Sigmund Freud

Elukäik

Sigmund Freud sündis 1856. aastal Määrimaal. Kui poiss oli nelja-aastane, kolis tema villakaupmehest isa paremate turgude otsinguil perega Viini.
Alates ajast, kui ema lemmik, esmasündinud Sigmund Freud lugema hakkas, oli ta väljapaistev õpilane. Teda hellitati üpris palju ja talle anti perekonna Viini korteris oma tuba, et seal segamatult õppida. See oli ainus tuba, mis oli küünalde asemel varustatud õlilambiga. Vaatamata sellele kurtis ta kümne-üheteistkümneaastaselt selle üle, et õe klaverimäng teda häirib, kuigi see klaver oli väga hoolivalt viidud korteri teise otsa. Freud sai oma tahtmise ja klaver viidi majast välja.
Hoolimata oma suurepärastest teadmistest, või võib-olla just nende tõttu polnud Freudile karjääri valik kerge. Ta ei hakanud isiksusteoreetikuna tegutsema enne 30.–35. eluaastat. Keskkoolis tundus tema huvi olevat suunatud juurakarjääri tegemisele. Selle idee sai ta mitmetest allikatest: vanema koolikaaslasest sõbra mõju; ühe ennustaja tavapärane ennustus, mille kohaselt kasvab temast riigivalitsuse liige, kuid mis talle ja tema vanematele mõju avaldas; ja kindlasti ka fakt, et esimest korda said riigivalitsuse liikmeteks ka mõned üksikud juudid. (Praktilistel põhjustel kehtisid Freudile kui juudile piirangud karjääri tegemiseks äri, juura või meditsiini alal.)
Kuigi Freud ei kavatsenud kunagi arstiks saada, viisid tema kasvav vaimustus uute ja vastuoluliste Charles Darwini teooriate vastu ja Goethe Ood loodusele avaliku ettelugemise mõju teda seitsmeteistkümne aastaselt arstiteaduskonda astumiseni. Praegu me ütleks, et ta spetsialiseerus bioloogiale ja tal läks lõpetamiseks aega 7,5 aastat, mis on normaalajast vähemalt kolm korda pikem aeg. Osaliselt oli selle viivituse põhjuseks ka tema kindlusetus selles osas, mis suunas tema elu peaks minema. Lisaks kõigile kohustuslikele loengutele ja laboripraktikale keemias, psühholoogias ja anatoomias osales ta ka filosoofialoengutel ning mingis faasis kaalus meditsiiniõpingute lõppedes ka filosoofiakraadi kaitsmist.
Maailmakuulus Ernst Brucke oli see, kes lõpuks noore Freudi tähelepanu püüdis ning andis talle tema esimese professionaalse identiteedi tunnetuse. Brucke mõju all otsustas Freud saada uurivaks psühholoogiks. Brucke oli üks, kes kuulus sellesse psühholoogide gruppi, kes võitlesid innukalt mehaanilise determinismi eest bioloogia teaduses. See ideoloogia oli Freudile ahvatlev ja mõjutas tema mõtlemist veel aastaid hiljemgi, kui ta oma isiksusteooriat välja arendas. Freud avaldas arvukalt uurimusi seoses oma tööga Brucke Instituudis, mis hästi vastu võeti ning enamik neist töödest käsitles kalade ja teiste madalamate loomade närvisüsteemi histoloogiat.
Alles pärast lõpetamist ja oma M.D kraadi kättesaamist avastas Freud, et tema poolt igatsetud puhtalt uurimisalane karjäär oli täielikult ebarealistlik. Uurimisalasele karjäärile oli eelisõigus neil, kes olid jõukad ning Freud oli vaene ja sõltus ikka veel isa rahanduslikust abist. Siis armus ta naisesse, kellega pidi abielluma ning tekkis vajadus ennast majanduslikult kindlustada. See oli Freudi elus pöördepunkt. 
Vastumeelselt hülgas ta laboratooriumi ja hakkas tööle haiglas. Tema tausataga inimesele oli spetsialiseerumiseks neuroloogia loogiline valik ja ta töötas arstina General Hospitalis. Oma huvi uurimistööde vastu säilitas ta töötades Tserebraalanatoomia Instituudis, kus ta uuris piklikaju (medulla oblongata) kulgemisteid. Ta muutus sel alal väga edukaks ning suutis vapustava täpsusega kindlaks teha piklikaju kahjustuse koha. Arstid tulid isegi Ameerikast tema meetodeid õppima.
Sel ajal oli Viinis väga vähe närvihaiguste spetsialiste, mis tähendas seda, et Freudil oli vaid mõni ekspert, kellega koos õppida. Et saada korralik närvihäirete arsti kvalifikatsioon, oleks Freud pidanud minema õppima Pariisi kuulsa Jean Martin Charcot juurde. Pärast mitmeid manöövreid, mille hulka kuulus ka Viini ülikooli närvihaiguste lektori ametikohale määramine, võitis Freud sellega Charcotiga koos töötamiseks rahalise stipendiumi. See oli 1885. aastal ja Freud oli siis 29-aastane.
Charcot kliinikus saadud haridus oli veel üheks suureks pöördeks tema elus. Charcot erialaks oli hüsteeria, närvihaigus, millel puudus ilmne neuroloogiline põhjus, kuid millel oli mitmeid psühholoogilisi dimensioone. Freud õppis Charcot käest palju asju hüsteeria ja selle ravimise kohta, samuti õppis ta ka hüpnoosi. Need olid Viinis tundmatud. Kui Freud naasis Viini, et avada närvihaiguste spetsialistina oma erapraksis, oli ta seal üks vähestest arstidest, kes võttis vastu ka hüsteerilisi ja neurootilisi patsiente, kuid siiski nägi vaeva nende puhul edu saavutamisega. Alguses püüdis ta teenida elatist ravides orgaanilise neuroloogilise patoloogia juhtumeid, kuid sellele alale spetsialiseerumiseks oli neid juhtumeid liialt vähe. Sel ajal hakkas Freud aktiivselt otsima rohkem psühholoogiliselt häiritud kliente, kes hiljem tema isiksusteooriasse panustaksid. Tol ajal oli Freud 30. eluaastate lõpus ega hüljanud oma unistust saada uurivaks neuroloogiks veel kuni 1890. aastate lõpuni, mil ta viimaks leppis mõttega olla ainult psühholoog.
Kui Freud lõpuks oma ametiga leppis, toimus temas tohutu loova aktiivsuse vallandumine, mille käigus ta avaldas ühe raamatu aastas ja tuhises rahvusvahelisele areenile. Tal paluti pidada 1909. aastal loeng Clarki ülikooli 20. aastapäeva pidustustel Worcesteris Massachusettsis. Tema tohutult viljakas periood jätkus veel 30 aastat. Ta lahkus Viinist 1938. aastal, kui natsisõjavägi oli sõna otseses mõttes tema uksel. Ta põgenes Inglismaale, kus suri 23. septembril 1939.

