Videoprojektsioon

Videoprojektsioon (inglise keeles video projection) on arvuti ja projektori abil kindlale pinnale või ekraanile näidatav videopilt. Arvuti saadab signaali projektorile ning projektor projitseerib vastava pildi läätsesüsteemi ja valguse abil ekraanile. Projektsiooni kvaliteet ja tugevus sõltub põhiliselt ekraani pinnast, projektori tehnoloogiast ja valgustugevusest. Klassikaliselt on videoprojektsioon ristküliku kujuga, vastavalt projektorile kas 16:9 või 4:3 mõõdus, kuid videopildi kuju ja suurust saab eri vahenditega muuta. Seda kutsutakse videovastenduseks (video mapping).

Projektorid

Videoprojektor ehk multimeediaprojektor ehk andmeprojektor on seade, mis võtab vastu videosignaali ja projitseerib signaalile vastava kujutise läätsesüsteemi abil ekraanile. Videoprojektorit vaadeldakse tihti kui arvuti väljundseadet, mis ei tähenda aga, et projektor oskaks ainult arvuti töölaua pilti kuvada. Videoprojektoriga võib ühendada erinevaid seadmeid: arvutid, DVD-mängijad, videokaameraid, digitaalfotokaameraid jne. Pildi projitseerimiseks ekraanile kasutavad kõik videoprojektorid suurt valgustugevust. Videoprojektorid leiavad suurt kasutust koolides õppetöö visualiseerimisel, konverentsidel esitluste tegemisel, erinevatel üritustel videopildi edastamiseks ja ka kodudes kodukino funktsiooni täites. Videoprojektori võimsusest ja tehnilistest seadetest koos videoprojektsiooni pinnaga sõltub videopildi kvaliteet ja nähtavus.
Peale nüüdisaegsete ja enim kasutatavate videoprojektorite on võimalik pildi edastamiseks kasutada ka slaidiprojektorit, grafoprojektorit (overhead), filmiprojektorit ehk kinoprojektorit ja camera obscura't ehk pildi edastamist mittetehnoloogilisel viisil.
Üks esimesi tänapäeva mõistes projektoreid võeti kasutusele 1950. aastatel – see oli episkoop (inglise keeles opaque projector). Sellega näidati seinale läbipaistmatuid pilte või kujutisi (näiteks raamatuleheküljed, pildid).
Järgmiseks leiutiseks olid slaidiprojektorid (inglise keeles slide projectors), millega sai näidata pilte 35 mm filmiriba pealt ning neid sellega liikuma panna, tekitades sellega videoefekti.
Pärast seda tulid kasutusele grafoprojektorid, millega sai edastada teksti või pilti läbipaistva materjali pealt. Need on tänaseni laialt kasutuses.
1980. aastate tulid kasutusse digitaalsed projektsioonipaneelid (inglise keeles digital projection panels). Neid kasutati koos grafoprojektoritega, saades seeläbi projitseerida ekraanile või seinale fotosid. See koosnes suurest LCD-st, elektroonikast ja jahutuspuhurist ning metallist või plastist, mis hoidis kinni klaasi mõlemal pool LCD-d. See oli justkui elektrooniline paberileht, umbes raamatusuuruses kastis, mis arvutiga ühendades näitas seal olevat pilti, kasutades grafoprojektori valgust ja optikat.
Üsna varsti pärast seda, 1990. aastate algul tulid kasutusele arvutiprojektorid (inglise keeles computer projectors). Esimesed täisinterigeeritud digitaalsed infot edastavad projektorid, mis edastasid arvutipilti. See justkui ühendas grafoprojektori ja digitaalsed projektsioonipaneelid.
Peaaegu koos arvutiprojektoritega tulid ka videoprojektorid (inglise keeles video projectors). Need olid arvutiprojektoritest oluliselt suuremad, raskemad ja kallimad ning neil ei olnud kuigi hea videoedastuse kvaliteet.
Sealt edasi on olnud projektorite areng väga kiire ja laialdane. Kasutusele on tulnud kodukinoprojektorid (inglise keeles home theater projectors), millega saab kodus luua kinoekraani, multimeediaprojektorid (inglise keeles multimedia projectors), mis on võimelised edastama kõikvõimalikku visuaalset pilti koos heliga, ning taskuprojektorid (inglise keeles pocket projectors), mille plussiks on väga väike suurus ning seeläbi ka hea kaasaskantavuse võimalus.

