google/wiki40b huggingface dataset:
Looduslikud värvained

Looduslikud värvained on elusorganismides sisalduvad looduslikud värvilised orgaanilised ühendid, mida kasutatakse tekstiilile, nahale, puidule, paberile vm materjalile värvuse andmiseks. Erinevalt pigmendist imbuvad värvained (inglise keeles dye) värvimisel pinna sisse, jättes tekstuuri katmata, ja värvuse omandavad rakkude seinad, näiteks puidu- või tekstiilikiud.
Loodusest on leitud eri toonivarjundiga kollast, pruuni, musta ja lillat ainet. Looduslikud värvained on näiteks karotinoidid ja heterotsüklilised hapnikuühendid.

Kasutamine

Kuni 19. sajandi II pooleni kasutati tekstiili, naha ja muude materjalide värvimisel ainult looduslikke värvaineid.
Looduslike värvainetega on võimalik värvust anda ka pigmentidele, näiteks karmiin, maiade sinine jm.
Vilzēni mõis

Vilzēni mõis (saksa keeles Wilsenhof, läti keeles Vilzēnu muiža) oli rüütlimõis (fideikomiss) Liivimaal Volmari kreisis Matīši kihelkonnas. Praegu asub Lätis Aloja piirkonnas Braslava vallas Valmiera-Heinaste maantee ääres.

Ajalugu

Mõisa on esmakordselt mainitud aastal 1672, mil see kuulus Oxenstiernadele. Kui Vidzeme läks Vene impeeriumi koosseisu, siis said selle omanikeks Rumjantsevid. Mõis kuulus aastast 1757 kuni võõrandamiseni Sieversi aadlisuguvõsale.

Mõisa suurus

Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 12 ja 1/4 adramaad, sellele allus 332 mees- ning 301 naishinge. Aastal 1757 oli adramaid 12 ja 1/4, aastal 1734 aga 8 ja 3/8. Aastal 1688 oli mõisa suurus kaksteist adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 10 ja 2/5, aastal 1881 aga 7 ja 10/80, lisaks veel 14 ja 48/80 adramaad maad mõisale alluvate talude koosseisus.

Karjamõisad

Aastal 1816 kuulus mõisale kaks karjamõisa: Legzdiņš (Landsberg) ja Ķuzis (Kusche, ka Kuse). Hiljem lisandusid veel Buļļi (Bulle) ja Blankaskrogsi karjamõisad.

Häärber ja kõrvalhooned

Mõisa peahoone hävis Teise maailmasõja ajal, säilinud on mõisavalitseja maja ja veel mitmed kõrvalhooned.
Üheksa uksekomplekti Vilzēni mõisas (üks elumajas, ülejääänud mõisavalitseja majas) on kunstimälestistena riikliku kaitse all.

Park

Mõisa pargis kasvab Läti suurim Euroopa lehis, mille ümbermõõt on 4,6 ja kõrgus 33 meetrit. Looduskaitse all on veel teinegi Vilzēni mõisa pargi lehis, samuti ka sealsed tammed ja pähklipuu.
Pargi pindala on koos tiigiga 5,62 ha; valdavalt kasvavad seal saared ja vahtrad, ent seal on ka pärnasid, sookaski, kuuski ja jalakaid. Alleedel kasvab ka võõrliike.
Kalefeld

