google/wiki40b huggingface dataset:
Suur-Soome idee

Suur-Soome (soome keeles: Suur-Suomi) oli idee, mis sündis maa põlisasukatele tagastamise poliitika liikumiste hulgas ning väljendas Euroopa rahvusluse Soome vormi enne Teist maailmasõda. Selle järgi pidid ühinema Soome, teised soomlaste, sealhulgas ingerisoomlaste asualad ning eestlaste ja kveenide asualad. Suur-Soome idee kaotas populaarsuse ning mõju 1917. aastal ning kaotas poolehoiu pärast Jätkusõda ja Teist maailmasõda. Suur-Soome ideed kandis ja levitas aastail 1922–1944 tegutsenud Akadeemiline Karjala Selts (Akateeminen Karjala-Seura).
Suur-Soome idee populaarseim versioon oli ühendada Soomega piirnevad alad, kus elasid soomlased ja karjalased. Mõned idee pooldajad lisasid ka Ingerimaa, Eesti, Põhja-Finnmargi ja Tornio jõe oru.
Mõnedes utoopilistes või naljatavates nägemustes taheti ühendada kogu ala Põhjalahest kuni Uurali mäestikuni ning ka kaugemad Lääne-Siberi alad, kus soome-ugri keelte kõnelejad elavad ka tänapäeval.
Suur-Soome ideed on kasutanud 1930ndatel Venemaa eriteenistused soome-ugri vähemuste haritlaste vastastes protsessides süüdistuste fabritseerimiseks, näiteks udmurdi kirjanik Kuzebai Gerd mõisteti süüdi ja represseeriti selliste süüdistuste alusel. Venemaa ajakirjanduses viidatakse Suur-Soome ideele tänapäevalgi, radikaalid on seda tarvitanud soome-ugri ohu tõestamiseks.
Suur-Soome idee pooldaja Eestis oli Konstantin Päts, kes tegi korduvalt ettepanekuid Eesti-Soome ühisriigi loomiseks.
Jätkusõjas vallutas Soome 1941. aasta oktoobri alguseks Petroskoi. Algas Karjala soomestamine (Юкка Куломаа... lk 185, 235). Slaavlaste tarvis rajati 6 koonduslaagrit, linna uueks nimeks sai kapten Eino Leskineni ettepanekul Äänislinna. 1942. aasta aprillis tähistas Akadeemiline Karjala Selts seal oma 20. tegevusaastat. Osales üle 300 noore ohvitseri, kelle idee oli ühendada Soomega Ida-Karjala ja ka kõik sugulusrahvad. Pärast okupantide taganemist 27. juunil 1944 kannab linn oma ajaloolist nimekuju Petrozavodsk (Peetritehas) ja Suur-Soome idee vaibus (Юкка Куломаа... lk 197, 201, 226).
Institution of Structural Engineers

Institution of Structural Engineers (inglise keelest 'konstruktorite institutsioon'; lühendatult IStructE) on ehituskonstruktorite assotsiatsioon. Tänapäeval ühendab liikmeid enam kui 105 riigist. Peakorter asub Londonis.

Ajalugu

1908. aastal asutati Londonis Betooni instituut (Concrete Institute), mis 1922. aastal nimetati see ümber  Institution of Structural Engineers'iks. Institutsioonil oli 1925. aastal 1700 liiget, mis tänaseks on kasvanud 23 600-ni.
Frans Sammut

Elu

Frans Sammut õppis Zebbugi algkoolis, St Aloysiuse kolledžis, St Michaeli õpetajate kolledžis, Malta Ülikoolis (bakalaureus teoloogia alal, magister pedagoogika alal) ja Perugia Ülikoolis (diplom itaalia keele õpetamiseks välismaal).
Sammut saavutas esmakordselt tunnustuse 1960. aastate lõpus, olles Moviment Qawmien Letterarju (Kirjandusliku taassünni liikumine) kaasasutaja. Hiljem töötas ta Akkademja tal-Malti (Malta keeleakadeemia) sekretärina. Ta oli aastatel 1996–1998 Malta peaministri konsultant.
Ta oli abielus Catherine Cachiaga, neil sündis kaks poega: Mark A. Sammut ja Jean-Pierre.

