Õigeusu kirik

Õigeusu kirik (ka ortodoksne kirik; vananenud nimetus ka kreeka-katoliku kirik, mida tänapäeval kasutatakse hoopis teise kiriku kohta) ehk Püha Üleilmne Apostlik-Õigeusu Kirik on 1054. aastal Suure kirikulõhe tagajärjel eraldunud iseseisvate õigeusu kirikute kogum.

Iseloomustus

Suure kirikulõhe kaks peamist põhjust olid eriarvamused Rooma paavsti võimu üle ning filioque küsimus. Mõlemad Suure kirikulõhe tagajärjel eraldunud kirikud panevad suurt rõhku apostlikule suktsessioonile (järjepidevusele), pretendeerivad õigusele kanda vanima kiriku nime ning peavad teist kirikut kõrvalekaldunuks "õigest usust". 
Õigeusu kirik kasutab enda kohta nimetust õigeusklik ehk ortodoksne (sõnast ortodoksia 'õige austamine'), roomakatoliku kirik aga enda kohta nimetust katoliiklik ehk katoolne (st 'üleüldine'). Mõistet ortodoksia kasutatakse vahel ka mõlema kiriku kohta. 
Pärast 1054. aasta Suurt kirikulõhet sai Konstantinoopoli patriarhist primus inter pares õigeusu kirikupeade seas. 1453. aastal   langes Konstantinoopol osmanite võimu alla. Juba 988. aastal oli Kiievi vürst Vladimir võtnud Hersonis Konstantinoopolist vastu õigeusu ja teinud sellest Vene riigis riigiusu. 1448. aastal sai õigeusu kirik Venemaal (Moskva metropoolia) iseseisvaks (autokefaalseks) Konstantinoopoli patriarhaadist. Pärast Konstantinoopoli langemist hakkas Moskva suurvürstiriik  ennast pidama õigeuskliku Bütsantsi järglaseks ja Moskva suurvürstiriigis tekkis ideoloogia Moskvast kui Kolmandast Roomast.

Õigeusu kiriku struktuur

Õigeusu kirik on detsentraliseeritud juhtimisega katusorganisatsioon, kuhu kuuluvad erinevad kohalikud kirikud. Erinevate õigeusu kirikute võrgustikku on võrreldud perekonnaga ning seda Pühaks Üleilmseks Apostlik Õigeusu Kirikuks. Täpsemalt koosneb see paljudest autokefaalsetest ja autonoomsetest kirikutest, kuid lisaks sellele veel vähema iseseisvuse astmega kirikutest.  Patriarhaatide eesotsas on patriarhid, teisi kirkuid juhivad kas peapiiskopid või metropoliidid. Õigeusu kirikul ei ole kirikupead. Olles küll primus inter pares – esimene võrdsete seas – ja õigeusu kirikupeade seas kõige auväärsem, ei ole Konstantinoopoli oikumeenilisel patriarhil võimu teiste õigeusu kirikute ja kirikupeade üle. Kõiki neid kirikuid nimetatakse kanoonilisteks kirikuteks. Peale selle on olemas arvukalt nendest eraldunud kirikuid, mida nende emakirikud ei ole tunnustanud kanoonilistena. Selliseid õigeusu kirikuid nimetatakse tunnustamata või mittekanoonilisteks kirikuteks. 2016. aastal kirjutas Eesti teoloog Liina Eek, et õigeusu kirikute perekond on pidevas muutumises. 
 
„Õigeusu kirikute perekond on pidevas muutumises, end iseseisvaks kuulutanud kirikud liituvad tunnustatud kirikutega, teised löövad lahku, mõnede kirikute tunnustamise protsess suuremate patriarhaatide poolt on parajasti pooleli. Seega, orto-fülogeneesi puu kasvab ja areneb ning raske on ennustada, milline võib olukord olla juba mõnekümne aasta pärast.“
 – Eesti teoloog Liina Eek 2016. aastal
Näiteks 2018. aasta detsembri lõpus asutati Ukraina õigeusu kirikute ühendkogul Ukraina Õigeusu Kirik, mis sai Konstantinoopoli patriarhaadilt 2019. aasta jaanuari alguses autokefaaliat tunnustava tomose.