Rooma lahinguväli 3. sajandi algusest

2008. aasta suvel kaevasid Saksa arheoloogid välja Germaanias väga tõenäoliselt Rooma leegionäride ja germaani hõimude vahel toimunud lahingu jäänused. Esimesed arheoloogilised leiud tegid 2000. aastal künklikus männimetsa piirkonnas Hannoveri ja Kasseli vahel harrastusarheoloogid, kes avastasid metalliotsijate abil metallesemeid.
Arheoloogid on nüüd selgitanud, et kuru suudmes toimus äge lahing, mida nüüd kutsutakse Harzhorni lahinguks, kus osalesid vibukütid ja ratsavägi, varustatud pikamaa katapultidega, mis suudavad läbistada kilpe 300 meetri kaugusel.
Juhtiva arheoloogi Petra Lönne järgi näitavad leiud, et lahingus osales võib-olla tuhat roomlast. See on ainulaadne, hästisäilinud koht. Siiani on leitud umbes 600 eset, sealhulgas odad, nooleotsad, kirved, turviseplaadid, telgivaiad, katapuldipoldid ja mündid. 2013. aastal avastati ka täielik postikott.
Üks selline münt kujutab Rooma keiser Commodust, kes valitses aastatel 180–192 (terminus post quem), samas kui mõõkade ja vankrite fragmendid näitavad, et lahing toimus 3. sajandi esimesel poolel.
Vastupidi Saksa meedia arvamusele, et roomlased tõmbusid täielikult Reini jõe taha Teutoburgi metsa veresauna järel, milles tapeti tuhanded leegionärid, teatavad ajaloolised ürikud korrapäraselt sõjaväelistest operatsioonidest kui karistusretkedest Reinist idas.
Sellistest sõjalistest operatsioonidest teatatakse Caracalla ja Maximinus Thraxi ajast, viimane on esimese Rooma sõdurkeiser, kes valitses lühidalt aastatel 235–238, mõlemad osalesid isiklikult operatsioonides germaani hõimude vastu.
2009. aasta aprillis esitasid vastutavad arheoloogid kuus äsjaleitud hõbedast denaari: üks Caracalla, kolm Elagabaluse ja kaks Severus Alexanderi. Uus avastus kitsendab lahingu ajavahemikku 230 kuni 235.
2012. aasta jaanuarist on teada ka üks Rooma lahingus osalenud üksus: Rooma insenerikirves (dolabra), mis leiti lahinguväljalt, on kirjega LEG IIII (4. Leegion) ja täiendavate tähtedega, mis näitavad, et selle omanik kuulus Legio Quarta Flavia Severianan Alexandrina, mis oli paigutatud Singidunumisse (nüüd Belgrad Serbias).
Benedictus XV

1914. aasta konklaav

Benedictus XV valiti paavstiks 3. septembri hommikul 1914 Sixtuse kabelis ja krooniti 6. septembril kardinal Francesco Salesio della Volpe poolt.
31. augustist 3. septembrini 1914 toimunud konklaavil osales 57 kardinali. Konklaavil tekkis kaks fraktsiooni: integratsionistid ja progressivistid. Sellel konklaavil olid soosikuteks kardinal Alberto Serafini, kardinal Pietro Maffi ja kardinal Chiesa. Benedictus XV valiti paavstiks 10. voorus 38 häälega.

Suhted USAga

4. jaanuaril 1919 kohtus paavstiga USA president Woodrow Wilson.

Suhted Prantsusmaaga

Prantsusmaa saatis 1921 Püha Tooli juurde suursaadikuks Charles Jonnarti.

Suhted Saksamaaga

1920 saatis Benedictus XV nuntsiuseks Saksamaale Eugenio Pacelli.

Suhted Nõukogude Venemaaga

Benedictus XV saatis 1921 näljahäda ajal oma esindaja Genfi, kes pidi organiseerima Venemaale saadetavat toimeabi. Paavst saatis detsembris 1921 näljahädalistele miljon liiri ja 50 vagunitäit abisaadetisi.

Suhted Suurbritanniaga

Püha Tool sõlmis 1915 konkordaadi Suurbritanniaga.

Muud rahvusvahelised sündmused

Paavst saatis 1919 Achille Ratti nuntsiuseks Poolasse. Püha Tool sõlmis tema ajal suhted kokku 13 riigiga, sealhulgas 26. novembril 1919 Jaapaniga, 17. mail 1920 Tšehhoslovakkiaga ja 12. novembril 1920 Albaaniaga.

Suhted Itaalia kuningriigiga

Benedictus XV andis 1919 õnnistuse Luigi Sturzo rajatud Itaalia Rahvaparteile (Partito Popolare Italiano). Mais 1920 tühistas ta keelu, millega oli katoliiklastel keelatud minna Itaalia kuninga residentsi Quirinali palees, kuna see palee kuulus enne 1870. aastat paavstile.

