Waterloo lahing

Eellugu

Pikkade ja raskete sõdadega oli Prantsusmaa keiser Napoleon I üle pingutanud ja kaotas Leipzigi lahingu, mistõttu pidi 1814. aastal troonist loobuma ja kuningas Louis XVIII pagendas ta Vahemeres asuvale Elba saarele, kus ta pidi elu lõpuni elama riiklikust pensionist.
Mõne aja möödudes jõudsid endise keisrini kuuldused rahutustest ja ta lahkus väikese armee eesotsas Elbalt. Jõudnud 1. märtsil 1815 Prantsusmaale, marssis ta Pariisi. Kuigi tal oli nüüdseks isegi Prantsusmaal juba arvukalt vastaseid, olid tema endised sõdurid nõus tema eest võitlema ja nii oligi tema käsutuses peatselt 280 000-meheline armee.
Samal ajal kogunesid aga Euroopa liidrid Viinis ja kuulutasid ühehäälselt Napoleonile (mitte Prantsusmaale, vaid konkreetselt Napoleonile endale) sõja. Moodustati koalitsioon Napoleoni teistkordseks mahasurumiseks. Seda nimetatakse Seitsmendaks Koalitsiooniks, kuhu kuulusid Suurbritannia, Venemaa, Preisimaa, Holland, Rootsi, Austria, Hispaania, Portugal, Sardiinia ja veel mitu Saksamaa riiki, mille armeede koguarv ei andnud Napoleonile tegelikult erilist võiduvõimalust.
Ainuke võimalus mingitki edu saavutada oli asuda kohe rünnakule ning kuna Belgias asuvad väed olid hetkel parim sihtmärk, asus juuni alguses 120 000 meest teele Brüsseli suunas. Seal asusid kaks armeed: Briti, Hollandi, Belgia, Hannoveri, Nassau ja Braunschweigi armee Wellingtoni hertsogi juhtimisel ja 117 000-meheline Preisi armee feldmarssal Blücheri juhtimisel.

Strateegiline seis ja manööverdamine lahingusse

Napoleon oli 2:1 vähemuses, kuid kuna ta oli vähemuses võitnud ka varem, siis ta sellele asjaolule suurt tähelepanu ei pööranud. Tema strateegilist käiku võisid liitlased aga ette aimata, kuna see oli alati olnud sisuliselt sama – keskpositsiooni hõivamine.
Napoleoni keskpositsiooni hõivamise strateegia oli ehitatud kahele strateegilis-taktikalisele trikile. Idee üks osa oli see, et asudes kahe läheneva liitlasväe vahele, saab kiiresti purustada ühe liitlastest, rünnates teda suhteliselt agressiivselt. Seejärel pöördutakse teise vastase poole, kasutades ära muuhulgas ka võiduväe moraalset üleolekut. Keskpositsiooni hõivamise teine osa on see, et liitlased, kelle varustusteed jäävad vastassuundadesse, tõmbuvad rünnaku all teineteisest eemale, andes sellega selge strateegilise üleoleku enda ründaja(te)le.
Et asuda strateegilisele keskpositsioonile, ei hakanud Napoleon minema Brüsselisse mööda peateed, mis oleks liitlased kohe üksteise kõrvale surunud, vaid ületas Belgia piiri Charleroi's, Belgia pealinnast lõuna suunas. Plaan oli väga hea ja kaval – see oleks kohe löönud liitlased kaheks ja tabas Wellingtoni täieliku üllatusena. Ka andis see prantslastele head võimalused manööverdamiseks ning viis nad kiiresti lahingusse preislaste vastu, keda nad üritasid keskpositsiooni saavutamiseks brittidest lahku lüüa.
Seetõttu vaadeldaksegi Ligny-Quatre Bras' kaksiklahingut Waterloo lahingu põhimõttelise osana, kuigi tegu on täiesti eraldiseisva lahinguga. See oli Waterloo eellahing, mille põhjustas Napoleoni keskpositsiooni hõivamise plaan, kui ta püüdis liitlasi eraldada.
Selles lahingus hoidis üks prantslaste tiib Wellingtoni tagasi niikaua, kuni Napoleon üritas peajõududega preislasi purustada, kuid Preisi väejuht Blücher ei lasknud prantslastel oma paremat tiiba ümber haarata ja taganes. Sellel kaotusel eellahingus oli hiljem määrav mõju prantslaste kaotusele Waterloo pealahingus.
Nüüd, kui Napoleon brittide vastu pöördus, ei olnud ta suutnud täita keskpositsiooni strateegia peamist nõuet – hoida vastased lahus. Seega oli ta juba ette preislasi alahinnanud.
Blücher, kellele Wellington ei olnud appi tulnud (Wellingtonil oli õnnestunud veenda Blücherit Ligny all võitlema, lubades talle appi tulla, ehkki ta oli hästi teadlik, et selleks tal tegelikult võimalused puuduvad), otsustas nüüd riskida, jättis enda ühendusteed lihtsalt maha ja alustas teekonda Wellingtoni kõrvale. Kohe, kui ta kuulis suurtükipauke, kogus ta kokku oma mehed (jättes marssal Grouchy vastu ühe korpuse) ja alustas marssi lahingukära suunas. See teekond oli tema sõduritele ääretult raske ja seda iseloomustatakse kui kokkuvõtet eduka sõjapidamise vastastest teguritest: muda, liikumine kitsastel kõrvalteedel, plahvatavad laskemoonavankrid – kõik see, mis pidurdab suurte armeede liikumist. Pealegi kahtlesid preislaste staabiohvitserid, kas Wellington ikka astub lahingusse, ning liikusid seetõttu ettevaatlikult ja kiirustamata, oodates järele oma kõige tugevamaid väeosasid. Tagantjärele võib öelda, et Blücher riskis küll suurelt, kuid seda otsustavam oli see rännak kogu lahingu seisukohalt. Preislaste ilmumine prantslaste tiivale Waterloo lahingu hilises faasis otsustas sisuliselt kogu Euroopa saatuse.
Tagatipuks olid Napoleoni väed lahknenud. Ta ise jälitas 73 000 mehe eesotsas Wellingtoni. Ülejäänud 33 000 meest Grouchy juhtimisel ründasid Blücherit, üritades preislasi muidugi lahinguga siduda, hoidmaks neid niiviisi Wellingtonist eemal. Loomulikult jättis kaval Blücher Grouchyt kinni hoidma vaid ühe korpuse, ülejäänud väed aga viis pealahingusse.
Niisiis oli Napoleon Waterloo alla jõudes sunnitud ründama. Ilma Brüsselit võtmata oleks Belgia alistamine olnud võimatu ning uuesti manööverdamisele kaotatud aja jooksul oleks liitlased kogu teda ümbritseva ala kiirelt armeedega täitnud. Tema selgeks eesmärgiks oli Wellingtoni purustamine enne, kui Blücher appi jõuab.

