Epeiros

Nimi ja etümoloogia

Nimi Epeiros on tuletatud kreeka keelest: Ἤπειρος, latiniseeritud: Ḗpeiros (dooria murdes: Ἄπειρος, latiniseeritud: Ápeiros), tähendusega "maismaa" või terra firma. Arvatakse, et see pärineb indoeuroopa tüvest *apero- 'rannik' ja algselt kasutati seda maismaa kohta Korfu ja Joonia saarte vastas. Kohalik nimetus löödi Epirootide Liidu mündile: "ΑΠΕΙΡΩΤΑΝ" (vanakreeka keeles: Ἀπειρωτᾶν, latiniseeritud: Āpeirōtân, atika murdes: Ἠπειρωτῶν, latiniseeritud: Ēpeirōtôn, s.o. "epirootide", vaata kujutist paremal). Albaania nimi piirkonnale, mis tuleneb kreeka keelest, on Epiri.

Piirid ja mõisted

Epeirose ajaloolist piirkonda peetakse üldiselt ulatuvat Keraunia mägede põhjaosast (nüüd Llogara Albaanias), mis asub Auloni (nüüd Vlorë) lahest lõuna pool, Amvrakía (või Árta) laheni Kreekas. Antiik-Epeirose põhjapiir on alternatiivina antud kui Aóosi (või Vjosë) jõe suue, vahetult Vlorë lahest põhjas. Epeirose idapiiri määratleb Píndose mäestik, mis moodustab Mandri-Kreeka selgroo ning eraldab Epeirose Makedooniast ja Tessaaliast. Läänes külgneb Epeiros Joonia merega. Korfu saar asub Epeirose ranniku lähedal, kuid seda ei peeta Epeirose osaks.
Epeirose määratlus on aja jooksul muutunud, nii et tänapäevased halduspiirid ei vasta Antiik-Epeirose piiridele. Ípeirose piirkond Kreekas hõlmab ainult murdosa klassikalisest Epeirosest ega hõlma selle idapoolseimaid osi, mis asuvad Tessaalias. Albaanias, kus Epeirose mõistet ei kasutata kunagi ametlikus kontekstis, ulatuvad Gjirokastëri, Vlorë ja Berati maakonnad klassikalise Epeirose põhja- ja kirdepiirist kaugemale.

Geograafia ja ökoloogia

Epeiros on valdavalt karm ja mägine piirkond. See koosneb suuresti Píndose mägedest, reast paralleelsetest lubjakiviseljakutest, mis on jätkuks Dinaari mäestikule. Píndos moodustab Mandri-Kreeka selgroo ning eraldab Epeirose Makedooniast ja Tessaaliast idas. Píndose seljakud on merega paralleelsed ja üldiselt nii järsud, et nendevahelised orud sobivad enamasti karjamaaks, mitte suuremahuliseks põllumajanduseks. Kõrgus kasvab liikumisel itta, rannikust eemale, ulatudes maksimaalselt 2637 m-ni Smólikasel, Epeirose kõrgeimal kohal. Teised olulised seljakud on Týmfi (2496 m, Gkamíla), Lýgkos (2249 m), vastavalt Smólikasest läänes ja idas, Grámmos (2523 m) kirdes, Tzoumérka (2356 m) kagus, Tómaros (1976 m) edelas, Mitsikéli Ioánnina lähedal (1810 m), Tsamantás (1806 m) ja Nemërçkë (2485 m) Kreeka ja Albaania vahelisel piiril, ning Keraunia mäed (2000 m) Himara lähedal Albaanias. Suurem osa Epeirosest asub Píndose tuulepoolsel küljel ja valitsevad tuuled Joonia merelt teevad piirkonnast sajuseima Mandri-Kreekas.
Märkimisväärseid madalikke võib leida vaid ranniku lähedal, edelas Árta ja Préveza lähedal, Acheroni tasandikul Paramythiá ja Fanári vahel, Igoumenítsa ja Sagiáda vahel ning ka Sarandë lähedal. Zagóri piirkond on maaliline kõrgplatoo, mida ümbritsevad igast küljest mäed.
Peamine jõgi, mis voolab läbi Epeirose, on Vjosë (kreeka keeles Aóos), mis voolab Píndose mägedest Kreekas loodesuunas ja suubub Albaanias Vlorë lahe põhjaossa. Teised olulised jõed on Acheroni jõgi, mis on kuulus oma religioosse tähtsuse poolest Vana-Kreekas ja Nekromanteioni asukoht, Árachthose jõgi, üle mille läheb ajalooline Árta sild, Loúros, Thýamis või Kalamás ja Voïdomátis, Vjosë lisajõgi, mis voolab läbi Víkose kuristiku. Víkose kuristik, üks sügavamaid maailmas, moodustab maalilise ilu poolest tuntud Víkose–Aóose rahvuspargi keskpunkti. Ainus märkimisväärne Epeirose järv on Pamvótida järv, mille kaldal asub Ioánnina linn, piirkonna suurim ja traditsiooniliselt kõige olulisem linn.
Epeirose kliima on piki rannikut vahemereline ja sisemaal alpiinne. Epeiros on tugevalt metsastunud, peamiselt okaspuuliikidega. Epeirose loomastik on eriti rikas ja seal esinevad sellised liigid nagu pruunkarud, hundid, rebased, hirved ja ilvesed.

