninimi Sidney Schechtel ; 11. veebruar 1917 Chicago – 30. jaanuar 2007 Palm Springs) oli USA kirjanik. 
Ta avaldas elu jooksul 18 romaani ja ühe autobiograafia. Samuti kirjutas ta näidendeid ja filmistsenaariume.
Tema teoseid on tõlgitud 71 keelde ning avaldatud 180 riigis.  
Filmi "The Bachelor and the Bobby-Soxer" ("Poissmees ja põlviktüdruk") stsenaariumi eest sai ta 1947. aastal Oscari.
Ganderkesee

Geograafia

Ganderkesee paikneb "Wildeshauser Geesti" looduspargi põhjaservas. Kogukonna kõige põhjapoolsem osa asub Weseri orus. Lõunasse ulatub liivane, kõrgem ja künklik geesti maastik.
Ganderkesee valda kuulub 25 asundust: Ganderkesee, Almsloh, Bergedorf, Bookholzberg, Bookhorn, Bürstel, Elmeloh, Falkenburg, Grüppenbühren, Habbrügge, Havekost, Heide, Hengsterholz, Hohenböken, Holzkamp, Hoyerswege, Hoykenkamp, Immer, Neuenlande, Rethorn, Schierbrok, Schlutter, Schönemoor, Steinkimmen ja Stenum.

Ajalugu

Ganderkeseed on esmakordselt mainitud 860. aastal nime all "Gandrikesarde".
Gacrux

Gacrux (ka Gamma Crucis, γ Crucis) on Lõunaristi tähtkuju heleduselt kolmas ja tähistaeva heleduselt 26. täht.
Gacrux on Maale lähim M-klassi punane hiid ning see asub 88 valgusaasta kaugusel. See on Päikesest ainult 30 % massiivsem, kuid on 820 korda heledam ja selle diameeter on 42 korda suurem.
Racibórz

Ajalugu

Kuni 5. sajandini elasid Racibórzi alal idagermaani hõimud. Suure rahvasterändamise käigus hõivasid selle ala slaavlased, kes rajasid sinna kindluse. Kindlust on esimest korda mainitud aastal 845. Kindlusest sai Ülem-Sileesia esimene pealinn.
Aastal 1172 rajas hertsog Mieszko I Racibórzi hertsogkonna. 1217 sai asula linna õigused. Alates 1299. aastast valitses Racibórzi oma linnanõukogu.
Viimane Piastide dünastiast pärit hertsog suri 1336 ja sellest ajast kuni 1521. aastani juhtis linna Přemysliidide dünastia kõrvalharu Opole hertsogid.
Teise maailmasõja ajal kandis linn saksapärast nime Ratibor.
1975–1998 oli Racibórz Katowice vojevoodkonnas.

Sõpruslinnad

Racibórzi sõpruslinnad on Kaliningrad (Venemaa), Kędzierzyn-Koźle (Poola), Leverkusen (Saksamaa), Opava (Tšehhi), Roth bei Nürnberg (Saksamaa), Tõsmõnõtsja (Ukraina) ja Wrexham (Suurbritannia).

Sport

Naiste jalgpalliklubi RTP Unia Racibórz mängib kõrgliigas Ekstraliga Kobiet.
Eesti Kirjanduse Selts

Eesti Kirjanduse Selts (lühend EKS) on organisatsioon, mille eesmärk on kirjanduse, teaduse ja kunsti edendamine Eestis, oma maa ja rahva igakülgne tundmaõppimine ning tehtud töö tulemuste kättesaadavaks tegemine rahvale. Seltsi juhatus asub Tartus.
Selts asutati 6. augustil 1907. Loomise järel kasvas selts kiirelt tervet Eestit katvaks organisatsiooniks ja 1930. aastate lõpul kuulus sellesse juba üle 2000 liikme. Seltsi tegevus lõpetati ja seltsi varad natsionaliseeriti 1940. aastal.
Eesti Kirjanduse Selts taastati ametlikult 18. detsembril 1992 ja tegevus jätkus õigusliku järjepidevuse alusel ning 16. juunil 1940 kehtinud ja redigeeritud põhikirja järgi.
Selts annab välja oma aastaraamatut.
Lothar de Maizière