Liturgilised otsused

28. juunil 1917 avaldas Benedictus XV katoliku kiriku kanoonilise õiguse koodeksi revideeritud kujul ja määras selle läbivaatamiseks septembris 1917 ametisse komisjoni.
5. oktoobril 1920 kuulutas ta püha Ephraimi Kiriku doktoriks.
Ta õhutas 8. juulil 1916 kandma pruuni Karmeli Neitsi Maarja skapulaari ja lubas 500 päevase indulgentsi neile, kes suudlevad skapulaari hardunult.
Ta lisas 1917 Loreto litaaniasse neitsi Maarja austavaks tiitliks "rahukuninganna" ja tunnustas 1921 missat, mida peetakse neitsi Maarja kui usklike ja Jeesus Kristuse suhte vahendaja auks (Our Lady Mediatrix of All Graces).

Benedictus XV kultuuriloos

11. detsembril 1921 püstitati tema auks İstanbulis ausammas. Peetruse katedraalis asub 1928. aastast tema hauamonument, mille valmistas Pietro Canonica.

Surm

Benedictus XV külmetus 5. jaanuaril 1922. Tema tervis halvenes 12. jaanuaril ja 18. jaanuaril ei saanud ta enam voodist välja. Ta suri 67-aastaselt 22. jaanuaril 1922 kella 6 paiku hommikul Vatikanis kopsupõletikku ja maeti 26. jaanuaril Rooma Peetri kirikusse.
Ta oli surres noorim paavst pärast Gregorius XIV-t. Hiljem on veel nooremalt surnud Johannes Paulus I.
John Edward Gray

John Edward Gray (12. veebruar 1800 Walsall, Inglismaa – 7. märts 1875 London) oli Briti zooloog. Tema isa oli farmakoloog ja botaanik Samuel Frederick Gray ning tema noorem vend oli zooloog George Robert Gray.
Tema kirjeldatud loomaliikidele lisatakse autorilühend J. E. Gray ja taimeliikidele J.E.Gray.

Haridus- ja tööeluga seotu

J. E. Gray õppis arstiteadust. 
Mõnda aega oli ta tegev botaanikuna, kuid arvati, et selle jättis ta kõrvale, kuna ei osutunud valituks Linné Ühingu liikmeks.
1824. aastal asus Gray tööle Briti Muuseumi, kus aitas John George Childrenil roomajatekollektsiooni koostada. Briti Muuseumis töötamise ajal avaldas ta rohkem kui 500 publikatsiooni.

Eraelulist

Tema abikaasa oli Maria Emma Gray (abiellus 1826).
1870. aastal tabas teda halvatus ja ta parem pool jäi liikumisvõimetuks.
Baižkalni mõis

Baižkalni mõis (saksa keeles Friedrichshof, läti keeles Baižkalna muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Võnnu kreisis Rauna kihelkonnas. Tänapäeval asub mõisasüda Lätis Rauna piirkonnas Rauna vallas.

Paberivabrik

Mõisale kuulus väike paberivabrik (Papierfabrik), mis asus mõisasüdamest kaugemal loodes. 1860. aastal oli see üks kolmest Võnnu kreisi vabrikust ja seal töötas kuus töölist.
Before Present

BP ehk Before Present on aastates arvestatav ajaarvamine, mida kasutatakse geoloogias ja arheoloogias.
Seda skaalat kasutatakse peamiselt radiosüsinikumeetodil tehtud dateeringute korral.
Kokkuleppeliselt loetakse selle skaala nulliks 1. jaanuar 1950.
BP aastad ei vasta täpselt kalendriaastaile, sest on saadud ekstrapoleerimise teel arvutatult ja ligikaudselt. Erinevus kalendriaastaist võib olla päris suur (nt 10%). Kui BP määrang on kaliibritud mõne absoluutse vanuse määramist võimaldava meetodiga (nt dendrokronoloogia või varvokronoloogiaga), siis on tegu kaliibritud BP ühikutega, mida võidakse tähistada kui cal BP.
Kersti Oselin

Kersti Oselin (sündinud 26. juulil 1973 Tartus) on Eesti arstiteadlane, farmakoloog.

