Mandritevaheline ballistiline rakett

Teine maailmasõda

Esimene riik, mis alustas mandritevaheliste ballistiliste rakettide väljatöötamist, oli Saksamaa. 1942. aasta suvel Wernher von Brauni juhtimisel sai alguse "Project Amerika" A9/A10 raketi arendamiseks. Projekti nimeks sai "Project Amerika", kuna rakett A9/A10 oli mõeldud New Yorgi ja teiste Ameerika Ühendriikide linnade hävitamiseks. A9/A10 oli plaaneritud kaheastmeliseks vedelkütusega raketiks kaaluga 100 tonni ning lennukaugusega ligikaudu 5000 km. Kuigi tänapäevase klassifikatsiooni järgi oleks A9/A10 keskmaarakett, oli see välja töötatud kui mandritevaheline. Osade allikate kohaselt katsetasid sakslased raketti 8. ja 24. jaanuaril 1945, kuid raketi sõjalise kasutuseni ei jõutud. Pärast Saksamaa kaotust said Ameerika Ühendriigid ja Nõukogude Liit oma valdusse raketi A9 valmistamise dokumentatsiooni ja visandeid.

Külm sõda

Kohe pärast teise maailmasõja lõppu hakkasid nii Ameerika Ühendriigid (USA) kui ka Nõukogude Liit MBR-e välja töötama. Projekt põhines sakslaste visanditel ja dokumentidel. Ameerika Ühendriikides alustati 1946. aastal programmi Convair RTV-A-2 Hiroc, mille raamides arendati kaugmaa (hiljem mandritevahelisi) ballistilisi rakette. 1948. aastal viidi läbi kolm edukat prototüübi katsetust, kuid hiljem kaotas Ameerika Ühendriikide õhuvägi (USAF) huvi programmi vastu ning see suleti. Antud programm sai hiljem aluseks USA esimese MBR-i väljatöötamisele.
Nõukogude Liit arendas mandritevaheliste ballistiliste rakettide programmi esialgse eesmärgiga teha võimalikuks sihtmärkide hävitamine Euroopa raames. 1953. aastal alustas Nõukogude Liit Sergei Koroljov juhtimisel MBR-ide tootmist, mille lõhkepeadeks olid vesiniku- ehk termotuumapommid. Riiklik tellimus aitas kaasa kiirele rakettide arendamisele ning 1957. aastal toimusid NSV Liidus esimesed rakettide katsetused. Esimesed kaks katsetust ebaõnnestusid – ühel juhul plahvatas laeng 400 km sihtmärgist eemal. Esimene edukas katsetus toimus 21. augustil 1957, rakett läbis 6000 km ning sellest sai maailma esimene MBR. 1959. aastal võeti Nõukogude Liidus kasutusele rakett R-12 Dvina, mis sai aluseks uuele eraldi väeliigile – strateegiline raketivägi. 1962. aastal võeti kasutusele R-16, mille modifikatsioon sai esimeseks Nõukogude statsionaarsel stardialusel baseeruvaks raketiks ning esimeseks raketiks maailmas, mis paiknes statsionaarsel stardiplatvormil. Samasuguse stardimeetodiga oli ka R-7, millega 4. oktoobril 1957 viidi kosmosesse esimene Maa tehissatelliit Sputnik 1. Esimese inimese, Juri Gagarini lend kosmosesse 12. aprillil 1961, toimus modifitseeritud kanderaketiga R-7 Vostok. Viimaseim moderniseeritud R-7 versioon on siiani kasutusel Vene kosmoselaevade Maa orbiidile toimetamiseks.
USA taasalustas MBR raketi arendusprogrammi 1953. aastal, kuna NSV Liit alustas oma esimese termotuumapommi väljatöötamist ja testimist. Programmi jätkati tegelikult alles pärast 1954. aastat, kuna SM-65 Atlas programm oli saanud kõrgeima riikliku eelistuse. Atlas A esimene start toimus 11. juunil 1957, lend kestis umbes 24 sekundit, seejärel rakett plahvatas. Esimene edukas SM-65 Atlase lend toimus 28. novembril 1958. Atlase esimene lõhkepeaga varustatud versioon, Atlas D, kuulutati toimivaks 1959. aasta jaanuaris Vandenbergis. Esimene tegelik katsetus viidi läbi 9. juulil 1959 ning 1. septembril võeti rakett relvastuse.