Teosed

Sammut avaldas arvukalt teoseid, sealhulgas bestsellerist romaani Il-Gagga (Puur), millel põhineb Mario Azzopardi 1971. aastal lavastatud film; Rothmani preemia võitnud Samuraj; Paceville, mis võitis valitsuse kirjandusmedali; ja II-Ħolma Maltija (Malta unistus), mille kohta kirjanduskriitik Norbert Ellul-Vicenti kirjutas: "Malta kirjanduses ei ole midagi suuremat."
Endine peaminister ja näitekirjanik Alfred Sant loeb seda Sammuti tippteoseks ja briti autor ning poeet Marjorie Boulton nimetab seda kolossaalseks tööks.
Sammut on avaldanud ka rea lühijutte: Labirint (Labürint), Newbiet (Aastaajad) ja Ħrejjef Żminijietna ("Meie aja lood").
Tema mitteilukirjanduslike tööde hulka kuuluvad Ir-Rivoluzzjoni Franċiża: il-Ġrajja u t-Tifsira (Prantsuse revolutsioon: Ajalugu ja tähendus), Bonaparti f'Malta (Bonaparte Maltal), mille tõlge prantsuse keelde Bonaparte à Malte avaldati aastal 2008 ja On The Da Vinci Code (2006), kakskeelne (inglise ja malta) kommentaar rahvusvahelisele bestsellerile. Samuti toimetas ta Mikiel Anton Vassalli Lexiconi. Vassalli (surn. 1829) loetakse malta keele „isaks“. 2006 aastal avaldati Sammuti Vassalli Motti, Aforismi e Proverbii Maltesi tõlge Għajdun il-Għaqal, Kliem il-Għerf u Qwiel Maltin nime all. Aastal 2007 esindas tema Il-Ħolma Maltija tõlge (La Malta Revo) Maltat esperanto klassikaliste kirjandustööde kogumikus, mille avaldas New Yorgis Mondal. 2008 anti tema Il-Gaġġa viiendat korda välja. 2009. aastal esitles Sammut Pietru Caxaro poeemi Xidew il-qada (tuntud ka kui Il-Kantilena), kõige vanema malta keeles kirjutatud dokumendi revolutsioonilist intepretatsiooni.

Viimased sõnad

Frans Sammuti kuulsad viimsed sõnad on: "Minu naine ja mina peaksime minema Jeruusalemma, aga näib, et plaanid on muutunud. Nüüd lähen taevasesse Jeruusalemma." Endine Malta Ülikooli rektor, filosoofiaprofessor ja üks tähtsamaid Malta intellektuaale Peter Serracino Inglott reageeris sellele järgmiste sõnadega: "Ma mõistsin, et vahel on pisarad ja naer võrdväärsed."
Felix Wittlich

Felix Albert Leopold Wittlich (5. märts 1905 – 1950 Waldheim, Saksimaa) oli eesti keemik ja grafoloog.

Isiklikku

Tema isa oli Tartu Ülikooli keemiaprofessor Michael Wittlich ning vend grafoloog Bernhard Wittlich.
Kaubandus-Tööstuskoda