Elulugu

Kersti Oselin on teenistujate tütar.
Lõpetas 1991 Tartu 12. Keskkooli, 1997 Tartu Ülikooli arstiteaduskonna, 2003 TÜ-s doktorantuuri, meditsiinidoktor (2003, TÜ), väitekiri "Studies on the human MDR1, MRP1 and MRP2 ABC transporters: functional relevance of the genetic polymorphisms in the MDR1 and MRP1 gene". Oli 1997–98 TÜ Kliinikumis intern, 1999–2000 TÜ farmakoloogia instituudi assistent, 2000–02 Berliini Humboldti Ülikooli Charité Kliiniku kliinilise farmakoloogia instituudi teadur, 2002–07 TÜ farmakoloogia instituudi teadur, 2003–04 ka AS-i EGeen farmakogeneetiliste uuringute projektijuht, aastast 2007 Londonis Briti Ravimiametis.

Teadustöö

Uurimisvaldkonnad: kliiniline farmakokineetika, rakumembraani transporterid, biotransformatsiooni ensüümid. Üle 10 teadustrükise.
Viktor von Ditmar

Viktor Karl Maximilian von Ditmar (1/13. juuni 1866 Küdema mõis, Saaremaa – 7. juuni 1935 Tallinn) oli Eesti riigikohtunik ja diplomaat.
Ta oli Küdema mõisniku Napoleon von Ditmari (1834–1909) ja viimase abikaasa Ottilie von zur Mühleni (1839–1902) poeg.
Ta õppis 1884–1889 (cand. jur.) Tartu Ülikoolis ja teenis kuni 1917. aastani Vene kohtutes (viimaks senaator). 1920. aastal opteerus Eestisse ja valiti Kohtupalati liikmeks. 15. novembrist 1921 Moskvas Eesti-Vene segakomisjoni ja reevakueerimiskomisjoni liige ja esimees, 1922 Moskva desarmeerimiskonverentsi ekspert, 1. jaanuarist 1923 kuni 20. maini 1924 Eesti saatkonnanõunik Moskvas, seejärel kuni surmani riigikohtunik.

Perekond

Ta oli abielus Olga Lavrovaga (sündinud 1873).
Puistu

Puistu on ühtlase struktuuriga metsaosa, mis naabermetsaosast erineb mõne takseertunnuse (näiteks vanuse, diameetri, kõrguse, koosseisu, boniteedi, kasvukohatüübi, rinnete arvu, tagavara, peapuuliigi järelkasvu, keskmise diameetri või kõrguse) poolest. 
Puistud jagatakse puht- ja segapuistuteks ning looduslikeks ja kultuurpuistuteks. Kui puistu jääb mitmele maatükile või seal tehakse erinevaid metsamajanduslikke töid või muud sellist, jagatakse üks puistu erinevateks eraldisteks.
Puistu nimetus määratakse enamuspuuliigi ja kasvukohatüübi järgi, näiteks jänesekapsakuusikus domineerivad kuused ning alustaimestikus on harilikult ohtralt jänesekapsast.
Oskar Brackmann

Oskar Alexander Brackmann (10. oktoober (22. oktoober) 1841 Mihhailovskoje, Tula kubermang – 10. veebruar 1927 Pärnu) oli baltisakslasest (teisal Venemaa sakslane) omavalitsustegelane.
Ta oli Pärnu raehärra, sündik, bürgermeister ja linnapea aastatel 1879–1915 ja 1918.
Ta õppis Pärnu Kõrgemas Kreiskoolis ja jätkas õpinguid Tartu Ülikoolis meditsiini ja õigusteaduse alal. Töötas raesekretäri abina Jelgavas ja alates 1868. aastast töötas Pärnus. 
Brackmann pani aluse Pärnu kuurordi plaanipärasele arendamisele. Tema eestvõttel rajati rannapark, muda- ja kümblusravila ning Waldhofi tselluloosivabrik. Brackmanni linnapeaks oleku ajal sai Pärnu raudteeühenduse Valga ja Tallinnaga, esimese linnana tolleaegsel Tsaari-Venemaal võeti kasutusele elektrivalgustus.
Oskar Brackmann oli Jochmanni elementaarkoolis ning Moskva ja Peterburi konservatooriumis õppiva Mihkel Lüdigi toetamise komitee esimees ja toetas Lüdigit ka isiklikult.