Liitlaste positsioonid

17. juuni ränga vihmasajuga õhtuks oli Wellington Waterloo lähedal, Mount Saint Jeani kõrgendikul, võtnud sisse kaitsepositsiooni, asudes Napoleoni ja Brüsseli vahele.
Positsioon oli valitud hästi. Rinne oli lühike, võimaldades vägede paigutamist sügavasse kaitsesse. Reservväed jäid eemalduva kallakuga mäenõlva varju, mis kaitses neid sihitud tule eest ja võimaldas lahingu ajal vägesid vastase nägemata ümber grupeerida. Kasuks tuli ka see, et Wellingtoni tagalat läbisid korralikud teed, mis olid samuti mäenõlva varjus, võimendades nõnda reservi võimalusi kiirelt liikuda.
Vägede ees paiknesid hooned, mis killustasid vastase rünnakut, sidudes ründajad hästi kaitstavatesse positsioonidesse ja millest saidki lahingus väga tähtsad sõlmpunktid. Paremal asus väikese puuviljaaiaga Hougoumonti loss: suur ja hästiehitatud maamaja, peidetud puudesse ning seega ideaalne kaitserajatis. Vasakul äärel asetses Papelotte'i külake. Mõlemad kohad võtsid britid kaitserajatistena kasutusse ja tiibade kaitsepositsioonid asetati nende järgi. Papelotte'i positsioonilt oli võimalik ühtlasi ka kontrollida Wavre'isse suunduvat teed, mida mööda Preisi armee võis läheneda ja abijõude saata.
Kesksel positsioonil, Wellingtoni tsentrit läbivast maanteest lääne poole teed, asus La Haye Sainte'i farm, mille kindlustasid 400 kergejalaväelast Kuninglikust Saksa Leegionist. Teisele poole teed seati 95. laskurrügemendi täpsuskütid – snaiprite eelkäijad. Need laskurid kasutasid kaugemale laskvaid ja täpsemaid, kuid aeglasemalt laetavaid vintpüsse. Kokku nägi Wellingtoni vägede asetus välja pigem ründaja kui kaitsja moodi. Iga katse rünnata Wellingtoni paremat tiiba takerdunuks Hougoumonti kaitsepositsioonidesse; igasugune rünnakukatse paremtsentrisse tähendanuks, et ründajad satuvad risttulle Hougoumontist ja La Haye Sainte'ist. Vasaktsentrit kaitsesid La Haye Sainte ja vasaktsentri ees laiuvad liivased pinnad ning ründaja tiivale jääv Papelotte. Seega oli kindlustatud punktide hõivamine prantslaste jaoks paratamatu ja sidus nende vägesid.
Suurtükkide positsioon oli lausa eeskujulik: kogu inglaste tsentri ette jääva rünnakuala sai võtta põiktule alla, mis tegi hiljem prantslaste elu vägagi kibedaks.