Ajalugu

Esimesed sammud Eesti Kaubandus-Tööstuskoja loomiseks tehti juba 1914. aastal. Tallinna kaupmehed esitasid linnavolikogule taotluse, et see näitaks Peterburis keskvõimu ees initsiatiivi kaubandus-tööstuskomitee asutamiseks. Paraku ei päädinud esimene katse õnnestumisega, kuid Eesti mehed ei jätnud jonni. 
Kaks aastat hiljem prooviti uuesti, kuid ka nüüd kordas ajalugu end uuesti ning kaubandus-tööstuskomitee jäi nüüdki asutamata. Alles 1917. aastal jõuti nii kaugele, et Venemaa ajutine valitsus allkirjastas dekreedi kaubandus-tööstuskodade asutamiseks, mis olid Lääne-Euroopas juba mitu sajandit tuntud.
1919. aastal saatis tollane kaubandus-tööstusministri kohusetäitja Märt Raud valitsusele kaubandus-tööstuskoja seaduse eelnõu (autor Konstantin Päts) koos selle juurde kuuluvate ajutiste määrustega. Juba nädal hiljem saatis valitsus selle pärast läbivaatamist Asutavale Kogule, kuid mingil põhjusel jäi see sinna toppama ning ei jõudnud hääletusele. Samal aastal kogunes Estonia teatris esimene üleriiklik kaupmeeste kongress, kus esimest korda arutati laiemalt kaubandus-tööstuskoja asutamise vajadust. Üheskoos võeti vastu otsus, mis tunnistas kaubanduskoja asutamise vajalikuks ning palus valitsust koja loomiseks samme astuda. Otsus saadeti kaubandus-tööstusministrile. Valitsus tunnustas lõpuks põhimõtteliselt koja vajalikkust ning tegi kaubandus-tööstusministrile ülesandeks Pätsi poolt koostatud eelnõu ümber töötada. 
Ümbertöötatud kava jõudis riigikokku 1921. aastal. Asja asus vedama Konstantin Päts ise. Paraku jäi nüüdki seadus vastu võtmata, sest Päts valiti riigivanemaks ning esimene riigikogu läks laiali. Mitu aastat käis seadus mööda võimukoridore erinevate komisjonide laual, kust see 1924. aastal viimaks täiskogule hääletamiseks jõudis.
Kümme aastat kestnud püüdlused kaubandus-tööstuskoja asutamiseks kandsid lõpuks vilja. 11. detsembril 1924 võeti vastu kaubandus-tööstuskoja seadus koos selle elluviimise seadusega. Koja avamiseni kulus siiski veel peaaegu aasta, sest pärast seaduse vastuvõtmist tuli hakata valmistuma koja kokkukutsumiseks. Selleks moodustati kaubandus- ja tööstusesindajatest ajutine komitee. Novembri alguseks 1925 oli ajutine komitee jõudnud sinnamaale, et kaubandus-tööstuskoda oli esimeseks koosolekuks ja pidulikuks avamiseks valmis. 
Kaubandus-tööstuskoja liikmete esimesele koosolekule 9. novembril 1925 kogunes sadakond liiget. Koja nõukogu esimeheks valiti Konstantin Päts, juhatuse esimeheks aga napilt Joakim Puhk.
Pöördelised ajad Eestis 1940. aastal ei jätnud puutumata ka kaubandus-tööstuskoda. Vaevalt oli 21. juulil jõutud Eesti Nõukogude Sotsialistlik Vabariik välja kuulutada, kui juba kümme päeva hiljem anti dekreedina välja kaubandus-tööstuskoja likvideerimise seadus. Koja varad, õigused ja kohustused läksid üle Üleriikliku Kaupmeeste Seltsi Keskliidule. 
Koja liikmed olid:
Vähemusrahvuse kultuuriautonoomia seadus

Vähemusrahvuse kultuuriautonoomia seadus (lühend VRKAS) on Eesti Vabariigi seadus, mis reguleerib vähemusrahvustest Eesti Vabariigi kodanike õigusi moodustada kultuuriomavalitsusi neile põhiseadusega antud kultuurialaste õiguste teostamiseks. VRKAS võeti vastu 26. oktoobril 1993 ning jõustus sama aasta 28. novembril.

Ingerisoomlaste kultuuromavalitsus

Eesti ingerisoomlaste kultuuromavalitsus loodi 2004. aastal Eesti Ingerisoomlaste Liidu nime all, kuhu kuuluvad 10 ingerisoomlaste seltsi Tartus, Tallinnas, Jõhvis, Rakveres, Haapsalus, Pärnus, Viljandis, Narvas, Võrus ning Paides. Seltsid korraldavad ja toetavad Ingerimaad tutvustavaid üritusi, toetavad soome keele õpet ja keelekursusi. Eesti Ingerisoomlaste Liit korraldab ingerisoomlaste laulu- ja tantsupidusid, annab alates 1993. aastast välja soomekeelset ajalehte Inkeri ning kogub Ingeri rahvapärimust ning ingerisoomlaste elulugusid.
Philippeville'i ringkond