Isiklikku

Ta oli abielus Johanna Brackmanniga, kes suri 18. jaanuaril 1936 89-aastasena.
Oskar Brackmanni mälestusmärk valmis 1991. aastal. Selle autor on Mati Karmin.
Peetri aedlinn

Peetri aedlinn oli 20. sajandi alguses Peeter Suure Merekindluse ametnikele asutatud asum (slobodaa).
1912. aastal rajati Peeter Suure Merekindluse ametnikele aedlinn, kuid suur osa kavandatud suvilaid jäi alanud maailmasõja tõttu ehitamata ning hooned valmisid alles 1920.–1930. aastatel, aastaringseks elamiseks. 
Tänu aedlinna algsele planeeringule kujunes tänapäeva Pääskülas Kadaka puiestee äärde jäävatel kinnistutel suhteliselt regulaarne tänavatevõrk ja sellele alale iseloomulik suurte kinnistutega linnastruktuur. Aedlinnaku esmastest hoonetest on säilinud algselt ohvitseride klubina ja Peetri aedlinna rajamist kureerinud ülevaataja elamuna kasutatud torniga juugendvilla (vt Peetri aedlinna kõrgemate ametnike elamu), praeguse aadressiga Pärnu maantee 492 Nõmme asumis.
Ka Peeter Suure Merekindluse kindlusraudtee kitsarööpmeline raudtee Pääsküla raudteejaam loodi suurelt jaolt just tulevase aedlinna suvitajate jaoks. 
1923. liideti aedlinn Nõmmega (tänapäeval jääb aedlinna piirkond Särje ja Sisaski tänava ning Harku kallaku vahele).
Kõrvalmaantee

Kõrvalmaantee on riigimaantee, mis ühendab linna alevite ja alevikega, aleveid ja alevikke omavahel või küladega ning neid kõiki põhi- ja tugimaanteedega.
Nansei saared

Ajalugu

Kunagi eksisteeris Riukiu kuningriik, mis hõlmas kogu saarestiku. 1372 muutus see riik Mingi dünastia maksualuseks.
1609 ründas saarestikku Satsuma isand Shimazu Tadatsune koos 2500 samuraiga, kehtestades saartel oma ülemvõimu. Riukiulastel puudus märkimisväärne sõjavägi ja -kogemus ning nende kuningas Shō Nei pidas inimelude säästmiseks paremaks alistuda. Riukiu hakkas maksma andamit nii Jaapani šogunile kui ka Hiina keisrile.
Kuni 1829. aastani kasutati saarte kohta inglise keeles nimesid Luchu, Loo-Choo või Lewchew, hiina keeles aga Liuqiu.
1879 kuulutas Jaapan Meiji reformide käigus Riukiu saared enda omaks. Riukiu kuningas saatis saadikud Pekingisse palvega mitte eraldada Riukiu saari Hiinast. Hiina võimud palusid vahekohtunikuks Suurbritannia, kes kohalike soove arvestamata otsustas Jaapani kasuks. Ülevõtmise käigus hukkas Jaapan poliitikuid ja tsiviliste, kes sellele vastu olid. Koolides keelati kohaliku keele kasutamine, kogu õpe pidi toimuma jaapani keeles. Esialgu allusid Riukiu saared Satsumale, pärast loodi eraldi Okinawa prefektuur. Tänapäeval on see Jaapani kõige vaesem prefektuur.
Rängalt mõjus Riukiu saartele Teine maailmasõda. Riukiu saared oli ainus Jaapani osa, mis okupeeriti. Seal on tänapäevani USA sõjaväebaas.
Kadaka allikad