Nii R-7 kui ka Atlas vajasid mõlemad suurt stardiseadeldist, mis muutis need väga haavatavaks vasturünnaku ajal ning neid ei saanud pidevas stardivalmiduses hoida. MBR tehnoloogia algusaastatel oli ebaõnnestumiste protsent kõrge. Kosmoselennuprogrammid inimesega pardal (Vostok, Mercury, Voshod, Gemini jne) olid väga tähtsad, näitamaks ja tõestamaks rakettide töökindlust ning nende edu oli otseselt üle kantav riigikaitsele. Lisaks olid need esimesed MBR-id aluseks paljudele kosmoselendude kanderakettide süsteemidele. Näiteks R-7, Atlas, Redstone, Titan ja Proton, mis kõik on varajaste MBR-ide modifikatsioonid, kuid mida pole kunagi MBR-idena kasutatud.
Edaspidi sai prioriteediks tahkekütusega mandritevaheliste ballistiliste rakettide väljatöötamine. USA lennuvägi võttis relvastusse esimese tahkel kütusel töötava MBR – LGM-30A. Tahkel kütusel töötavate MBR-ide eelised (hoolduse ja ladustamise lihtsus ja ohutus, pidev stardivalmidus) olid sedavõrd suured, et 1960-ndatel asendas USA täies mahus vanad vedelkütusel töötavad raketid Atlas ja Titan üle 800 LGM-30A rakettidega. Edaspidi pole USA uuemate vedelkütusel töötavate rakettide arendamise ja väljatöötamisega tegelenud.
Et saada kogemust tahkekütuse kaugmaarakettide valdkonnas, alustati Nõukogude Liidus 1959. aastal kolmeastmelise tahkekütusraketi RT-1 väljatöötamist. Esimene Nõukogude tahkel kütusel töötav MBR RT-2 võeti relvastusse 1968. aastal.
1972. aastal peetud strateegiliste relvade piiramise läbirääkimiste (SALT) tulemusena sõlmitud leping kohustas nii Nõukogude Liitu kui ka USA-d jätma MBR-ide arvu olemasolevale tasemele. Järgnenud läbirääkimised (mille nimeks pandi SALT II) kestsid 1972–1979 ning nende tulemusena olid Nõukogude Liit ja USA otsustanud olemasolevate MBR-ide arvu veelgi vähendama. SALT II polnud USA senat ratifitseeritud, kuid selle tingimusi täitsid ausalt mõlemad osapooled kuni 1986. aastani, kui USA president Reagani administratsioon loobus igasuguste tingimuste täitmisest Nõukogude Liitu pakti rikkumise tõttu ning algatas oma Strateegilise kaitse initsiatiivi raames ICBM programmi alusel rakettide MX ja Midgetman relvastusse võtmise.
Oluliseks etapiks MBR raketitehnoloogia arendamises oli raketi mitu jagunevat lõhkepead. Selliste süsteemide esimestel variantidel ei olnud individuaalselt juhitavaid lõhkepeasid. Kasu mitmete väikeste lõhkepeade kasutamisest ühe suurema asemel seisnes selles, ei see muutis efektiivsemaks nende kogupurustusjõu suurematel pindalatel ning tegi oluliselt raskemaks vastase raketitõrje töö. 1970. aastal töötati Nõukogude Liidus välja rakett R-36, millel oli kolm lõhkepead.
Samal aastal võeti USA-s relvastusse esimesed Minuteman III kompleksid, millel oli suur eelis – tehti võimalikuks lõhkepeade juhtimine individuaalsetel trajektooridel, mis võimaldas hävitada mitu sihtmärki korraga. Rakett oli varustatud spetsiaalse jaotamisplokiga, mis suunas lõhkepäid õigele kursile järjekorras.
Nõukogude Liidus võeti kasutusele esimesi mobiilseid mandritevahelisi ballistilisi rakette: TEMP-2S (ratasšassiil, 1976) ja RT-23UTTH (raudteepõhine, 1989). USA-s töötati samuti analoogsete komplekside arendamisel, kuid ühtki neist ei võetud relvastusse.
Mandritevaheliste ballistiliste rakettide arendamise eriliseks suunaks oli "üliraskete" rakettide väljatöötamine Nõukogude Liidus, "üliraskete" rakettidena võeti relvastusse täiustatud vedelkütusraketid R-36 (1967. aastal) ning selle hilisemat modifikatsiooni R-36M (1975. aastal). Nõukogude Liidus alustati 1976. aastal RT-23 arendamist, 1972. aastal töötati USA-s välja rakett MX, mis võeti relvastusse 1986. aastal . NSV Liidus võeti RT-23 modifikatsioon RT-23UTTH relvastusse 1989. aastal. R-36M2, mis võeti relvastusse 1988. aastal, on kõige võimsam ja kõige raskem militaarne rakett ajaloos: selle kaal on 211 tonni, lennukaugus kuni 16 000 kilomeetrit ning raketi lõhkepeas on eraldi kümme tuumalaengut.