Vallad ja osavallad

Ringkonna halduspiirides on 7 valda ja 82 osavalda.
Uus tänav (Viljandi)

Uus tänav on tänav Viljandis Uueveski linnaosas.
Tänava pikkus on 1531 m.
Tänav sai nime 13. novembril 1922. Nõukogude okupatsiooni ajal oli tänava nimi Gagarini tänav. Tänav on osa Tartu – Viljandi – Kilingi-Nõmme maanteest.
Toomas Griin

Toomas Griin on eesti videorežissöör.
2013. aastal sai ta Palamusel Theodor Lutsu filmipäevadel operaatoritöö auhinna filmi "Tartu Vaimu saladus" eest.
Tsiistre Linamuuseum

Tsiistre Linamuuseum on muuseum Võrumaal Rõuge vallas Tsiistre külas.
Linamuuseum asub Prastuli talu rehehoones. Muuseumi rajas 2011. aastal Prastuli Selts.
Muuseumi eesmärk on jäädvustada Eesti lina kasvatamise ja töötlemise ajalugu. Korraldatakse kursusi ja õpitube.
Araabia kohvipuu

Välimus

Araabia kohvipuu kasvab metsikult 9–12 m kõrguseks. Lehed on ovaalsed, 6–12 cm pikad ja 4–8 cm laiad, tumerohelist värvi. 
Puu õied on väikesed, valged, tugeva lõhnaga, 10–15 mm läbimõõduga. Õite magus lõhn meenutab jasmiini. Õitsemine kestab vaid paar päeva.
Puu viljaks on luuvili, mida sageli nimetatakse marjaks. Viljad on ovaalsed, umbes 1 cm pikkused ja 10–15 mm läbimõõduga. Viljad on esialgu tumerohelised, küpsedes muutuvad esialgu kollaseks, siis roosakaks ning lõpuks tumepunaseks. Vili sisaldab tavaliselt kaht seemet, mida kutsutaksegi kohviubadeks.

Kasvukoht

Araabia kohvipuu kannab kõige paremat vilja niiskes kliimas. Seda kasvatatakse tavaliselt 1300–1500 m kõrgusel, aga on ka istandusi merepinna kõrgusel ning ka 2800 m kõrgusel. Taim talub madalaid temperatuure, kuid mitte öökülma. Parim viljumistemperatuur jääb 20 °C ümbrusse. Erinevalt kongo kohvipuust kasvab araabia kohvipuu hästi ka varjus.

Kasvatamine

Araabia kohvipuu jõuab viljakandvasse ikka umbes seitsme aastaga. Kultivarid kasvavad vaid umbes 5 m kõrguseks ning neid lõigatakse tagasi 2 m kõrgusele, et kergendada saagi korjamist ning vältida liiga suurt saaki, mis kurnaks ja kahjustaks puud. 
Viljade õigeaegne korje on väga oluline. Kuna kõik viljad ei valmi üheaegselt, kasutatakse tihti käsitsikorjet, et sekka ei satuks tooreid ega üliküpseid marju.  
Sõltuvalt kliimast, konkreetsest puust jms saab ühelt araabia kohvipuult 0,5–5 kg kuivatatud kohviube.  
Täiuslikes kasvutingimustes, näiteks Jaava saarel, istutatakse puid igal aastaajal ning ka saaki annavad nad seega kogu aeg. Vähem ideaalsetes tingimustes, näiteks Brasiilia mõningates osades, korjatakse saaki ainult talviti. 
Parimaks araabia kohvipuu kasvatuspiirkonnaks peetakse Colombiat.
Indoneesias hakati araabia kohvipuud kasvatama 1699. aastal.