Kadaka allikad on allikad Lääne-Viru maakonnas Tapa vallas.
Allikad on moodustanud mitmeid allikajärvikuid, mille kallastel ja põhjas nad avanevad. Allikate koguvooluhulk on 30–100 l/s.
Harpuun

Harpuun on odakujuline vahend, millega saab püüda kalu või teisi suuri veeloomi.
Lihtne harpuun koosneb kiskudega teravikust ja varrest, mis on kinnitatud nööri või trossi otsa. Selliseid harpuune liigutati tavaliselt käsitsi. Kidad on vajalikud selleks, et oda jääks looma kehasse püsima ega libiseks enese tekitatud haava mööda uuesti välja. Nöör või tross on vajalik selleks, et harpuunitud looma mitte ära kaotada. Tähtis võib olla seegi, et harpuuni ennast mitte ära kaotada.

Ajalugu

Harpuunid leiutati vanemal kiviajal. Lõuna-Prantsusmaal Cosquer' koopas on leitud 16 tuhande aasta vanuseid koopamaalinguid harpuunitud hüljestest. Enamik kiviaja tingimustes elavaid hõime tundis harpuune ja mõnigi neist oli harpuunide ehituse oma tehnoloogilise võimekuse piires täiuseni arendanud, näiteks inuitid.
Eestist on leitud neoliitikumist ehk nooremast kiviajast pärinevaid harpuuniotsi, mis on valmistatud lõhestatud toruluudest. Luumaterjalist valmistatud harpuunide kasutamine jätkus pronksiajal.
Harpuuni on mainitud piiblis Hiiobi raamatus, kus on räägitud, et muistsed juudid ei küttinud kunagi krokodille ja kartsid neid: "Kas sa saad tema nahka viskodasid või tema pead kalatuurasid täis tikkida?". Kuid piiblis ei kirjeldata lähemalt, milliseid harpuune tollal kasutati.
Vasest harpuunid olid tuntud juba Harappa meresõitjatele. Vana-Kreeka ajaloolane Polybios, kes elas 2. sajandil eKr, kirjeldas oma "Maailma ajaloos" jahipidamist mõõkkalale, milleks kasutati kisalise ja vahetatava otsaga harpuuni.
Eestis kasutati harpuune peamiselt hülgepüügiks, neid nimetati ka hülgeraudadeks (ka hülgerõngasteks). Hülgepüügiga on seostatud ka juba pronksiajast pärinevaid harpuune, mida on leitud Asva ja Iru asulakohtadest.
1870 konstrueeris ja patenteeris norralane Svend Foyn plahvatava harpuuni ja relva, millest seda lasta. Need põhinesid Erik Erikseni (1820–1888) ideel ja projektil. Koos auru jõul töötavate vaalapüügilaevade kasutuselevõtmisega juhatas see sisse moodsa vaalapüügi ajastu. Euroopa ja Ameerika vaalapüüdjad said nüüd hakata jahti pidama kõige kiirematele ja võimsamatele vaalaliikidele, nimelt vaguvaallastele. Probleemiks oli sealjuures asjaolu, et surnud vaguvaalad ei jäänud pinnale, vaid vajusid merepõhja. Sellepärast täiustati plahvatavaid harpuune sel viisil, et nad süstisid vaala kehasse ühtlasi õhku, mis takistas neil pärast surma põhja vajumast.