Varajane ajalugu

Epeirose on alates vähemalt neoliitikumi aegadest hõivanud meremehed piki rannikut ning jahimehed ja karjused sisemaal, kes tõid endaga kaasa kreeka keele. Need inimesed matsid oma juhte suurtesse tumulustesse, mis sisaldasid šahthaudu, sarnaseid Mükeene haudadele, näidates esivanemlikke seoseid Epeirose ja Mükeene tsivilisatsiooni vahel. Epeirosest on leitud arvukalt Mükeene säilmeid, eriti piirkonna kõige olulisemates iidsetes usulistes kohtades, Nekromanteion (surmaoraakel) Acheron jõel ja Zeusi oraakel Dodones.
Keskmisel pronksiajal asustasid Epeirose samad rändavad hellenite hõimud, kes asusid elama ülejäänud Kreekasse. Aristoteles pidas piirkonda ümber Dodone Hellase osaks ja piirkonnaks, kust hellenid pärinesid. Bulgaaria keeleteadlase Vladimir Georgievi sõnul oli Epeiros hilisneoliitikumis algkreeka keeleala osa. 1. aastatuhande alguses eKr olid kõik 14 epirootide hõimu, sealhulgas haoonid Loode-Epeiroses, molossid keskel ja tesprotid lõunas, tugeva läänekreeka murde kõnelejad.

Epeiros kui Rooma provints

Epeirose piirkond pandi aastal 27 eKr Ahhaia senatiprovintsi, välja arvatud selle põhjapoolne osa, mis jäi Makedoonia provintsi osaks. Keiser Traianuse ajal, millalgi 103. ja 114. aasta vahel pKr, sai Epeiros eraldi provintsiks, seda juhtis procurator Augusti. Uus provints ulatus Auloni (Vlorë) lahest ja Keraunia mägedest põhjas Achelóosi jõe alamjooksuni lõunas ning hõlmas põhjapoolsed Joonia saared Korfu, Lefkáda, Ithaka, Kefalloniá ja Zákynthose.

