Koerlased

Iseloomustus

Koerlased asustavad väga erinevate keskkonnatingimustega alasid nagu kõrbed, mäestikud, metsad, rohumaad ja isegi tundra. Tänu mitmetele elupaikadele tekkinud kohastumustele võivad liigid oma tunnustelt väga erinevad olla. Näiteks on fennek kõigest 24 sentimeetri pikkune ning kaalub vaid 0,6 kilogrammi, kuid hundi mõõtmed võivad ulatuda 160 sentimeetrini ning kehakaal 79 kilogrammini.
Üldine kehaehitus on sellegipoolest kõigil üsna sarnane. Suhteliselt pikad jalad (erandiks näiteks kährikkoer ja mõned kodustatud koera tõud) ja paindlik keha on abiks saagi püüdmisel. Kohev saba, mille karvkatte paksus ja pikkus sõltub aastaajast. Koon on pikk, eriti kui võrrelda kaslastega, põsesarnad laiad. Mõnedel liikidel on kolju peal sagitaalhari, mis paikneb pealael suunaga eest taha. Huntidel on see lausa nii selgelt eristunud ja võimas, et sellest kinni hoides saab kogu koljut kerge vaevaga hoida.
Kõik koerlased on digitigraadid, mis tähendab, et nad kõnnivad varvastel. Talla all on padjandid, mis on karvadest paljad (nagu ka koerlaste nina). Padjandid on iga varba all ning üks suurem enam-vähem kolmnurkse kujuga keskpadjand toetab varvaste ühinemiskohta. Karvad kasvavad vaid padjandite vahel, väljaarvatud polaarrebasel, kellel olenevalt aastaajast võivad tihedad karvad olla ka padjanditel. Esikäppadel on viis varvast (erandiks hüäänkoerad, kellel on hoopis neli), kuid "pöial" on taandarenenud ning ei ulatu seetõttu maani. Tagakäppadel on üldiselt neli varvast, ent mõnedel koeratõugudel on ka seal vähearenenud "pöial" või "suur varvas". Koerlaste küüned ei ole sissetõmmatavad nagu kassidel ning need pole ka eriti teravad.
Kõigil praegu elavatel koerlastel on olemas side, mis aitab pea ja kaela asendit hoida minimaalse energiakuluga. See on eriti oluline, kui tuleb saaki jälitades läbida pikki vahemaid maast jälgi nuuskides.

Paljunemine

Koerlastel on mitmeid imetajate seas haruldasi omadusi, mis puudutavad paljunemist. Nad on enamasti monogaamsed, järglastele saab osaks ka isahool, neil esineb paaritumissõlm. Karjas võivad olla ka suguküpsed liikmed, kellel paljuneda ei lasta, kuid keda kasutatakse järgmise põlvkonna kasvatamisel.
Metsikutel koerlastel on jooksuaeg kord aastas ning see on seotud päeva pikkusega. Seost on tõestatud katsetega, kus erinevate liikide esindajaid on viidud põhjapoolkeralt lõunapoolkerale või vastupidi ning jooksuaeg on leidnud aset muul ajal. Kodustatud koertel ja väiksematel vangistuses elavatel liikidel võib jooksuaeg ka sagedamini olla, kuna kunstlik valgus viib nende keha segadusse.
Isastel koerlastel on peeniseluu (ladina keeles os penis või baculum). See võimaldab peenise sisestamist enne erekteerumist, mis on oluline, kuna erekteerudes suguti paisub ning selle alaosasse ilmub lai moodustis nimega bulbus glandis. Koostöös emaslooma sugelundite kokkutõmmetega takistab see isase lahkumist. Tekib paaritumissõlm (isaslooma paisunud suguti ja emaslooma suguelundite ühendus, inglise keeles copulatory tie). Paar seotakse sellega kuni tunniks kokku. Erandiks on hüäänkoerad, kellel sõlme kas ei tekigi või kaob see vähem kui minuti möödumisel. Ilmselt on tegu kohastumusega, mis on tekkinud suurte kiskjate ohu tõttu. Kuna hüäänkoerad pole eriti suured, võivad suuremad kiskjad nagu lõvid nad kergesti tappa. Seetõttu on oluline, et ei tekiks olukorda, kus koerad on pikka aega liikumisvõimetud ega saa ohu tekkimisel põgeneda.
Pesakonna suurus varieerub ühest kutsikast 16-ni. Vastsündinud on väikesed, pimedad ja abitud ning vajavad pikaajalist vanemlikku hoolt. Kutsikaid hoitakse enamasti maasse kaevatud urus, mis pakub kaitset ja sooja. Kui järglased hakkavad tahket toitu sööma, toovad nii ema ja isa kui ka teised karjaliikmed neile jahilt toitu kaasa. Enamasti tuuakse toit kohale maos ning oksendatakse siis poegade jaoks välja. Sigimisedukus on kõrgem karjades, kus üksteist niiviisi aidatakse, erinevalt olukorrast, kus emased eralduvad karjast, et poegi üksi kasvatada.