Harpuunid tänapäeval

Tänapäeva harpuunikahur koosneb laevatekile paigaldatud laskeseadmest, milleks on tavaliselt kahur, ja viskerelvast, milleks on jämeda köiega ühendatud suur harpuun. Harpuuni pea kuju võimaldab sellel tungida läbi paksu traanikihi ja lihasse kinni jääda. Sellel on teravad ogad, mis takistavad harpuunil vaala kehast välja libisemast. Pärast vaala harpuunimist saab nööri hakata kokku kerima (selleks on laeval eraldi seade) ja ühtlasi tõmmatakse vaal vaalapüügilaeva juurde.
Teine tänapäevane leiutis on käeshoitav allveekahur. Sukeldujad kasutavad seda kaitseks ohtlike mereloomade vastu. Ühtlasi saab sellega kalu küttida. Allveekahurid võivad töötada suruõhuga või mehaaniliste vahenditega, näiteks vedrude või elastsete ribadega.
Heinrich Lossmann

Heinrich Lossmann (21. aprill 1880 – 1. detsember 1924) oli Eesti politseinik. 
Heinrich Lossmann astus politseiteenistusse 10. veebruaril 1919. Teenis vanemkordnikuna raudteepolitsei jaoskonnas Tallinnas.  
1. detsembril 1924 oli Tallinn-Väikese jaamahoones valves vaid üks politseinik, Heinrich Lossmann, ja mõned jaamatöötajad, kes tegid oma igapäevatööd. 
Riigipöörajail oli strateegiliselt oluline vallutada esmajoones Tallinnas Riigikoguhoone, Postimaja, Balti jaam, Tondi Sõjakool ja Tallinn-Väikese jaam.
Mässajate plaan oli tehtud arvestusega, et töölised ja sõdurid ühinevad ülestõusuga ning üheskoos võetakse võim Tallinnas üle. Seejärel oleks välja kuulutatud Eesti Nõukogude Sotsialistlik Vabariik ja moodustatud töörahva valitsus, mis oleks Eestisse kutsunud Nõukogude Liidu väed. 1924. aasta 1. detsembri varahommikul, kui algas kommunistide võimupöördekatse (1. detsembri riigipöördekatse), kogunes viiemeheline mässuliste löögisalk sadamatöölise J. Räästase korterisse, mis asus Juurdeveo tänavas. Ründajatest olid kaks Dobroflotist, kolm aga Venemaalt, nad olid revolvrite ja käsigranaatidega relvastatud. Tungides jaamahoonesse, tormasid mässulised kohe jaamapolitsei ruumi ja lasid maha seal vahti pidava vanemkordnik Heinrich Lossmanni. 
Lossmann on maetud Rahumäe kalmistule. 
Nõukogude okupatsiooni ajal paigaldas Lossmanni abikaasa Ella tema katkise hauakivi kõrvale uue püstise graniithauakivi.
S/2004 S 17

S/2004 S 17 on üks Saturni mitmest kaaslasest. Selle kuu avastasid Scott S. Sheppard, David C. Jewitt, Jan Kleyna ja Brian G. Marsden, kes teatasid ta olemasolust 4. mail 2005 vaatlusandmete põhjal, mida koguti ajavahemikul 13. detsembrist 2004 kuni 5. märtsini 2005.
S/2004 S 17 on umbes 4-kilomeetrise diameetriga ja tiirleb ümber Saturni planeedi pöörlemisele vastupidises suunas, keskmisel kaugusel 19 099 000 km. Ühe tiiru tegemiseks ümber Saturni kulub tal 985,453 päeva (natuke rohkem kui 2,5 Maa aastat). Orbiidi kalle ekliptika tasandi suhtes on 167° (162° Saturni ekvaatori suhtes) ja ekstsentrilisus 0,226.
KESTA

Keskkonnakaitse ja -tehnoloogia teadus- ja arendustegevuse programmi KESTA viis ellu 1. aprillist 2010 Sihtasutus Archimedese Teaduskoostöö Keskus ning 1. märtsist 2012 Sihtasutus Eesti Teadusagentuur. Programm lõppes 31. oktoobril 2015.
Partnerid olid Tartu Ülikool, Tallinna Tehnikaülikool, Tallinna Ülikool, Tartu Observatoorium, Eesti Maaülikool, Cybernetica AS, Keemilise ja Bioloogilise Füüsika Instituut ja Eesti Biokeskus.
Programmi tulemused on kajastatud teaberaamatus „Keskkonnakaitse ja -tehnoloogia teadus- ja arendustegevuse programmi teaberaamat 2010–2015“.
Programmi rahastati Euroopa Regionaalarengu Fondi vahenditest.
Humphrey Bogart

