Natsareenlased

Natsareenlased oli saksa kunstnike rühmitus, mis tegutses 19. sajandil Itaalias. Natsareenlased taotlesid oma loomingus lihtsust, siirust ja usuliste tunnete rõhutamist.
Natsareenlust loetakse romantismi alamkategooriaks, mis levis valdavalt 19. sajandi Saksamaal. Seda kunstiliikumist peetakse sageli ka patriootlikuks, kuna nad tõid Saksamaa ajaloos esile religioosseid jooni, lisaks said nad mõjutusi Saksamaa keskajast ning Itaalia varasest renessansist. Oma töös ei keskendunud nad mitte  ainult ajaloolisele ning piibliloolisele ainestikule, vaid ka vanade freskode ja seinamaalingute renoveerimisele. Natsareenlased tegutsesid aastatel 1809–1815 Roomas, kuid nende mõjutusi on täheldatud ka hilisemate kunstnike teostes. Rühmituse peamised liikmed olid  Franz Pforr (1788–1812), Wilhelm von Schadow (1788–1862), Julius Schnorr von Carolsfeld (1794–1872), Ludwig Vogel ja Johann Konrad Hottinger, rühmituse etteotsa on tavaliselt arvatud Friedrich Overbeck (1789–1869), kes pärast vennaskonna lagunemist jäi ainsana Rooma. Lisaks sellele, et natsareenlaste kunst mõjutas tuleviku kunstnike stiili ja käekäiku, peetakse nende stiili ka väga ausaks, kuna maalidele olid iseloomulikud puhtad tunded. Natsareenlased on tähtsad tänapäeva kunstiõpetuses, kuna nad olid esimesi kunstirühmitusi, kes liikusid ajas tagasi "puhta" stiili juurde, mis mõjutas ka näiteks avangardismi.

Ajalugu

1809. aastal tekkis rühm Viini Kunstiakadeemia tudengeid, kellele ei sobinud akadeemia õpetusstiil ning nad moodustasid üheskoos rühmituse, mille esialgseks nimeks sai Püha Luukase Vennaskond. Vennaskonna ülesanne oli asutajate Johan Friedrich Overbecki, Franz Pforri ja Ludwig Vogeli arvates kunst ajaloo ja religiooni kaudu ellu äratada. Inspiratsiooniallikaks valisid nad Itaalia renessansiaja kunstnikud, nagu Raffael ja Fra Angelico ning 15.–16. sajandi Põhja-Euroopa kunstnikud, teiste seas Albrecht Düreri. 1810. aastal kolis vennaskond Rooma ja elas aastatel 1810–1815 mahajäetud Püha Isidoro mungakloostris väga jumalalepühendunud elu, mis pidi sarnanema piiblitegelaste eluga: nad kandsid piibliaegseid rõivaid ning loobusid juuste lõikamisest. Tulenevalt nende välimusest – pikad juuksed ja habemed ning askeetlik rõivastus, mis koosnes pikkadest keepidest ja sandaalidest – hakkasid roomlased neid kutsuma nimetusega natsareenlased, mis viitas otseselt piibliaegsetele tegelastele. Lähtudes sellest 19. sajandil väga laialdaselt levinud hüüdnimest on rühmitust ametlikult hakatud nimetama natsareenlasteks ja mitte Püha Luukase Vennaskonnaks. Lähtudes natsareenlaste eesmärgist taastada freskode maalimise traditsioon, tellis Preisi peakonsul Jacob Salomon Bartholdy neilt 1817. aastal freskod Roomas asuvale Casa Bartholdyle. Preisi peakonsuli J. Bartholdy vaimustuse toel kogusid natsareenlased endale suure toetajaskonna ning aastal 1819 anti neile kollektiivselt võimalus näidata enda töid suurel näitusel Palazzo Caffarellis. Need teosed, mis kujutavad endast stseene Vanast Testamendist, kujunesid eelkäijateks 19. sajandi usulisele maalistiilile.