Hilisantiikaeg

Arvatavasti Diocletianuse (valitses 284–305) provintside ümberkorraldamise ajal eraldati Makedoonia provintsi lääneosa Aadria mere rannikul Uus-Epeirose (Epeiros Nova) provintsiks. Ehkki see territoorium ei olnud traditsiooniliselt Epeirose osa, nagu antiikgeograafid seda defineerisid, ning ajalooliselt asustasid seda valdavalt illüüria hõimud, kajastab nimi fakti, et Rooma võimu all oli ala üha enam helleniseeritud ja asustatud Epeirose hõimudega lõunast.
Kaks Epeirose provintsi said Möösia diötseesi osaks, kuni see umbes 369. aastal Makedoonia ja Daakia diötseesideks jaotati, mil need said esimese osaks. 4. sajandil oli Epeiros ikka veel paganluse kants ning keiser Julianus Apostata (valitses 361–363) ja tema pretoriaanide prefekt Claudius Mamertinus abistasid seda maksude vähendamise ja provintsi pealinna Nikopolise ülesehitamise kaudu. Jordanese sõnul rüüstasid piirkonda aastal 380 läänegoodid. Keisririigi jagamisega pärast Theodosius I surma aastal 395 sai Epeiros Ida-Rooma või Bütsantsi osaks. Aastatel 395–397 rüüstasid läänegoodid Alarichi juhtimisel Kreekat. Nad jäid Epeirosesse mõneks aastaks, aastani 401, ja taas aastatel 406–407, Alarichi liidu ajal Lääne-Rooma väejuhi Stilichoga, et kiskuda Idakeisririigi käest ära Ida-Illüüria.
Hieroklese Synekdèmos, koostatud umbes aastal 527/8 pKr, kuid kajastas tõenäoliselt olukorda 5. sajandi esimesel poolel, teatab 11 linnast Vana-Epeiroses (vanakreeka: Παλαιὰ Ἤπειρος, ladina: Epirus Vetus): pealinn Nikopolis, Dodone, Euroia, Hadrianopolis, Appon, Phoinike, Anchisese, Buthrotum, Photike, Korfu saar ja Ithaka saar. Uus-Epeiros pealinnaga Dyrrhachionis hõlmas 9 linna. 467. aastast alates korraldasid Joonia saartele ja Epeirose rannikule rünnakuid vandaalid, kes olid üle võtnud Põhja-Aafrika provintsid ja loonud oma kuningriigi keskusega Kartaagos. Vandaalid võtsid aastal 474 silmapaistvalt Nikopolise kui tingimiskillukese läbirääkimistel keiser Zenoga, ja rüüstasid Zákynthose, tappes palju selle elanikke ja viies teised orjusesse. Epirus Nova muutus pärast aastat 479 lahinguväljaks idagootide mässudes. Aastal 517 ulatus getide või antide rüüsteretk Kreekasse, sealhulgas Epirus Vetusesse. Prokopiose väide tema Salajases ajaloos, et Justinianus I (valitses 527–565) ajal rüüstasid barbarid igal aastal kõiki Balkani provintse, peavad tänapäevased teadlased retooriliseks hüperbooliks; aastal 548/9 on dokumenteeritud ainult üks slaavi rüüsteretk Dyrrhachioni ümbrusesse. Prokopios teatab veel, et aastal 551 saatis idagoodi kuningas Totila, püüdega katkestada Gooti sõja ajal bütsantslaste ühendusliinid Itaaliaga, oma laevastiku rüüstama Epeirose rannikut. Vastuseks nendele rünnakutele ja kahe 522. aasta purustava maavärina tekitatud kahjude parandamiseks algatas Justinianus suuremahulise rekonstrueerimise ja taaskindlustamise programmi: Hadrianopolis ehitati ümber, ehkki vähendatud mahus, ja nimetati ümber Justinianopoliseks, samal ajal kui Euroia viidi kaugemale sisemaale (mida tavaliselt tähistati Ioánnina asutamisena), samas kui Prokopios väitis, et mitte vähem kui 36 väiksemat kindlust Epirus Vetuses — enamik neist ei ole täna tuvastatavad — kas ehitati ümber või ehitati uuesti.