Eraelu

Bogart tutvus 1922. aastal näitleja Helen Menkeniga (sündinud Meinken). Nad abiellusid New Yorgis 20. mail 1926 ja lahutasid 18. novembril 1927, aga jäid sõpradeks. Kumbki abiellus elu jooksul neli korda ja see abielu oli kummalegi esimene.
3. aprillil 1928 abiellus Bogart Connecticutis Hartfordis Mary Philipsiga. Philips oli sama vana kui Menken, Bogartist 2 aastat noorem, aga juba tuntud näitleja. Philipsile oli see esimene abielu. Abielu lagunes siis, kui Bogart sõitis elama Hollywoodi, aga Philips keeldus talle Californiasse järele sõitmast, sest tal oli New Yorgis palju tööd. Siiski jäid nad abiellu kuni 1938. aastani ja said edaspidigi hästi läbi. Samal aastal abiellus Philips uuesti ja see abielu kestis kuni mehe surmani.
21. augustil 1938 abiellus Bogart 34-aastase Mayo Methot'ga. Kummalegi oli see kolmas abielu. See abielu osutus õnnetuks. Methot oli olnud andekas näitleja ja hea laulja, kuid temast sai alkohoolik. Kainena oli ta lõbus ja sõbralik, aga joobnuna muutus paranoiliseks. Nad tülitsesid omavahel sageli. Methot' karjäär käis alla, pärast pulmi ei saanud ta ühtki head rolli ja pärast 1940. aastat ei saanud ta enam ainsatki rolli. Abielu lahutati 1945. aastal ja Methot jõi end 1951. aastal surnuks.
1944. aastal tutvus Bogart tollal 19-aastase Lauren Bacalliga filmi "Kellel on ja kellel pole" võtetel. Nad abiellusid 21. mail Ohios ja see abielu kestis kuni Bogarti surmani. Neil sündis kaks last, 1949. aastal poeg Stephen ja 1952. aastal tütar Leslie. Pärast Bogarti surma abiellus Bacall 1961. aastal näitleja Jason Robardsiga, kes mitmel moel Bogartit meenutas, ja sai temaga veel ühe poja.
Bogart haigestus soolevähki. Seda soodustas asjaolu, et ta oli kõva joodik ja suitsetaja. Ta ei läinud arsti juurde enne kui 1956. aasta jaanuaris, aga haigus oli juba liiga kaugele arenenud ja järgmise aasta jaanuaris ta suri.

Tunnustused

Kolmel korral nimetati Bogart Oscari kandidaadiks, iga kord peaosatäitja kategoorias: 1943. aastal rolli eest filmis "Casablanca", 1951. aastal rolli eest filmis "Aafrika kuninganna" ja 1954. aastal rolli eest filmis "Caine'i mässu sõjakohus". Oscari pälvis ta "Aafrika kuninganna" eest. 1952. aastal nimetati ta BAFTA auhinna kandidaadiks parima välismaise näitleja kategoorias ja see oli esimene kord, kui selles kategoorias auhinda välja anti.
Alates 1960 on Hollywoodi kuulsuste alleel aadressil 6322 Hollywood Boulevard Bogarti nimega täht.
1999. aastal nimetas Ameerika Filmiinstituut (AFI's 100 Years...100 Stars) Humphrey Bogarti kõigi aegade suurimaks meesstaariks.
Munamadu (perekond)

Levila

Need maod on levinud Aafrikas, sh Sambias.

Toitumine

Munamaod toituvad linnumunadest. Kui teistel munasööjatel madudel läbivad munakoored terve seedekulgla siis munamadudel on selgroolülide alumised ogajätked nii pikad, et läbivad söögitoru seina ja moodustavad munakoorte purustamiseks sobiva kitsuse- mis purustab munakoore ja millest edasi seedekulglasse pääseb üksnes muna sisu - koored väljutatakse suu kaudu.