Kasutamine

Parimad gurmeekohvid on tavaliselt valmistatud kõige kvaliteetsematest mahedamaitselistest araabia kohvipuu viljadest.
Sinalepa vald

Sinalepa vald (Gemeinde Sinnalep) oli vald Ridala kihelkonnas Läänemaal.
1890. aastal liideti vallaga Kiideva vald, Käblamõisa vald, Mäemõisa vald, Parila vald ja Ridala kirikuvald, aastal 1893 Käblaküla vald ja Lõuguta vald.
1939. aasta valdade reformi käigus läks valla maa-ala Ridala valla koosseisu, välja arvatud Jõevälja nr. 28 talu lahusasuva heinamaatüki maa-ala senise Võnnu valla piires, mis läks Asuküla valda.
Ernst von Mengden

Ernst von Mengden (1593 – 30. november 1655) oli Liivimaa maanõunik, Liivimaa maamarssal (1646) ja Rootsi ooberstleitnant.
Ernst von Mengden oli Lätis asuvate Kalnamuiža, Roperbeķu ja Katvaru mõisa omanik.
Bichlbach

Geograafia

Bichlbach asub Zwischentorenis, orus, mis ühendab Ehrwaldi basseini Lechtaliga. Üle valla territooriumi jookseb veelahe Lechi ja Loisachi vahel. Vallas on kolm küla: väljavenitatud Bichlbachi ridaküla ning kaks peaaegu külgnevat küla Lähn (1112 m) ja Wengle (1083 m). Bichlbach on baas tõusule Kohlbergspitzele (2202 m) viitadega teel, mis võtab umbes 3 tundi.
Chris Donaldson

Chris Donaldson (sündinud 26. mail 1975 Aucklandis) on Uus-Meremaa sprinter.
Chris Donaldson on olümpiamängudel osalenud kahel korral (1996 ja 2000) ning Rahvaste Ühenduse mängudel samuti kahel korral (1998 ja 2006). Talle kuulub Uus-Meremaa rekord 200 meetri jooksus (20,42).
Vladimir Vekselberg

Vladimir Vekselberg on vene oligarh. 
Ajakiri Forbes hindas tema varandust 2014. aasta alguses 17,2 miljardi USA dollarini ja ta on rikkuselt Venemaa Föderatsioonis kolmandal kohal.
Aizkraukle muinaslinnus

Aizkraukle muinaslinnus oli Daugava jõe kaldal tänapäeva Lätis Skrīveri piirkonnas asunud linnus.

Ajalugu

Aizkraukle linnamäel on tuvastatud asustuse olemasolu alates 1. aastasajast m.a.j. Nooremal rauaajal oli seal asunud linnus üks olulisematest Väina liivlaste ala keskustest, kus arheoloogiliste väljakaevamiste andmetel elasid ka latgalid. 1205. aastal põletas piiskop Alberti juhitud ristisõdijate vägi kohalike liivlase põgenemise tõttu tühjana eest leitud Aizkraukle linnuse maha. Kuigi peagi ehitati lähedusse uus ordulinnus, jäi Aizkraukle linnamägi asustatuks ka 13. ja 14. sajandil.

Asend

Linnus oli rajatud strateegiliselt soodsasse kohta kahe Daugavasse suubuva oja vahele. Nii piirasid seda Daugava veetasemest 40 meetrit kõrgemale ulatunud linnamäge lõuna poolt Daugava org, idast ja läänest samuti sügavates orgudes asunud ojad ning põhja poolt madal luht. Linnuse juures asus muinasajal küla, kaks kalmistut ja jõesadam. Tänapäeval asub linnamägi Aizkraukle linnast veidi lääne pool Skrīveri asula juures.

Ehitised

Linnus asus kahel platool, koosnedes 0,5 ha suurusest pealinnusest ja 0,1 ha suurusest eeslinnusest. Pealinnuse puidust kaitseehitised olid rajatud põllukividest laotud alusmüürile, kus kivid olid tolleagse Baltikumi kontekstis suhteliselt harvaesinevalt omavahel seotud lubjast ja uriinist tehtud mördiga.
Venemaa muusika