Prantslaste positsioonid

Napoleon, kes ei näinud Wellingtoni kõiki positsioone, paigutas oma väed Plancenoit' küla ette, üle Brüsselisse suunduva tee. Paremale paigutati I korpus d'Erloni juhtimisel, 16 000 jalaväelase ja 1500 ratsaväelasega. Selle reservi jäi 4700 ratsanikku. Vasakule paigutati II korpus Reille' juhtimisel, 13 000 jalaväelase ja 1300 ratsaväelasega ning selle reservi jäeti 4600 ratsanikku. Keskele, mööda teed, asetusega enda tagala suunas, jätsid prantslased reservi marssal Lobau' VI korpuse 6000 meest, 13 000 jalaväelasest koosneva Keiserliku Kaardiväe ja 2000 mehest koosneva ratsaväereservi.
Paremale äärele prantslaste positsioonide sügavusse jäi mets ning parema tiiva tagalasse Plancenoiti küla. Napoleon juhatas alguses lahingut Rossomme'i farmist, mis asus kaitse sügavuses ja kust ta ei näinud lahinguvälja. Pärastlõunal läks ta aga prantslaste positsioonide keskele. Otsesed lahingu juhtimise ülesanded olid delegeeritud marssal Michel Neyle, kellel oli olukorrast parem ja selgem ülevaade, sest ka oma teises positsioonis jäi suur osa lahinguväljast Napoleoni nägemisulatusest välja. Pealegi vaevasid Napoleoni pidevad kõhuvalud ning ka seetõttu oli marssal Ney sunnitud lahingu alguses juhtimise oma õlule võtma.
Nii Napoleon kui ka Wellington olid teadlikud, et lahingu tähtsaim strateegiline positsioon on La Haye Sainte – kes valitseb seda, võidab ka lahingu. Lahingu kulgu jälgides võib näha, millele ehitas Napoleon üles oma strateegia: ta üritas Wellingtoni Hougoumonti all ja tsentris kurnata, sundides teda sinna oma vägesid kulutama. Seejärel oli tema eesmärk saada kätte La Haye Sainte, et ta võiks end võitjaks kuulutada.

Kirjeldus ja peamised taktikalised erinevused

Liitlasväed olid taktikaliselt tegutsemiselt väga erinevad. Britid kasutasid ikka veel eelmisest sajandist pärinevaid põhimõtteid ja võitlesid joonrivis. Nende, kohati üsna napis koosseisus jalaväeüksused, olid normaalkoosseisu komplekteerimiseks mehitatud paljuski vabatahtlikega. Samuti olid brittidel abiks palju välismaised üksusi, mis kohati tekitas sidepidamisel tõrkeid, kuigi aja jooksul oli koostöö siiski hästi laabuma hakanud.
 
Preislased seevastu kasutasid kõige rahvuslikumat armeed üldse. Üle kolmandiku Preisi vägedest moodustas Landwehr ehk maakaitsevägi. Nemad kasutasid prantslaste taktikat, keskendudes pataljonikolonnide agressiivsele kasutamisele. Ka eelistasid nad vastase nägemist ning otsekokkupuudet, mistõttu tõmbasid paratamatult prantslaste suurtükitule endale. Seetõttu võiks prantslaste ja preislaste taktikalist tegutsemist sarnaseks lugeda – brittide Hispaania-kogemuse kasutamine Waterloos tekitas Napoleonile palju segadust. Ta ei olnud harjunud sissitehnikale omase vägede massilise varjamise ning ohtra täpsusküttide kasutamisega.
Briti taktika üks tähtsamaid osi oli oma vägede varjamine ning see tingis ka selle, et Quatre-Bras' eellahingus ei julgenud prantslased iseenesest väga nõrgalt kaitstud, kuid strateegilises plaanis tähtsaid ristteid rünnata enne, kui saabusid täiendavad väed. Samal ajal sai Wellington aga manööverdada ja samuti väed kaitseks koondada.