Epeiros slaavlaste sissetungist aastani 1204

6. sajandi lõpul langes enamus Kreekast, sealhulgas Epeiros, avaaride ja nende slaavi liitlaste kontrolli alla. See on Monemvasia kroonika järgi pandud aastasse 587 ja seda kinnitavad veel tõendid selle kohta, et mitmed piiskopitoolid jäeti piiskoppide poolt aastaks 591 maha. Seega umbes aastal 590 põgenesid Euroia piiskop, kleerus ja inimesed oma linnast Kassopesse Korful, võttes kaasa nende kaitsepühaku Donatose reliikvia.
Paljudest slaavi hõimudest on nime järgi teada ainult vajunitid, esmalt tõendatud umbes aastal 615, kes andsid oma nime nende poolt asustatud piirkonnale: "Vagenetia". Slaavi toponüümide tiheduse põhjal Epeiroses pidid slaavlased piirkonda asuma, kuigi selle asustuse ulatus on ebaselge. Slaavi toponüümid esinevad peamiselt sisemaa mägistel aladel ja Kórinthose lahe rannikul, mis viitab tõsiasjale, et see oli lähenemistee, mida kasutas enamik slaavlasi, kes läksid üle lahe Peloponnesosele. Tundub, et Joonia saared pole mõjutatud, välja arvatud mõned üksikud Korfu toponüümid. Toponüümide keelelisest analüüsist selgub, et need pärinevad enamasti slaavi asustuse varajasest lainest 6./7. sajandi vahetusel. Tekstiliste tõendite vähesuse tõttu on ebaselge, kui palju mõjutas piirkonda 8. sajandi keskel alanud slaavi rände teine laine, mis algas Bulgaaria surve tõttu Põhja-Balkanil.
Nagu Ida-Kreekas, näib Bütsantsi võimu taastamine jätkuvat saartest, peamiselt Kefalloniást, mis oli kindlasti kindla kontrolli all umbes aastal 702, kui Filippikos sealt välja saadeti. Keisririigi võimu järkjärgulist taastamist tõendab veelgi kohalike piiskoppide osalemine Konstantinoopoli kirikukogudel: kui 680/1. ja 692. aasta oikumeenilistes kirikukogudes osales ainult Dyrrhachioni piiskop, on sajand hiljem aastal 787 tõendatud Dyrrhachioni, Nikopolise, Korfu, Kefalloniá ja Zákynthose piiskoppide osalemine Nikaia II kirikukogul. Umbes 8. sajandi keskpaigas loodi Kefalloniá teema, kuid vähemalt esialgu oli see suunatud rohkem Bütsantsi kontrolli taastamisele Joonia ja Aadria merel, võitlemisele saratseenide piraatlusega ja ühenduse tagamisele järelejäänud Bütsantsi valdustega Itaalias, selle asemel, et süstemaatiliselt pingutada Mandri-Epeirose alistamiseks. Siiski pärast moslemite Sitsiilia-vallutuse algust aastal 827 osutus Joonia araablaste rüüsteretkedele eriti kaitsetuks.
9. sajandil tehti siiski suuri edusamme keiserliku kontrolli taastamisel mandriosas, mida tõendab Ioánnina, Naupaktose, Hadrianopolise ja Vagenetia (ilmselgelt selleks ajaks korraldatud kui Sklavinia keiserliku võimu all) piiskoppide osavõtt oikumeenilistes kirikukogudes aastatel 869/70 ja 879/80. Bütsantsi taastumine tõi kaasa kreeklaste sissevoolu Lõuna-Itaaliast ja Väike-Aasiast Kreeka sisemaale, kui järelejäänud slaavlased ristiusustati ja