Venemaa muusika on Venemaalt pärinev või ka venelaste loodud või esitatud muusika.
Venemaa on suur ja kultuuriliselt mitmekesine maa, kus elab palju erisuguseid rahvaid oma muusikatraditsioonidega. Vene muusika seob endasse ka vähemusrahvaste muusika elemente.
Vene muusika sai alguse rituaalsetest rahvalauludest ja õigeusu kiriku vaimulikust muusikast. Keskajal olid populaarseimad pillid keelpillid, nt kandlesarnane gusli. Arheoloogid on väljakaevamistel leidnud näiteks Novgorodi piirkonnast selliseid pille, mis pärinevad 11. sajandist. Samast piirkonnast pärineb eepiliste laulude tegelane, guslimängija Sadko. Teised levinumad rahvapillid olid vilepillid ja trummid. Kõige tähtsam oli aga laulmine. Bõliina on eepiline ballaad, mis räägib kangelastest. Mõnikord esitati neid koos instrumentaalsaatega. Moskva suurvürstiriigi ajal arenes välja õigeusu kirikus kasutatav muusika ja peamiselt meelelahutuseks mõeldud ilmalik muusika. Kirikumuusika alused on pärit Bütsantsi kirikumuusikast. Ilmalikku meelelahutuslikku muusikat esitasid skomorohhid, rändmuusikud.
19. sajandil tõusis esile mujalgi kõrgelt hinnatud vene klassikaline muusika. See juhtus teiste maadega võrreldes hilja, sest õigeusu kirik taunis ilmalikku muusikat. Alates Ivan IV-st kutsusid valitsejad oma õukonda muusikuid ja heliloojaid Läänest. Peeter I ajaks said külalismuusikud õukonnas tavaliseks. Kuigi Peeter I ei olnud ise muusikahuviline, nägi ta kõrgetasemelist muusikakultuuri kui tsivilisatsiooni tunnust ja võimalust muuta oma maad läänelikumaks. Keisrinnade Jelizaveta Petrovna ja Katariina II ajal oli õukond hull itaalia ooperite järele, mis aitas veelgi suurendada huvi Lääne muusika vastu vene aristokraatia hulgas. Vaimustus omandas sellise ulatuse, et paljud ei olnud üldse teadlikud, et ka vene heliloojad on olemas. Vene heliloojad pidid oma muusikat kirjutama läänelikus stiilis, et seda esitataks. Neil õnnestus see erineval määral, sest paljud neist ei olnud tuttavad Euroopa kompositsioonireeglitega. Mõnedel oli võimalus reisida välismaale ennast täiendama, tavaliselt mindi Itaaliasse. Esimene tähtsam helilooja, kes rakendas vene oma muusikatraditsioone, oli Mihhail Glinka.
Žygaičiai

Ajalugu

Žygaičiaid mainiti esimest korda aastal 1561. Esimene kirik ehitati sinna aastal 1608, teine aga aastal 1785. XIX sajandil põles see maha, praegune kirik valmis aastal 1863.
XIX sajandi teisel poolel oli alev knygnešyste keskuseks. Sinna toimetati aamatuid tilsitist, kohalik vaimulik Norvaiša toimetas need aga Kaunasesse edasi. Aastal 1893 rajati alevi keskele pühamu Püha Jüri skulptuuri ja ristiga.
Veel Leedu NSV ajal jagunes Žygaičiai kaheks - aleviks ja samanimeliseks külaks. Tänapäeval on need üheks asulaks kokku kasvanud.
René Soom