Relvad

Tänapäeval tuleb arvestada tolleaegsetest lahingutest arusaamiseks sellega, et põhiliseks relvaks oli ränilukuga musket. See aga võimaldas teha uuesti laadimata ainult ühe lasu ning sedagi suhteliselt lähedalt, et lasku oleks võimalik enam-vähem sihtida ja et lask oleks tappev, sest kuuli algkiirus ei olnud tänapäevasega võrreldav. Et sellise relva tuli efektiivne oleks, seisid sõdurid kõrvuti: nii lendas rohkem kuule ja oli suurem võimalus kedagi tabada. Nii kujunesidki välja ründamisel kasutatavate kolonnide ja viirgude formatsioonid. Kahes või kolmes viirus üksteise taga seistes andsid sõdurid viirgude kaupa tuld, niiviisi võisid nad, ajaga mis kulus vastasel marsisammul viimase 75 meetri läbimiseks, tulistada neli kogupauku.
Paar sajandit tagasi leiutatud vintrauaga relvad aga olid vaid täpsuslaskurite kasutuses, sest nende laadimine oli veel aeglasem.
Kuigi ka Waterloo lahingu peamiseks relvaks olid ränilukuga musketid, oli oma koht ka püstolitel ja musketitest kergematel ning lühematel karabiinidel. Just Waterloo lahingust on teada Briti suurtükiväe kapteni Alexander Merceri kirjeldus sellest, kuidas "prantslased saatsid välja terve parve kütte, kes rappisid meid rängalt karabiinidest ja püstolitest, tulistades kõigest 40 jardi kauguselt".
Paljud ratsaväelased astusid lahingusse vöö vahele pistetud kahe püstoliga ning lasid need enne otsest kokkupõrget vastase pihta tühjaks. Ratsavägi aga kasutas peamise relvana mõõka, kuigi tragunid, kes võitlesid sageli ka jalaväelastena, tarvitasid enamasti ainult karabiine.

Lahing

Kogu keerulisest manööverdamisest (ja preislaste õnnestunud taganemisest eellahingutest Wellingtoni tiivale) hoolimata oli Napoleonil siiski veel võimalus astuda ainult Wellingtoniga lahingusse ja võita, kuid ta otsustas eelmisel päeval sajust mudaseks muutunud maapinda veidi kuivada ja taheneda lasta, et ratsaväel ja ka jalaväel oleks parem lahingu ajal manööverdada. Eriti visalt nõudsid seda suurtükiväe ülemad, sest muda kippus nende liikumist päris tõsiselt takistama. Napoleoni otsuses ei ole seega midagi erilist kui arvestada sellega kui palju sõdureid korraga ühel väikesel alal lahingusse marsib. Kui lisada sinna juurde kahurite poolt segipaisatud pinnas, siis jalaväe liikumine ongi pidurdunud ainuüksi muda tõttu. Selleaegsetes lahingutes, kus ühtlane kiirus ja täpne liikumine olid ühed peamised taktikalised vahendid, et vastasest üle olla, pidi ilmaga paratamatult palju arvestama.
Lahingu võiks peamiste (ajaliselt osaliselt kattuvate) momentide järgi jaotada üheksaks osaks:

