Gladiaator

Ajalugu

Gladiaatorite võitlused said alguse etruskide tavast tuua surnute auks rituaalseid inimohvreid.
Esimesed gladiaatorite võitlused Roomas toimusid 264 eKr Forum Boariumil Marcus ja Decimus Brutuse vahel nende isa matustel. Kui algselt peeti Roomas gladiaatorite võitlusi samuti rituaalsete toimingutena, mida korraldati surnud ülikute mälestuseks, siis üsna pea muutusid võitlused vaid publikule suunatud meeliköitvaiks etendusteks. Vabariigi ajal kasutasid poliitikud gladiaatorite etendusi selleks, et teenida rahva poolehoidu. Mängude korraldajate tähtsust ja rikkust näitas võitlevate gladiaatoripaaride arv.
Gladiaatorite mängud (munus, mitmuses munera) toimusid amfiteatrites. Nende mängude tähtsust näitab asjaolu, et nendeks rajati väga suuri areene. Suurim amfiteater oli Colosseum, mis mahutas 50 tuhat pealtvaatajat.
Gladiaatorite võitlused sisustasid päeva teise poole pärast võitlusi loomadega (venationes) ja avalikke kurjategijatehukkamisi (noxii). Hukati pigem neid, kes polnud nõus gladiaatoriks saama. Algselt korraldasid neid rikkad üksikisikud, sageli poliitikud, et pälvida publiku poolehoidu. Vaatemängu korraldajat nimetati editor, munerator või dominus ja teda austati magistraadi ametlike märkidega. Hiljem oli keisritel peaaegu täielik monopol metsloomade jahti, avalikke hukkamisi ja gladiaatorite võitlusi hõlmavate "mängude" (ludi circenses) etendamisel. Tavaliselt oli neil muusikaline saade.
Gladiaatorite võitluste tippaeg oli 1. sajand eKr kuni 2. sajand. 65 eKr korraldas Caesar oma ediiliks saamise tähistamiseks suurejoonelised vaatemängud 640 gladiaatori võitlustega. Caesar oleks tahtnud enamat, kuid Rooma senat, kes kartis äsjasele Spartacuse ülestõusule sarnast mässu gladiaatorite seas, ei andnud rohkemaks luba. Seni olid kõik gladiaatorite võitlused kuulunud matusetseremooniate juurde; Caesar laskis need mängud pühendada oma isale, kes oli surnud kakskümmend aastat varem, ja selle mõjul ei peetudki hiljem vajalikuks gladiaatorite võitlusi kellegi surmaga seostada.
Gladiaatoritel lasti ka gruppidena võidelda, kasutati nii jala- ja ratsaväge. Mõnikord korraldati vaatemänge, mis jäljendasid mõnda ajaloolist lahingut. Nii jäljendati Claudiuse korraldusel 480 eKr toimunud Salamise merelahingut. Samuti imiteeris Claudius Britannia saare hõivamist.
Mõned väejuhid ja keisrid nagu Pompeius, Caesar, Tiberius, Vespasianus, Marcus Aurelius ning teised suhtusid mängudesse ükskõikselt või põlglikult. Samas Caligula ja Nero värbasid mõnikord gladiaatoreid ihukaitsjateks.    
Püüti ka vastu võtta seadusi gladiaatorite arvu piiramiseks, aga mõju sellel ei olnud. Näiteks Traianus tähistas oma võite Daakias väidetavalt 10 000 gladiaatori ja 11 000 looma tapmisega amfiteatrites 123 päeva jooksul aastail 108 ja 109.
Ajaloolased Keith Hopkins ja Mary Beard hindasid Rooma riigis korraga tegutsenud amfiteatrite arvu 400-ni ja kokku hukkus neil aastas 8000 inimest (siia on juurde arvatud ka hukkamised ja õnnetusjuhtumid). See tähendab, et amfiteatris hukkus aastas keskmiselt 20 inimest, enamikus vähemgi.
Kreeklased suhtusid nendesse veristesse vaatemängudesse põlastavalt, roomlased vaimustusega.
5. sajandil lõpetati gladiaatorite võitlused kui paganlikud pidustused. Kristlased olid gladiaatorite võitluste vastu ka sellepärast, et nägid neis inimeste ohverdamist, mis oli kristluses keelatud. Keiser Valentinianus III keelas gladiaatorite võitlused aastal 438. Nende võitlusi metsloomadega korraldati siiski edasi vähemalt 536. aastani. Muundununa elavad nad edasi härjavõitluses.

Gladiaatorite valik

Gladiaatorid valiti sunniviisiliselt sõjavangide, orjade, kurjategijate ja hiljem kristlaste seast.
Siiski eeldas gladiaatoriks saamine teatud füüsilisi ja psüühilisi omadusi ning soovi võitluses osaleda. Gladiaatorite võitlus oli etendus. Etenduse andjad eeldasid professionaalidelt kvaliteeti. See saavutati vabatahtlikega, isegi kui vabatahtlikkus oli tingitud elu hädadest. Oli ka vabatahtlikke, kes soovisid teenida raha, kuulsust või näidata oma võitlusoskusi. Statistika selles osas on küll ebakindel, kui aga usaldada leitud gladiaatorivõitluste programme, näib, et kolmandik gladiaatoritest olid vabad mehed, kes sõlmisid lanistaga lepingu, ning kaks kolmandikku orjad ja süüdimõistetud.
Kohtunikud määrasid kurjategijaid kas orjatööle, ristilöömisele või areenile. Areenile määratuist osa anti relvadeta kiskjaile lõhkikiskumiseks (ad bestias). Teistest eeldati, et nad gladiaatoritena kas surevad aasta jooksul (ad gladium) või saavad kolme aasta pärast vabaks (ad ludos), kui neil on õnnestunud ellu jääda.

Gladiaatorite väljaõpe

Gladiaatoreid õpetati välja vastavates gladiaatorite koolides ehk ludustes. Paremad ludused asusid suuremates linnades amfiteatrite juures. Algaja gladiaator sai vitstest punutud kilbi ning puust mõõga, mis oli kaks korda raskem kui võitlusrelv. Väljaõpe toimus maasse rammitud ja kahe meetri kõrgust vaia ehk palust rünnates. Peale mõnekuulist väljaõpet määrati igale mehele kindel võitlejatüüp. Vaid üksikud suutsid omanda kahte tüüpi võitlustehnikat. Väljaõpe oli pikk ja jõhker ning toimus puust mõõkadega, relvad anti vaid areenil võitlemiseks.  Üks suurimaid koole oli Ravennas. Roomas oli neli kooli, millest kõige suurema nimi oli Ludus Magnus. See oli Colosseumiga tunneli kaudu ühenduses. Gladiaatorite väljaõpetajat nimetati lanistaks. See sõna pärineb etruski sõnast lani 'timukas'.
Gladiaatorid kuulusid sageli rändtruppi (familia), kuid lähedastes suhetes trupilikmete vahel olid võitlused teatraalsed ja väheste ohvritega. Trupi omanik rentis gladiaatoreid neile, kes tahtsid mänge etendada. Ludustes elavate gladiaatorite suhted hoiti igapäevaselt pingelised, et amfiteatri areenil toimuvad võitlused oleksid armutud. Võitluspaarid määrati lanistade poolt.  Üks gladiaator ei võidelnud tavaliselt sagedamini kui kolm korda aastas. Gladiaator võis kuuluda ka rikkale üksikisikule, kes palkas tema väljaõpetamiseks lanista. Mitmel senaatoril ja keisril olid favoriidid.