René Soom (sündinud 16. jaanuaril 1977) on eesti laulja (bariton). 
René Soom on õppinud klassikalist laulmist aastail 1995–1996 Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis (Henn Eeriku klassis) ja 2001–2004 Eesti Muusikaakadeemias (prof. Virgilijus Noreika ja prof. Jaakko Ryhäneni juhendamisel) ja jätkanud 2004–2008 samas ka magistriõppes (prof. Jaakko Ryhäneni klassis). Ta on täiendanud end Hartmut Hölli, Rudolf Piernay ja Gerhard Kahry meistrikursustel.
Rahvusooperis Estonia on René Soom töötanud alates 1997. aastast, solistina 2005. aastast. 
Alates aastast 1998 on René Soom olnud seotud ka teatriga Varius, kus on kaasa teinud paljudes lavastustes.
Tema repertuaari kuuluvad nimiosa Tšaikovski „Jevgeni Oneginis“, Mister X (Kálmáni „Tsirkusprintsess“), Don Quijote (Leigh’ „Mees La Manchast“), nimiosa Aintsi/Wimbergi muusikalis „Karlsson katuselt“, Belcore (Donizetti „Armujook“), Silvio (Leoncavallo „Pajatsid“), Schaunard (Puccini „Boheem“), Wolfram (Wagneri „Tannhäuser“), Dandini (Rossini „Tuhkatriinu“), Achillas (Händeli „Julius Caesar“), Juss (Raadiku „Vargamäe tõde ja õigus“), Aristide de Faublas (Ábrahámi „Savoy ball“), Edwin ja Boni (Kálmáni „Silva“), Ben (Menotti „Telefon“), Morales (Bizet’ „Carmen“), John Canty (Pajusaare „Prints ja kerjus“), Kirikuteener (Puccini „Tosca“), Kapten Castel-Jaloux (Tambergi „Cyrano de Bergerac“), Kindral Junot ja Taat (Kaumanni „Mina – Napoleon!“), Parkal (Tubina „Barbara von Tisenhusen“), Ottokar (Weberi „Nõidkütt“), Parun Douphal (Verdi „La traviata“), Teine külaline ja Ameerika kindral (Tüüri „Wallenberg“), Marullo (Verdi „Rigoletto“), Henry Higgins (Loewe’ „Minu veetlev leedi“), Chucho Santelmo (Vihmandi „Armastuse valem“), Leuthold (Rossini „Wilhelm Tell“) jpt, ta on laulnud ka Paolo Albiani partiid Verdi „Simon Boccanegra“ kontsertesitusel ja teinud draamarolle, nt Nimetu Tammsaare „Juuditis“; Eesti Muusikaakadeemiaooperistuudio lavastustes Papageno (Mozarti „Võluflööt“), Isa (Humperdincki „Hans ja Grete“). René Soom on tegutsenud aktiivselt ka väljaspool koduteatrit, esinenud külalisena Vanemuise teatris, teinud koostööd Pärnu Linnaorkestri ja Ooper-Kvartetiga ning osalenud KaivConsorti projektlavastustes (Orffi „Kuu“ ja Bizet’ „Carmen“). Ta on edukalt esinenud ka kammerlauljana. Koos teatri Varius trupiga on andnud etendusi Rootsis, USA-s ja Kanadas.

Isiklikku

René Soom on abielus Diana Dikson-Soomiga ja neil on tütar Marie-Helen.
Kaljo Käärik

Kaljo Käärik (14. märts 1917 Pärnu – 14. märts 2008 Stockholm) oli eesti keemik ja metallurgiateadlane.
Ta lõpetas aastal 1935 Jakob Westholmi Gümnaasiumi ja aastal 1944 anorgaanilise keemia ja värviliste metallide metallurgia alal cum laude Tallinna Tehnikaülikooli, saades magistrikraadi. Ta oli EÜS Põhjala liige.
Ta on töötanud keemiaõppejõuna Tallinna Tehnikaülikoolis. Sügisel 1944 lahkus ta Eestist Saksamaale, aastal 1945 siirdus Saksamaalt Rootsi. 
Aastal 1951 sai ta Stockholmi Kuninglikust Tehnikaülikoolist (rootsi keeles Kungliga Tekniska högskolan) Tekn. lic. kraadi, tema litsentsiaaditöö oli uraani analüüsi probleemidest. 
Aastatel 1951–1984 oli ta Sandvik AB kõvasulamitehases keemiaosakonna ja labori juhatajana. Ta on viibinud firma ülesandel uurimistööl Suurbritannias, Prantsusmaal, Austraalias, Lõuna-Aafrikas ja USA-s. Ta on projekteerinud tehaseid Grenoble'is ja Austraalias. Tema nimel on mitu patenti uraani ja vanaadiumi tootmiseks ja üks patent mäepuuride alalt. Aastast 1982 oli ta mitme firma konsultant metallurgia alal.
Kaljo Käärik suri 14. märtsil 2008 Stockholmis ja ta maeti Stockholmi Metsakalmistule.