helleniseeriti. Helleniseerimiskampaania edu viitab ka Kreeka algse elanikkonna jätkuvusele ja sellele, et slaavlased olid asunud elama paljude kreeklaste hulka, vastupidiselt piirkondadele, mis asuvad praeguses Bulgaarias ja endises Jugoslaavias põhja pool, kuna neid piirkondi ei olnud võimalik helleniseerida, kui bütsantslased 11. sajandi alguses need tagasi võtsid. Pärast admiral Nasari suurt merelist võitu aastal 880 ja Bütsantsi rünnaku algust araablaste vastu Lõuna-Itaalias 880. aastatel olukord paranes ja loodi Nikopolise teema, tõenäoliselt pärast 886. aastat. Kuna slaavlased olid Epeirose antiikpealinna kahjustanud, sai uue teema pealinnaks Naupaktos rohkem lõunapool. Uue provintsi ulatus on ebaselge, kuid tõenäoliselt kattus see umbes samal ajal loodud Naupaktose metropoliitkonna ulatusega: Vónitsa, Aetós, Achelóos, Rogoi, Ioánnina, Hadrianopolis, Photike, Buthrotum. Vagenetia ei paista eriti enam piiskopkonnana. Nagu kommenteerivad Tabula Imperii Byzantini autorid, näib, et "Bütsantsi haldus oli toonud tugevalt slaaviasustusega alad mandril mõnevõrra oma kontrolli alla ja sisse seadnud teatud taashelleniseerimise". Põhja pool asus Dyrrhachioni piirkond kui samanimeline teema tõenäoliselt juba 9. sajandil.
10. sajandi alguses olid mõlemad teemad, Kefalloniá ja Nikopolis, peamiselt baasideks ekspeditsioonidele Lõuna-Itaalia ja Sitsiilia vastu, samas kui mardaidid mõlemast teemast on loetletud 949. aasta suures, kuid ebaõnnestunud ekspeditsioonis Kreeta emiraadi vastu. Umbes aastal 930 rüüstasid Nikopolise teemat bulgaarlased, kes isegi okupeerisid mõnda osa, kuni bütsantslaste poolt aastaid hiljem välja aeti või alistati. Vaid Epeirose äärmine põhjapoolne osa näib olevat jäänud sel ajal püsivalt Bulgaaria võimu alla, kuid tsaar Samuili ajal, kes viis Bulgaaria võimukeskuse lõuna ja lääne suunas Ohridi, oli tõenäoliselt kogu Epeiros kuni Amvrakía laheni Bulgaaria võimu all. Seda näitab tõsiasi, et Bulgaaria võimu all olnud territooriumid moodustasid pärast Bütsantsi Bulgaaria-vallutust keiser Basileios II poolt aastal 1018 osa autokefaalsest Ohridi peapiiskopkonnast: seega Epeiroses läksid Chimara, Hadrianopolise, Bela, Buthrotumi, Ioánnina, Kozyle ja Rogoi piiskopitoolid Ohridi alluvusalasse, samas kui Naupaktose metropoliitkonnale jäid vaid Bonditza, Aetose ja Achelóosi piiskopitoolid. Basileios II rajas piirkonnas ka uued, väiksemad teemad: Koloneia ja Dryinoupolis (Hadrianopolis).
Piirkond ühines aastal 1040 Petar Deljani ülestõusuga ja kannatas 11. sajandi lõpu Bütsantsi–Normanni sõdades: Dyrrhachion oli aastatel 1081–1084 Normannide poolt okupeeritud, Ártat piirati edutult ja Ioánnina vallutati Robert Guiscardi poolt. Aromaanlaste kohalolekut Epeiroses on esmakordselt mainitud 11. sajandi lõpul, samas kui juudi kogukonnad olid tõendatult kogu keskaja vältel Ártas ja Ioánninas.