Strukturaalne lähenemine

Freud eristas kolme vahendajat tungide ja käitumise vahel: Id (miski), ego (mina) ja superego (ülimina).
Id – tahab kohest naudingut ja toimib naudinguprintsiibi alusel. Teistel peale väikeste laste on olemas ka ego ja superego. Id-i kutsutakse "isiksuse ärahellitatud lapseks". Freud uskus, et Idi ihad ilmuvad unes kas otsesel või varjatud kujul. Id-i mõttelaadi on kutsutud primaarprotsessiks.
Ego – ratsionaalne, naudingut edasilükkav, probleeme lahendav ja ennastsäästev mõttelaad. Kannab sekundaarsete protsesside nime. Ego tegevused hõlmavad intellektuaalseid valdkondi nagu taju, loogiline mõtlemine, probleemilahendamine ja mälu. Ego on juht, kes langetab raskeid otsuseid, mis tekitab ärevust. Egol on olemas mitmesuguseid kaitsemehhanisme, mis aitavad ärevust vähendada ja kontrollida, reaalsust moonutades.
Superego – areneb kõige viimasena välja. Südametunnistus kaitseb lubamatute mõtete või tegude eest ning ego ideaal tunnustab ihaldatud käitumise eest. Superego kontrollib ego käitumist ja ka mõtteid. Superego on ühiskonna viis korra saavutamiseks.
Freudi sõnul ei ole id-l, egol ega superegol kindlaid piire ja nad pigem sulanduvad üksteisesse. Egol endal ei ole energiat ja kogu energia tuleneb Id-st. Tegemist on suletud energiasüsteemiga, kus ühe tugevnedes peab teine nõrgenema. Egol on täita keeruline roll. Ta peab lakkamatult laveerima kolme jõu vahel: välismaailm, Id-i energia ja superego kontroll.