Johann Friendrich Overbeck

Vennaskonna algsest kuuest vennast jäi Rooma aastal 1815 edasi ainult Lübeckist pärit Johann Friendrich Overbeck (1789–1869), keda loetakse ka kunstiliikumise juhiks. Ta avas pärast teiste vendade Saksamaale minemist oma ateljee, mida külastasid mitmed Euroopa kunstnikud, kes soovisid rohkem Overbecki käest natsareenlaste käekäiku õppida. Kui alguses iseloomustas kõikide natsareenlaste töid värvikirevus ja täpsus, siis aja jooksul muutusid Overbecki teosed kahvatuteks ja stereotüüpseteks. Kuid need rajasid teed järgmistele 19. sajandil levinud kunstistiilidele ning hiljem 20. sajandil hakati Overbecki loomingust väga lugu pidama. Tema kõige tuntumad teosed on "Itaalia ja Saksamaa" (1828) ning "Triumph der Religion in den Künsten" (1840). Versioone teosest "Kaunid kunstid ülistamas religiooni" on alles mitmeid ning ühe neist kinkis Suurbritannia kuningannale Victoriale tema abikaasa prints Albert aastal 1847. Teoses on kujutatud kunsti osa religiooni ülistamisel ning kuidas kunst ja religioon käivad käsikäes. Teose jaoks on võetud algmaterjaliks natsareenlaste poolt väga ausatud Raffaeli fresko "Disputa", mis asub Vatikanis. Maalil on kujutatud kunstnikke, arhitekte ja skulptoreid seismas Maarja ja lapsukese all, nende kõrvale on lisatud tegelasi Vanast ja Uuest Testamendist.

Peter Cornelius

Teine rühmituse silmapaistev maalikunstnik oli Peter Cornelius (1784–1867), kes pärast Roomast lahkumist läks Münchenisse Baieri kroonprintsi Ludwigi teenistusse tööle ning jätkas seal ka freskode maalimisega. Tema Müncheni-aegne kõige kuulsam teos oli "Viimne kohtupäev", mis on suurem kui Sixtuse kabelis asuv Michelangelo kuulus teos.

Natsareenlaste liikumine väljaspool Roomat

Teine tugev natsareenlaste liikumine toimus Viinis, kus kunstivoolu peamisteks edasikandjateks loetakse August ja Friedrich von Schlegelit, kes olid üldiselt inspireeritud alt-deutch-liikumisest. Viinis meelitasid nad enda lähedale paljusid sarnase mõtlemisega inimesi, kes kunsti kaudu andsid edasi looduse jumalikkust. 19. sajandi keskpaigaks oli kunstiliikumine laialdaselt levinud ning stiilinäiteid sellest võib leida Venemaast Hispaaniani. Näiteks Itaalias mängib religioosne idealism rolli Tommaso Minardi (1787–1871) teostes, samas Johan Ludwig Lund (1777–1867) jätkas oma tööd Kopenhaagenis ning Johann Evangelist Scheffer von Leonhardhoff (1795–1822) jätkas loomingut Viinis. Inglismaal on kõige tuntum natsareenlaste rühmitus prerafaeliidid, mis asutati aastal 1848. Nende põhimõte oli teha kunsti, kus puudub akadeemiline stiil ja kompositsioon, kuna nende soov oli taastada kunstistiil, mis oli valdavalt moes enne Raffaeli ehk stiil, mis sisaldas endas keerukaid kompositsioone ning ekspressiivseid värvilahendusi.

Eesti seos Rooma natsareenlastega

Pärast teiste vendade lahkumist aastal 1815 jäi Rooma edasi ainsana Johann Friedrich Overbeck, kes avas Roomas enda ateljee, mida aastatel 1817–1819 külastas kolm eesti maalikunstnikku – Otto Ignatius, Gustav Adolf Hippius ja August Pezold. Roomas viibides tutvusid eesti kunstnikud natsareenlaste suurte teostega. Kõige rohkem oli külaskäigust mõjutatud Otto Ignatius, kolmest kunstnikust kõige religioossem. Üldjoontes oli luterlastest balti kunstnikele natsareenlaste ülevoolav katoliiklik õhin vastukarva, kuid neile sümpatiseerisid veel avastuskäigus olevad mõtted.