google/wiki40b huggingface dataset:
Béla Tarr

Béla Tarr (sündinud 21. juulil 1955 Ungaris Pécsis) on Ungari filmilavastaja.

Elukäik

Tarr sündis Pécsis, ent kasvas üles Budapestis. Ta tegi oma esimesed harrastusfilmid 16-aastaselt, need olid enamasti dokumentaalfilmid Ungari töötajate ja vaeste inimeste elust. Ta on väitnud, et tahtis saada filosoofiks ning pidas filmitegemist hobiks, ent pärast esimeste 8-millimeetriste lühifilmide valmimist ei olevat teda lubatud ülikooli, mistõttu ta valis režissöörikarjääri.

Looming

Oma varaste filmidega pälvis ta Béla Balázsi nimelise filmistuudio tähelepanu, mis aitas rahastada 22-aastase Tarri 1977. aasta mängufilmidebüüti "Családi tűzfészek" ("Perekondlik tulepesa"). Filmi võtted tehti kuue päevaga, kasutades vabatahtlikke harrastusnäitlejaid. Esilinastus oli 1979. aastal.
Pärast filmi "Családi tűzfészek" valmimist astus Tarr Budapesti Teatri- ja Filmikunsti Ülikooli. 1980. aastal valmis tema järgmine film, "Szabadgyalog", ning 1981. aastal "Panelkapcsolat". Viimases kasutas Tarr esmakordselt peaosades elukutselisi näitlejaid.
1982. aastal adapteeris ta televisioonile Shakespeare'i draama "Macbeth", mis tõi kaasa suured muutused Tarri lavastajaesteetikas. Film koosneb ainult kahest kaadrist: esimene on 5, teine 67 minutit pikk. Senine realistlik lähenemine muutus metafüüsilisemaks ning meenutas Andrei Tarkovski filme. Tarr ise on oma peamiseks mõjutajaks ja eeskujuks pidanud Rainer Werner Fassbinderit.
Pärast 1984. aasta filmi "Őszi almanach" ("Sügise almanahh") alustas Tarr filmi "Kárhozat" ("Needus", 1988) stsenaariumi kirjutamisel koostööd Ungari romaanikirjaniku László Krasznahorkaiga. Krasznahorkai eepilise romaani "Sátántangó" ("Saatanatango") ekraniseeringu valmimine võttis aega üle seitsme aasta; see 415-minutine mustvalge film tuli välja 1994. Tegu on Tarri ühe olulisima filmiga, mis räägib Ida-Ungari tühjenenud kolkaküla viimastest asukatest ning ühitab eri ajatasandeid, tegevusliine ja vaatenurki.
Järgmisel aastal valmis veel üks lühifilm, ent järgmine pikem film, "Werckmeister Harmóniák" ("Werckmeisteri harmooniad") tuli välja alles 2000. Nende viimaste filmide puhul on enamik kaadreid väga pikad: kaamera liigub stseenist stseeni, ringleb ümber tegelaste ning saadab neid pikalt. 
Tarri järgmine, George Simenoni romaani järgi vändatud film "A Londoni férfi" ("Mees Londonist") pidanuks valmima 2005. aastal, ent lükkus kaks aastat edasi produtsent Humbert Balsani enesetapu tõttu. Film esilinastus 2007. aastal Cannes'i filmifestivalil ja tuli filmilevisse 2008. aastal.
2011. aastal valmis film "A Torinói ló" ("Torino hobune"), mis Tarri sõnutsi pidi jääma ta viimaseks linateoseks.
Alates 1990. aastast on Béla Tarr külalisõppejõud Berliini Filmi- ja Teleakadeemias, alates 1997. aastast Euroopa Filmiakadeemia liige. 10. mail 2012 esitles Béla Tarr oma filmiaspirantuuri õppekava (postgraduate), mis peaks aset leidma Spliti Ülikoolis Horvaatias.

Varia

Susan Sontag on Béla Tarri pidanud üheks moodsa kino päästjaks, lisades, et ta vaataks filmi "Sátántangó" meelsasti kord aastas. Tarri olulist mõju oma hilisematele filmidele on esile tõstnud Gus Van Sant, kes hakkas ülipikki kaadreid kasutama filmis "Gerry".
Naissaare tuletorn

Naissaare tuletorn on tuletorn Harjumaal Viimsi vallas Naissaare põhjatipus Pikasääre otsal.
Tuletorni geograafilised koordinaadid on 59° 36′ 13″ N, 24° 30′ 38″ E.
Alt valge ja ülevalt punase raudbetoontorni kõrgus jalamist on 45 meetrit ja tule kõrgus merepinnast on 48 meetrit. Juunist 2019 on tuletorn ka ametlikult külastajatele avatud.