2. Prantsuse jalaväe rünnak

Aeg jooksis ning Napoleon oli närviline. Tema eesmärk – Brüssel, jäi eesseisva Wellingtoni tsentri taha. Tee, mida mööda saaks kiirelt edasi, tuleks sõna otseses mõttes vabaks vallutada. Ta andis käsu rünnata tsentrit. Seal asus tähtsaim punkt – La Haye Sainte.
Kella 13 ajal nägi Napoleon esimest Preisi kolonni liginemas Saint Lamberti küla suunast, umbes nelja tunni marsi kauguselt. Ta saatis kohe Grouchyle sõna, et too hoiaks kinni enda lahinguliinilt lahkuvaid Preisi üksusi, kuid Grouchy üksused olid takerdunud Preisi kaitseliinidesse ning see andis Blücherile vaba võimaluse Preisi peajõududega lahkuda Waterloo lahinguvälja suunas.
Veidi pärast kella 13 algas Prantsuse I korpuse rünnak Wellingtoni liinidele. D'Erlon, nagu ka marssal Ney, oli kokku puutunud Wellingtoniga Hispaanias ja oli teadlik Briti väejuhi lemmiktaktikast – kasutada musketeid väga lühikese maa pealt, et tungida vastase kolonnidesse. Tavaliselt liikusid taganttulevas kolonnis marssivad sõdurite read eesoleva, vastasega kokku puutunud kolonni tiibadele või nende taha, formeerudes ümber pataljoniliinideks, moodustades nii aina laiema või sügavama rinde. See võimaldas neil küll koondada tuld, kuid liinist tagasi teistesse formatsioonidesse ümber formeerimiseks läks vaja rohkelt aega ja ruumi ning väga laia liini puhul oli viimast enamasti keeruline tagalast leida.
Kuid nüüd kasutatav massformatsioon oli aeglase efektiga. Paremal äärel ründav Donzeloti diviis edenes pikkamisi La Haye Sainte`ini. Kui esimene pataljon oli hõivatud kaitsjate eesliiniga, siis järgnevad pataljonid liikusid lehvikuna mõlemale äärele ja, kahe kürassiiride (raudturvistega raskeratsaväelased, kelle turvis võis pidada kinni ka musketikuuli) brigaadi toetusel, saavutatigi lõpuks farmi isoleerimisel teatavat edu.
Oranje vürst saatis murduvale kaitsele äralõikamise vältimiseks abiks Hannoveri Lünebergi pataljoni. Kürassiirid sattusid neile peale ning kuna jalaväelased ei jõudnud ennast karreesse kaitsesse seada, hävitasid selle minutitega. Seejärel ratsutasid kürassiirid La Haye Sainte'ist mööda peaaegu Briti põhikaitseliinil asuva mäeharjani, kust nad katsid d'Erloni vasaku tiiva rünnakut.
Umbes kell 13.30 alustas d'Erlon liikumist kolme ülejäänud diviisiga (14 000 meest) üle välja, umbes kilomeetri kaugusel asuva Wellingtoni nõrga vasaku tiiva vastu, milles oli kaitses 6000 meest. Kõik kaitses olevad väeosad olid kandnud suuri kaotusi Quatre-Brasi eellahingus. Peale selle, et nad olid suures vähemuses, asusid nad ka Prantsuse suurtükkidele avatud väljal. Pealegi ei olnud nad saanud mingeid edasisi käske ning seetõttu olid jäänud oma esialgsetele positsioonidele. Kui prantslased ründasid, lahkusid Bijlandti brigaadi sõdurid lahinguväljalt, jättes sinna 7. Belgia pataljoni. D'Erloni mehed hakkasid kallakust üles ronima, samal ajal aga belglased, kes lamasid kahuritules surmasaanute vahel, tõusid üles ja hakkasid ründajaid tulistama. Prantslased tulistasid vastu ja liitlaste kaitse oli sisuliselt kokku kukkumas.
Enne kella 14 alustasidki neli jalaväediviisi d'Erloni korpusest liikumist. Igas diviisis oli kaks brigaadi nelja kuni kuue pataljoniga. Esimesed viissada meetrit ei marssinud nad suures kolonnis vaid rivina, moodustades justkui pika niidi mööda teed, vedades ühtlasi enda järgi laskemoonavankreid 80 kahuriga. Kui nad jõudsid prantsuse suurtükiväe liinini, lõpetasid need tulistamise ning jalavägi moodustas pataljonikolonnid ja iga pataljon saatis ette jäägrid ja täpsuslaskjad. Täpsuslaskjate järel marsis terve pataljon. Iga diviis formeeris ühe kolonni (ruudukujuline formatsioon) 8–10 pataljonist. Pataljon koosnes umbes 500 mehest. Tegelikult moodustati lahinguväljale ainult kaks diviisikolonni suurust formatsiooni, mitte neli. Kaks ülejäänud olid küll samuti kolonnis, kuid brigaadisuuruses kolonnis. Vasakul üks brigaad Allix/Quiot diviisist ründas La Haye Sainte'i, samal ajal kui teine brigaad ületas heki ja tee selle taga. Donzelot`i diviis ületas samuti heki, samal ajal kui Marcognet diviis oli 50 meetri kaugusel mäeharjal.
16 000 mehest koosnevad hiigelsuured kolonnid jätsid ohtlikuma mulje kui nad tegelikult lahinguvõimelised olid. Liinides seisvad mehed saavad liinide kaupa lasta, misjärel tavapäraselt oleks eesliinile liikunud järgmised liinid. Kuid kolonnis oli meeste laskmisvõimalus piiratud, rääkimata millegi nägemisest. See oli nagu hiiglaslik sõduritest koosnev kuubik mille keskel asuvad mehed ei saanud asetuse tõttu lahingust tegelikult üldse osa võtta. Kolonnis ründamise eesmärk oli vastane murda lihtlabast arvulist ülekaalu kasutades. Napoleon oli kolonnis rünnakut kasutanud ka Borodino lahingus ja ka seal oli selle taktika kasutegur olnud väga küsitav.

6. Zietheni korpus ühineb Wellingtoni tiivaga

Kella 17 ajal saabus Lasne oja juurde Steinmetzi 1. brigaad (Zietheni 1. korpus). Zietheni staabiülem ratsutas lahinguväljale ja kohtas Mufflingit (Preisi sideohvitser Wellingtoni staabis), kes informeeris teda Wellingtoni räbalast seisust ning palus kiiret abi. Üks Blücheri staabiohvitser saadeti olukorda uurima. Too nägi suurel hulgal haavatuid ja segadusse sattunud sõdurite rühmasid taganemas Wellingtoni positsioonidesse, samal ajal kui prantslased surusid eesliinile jõuliselt peale. Ka Wellingtoni kaitse võti – La Haye Sainte oli langenud.
Zietheni patareid avasid oma briti liitlastele abi andmiseks prantslaste pihta kohe tule. See andis Wellingtonile juurde väärtuslikku aega, et ümber grupeerida oma nõrgaks jäänud üksused tsentrist, saates paremal asuvaid üksusi ning ka vasakul preislaste saabumise tõttu vabanevaid üksusi tsentrisse. Napilt jõudsid britid oma keskosa kohendada kui prantslaste reservist appi saadetud Keskmine Kaardivägi juba ründas, kuid liitlaste õnneks lõi Zietheni edenemine prantslaste liinid laiali. Nassau üksused liitusid rünnakuga ning prantslaste jalavägi taganes ilma erilise võitluseta.