Lothar de Maizière (sündinud 2. märtsil 1940 Nordhausenis) on saksa jurist ja endine Saksa poliitik.
Lothar de Maizière lõpetas Ida-Berliinis gümnaasiumi 1958. aastal. Juba 1956. aastal oli ta astunud Saksa DV Kristlik-Demokraatlikku Liitu. 1959–1964 õppis ta Ida-Berliini Hans Eisleri Muusikakõrgkoolis vioolat. 1969. aastal pidi ta haigestumise tõttu muusikaga tegelemise lõpetama. Aastatel 1969–1975 õppis ta kaugõppes Berliini Humboldti Ülikoolis õigusteadust. Alates 1976. aastast töötas Lothar de Maizière Ida-Berliinis advokaadina, alates 1987. aastast oli ta Ida-Berliini advokatuuri aseesimees. Advokaadina tegeles ta põhiliselt majandus- ja maksuküsimusi puudutavate kohtuasjadega. 1989. aasta novembris valiti ta Saksa DV Kristlik-Demokraatliku Liidu esimeheks. Sellesse ametisse jäi ta kuni 1990. aastani. 1989. aasta novembrist alates oli ta Saksa DV Ministrite Nõukogus kirikuküsimuste minister. Lothar de Maizière juhtimisel saavutas Saksa DV Kristlik- Demokraatlik Liit 1990. aasta märtsis valimisvõidu.
1990. aasta 12. aprillist kuni 2. oktoobrini oli Lothar de Maizière Saksa DV peaminister. Ta oli esimene ja viimane demokraatlikult valitud Saksa DV peaminister. Pärast Saksa DV välisministri Markus Meckeli tagasiastumist oli ta 1990. aasta 20. augustist kuni 2. oktoobrini ka Saksa DV välisminister.
1990. aasta oktoobrist kuni 11. septembrini 1991 oli Lothar de Maizière Saksamaa Liidupäeva liige ja eriülesannetega minister. 1990. aasta detsembris tuli avalikuks, et Lothar de Maizière oli olnud Stasi mitteametlik kaastööline, mida ta ise eitas. 17. detsembril 1990 avaldas ta soovi kõigist ametitest tagasi astuda. Kuni 1991. aasta veebruarini oli ta puhkusel. 1991. aasta septembris astus ta kõigist poliitilistest ametitest tagasi. Seejärel on ta töötanud advokaadina.
Sandra Steingraber

Looming ja töö

Steingraber järgib põhimõtteid ja vaateid, millele pani aluse Rachel Carson. Teda on ka R. Carsoni auhinnaga tunnustatud.
Steingraber kirjutab ja peab loenguid keskkonnateemadel, mis seonduvad järglaste saamist ning tervist mõjutavate teguritega ja kahjulike keskkonnamõjurite osaga vähi tekkel ning arengul. Steingraber on ise vähki põdenud, paranenud ning oma kogemustele toetudes teemat põhjalikult uurinud.
"Living Downstream: An Ecologist’s Personal Investigation of Cancer and the Environment" (1997, "Kui elad allavoolu: ökoloogi uurimus vähi ja keskkonnamõjude seostest.") on Steingraberi tuntuim teos, selle põhjal tehti ka film (2010). Steingraberil avastati põievähk ning ta püüab selgusele jõuda, miks ta vaid 20-aastaselt haigestus. Nagu Carson mitu aastakümmet varem, leiab ka Steingraber jahmatavaid fakte keskkonnamürkide kumuleerumisest ja laastavast pikaajaliselt mõjust. Steingraberi raamat tugineb põhjalikule uurimistööle ja film dokumenteerib tema loo. 
Järgmine raamat oli "Having Faith: An Ecologist’s Journey to Motherhood" (2001) (eesti keeles "Mina olen ookean: lapseootel keskkonnateadlase päevik") Raamat jutustab ökoloogist teadlase enda raseduse loo ja jätkab mitmetele uuringutele ja andmebaasidele tuginedes ökosüsteemide mõtestamist. Steingraber suudab ühendada teadusliku täpsuse ning kauni lause ja teksti rütmi. Lugeja teeb koos autoriga kaasa loote arengu ime ning seisab silmitsi ilustamata faktidega inimese hoolimatusest, mõtlematusest ja rumalusest.  Teise lapse sünni järel ilmus raamat "Raising Elijah: Protecting Our Children in an Age of Environmental Crisis" (2011, "Elijah kasvamine: kuidas kaitsta lapsi keskkonna kriisi ajastul")  Steingraber oskab ühendada poeetilise, teadusliku ja igapäevase ning sellest väga haaravalt kirjutada.
Steingraber on saanud mitmeid auhindu, aga teda on ka arreteeritud seoses kildagaasi vastaste protestidega.