Ajalugu

1788. aastal ehitati Naissaare põhja- ja lõunatippu esimesed puidust tuletornid. Kivist tuletorn ehitati Pikasääre otsa 1805. aastal. 1849. aastal valmis samas kohas uus 38 meetri kõrgune kivitorn, mis aga 1941. aastal õhiti. Praegune torn valmis 1960. aastal.
Kemosüntees

Kemosüntees on bioloogilis-keemiline protsess, mille käigus ühest või mitmest süsinikumolekulist (milleks on tavaliselt CO₂ ja metaan) ja mineraaltoiteainetest sünteesitakse orgaanilisi ühendeid.
Kemosünteesiks vajaminev energia saadakse anorgaaniliste molekulide oksüdeerumisel (enamasti molekulaarsest vesinikust ja vesiniksulfiidist) või ka metaanist. See eristabki kemosünteesi looduses teisest levinud sünteesiprotsessist – fotosünteesist, kus energiaallikaks on päikesekiirgus.
Kemosünteesijaid organisme leidub bakterite ja seente hulgas.
Trummi tänav

Trummi tänav on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas Vana-Mustamäe asumis.
Trummi tänav sai nime 27. oktoobril 1922. Trummi tänav on saanud nime tänavat läbiva suure kuivenduskraavi trummi ehk truubi järgi.
Veekogu

Veekogu on maapinnanõos või maa sees olev looduslik või tehislik veekogum. Üksteisega seotud veekogude rühma nimetatakse vesistuks.
Eesti-Portugali suhted

Eesti-Portugali suhted on kahepoolsed suhted Eesti ja Portugali vahel. 
Portugal tunnustas Eesti Vabariiki de facto 1918 ja de jure 6. veebruaril 1921. 
Portugal pole kunagi tunnustanud Nõukogude okupatsiooni Eestis.
Portugal taastunnustas Eestit 27. augustil 1991. Kahe riigi vahelised diplomaatilised suhted taastati 1. oktoobril 1991.
17. augustist 1998 tegutseb Eesti suursaatkond Lissabonis. Aastatel 2006–2012 tegutses Portugali suursaatkond Tallinnas, pärast 2012. aastat resideerib suursaadik Helsingis.
Eesti suursaadik Portugalis on alates 2018. aastast Ruth Lausma Luik. Portugali suursaadik Eestis on alates 2017. aastast António Costa Moura.
Põhjamaade romaane

"Põhjamaade romaane" on raamatusari, mis ilmus aastatel 1936–1939 ning mida andis Tartus välja Eesti Kirjastuse Kooperatiiv.
Raamatud anti välja pehmes ja kõvas köites. Kõvas köites raamatud ilmusid neljas erinevas värvitoonis: punane, sinine (kahes toonis), roheline ja pruun ning osadel neist (selgadel) olid peal ka raamatute järjekorranumbrid.
Ümbrispaberid olid üldiselt sama kujundusega, kuid osadel versioonidel olid sarnaselt raamatutega peal ka järjekorranumbrid (Rooma numbritena) ning raamatu seljal kasutati ka erinevaid fonte.
Raamatute ümbrispaberite ja siseillustratsioonide autor oli Ernst Kollom. Sarja iseloomulik kujunduselement oli põdramotiiv, mis oli ümbrispaberil ning ees- ja tagalehel.

I valik, ilmus 1936. aastal

I Johannes Anker Larsen "Tarkade kivi"
II Bjørnstjerne Bjørnson "Jumala teedel"
III Johan Bojer "Vang, kes laulis"
IV Knut Hamsun "August"
V Ilmari Kianto "Punane joon"
VI Frans Eemil Sillanpää "Inimesed suveöös"

II valik, ilmus 1937. aastal

VII Johannes Anker Larsen "Marta ja Maria"
VIII Johan Bojer "Uus tempel"
IX Gunnar Gunnarson "Õndsad on lihtsameelsed"
X Knut Hamsun "Viimne peatükk"
XI Selma Lagerlöf "Charlotte Löwensköld"
XII Frans Eemil Sillanpää "Mehe tee"