7. Keiserlik Kaardivägi ründab

Vahepeal kui Wellingtoni tsenter oli lagunemas La Haye Sainte all ning Plancenoit' olukord oli hetkel stabiliseerunud, kasutas Napoleon viimast võimalust Wellingtoni murdmiseks, paisates lahingusse kuulsaima väeosa – kangelasliku ja murdmatu Keiserliku Kaardiväe, millest suurt osa ta hoolikalt reservis hoidnud oli. See, tõeline professionaalne eriüksus – üks kuulsaimaid sõjaajaloos, ründas umbes 19.30 ajal, plaaniga murda Wellingtoni tsentrit, püüdes ühtlasi vältida kokkupuudet Preisi liinidega. Kolm Vana Kaardiväe pataljoni liikusid ette ning formeerisid teise rünnakuliini, kuigi nad jäid ikka veel reservi ega rünnanud brittide liine. 3000 Keskmise Kaardiväe sõdurit liikusid La Haye Sainte`ist läände, moodustades kolm eraldiseisvat ründejõudu. 
Esimene, mis koosnes kahest grenaderide pataljonist, purustas Briti, Brunswicki ja Nassau vägede esimese liini ja marssis edasi.
Chasse saatis kohe neile vastu värske Hollandi diviisi ning nende suurtükid hakkasid tulistama edasitungivate grenaderide tiiba. See siiski Kaardiväe rünnakut ei peatanud, seega andis Chasse käsu oma esimesele brigaadile vasturünnakuks, prantslased jäidki vähemusse ja murdusid.
Ründajatest läänes lamasid 1500 briti jalaväelast prantsuse suurtükitule eest varju otsides maas, varjudes künkaharja taha. Kui kaks pataljoni prantsuse ratsakütte saabusid, teises tiivas keiserlik Kaardivägi toetuseks, tõusid britid maast püsti ning laastasid üllatunud prantslaste ridu päris ohtlikult. Ratsakütid vastasid tulega, kuid olid sunnitud taganema. Briti jalaväelaste järgnenud täägirünnak lõi nad puruks. Tiivalt saabus värske prantsuse ratsaküttide pataljon toetuseks, britid lõpetasid purukslöödute jälitamise, pöördudes saabujate vastu. 52-se rügemendi kergejalaväelased liikusid uute ründajate tiivale, avasid hästi ajastatud hävitava tule ning seejärel ründasid. Prantslased purustati 52-le järgnenud üksuste rünnakus kiirelt ning nad hakkasid ülepeakaela põgenema.
Wellington tõusis seda nähes sadulasse püsti, haaras oma mütsi ning hakkas sellega ägedalt vehkima, andes kindralitele märku minna üldisele rünnakule. Liitlaste armee tormas edasi ning surus end põgenevatele prantslastele kaela.
Ellujäänud Keiserliku Kaardiväe põgenikud kogunesid oma kolme allesjäänud reservpataljoni juurde, mis asusid La Haye Sainte'ist lõunas, avaldades veel viimasena vastupanu. Adami brigaad ja Hannoveri maakaitseväe Osnabrücki pataljon, lisaks Viviani ja Vandeleuri värsked ratsaväebrigaadid nendest paremal, ajasid prantslased aga kiirelt segadusse kuigi väga paljud kaardiväelased eelistasid pigem surra kui alla anda, mistõttu oli nende ründamine suhteliselt kaotusterohke.

8. Plancenoit langeb

Umbes samal ajal Keiserliku Kaardiväe rünnaku algusega saatis Napoloen välja ka oma kõige viimase lahingreservi. Virevere'i ja Hubermonti vastas asuvasse metsa prantslaste paremat tiiba katma saadeti vanimad vanimatest – kaks kompaniid 1. Grenaderide rügemendist. Kaks kompaniid 1. Ratsaküttide rügemendist kaitsesid teed Chantelet' metsas. Ülejäänud kompaniid 1. Grenaderide rügemendist ja 1. Ratsaküttide rügemendist seati, pataljoni kolonni formatsioonis, mõlemale poole Decosteri maja Rossomme'i farmi lähedale.
Blücher koondas oma vägesid ja ründas uuesti. Seekord oli rünnak otsustava tähtsusega. Aeg jooksis ning preislased ei tahtnud Napoleonile lisavõimalusi pakkuda. Rünnaku sooritasid Rysseli 14. ja Hilleri 16. brigaad (Bülowi 4. korpus) ja Tippelskirchi 5. brigaad (Pirchi 2. korpus), mis oli äsja lahinguväljale jõudnud. Seekord valmistusid uueks rünnakuks ka prantslased, muutes iga maja ja vähegi kaitstava koha omamoodi väikeseks kindluseks. Kahekordses vähemuses 19 Prantsuse pataljoni (Lobau' 8, Noore Kaardiväe 8 ja Vana Kaardiväe kaks pataljoni) suutsid hoida küla enda käes ühe tunni. See oli väga verine kähmlus, värvides tänavad sõna otseses mõttes verest punaseks. Lõpuks tuli prantslastel ülekaalu ees siiski alla vanduda. Plancenoit oli preislaste valdusse üle läinud. Viimased lahkujad olid Vana Kaardiväe veteranid. Preisi jalavägi marssis nüüd lauldes põlevasse külla, kandes oma kõrgeid mütse musketitorude otsas.