Elu

Steingraber on adopteeritud laps, ta kasvas mikrobioloogist ema ja kolledži professorist isa peres Illinoisis. Huvi kestliku arengu ning mahepõllumajanduse vastu tekkis varakult. Kui ta 20. aastaselt põievähki haigestus, selgus, et vähi-juhtumeid oli piirkonnas palju ning Steingraber tegi põhjaliku taustauuringu võimalike keskkonnamõjude osas. Esimese diplomi sai Steingraber bioloogina Illinois' Wesleyani ülikoolis, inglise keele ja kirjanduse magistritöö kaitses Illinois' Riiklikus Ülikoolis (State University) ja bioloogiadoktori kraadi Michigani ülikoolis. Ta on aktiivselt loenguid pidanud ja artikleid avaldanud.
Steingraberi abikaasa on kunstnik (skulptor) ja restauraator Jeff de Castro  ning neil on kaks last, Faith ja Eliah.
Ujuksild

Ujuksild ehk pontoonsild (ka: ujuvsild) on sild, kus sillatekki kannavad ujuktoed (pontoonid). Pontoonide asemel on kasutatud sillatugede rollis ka praame ja paate.
Ujuksildu kasutatakse peamiselt ajutiste sildadena – kas alalise silla avarii või remondi ajaks, sõjanduses väeüksuste kiireks veetakistusest üle viimiseks, looduskatastroofide tagajärgede likvideerimisel või muudel juhtudel.
Vähemal määral kasutatakse ujuksildu alaliselt funktsioneerivate sildadena (näiteks Venemaal Biiski linnas üle Bija jõe või Pavlovo linnas üle Oka). Venemaa pikim, 750-meetrine pontoonsild, ühendab Habarovski eeslinna Bolšoi-Ussuriiski saarega. Alalist ujuksilda on asjakohane paigaldada kohas, kus ei ole majanduslikult otstarbekas ehitada vundeeritud sillasammastega silda. Mitmeavalisel ujuksillal võib olla mõni sildeava avatav või teisaldatav laevade läbilaskmiseks.
Ludwig August Mellin

Krahv Ludwig August Mellin (3. veebruar 1754 Tuhala, Harju kreis, Eestimaa kubermang – 12. märts 1835 Riia, Liivimaa kubermang, Venemaa keisririik) oli baltisaksa päritolu kartograaf ja poliitik.

Elulugu

Ludwig August von Mellin sündis 1754. aastal Harju kreisis Tuhala mõisa omaniku pojana. Pärast koduse hariduse saamist jätkas ta õpinguid Šveitsis Berni ülikoolis ja Itaalias Bologna ülikoolis. Täiendas teadmisi ka Prantsusmaal. 
1773. aastal saabus tagasi Venemaa keisririiki ja astus armeteenistusse. Aastatel 1775–1781 teenis ta ohvitserina Venemaa kindralstaabi topograafiaosakonnas. 1777–1778 oli Sõjaministeeriumi joonestuskoja direktor. Seejärel tegutses Liivimaa diviisi kindralkortermeistrina Riias. 
1783. aasta alguses lahkus L. A. von Mellin armeest majori aukraadiga, tegutses hulk aastaid kohtunikuna Riias ja Liivimaa maanõunikuna, täiendades end majandusküsimustes Göttingeni ülikoolis. 
Krahv Ludwig August von Mellin suri Riias 12. märtsil 1835.