Projektsiooni ajalugu

Projektsiooni ajaloo esimeseks kaheks suuremaks avastuseks võib lugeda camera obscura't ja varjuteatrit.
Oluliseks esimeseks projektsiooni ajalooetapiks võib lugeda nähtust camera obscura ehk pimekamber. Esimene teadaolev viide camera obscura'le on pärit 5. sajandist eKr Hiina filosoofilt Mo-Tzult, kes "ametlikult jäädvustas ümberpööratud kujutise valguse abil, mis tuli läbi väikese ava pimedasse ruumi". Sellest pea neli sajandit hiljem pani teadlane Alhazen täpselt kirja, kuidas camera obscura töötab, ning hakkas nähtust edasi uurima, et sellele teaduslikke selgitusi luua. Tema töid pimekambrist ja selle teaduslikust selgitusest tõlgiti, levitati ning sellega puutusid kokku väga paljud tolle aja teadlased. Kõige tuntum kirjutis camera obscura'st pärineb aga Leonardo da Vincilt, kes selgitas nähtust oma märkmikutes. Pimekambris oli näha väljas toimuvat tegevust pimeda siseruumi seinal, see oli justkui nagu "film" nende jaoks. Mure oli selles, et pilt oli tagurpidi – see hirmutas paljusid vaatajaid ning nad jooksid hirmunult minema. Alles 1609. aastal lisas astronoom Johannes Kepler camera obscura'le läätse, mis keeras pildi õiget pidi. Tema võttis ka mõiste camera obscura esimest korda kasutusele.
Varjuteatrist on esimesed teadaolevad allikad 11. sajandist. Sisult oli see lihtne – väljalõigatud figuurid, mis olid õhukese kanga taga ja tagantpoolt valgustatud. Alguse sai see Hiinast ning levis kiirelt Indiasse, Indoneesiasse, Türki ja Kreekasse. See tähendab, et projektsiooni ekraanid sel kujul on tuttav nähtus juba ammusest ajast.
Järgmiseks oluliseks avastuseks teel tänapäevase projektsiooni poole olid maagilised laternad ehk nn. slaidiprojektorid. Nende töömetoodika on nagu kaameratel, kuid tagurpidi keeratuna – valgus ehk pilt tuleb välja läbi objektiivi ning selle taga on slaidile joonistatud tagantvalgusega pilt, mis oli staatiline, või pildid ehk slaidid, mida liigutades saadi justkui "animatsioon". Selle leiutas 1659. aastal C. Huygens ning juba alates 1660. aastatest said need väga populaarseks. Slaidide tegemisel kasutati ohtralt värve ja mitmekihilisust.
Kuna maagiliste alternate showd said juurde aina rohkem kõlapinda, kuulsust ja vaadatavust, sooviti neid aina kiiremini ja tõhusamalt edasi arendada. Nii sündis 1790. aastal Prantsusmaal "phantasmagorie". See tähendas show’d, kus olid kasutusel paljud erinevad projektorid – üks suurem näitas staatilist pilti taustana ning teiste, väiksemate projektoritega, kus oli samuti staatiline pilt, liiguti ringi ekraani taga, sellega jäljendades liikumist pildis. Projektorid ehk maagilised laternad olid oma arengus jõudnud juba nii kaugele, et nendega sai ringi liikuda – need olid piisavalt kerged ja kompaktsed, et neid saaks käes hoida. Koos showdega arenesid aina enam ka slaidid, mis olid üha realistlikumad.
Järgmiseks suuremaks sammuks oli kinetoskoop, mis jõudis avalikkuseni 1893. aastal. Projektsiooniga tegelevatele show-meestele see algul suuremat ei tähendanud, kuna kinetoskoobis olevat pilti sai korraga näha vaid üks inimene ning seda polnud võimalik seinale suurelt edasi kanda. Tegutseti selle nimel, et oleks võimalik fotosid suurelt ekraanile lasta ning neid seal liikuma panna – fotograafia ja selle reaalsus olid juba nii tuntud, et joonistatud slaidid enam suurt elevust ei pakkunud.
Esimest liikuva pildi projektorit esitleti 1895. aastal Pariisis, kui vennad Lumière’id projitseerisid fotograafilist filmi seinale, kasutades selleks kinematograafi (ing. k cinematographe). Sellest sai alguse ka kino ja järjepidev liikuvate piltide projitseerimine ekraanidele.