9. Prantsuse armee lagunemine ja Napoleoni alistumine

Pärast Plancenoit' langemist oli lahing läbi. Välja arvatud mõned jalaväepataljonid ja ratsaväerügemendid oli enamus prantslastest loobunud. Ka oli kellaaeg niikaugel, et lahinguväljale saabus pimedus, mis omakorda suurendas põgenikevoolu. Lahinguväljalt lahkusid ka allesjäänud Napoleoni reservid, 3 pataljoni Vana Kaardiväge ning samuti keisri tõld.
Kell 21 kohtusid marssal Blücher ja lord Wellington, õnnitledes teineteist lahingu võidu puhul. 
Kella 23 ajal leidsid tagaajajad keisri mahajäetud tõlla kuhu oli kiiruga jäetud ka kõik juveelid.
Waterloo oli läinud Wellingtonile maksma 15 000 meest ja Blücherile 7000 meest. Napoleon kaotas 25 000 meest ning 8000 prantslast langes vangi. Kümne kilomeetri laiusel ja paari kilomeetri sügavusel maalapil lebas umbes kaheksa tunni jooksul surma saanud 40 000 mehe surnukeha, lisaks veel suur hulk haavatuid. Pilt oli küll kohutav kuid see ei olnud suurim hukkunute arv ühes Napoleoni osalusega lahingus. Waterloo lahingus sai surma umbes 80 meest minutis.
Wellington ja Blücher leppisid kokku, et prantslasi jälitavad esialgu preislased. Olgugi et prantslastel oli veel arvestatav kogus vägesid alles (Grouchy armeekorpus näiteks jne), oli Waterloo siiski kogu kampaania saatuse otsustanud. Wellington, Blücher ja ka teised koalitsiooniväed liikusid Pariisi peale ning Napoleon loobus teist korda troonist 24. juunil 1815. Napoleoni sõdade lõppvaatuseks sai 3. juuli 1815, kui Blücher purustas marssal Davout' väed Issy lahingus. Napoleon püüdis põgeneda Ameerikasse, kuid Kuninglik Merevägi blokeeris Prantsusmaa sadamad, ennetamaks sellist käiku. Napoleon ise alistus lõpuks HMS Bellerophoni kapten Frederick Maitlandile 15. juulil. Pariisi alistumisele kirjutati allkirjad 20. novembril 1815. Louis XVIII võim taastati ning Napoleon saadeti eksiili Saint Helena saarele, kus ta suri 1821. aastal.

Kokkuvõte

Napoleoni taktika oli väga rohmakas. Ta tegi massilise frontaalrünnaku nagu Borodino lahingus, lootes toore jõuga vastase kaitse kõikuma lüüa. Muidugi oli sellise taktika kasutamine seotud ka ajapuudusega, asusid preislased ju ohtlikult lähedal. Frontaalrünnak ise oli aga ülepeakaela tehtud. Prantslaste kunagisest, lahingu ajal sujuvast ümbergrupeerumisest ja paindlikkusest, polnud jälgegi.
D'Erloni korpus moodustas neli hiiglaslikku diviisikolonni, kus pataljonid olid üksteise taga reas nii nagu marsiksid lihtsalt mööda teed, mitte rünnakule. Sellises asetuses oli tegu küll väga suure massiga kuid esiteks ei saanud tagumised read niimoodi tulistada ja isegi mitte vaenlast näha ja teiseks oli selline formatsioon magus suutäis brittide äärmiselt hästi positsioneeritud suurtükiväele. Nii suure massi tulistamisel ei oma sihtimine enam isegi tähtsust.
Marssal Ney ratsaväe rünnakud Briti tsentri vastu jäid jalaväe toeta, sest ootamatult ilmusid Napoleoni paremale tiivale preislased. See sidus juba niigi lonkava relvaliikidevahelise koostööga prantslased tiivale tekkinud ohu neutraliseerimisega ning olukord ei muutunud enne kui marssal Ney hakkas Briti karreede purustamiseks kasutama ratsakahurväge. Paraku oli see juba lahingu lõppfaasis ja ei toonud enam soovitud mõju.