Teadustegevus

Ludwig August von Mellin koostas esimese kartograafilise tööna aastatel 1778-1781 Doonau delta ja Pavlovski ümbruse kaardi.
Paluküla paemurd

Paluküla paemurd on endine paemurd Hiiu maakonnas Hiiumaa vallas Paluküla kiriku lähedal. 
Paemurrus olev esinduslik paljand on arvele võetud ürglooduse objektina. Paljandit loetakse Pirgu lademe alumist piiri määratlevaks stratotüübiks.
TOS-1 Buratino

Ajalugu

Idee luua raske MLRS lühidistantside jaoks tekkis 1970. aastatel. Süsteem, mis koosnes lahingumasinast, rakettidest ja laskemoona veokist töötati välja 1980. aastate alguses Omskis KBTM-i poolt. Projekti hoiti pikka aega saladuses. Esmakordselt kasutati TOS-1 Panjshēri orus Nõukogude-Afganistani sõjas.

Laskemoon

TOS-1 raketid on 220 mm ja kasutavad termobaarilist või süütelõhkepead. Lõhkepea sisaldab süttiva vedelikuga ja vedeliku sees on tõenäoliselt pulbriline tetraniit. Plahvatusel vedelik aurustub ja moodustab aerosooli pilve, mis siis õhuhapnikuga seguneb. Järgnev plahvatus tekitab kõrge temperatuuriga tulepilve ja ülerõhu. Üks salvetäis rakette hävitab kõik maa-alal 200 x 400 meetrit.

Kasutamine

TOS-1 on mõeldud elavjõu, tehnika ja ehitiste, sealhulgas kindlustuste, vastu kasutamiseks. Need relvasüsteemid on koondatud eraldi leegiheitja pataljonidesse ja kuuluvad keemiaüksuste alla. Kuna raketiheitja on massiivne ja masin peab paiknema vastasele suhteliselt lähedal (laskekaugus on suhteliselt lühike 400/600 – 5000 meetrit, teistel allikatel kuni 3500 meetrit), siis otsustati baasmasinana kasutada T-72. Laskemoonaveok ehitati taktikalise veoauto baasil ja on varustatud kraanaga raketiheitja peale ja maha laadimiseks. 
TOS-1 kasutati Nõukogude-Afganistani sõjas ja Teises Tšetšeenia sõjas. Tšetšeenia esnidajad teatasid 1999. aasta detsembris, et Vene sõjavägi kasutas Groznõi ründamisel tundmatut tüüpi keemiarelva, mille plahvatused tekitasid tavatud kollased leegid. Tšetšeenide sõnul sai 30 inimest surma ja 200 erinevaid põletushaavu. 9. detsembril teatas USA, et on teadlik raportitest, kuid ei kinnitanud vastavaid teateid.
Kindralkolonel Valeri Manilov teatas 28. detsembril 1999, et Vene Föderaalväed ei kasuta selliseid relvi Tšetšeenia mägedes, kuid tunnistas, et need on Venemaa arsenalis olemas. Samas ta ei väitnud, et selliseid relvi ei ole Groznõis kasutatud.
Ukraina sõjaväe pressiesindaja kinnitusel kasutasid valitsusvastased relvajõud Donbassi sõja ajal relva rünnakutes Donetski lennuvälja kaistvate valitsusvägede vastu. OSCE registreeris 2015. aasta septembri lõpul relvasüsteemi kohalolu valitsusvastaste relvajõudude kontrolli all oleval Luganski oblasti territooriumil.
Väidetavalt on relva täiustatud versioon, TOS-1A "Solntsepek" (vene keeles ТОС-1А Солнцепек, "Päikseahi"), olnud Venemaa relvajõududes kasutusel 2015. aastal Süürias.
Yao Ming

Yao Ming (hiina 姚明, Yáo Míng; sündinud 12. septembril 1980 Shanghais) on Hiina endine korvpallur, kes mängis 2002–2011 NBA klubis Houston Rockets. 
Ta oli tol ajal NBAs pikkuselt teisel kohal, olles 229 cm pikk (kõige pikem oli Gheorge Mureșan, 231 cm). 
Ta valiti 6 korral NBA All-Stari meeskonda.
Yao Ming on üks tuntumaid Hiina sportlasi. Ta oli Hiina lipukandja 2004. aasta suveolümpiamängude avatseremoonial Ateenas ja 2008. aasta suveolümpiamängude avatseremoonial Pekingis.
Yao Ming on abielus Hiina korvpalluri Ye Liga.
Yao Mingi ema Fengdi Fang (pikkus 190 cm) oli Hiina naiste korvpallikoondise kapten.