Epeiros 1204. aastast Osmanite vallutuseni

Kui Konstantinoopol Neljandas ristisõjas aastal 1204 langes, määras partitio terrarum imperii Romaniae Epeirose Veneetsiale, kuid veneetslased ei suutnud suures osas oma võimu tõhusalt kehtestada, välja arvatud Dyrrhachioni üle. Kreeka aadlik Mikhael Komnenos Doukas, kes oli abiellunud kohaliku suurniku tütrega, kasutas seda ära ja koondas mõne aasta jooksul oma võimu, algul kui Veneetsia vasall ja lõpuks kui iseseisev valitseja. Oma surma ajaks aastal 1214/5 oli Mikhael rajanud tugeva riigi, Epeirose despootkonna, selle tuumiku moodustas endine Nikopolise teema ja selle pealinn oli Árta. Epeirosest ja eriti Ioánnina linnast sai suurema osa sajandist Konstantinoopolist pärit kreeka põgenike varjupaik. Epeirose despootkond valitses Epeiroses ja Lääne-Kreekas, lõunas kuni Náfpaktose ja Kórinthose laheni, enamuses Albaanias (sealhulgas Dyrrhachionis), Tessaalias ja Kreeka Makedoonia lääneosas, laiendades oma võimu lühikeseks ajaks üle Kesk-Makedoonia ja enamuse Traakia pärast Theodoros Komnenos Doukase agressiivset ekspansionismi, kes rajas aastal 1224 Thessaloníki keisririigi. Selle aja jooksul jõudis Epeirose määratlus hõlmata kogu rannikupiirkonna Amvrakía lahest Dyrrhachionini ja tagamaa Píndose mäestiku kõrgeimate tippudeni. Mõned kõige olulisemad linnad Epeiroses, nagu Gjirokastër (Argyrokastron), asutati sel ajal. Vanim viide albaanlastele Epeiroses pärineb Veneetsia dokumendist aastast 1210, mis märgib, et "mannert Korfu saare vastas asustasid albaanlased", kuigi 14. sajandi eelset albaanlaste rännet ei saa kinnitada. Aastal 1337 toodi Epeiros taas Bütsantsi keiserliku võimu alla.
Aastal 1348, kasutades ära kodusõda Ioannes V Palaiologose ja Ioannes VI Kantakouzenos vahel, vallutas Serbia kuningas Stefan Uroš IV Dušan Epeirose, teda aitasid arvukad albaania palgasõdurid. Bütsantsi võimud Konstantinoopolis taastasid peagi kontrollimeetmed, muutes Epeirose despootkonna vasallriigiks, kuid vahepeal ründasid Albaania klannid, hõivasid enamuse piirkonnast ning asutasid Losha ja Zenebishi klannide poolt kaks kohalikku lühiealist üksust keskustega vastavalt Ártas (1358–1416) ja Gjirokastëris (1386–1411). Ainult Ioánnina linn jäi sel ajal Kreeka kontrolli alla. Kuigi Albaania klannid saavutasid aastateks 1366–7 kontrolli enamiku Epeirose piirkonna üle, ei järgnenud piirkonnas mingitki Kreeka või Serbia keskvõimu, vaid see jäid klannideks jagatuks. Ioánnina sai Kreeka vastupanu keskuseks ja Ioánnina kreeklased pakkusid sel ajal võimu kolmele võõrvalitsejale, esiteks Thomas Preljubović (1367–1384), siis Esaù de' Buondelmonti (1385–1411) ja lõpuks Carlo I Tocco (1411–1429). Viimasel õnnestus lõpuks lõpetada Albaania klannide võim ja Epeiros ühendada. Kuid sisemine erimeelsus kergendas Osmanite vallutust, mis jätkus Ioánnina vallutamisega aastal 1430, Árta vallutamisega aastal 1449, Angelókastro vallutamisega aastal 1460, Riniassa ja selle sõltlasala tänases Prévezas vallutamisega aastal 1463 ning lõpuks Vónitsa vallutamisega aastal 1479. Peale mitme Veneetsia rannikuvalduse oli see frankide võimu lõpp Mandri-Kreekas.

Majandus

Kaljune topograafia, vaesed mullad ja killustatud maaomandid on hoidnud põllumajandustoodangut madalal ja selle tulemuseks on madal asustustihedus. Loomakasvatus on peamine tegevusala ja mais peamine viljasaak. Läänemadalikul kasvatatakse apelsine ja oliive, Ioánnina ümbruses aga tubakat. Epeirosel on vähe loodusvarasid ja tööstust ning rahvastik on rändest vaesunud. Elanikkonna keskpunkt on Ioánnina, kus on kõige rohkem tööstusettevõtteid.

Transport

Epeiros on ajalooliselt olnud kauge ja isoleeritud piirkond tänu oma asukohale Píndose ja mere vahel. Antiikajal läks Rooma Via Egnatia läbi Epirus Nova, mis ühendas Byzantioni ja Thessaloníki Dyrrachiumiga Aadria mere ääres. Tänapäevane Egnatía kiirtee, mis ühendab Ioánninat Kreeka Makedoonia provintsiga ja saab otsa Igoumenítsas, on ainus kiirtee läbi Píndose ja vähendab suuresti piirkonna isolatsiooni idast, samas Joonia kiirtee, mis ühendab Epeirost Lääne-Kreekaga, aitab vähendada piirkonna isolatsiooni lõunast. Ka Áktio–Préveza merealune tunnel ühendab Epeirose lõunatipu Préveza lähedal Aitoolia-Akarnaaniaga Lääne-Kreekas. On ka parvlaeva ühendus Igoumenítsast Joonia saartele ja Itaaliasse. Ainus lennuväli Epeiroses on Ioánnina lennujaam, samas kui Áktio lennujaam asub Prévezast lõunas Aitoolia-Akarnaanias. Epeiroses ei ole raudteid.