Kirjelduste erinevusest

Ettevaatlik tuleb olla ka Waterloo lahingu ajalooliste kirjeldustega, eriti siis kui ajaloolise ülevaate autoriks on briti ajaloolased. Britid nimelt ei tunnista preislaste saabumise tähtsust ja peavad nende tulekut pigem kõrvaliseks etapiks lahingust. Britid loevad lahingu võitjaks Wellingtoni, mitte Blücherit. Nii näiteks Plancenoit`i ründamisest paljudes käsitlustes ei räägita. Ka paljudel lahingut kirjeldavatel kodulehtedel, mis netis saadaval, jäetakse see osa välja. Põhjus on ääretult lihtne – nad ei kavatse nõustuda ülejäänud maailma ajalookäsitlusega, et ilma preislaste appijõudmiseta oleks Wellington kaotanud. Nii nimetavad nad preislaste saabumist "Prantsuse jäänuste korjamiseks lahinguväljalt". Sarnast suhtumist võib leida paljudest ingliskeelsetest tõsiseltvõetavatest raamatutestki, mis selle lahingu kohta on kirjutatud. Nendes ei mainita mõnikord üldse tsentri ründamise tähtsust ning La Haye Sainte'i kaotusest tingitud Wellingtoni kaotust Napoleonile. On rida dokumentaalfilme lahingust, kus puudub näiteks Plancenoit ning preislaste saabumist mainitakse vaid põgusalt, justkui poleks preislased lahingust üldse osa võtnud, mis on muidugi vale.
Brittide väitel purustasid britid tsentrist ründavad Kaardiväe üksused, lüües sellega Napoleoni taganema. Tõepoolest – nii oligi kui mitte arvestada seda, et enamus Napoleoni jalaväe reservidest oli saadetud võitlusse preislastega.
Kuid enamik maailma ajaloolasi on siiski üsna ühesel seisukohal – ilma preislaste saabumiseta Wellingtoni (kes preislasi eellahingutes olid mitmeid kordi alt vedanud) tiivale, poleks Wellington iialgi lahingut võitnud.

Järellugu

Lühike Waterloo sõjakäik (11.–21. juuni 1815) võttis veelkord kokku kogu Napoleoni sõdade strateegilised ja taktikalised omapärad. Lõpuks olid ka Napoleoni vastased võtnud üle oma vaenlase peamise strateegilise põhimõtte – võidelda keskpositsiooni pärast ning kogu strateegiline manööverdamine lahingusse toimus sellel kaalutlusel. Esmakordselt puutus siin Napoleon kokku aga mujal enda armeede vastu võidelnud geniaalsete väejuhtidega, kes oskasid tema nõrkused suurepäraselt ära kasutada.
Ka olid nüüdseks mõlemal poolel väed selgelt süstematiseeritud ja väekoondisteks jagatud, mis algselt oli Napoleoni edu üks põhjustest. Samuti ei saa jätta märkimata, et selleks ajaks olid vastastel rivis võrdselt kogenud sõdurid ja ohvitserid, kes suutsid ka kõige keerulisemas olukorras rivistust korrektselt muuta, võidelda nii joonrivis kui ka kolonnis ning ka laskurite lahkrivis.
Kogu Euroopa armeed olid muutunud ühtseks, süstematiseeritud ja hea väljaõppega väeüksusteks. Napoleonil ei oleks, arvestades kasvõi juba vägede arvulist vahet, olnud ka Waterloos võidu korral mitte mingisugust võimalust sõda lõplikult võita. Ainuüksi Vene armeel, mis läheduses lahinguvalmiduses ootas, oli ülisuur ülekaal, rääkimata suurte kogemustega juhtidest. Samuti oleks ka teistel liitlastel olnud vägesid prantslaste vastu panna veel piisavalt.
Arvatakse, et üks põhjus, miks Napoleon lahingu kaotas oli see, et ta oli liiga kindel oma võidus (näiteks keeldus ta Jerome Napoleoni tehtud ettepanekust lahingu alguses, saata väed juba varem ära võtma positsioone, kus preislased võivad end hiljem Wellingtoniga ühendada. Napoleoni arvates polnud preislaste saabumine Waterloosse võimalik).
Lahinguga lõppesid Napoleoni 100 päeva, mis said alguse tema naasmisega pagendusest Elba saarelt.
Waterloo lahing on sõjaajaloo üks tähtsamaid ja kuulsamaid lahinguid, mille mõju on võimatu alahinnata. Ka lahingu toimumise kohast on saanud omamoodi kultusobjekt. Lahinguvälja hakati külastama juba järgmisel päeval pärast lahingut ning sellest on saanud vaatamisväärsus tänaseni. Peamised hooned on säilinud algsel kujul ja väli on vaadeldav pea samasugusena kui lahingupäeval.