Külma sõja järel

1991. aastal, kui Nõukogude Liit ja USA sõlmisid omavahel lepingu START I (strateegilise relvastuse vähendamise leping), et vähendada nende kasutuses olevate MBR-ide ja tuumalõhkepeade arvu. Vastavalt sellele lepingule pidid USA ja Nõukogude Liit järgneva seitsme aasta jooksul vähendama oma MBR-ide arsenali nii palju, et mõlemal poolel oleks alles maksimaalselt kuus tuhat ühikut. Vastavalt lepingule oli samuti rangelt keelatud ballistiliste ja muude rakettide tootmine, arendamine, nendega katsetuste läbiviimine ja muud tegevused. Kõik mobiilsed raketikompleksid pidid pidevalt paiknema ainult kindlaksmääratud ja piiratud aladel, nende piirkondade nimetused ja geograafilised koordinaadid pidid olema teada. See leping kehtis kuni 5. detsembrini 2009.

Mootorid

Mandritevaheliste ballistiliste rakettide varasemad variandid kasutasid vedelikul põhinevaid rakettide mootoreid ning seetõttu vajasid pikaajalist tankimist raketikütuse komponentidega vahetult enne laskmist. Raketi õhku laskmise ettevalmistus võis võtta mitmeid tunde, samas püsis rakett laskevalmina väga lühikest aega. Juhul kui kasutati krüogeenseid komponente (R-7), oli stardikompleksi varustus liiga suurte mõõtmetega. Kõik see vähendas oluliselt selliste rakettide strateegilist väärtust. Kaasaegsed mandritevahelised ballistilised raketid kasutavad tahkel kütusel põhinevaid mootoreid või vedelikul põhinevaid raketimootoreid kõrge keemistemperatuuriga komponentidega ning ampulliseeritud tankimisega. Sellised raketid tuuakse tootja tehasest transport-käivituskonteinerites, mis võimaldab säilitada neid pidevalt laskevalmina kogu nende tööea vältel.

Näitajad

Mandritevahelise ballistilise raketi lasketäpsus on eriti oluline näitja, kuna lasketäpsuse kahekordne suurendamine võimaldab kasutada viis korda vähem võimsamat lõhkekeha. Lasketäpsus on piiratud navigatsioonisüsteemi täpsusega ning geofüüsikalise informatsiooni olemasoluga. Kõige täpsematel ballistilistel rakettidel on tõenäoline täpsuse viga alla 100 meetri, isegi mandritevahelise kauguse korral.
Mandritevahelise ballistilise raketi maksimaalne laskekaugus on 16 000 km, mis tagab peaaegu globaalset haaratust olenemata raketi asukohast.
Orbitaalrakettidel (R-3BOBR) pole laskekauguse piirangut, kuid need on SALT-2 lepingu alusel kasutusest ära võetud.

Kasutamine rahu ajal

Venemaal ja USA-s kasutatakse oma tööea ületanud rakette kanderakettidena, et viia kosmose objekte madalatele Maa-lähedastele ringorbiitidele. Näiteks USA mandritevaheliste ballistiliste rakettide (Atlas ja Titan) abiga teostati Gemini ja Mercury kosmoselaevade kosmosesse laskmist. Nõukogude ballistilisi rakette RS-18, RS-20 ja R-29RM kasutati kanderakettide Dnepr, Strela, Rokot ja Shtil väljatöötamiseks.