Liikmesus

Ta oli Balti Humanistliku Ühingu asutajaid ja esimees, hiljem auliige; ta tegutses juhtivalt Eesti Rahvusfondis, Eesti Rahvusnõukogus, oli Rootsi Liberaalse Rahvapartei liige. Lisaks oli ta Eesti Keemia Seltsi auliige, Eesti Teaduslik Selts Rootsis liige, Balti Arhiivi juhatuse aseesimees. Ta oli Juhan Aaviku Seltsi ja fondi auliige, olles aastaid korrastanud selle muusikamehe suurt arhiivi.

Isiklikku

Tema isa oli riigiametnik Theodor Käärik. Ta oli aastast 1950 abielus botaaniku ja metsateadlase Aino Käärikuga (neiuna Mathiesen), tema äi oli metsateadlane Andres Mathiesen. Nende poeg Andres Käärik oli Rootsi poliitik ja eesti aktivist Rootsis, tütar Aili-Reet Käärik on metsateadlane.
Ülle Kell

Ülle Kell (sündinud 28. augustil 1965 Tallinnas) on eesti loomaarst ja vibulaskja.
Ta lõpetas 1983. aastal Tallinna 4. Keskkooli, 1989. aastal Eesti Põllumajanduse Akadeemia veterinaariateaduskonna ning 2013. aastal optometristina Tallinna Tervishoiu Kõrgkooli.  
Töötanud alates 1992. aastast Tiina Toometi Kliinikus loomaarstina.

Sportlasena

Hakkas vibusporti (pikkvibu) harrastama 2011. aastal Katrin Virula juhendamisel. Tuli aastatel 2014–2018 üksikvõistluses 9 korda (sh 4 korda maastikuvibulaskmises) Eesti meistriks. Alates 2012. aastast Eesti koondises. 
Saanud aastatel 2013–2018 erinevate vibulaskeorganisatsioonide ja -distantside maailma- ja Euroopa meistrivõistlustel medaleid. 
Alates 2014. aastast on ta treener Tallinna Vibukoolis.
Tahtlus

Tahtlus on karistusõiguse mõiste, mis väljendab teo toimepanija tahet ja arusaama teost ning on kuriteo koosseisu üks element. 
Eristatakse kaudset tahtlust, otsest tahtlust või kavatsetust. Kavatsetus tahtluse liigina tähendab seda, et teo toimepanija seab süüteo koosseisu täitmise endale eesmärgiks ja peab koosseisu täitmist vähemalt võimalikuks. Otsese tahtluse puhul teab teo toimepanija, et teostab süüteo koosseisu ja tahabki seda teha või vähemalt lepib sellega (õiguskeeles: "möönab seda"). Kaudse tahtluse korral peab teo toimepanija võimalikuks, et teostab süüteo koosseisu ning möönab seda. Kui üks isik lööb teist näiteks raske esemega pähe, siis peab ta võimalikuks, et selline löök on surmav, isegi kui tal löömise ajal puudub soov teist inimest surmata või kindel teadmine, et selline löök on surmav. Kui selline löök siiski osutub surmavaks, siis on toime pandud tapmine kaudse tahtlusega. Teisalt ei ole tahtlusega tegutsemine võimalik, kui isik ei tea mõnda süüteo koosseisule vastavat asjaolu. Kui isik võtab näiteks eksikombel baarist kaasa rahakoti, mis on äravahetamiseni sarnane tema enda omaga, siis ei ole ta toime pannud vargust, sest ei teadnud, et tegemist ei ole talle kuuluva asjaga.
Lood (ehitus)

Lood on püst-, rõht-, harvemini ka kaldsihi määramiseks või kontrollimiseks (loodimiseks) kasutatav riist.
Loodi liike: nöörlood, vesilood ehk vaaderpass, vooliklood.
Lõhandik

Lõhandik ( Võru murdes lahaspool) oli  kiilu ja kirve abil pikuti poolitatud palk.
Lõhandikest sai ehitada põrandaid, lagesid ja kergemaid vaheseinu. Palgi lõhestatud pind siluti kirvega. Muu kasutuseta peenemaid lõhandikke kasutati aiaroigastena .