Sünoptilised evangeeliumid

Ühised omadused

Sünoptilised evangeeliumid on laias laastus ühepikkused. Need on kirjutatud 1. sajandi jooksul antiikaja kreeka ühiskeeles koinees. Kuna sünoptilised evangeeliumid esindavad antiikbiograafia žanrit, siis erinevad nad oluliselt mittekanoonilistest allikatest, näiteks Tooma ja Maarja evangeeliumist. Kolme evangeeliumi sarnasust nimetatakse kolmiktraditsiooniks. 
Neljas evangeelium, Johannese evangeelium, erineb sünoptilistest evangeeliumidest suurel määral, seda nii sisult kui ka perikoopide järjestuselt.

Sünoptiline probleem

Sünoptiline probleem tegeleb kirjanduslike sõltuvussuhete uurimisega kolme esimese evangeeliumi vahel, s.t missugune allikas või allikad on evangeeliumide alusmaterjaliks ning missugune võis olla evangeeliumide kirjutamise järjekord.
Sünoptilise probleemi uurimise lähtekohaks on Markuse, Matteuse ja Luuka evangeeliumide sarnasus. Seda viimast mitte ainult tekstide sisu raames, vaid ka perikoopide järjestuse ja täpse kreekakeelse sõnastuse osas. Suur osa Uue Testamendi teadlastest on veendunud, et evangeeliumide vahel võib leida kas otseseid või kaudseid sõltuvussuhteid, mille põhjusena nähakse lähtumist ühest allikast. Seega püütakse leida vastust küsimusele, missugune võiks olla sünoptiliste evangeeliumide ühine allikas või allikad, mille põhjal moodustub evangeeliumide suur ühisosa.

Ajalugu

Üks esimesi, kes hakkas sünoptilise probleemiga tegelema, oli Augustinus. Nii reastab ta 5. sajandi alguses evangeeliumid kanoonilisse järjekorda, vastavalt siis esimene Matteuse, teine Markuse, kolmas Luuka ja neljas Johannese evangeelium. Augustinus lähtus evangeeliumide reastamisel mõttest, et esimene kirjapandud evangeelium oli Matteuse evangeelium ja teised järgnesid talle. Muuhulgas postuleeris ta, et iga järgnev evangelist ehitab oma töö üles eelkäijate tööle, lisades sinna omapoolseid täiendusi. Nõnda oli sündinud esimene sünoptilise probleemi teooria ehk Augustinuse teooria.
Augustinuse mõttekäik, mis nägi Matteuse evangeeliumit esimesena, püsis puutumatuna kuni 18. sajandi lõpuni, mil Jakob Griesbach avaldas uurimuse, kus kõrvutas sünoptilisi evangeeliume ning jõudis järelduseni, et hoopis Markuse evangeelium on olnud Matteusele ja Luukale lähtekohaks. Griesbachi kolmiktraditsiooni teooria sai evangeeliumide omavaheliste suhete uurimisel revolutsiooniliseks, s.t evangeeliumid olid Griesbachi uurimuses trükitud paralleelsetes tulpades kriitilise väljaandena nõnda, et uurijad võisid neid kõiki analüüsida koos ja üheaegselt. 
19. sajandil, mil teadlased hakkasid rakendama kirjanduskriitika meetodeid sünoptilise probleemi lahendamiseks, jõuti tõdemuseini, et kolme evangeeliumi aluseks oli arvatavasti hüpoteetiline arameakeelne proto-evangeelium. Samas jäädi üksmeelselt toetama mõtet, et Markuse evangeelium on oluliselt mõjutanud Matteuse ja Luuka evangeeliumide sisu ja ülesehitust. 
1838. aastal avaldas saksa teoloog Weisse oma teooria, kus kaksiktraditsiooni põhjusena oli toodud Matteuse ja Luuka evangeeliumide eraldiseisva toetumise kahele allikale – Markusele ning Jeesuse ütlusi sisaldavale Q-allikale. Siinkohal tuleb aga rõhutada, et esiti peeti lisaallikaks Papiase ütlusi, mida tähistati märgiga ”Λ", kuid hiljem võeti kasutuse “Q”, mis tuleb saksakeelses sõnast “Quelle”, mis tähendab allikat. Kahe allika teooriat peeti kuni 20. sajandi lõpuni peamiseks sünoptilise probleemi selgituseks, küsimusi tekitas ainult allika sisu, mitte teooria paikapidavus.
Kahe allika teoorial on mitmeid modifikatsioone. Näiteks lisas Streeter 1924. aastal veel kaks allikat, M- ja L-allika, ning lõi nelja allika teooria. Streeteri idee põhines kanooniliste evangeeliumide hilisemas väljakujunemises ning võimalike evangeeliumide kokkukirjutamise tehnikate sissetoomises (n-ö ”lõikan-kleebin” tehnika, muude kirjalike allikate kasutamine, suuliste traditsioonide arvestamine, kohaliku folkloori sissetoomine jmt). 
Viimased aastakümned on kaasa toonud palju vaidlusi sünoptiliste evangeeliumide allikate ja nende kasutamise ümber. Nii kirjutab Wenham: “Ma leidsin ennast Uue Testamendi Uuringute Ühingu sünoptilise probleemi seminaris, mille liikmed vaidlesid iga viimase kui aspekti üle. Kui see rahvusvaheline rühm 1982. aastal laiali läks, pidid nad aga tunnistama, et nad ei jõudnud isegi pärast kahtteist aastat kestnud tööd mitte ühelegi kokkuleppele.”