III valik, ilmus 1938. aastal

XIII Herman Bang "Isamaatud"
XIV Olav Duun "Juviklased" (1. osa) Juviklased. Pimedusega löödud.
XV Olav Duun "Juviklased" (2. osa) Suurpulm. Seikluses.
XVI Olav Duun "Juviklased" (3. osa) Nooruses. Tormis

XVII Sigfrid Siwertz "Selambid"
XVIII Sigrid Undset "Ida Elisabeth"

IV valik, ilmus 1939. aastal

Auni Nuolivaara "Karjus, tüdruk ja perenaine"
Gunnar Gunnarsson "Borgi rahvas"
Jarl Hemmer "Mees ja tema südametunnistus"
Johan Bojer "Rahvas mere ääres"
Peter Egge "Lahe rüpes"
Sally Salminen "Katriina"
Küünikud

Küünikud (vanakreeka keeles kynikoi, sõnast kynikos 'koeralik') on antiikfilosoofia koolkond. Küünikutele võib pidada iseloomulikuks filosoofilise positsiooni pooldamist, mis suhtub filosoofilise kõrgkultuuriga kaasnevatesse arusaamadesse küüniliselt.
Esimeseks küünikuks filosoofia ajaloos peetakse Sokratese õpilast Antisthenest, tuntumad küünikud on Diogenes Sinopest, Krates Teebast, Menippos, Zenon Kitionist.
Küünikute nimi viitab eelkõige nende eluviisile, mis oli väidetavalt olnud sarnane koera omaga, Sinope Diogenese hüüdnimeks ollagi olnud koer (kyōn). Arvatavasti peetakse silmas seda, et kuigi koer elab koos inimesega ja on sellega seoses mõnel määral tsiviliseeritud, siiski ei järgi ta kultuuri nõudeid omal soovil. Loomu poolest on aga koer ikkagi elajas ja kui inimene oma nõudmistega enam teda ei piiraks, siis muutuks koer taas kasimatuks, kultuurituks loomaks. Küünikud vastandusidki kultuuri ebaloomulikele nõuetele ning ei leidnud küllaldaselt põhjuseid nende järgimiseks, vaid magasid kuulu järgi tünnis, lageda taeva all, ei hoolinud kommetest, hügieenist, riietusest, onaneerisid linnatänavatel, sõid küpsetamata liha, solvasid ülikuid jne. Märkimisväärne on seejuures, et hoolimata oma sellisest käitumisest polnud küünikud sugugi harimatud, vaid tundsid hästi oma aja filosoofiat.
Kuigi koer on küünikute vapiloomana ka küünikute eneste poolt tunnistatud, siiski viidatakse nime päritolu seletades Kynosargese (tõlkes 'valge koer') gümnaasiumile Ateenas, milles olevat Antisthenese kuulajad kogunenud ja mille järgi küünikud võivad olla oma nime saanud.
Küünikute koolkond sulas hiljem väidetavalt ühte stoikute koolkonnaga.
Jaan Past

Elulugu

Jaan Past on ametniku poeg.
Lõpetas 1958 Viljandi I Keskkooli, 1963 TPI elektriinseneri erialal, tehnikakandidaat. (1989, Leningradi Tehnoloogiainstituut), väitekiri "Импульсные методы в спектроскопии ЯМР и ИЦР высокого разрешения". Täiendas end 1978 USA-s, 1982 ja 1984 Saksamaal. Oli 1962–1980 Küberneetika Instituudi insener, vaneminsener, nooremteadur ja grupijuht, 1980–1986 Eesti NSV TA Keemilise ja Bioloogilise Füüsika Instituudi grupijuht, 1980– vanemteadur.

Teadustöö

Osales aastast 1959 tuumamagnetresonants- (TMR-) spektromeetrite väljatöötamises. 1965 Küberneetika Instituudis valminud unikaalne TMR- (topeltresonants-) spektromeeter oli baasiks arvukatele esmauuringutele heterotuumade TMR vallas. Tegelenud TMR-eksperimendi automatiseerimise ja on-line-arvutustehnika rakendamisega, uurinud laiaribalisi mõõtemeetodeid Fourier' ja Hadamardi teisenduste baasil. Osalenud ioontsüklotronresonants-spektromeetria mõõtetehnika täiustamises, mille tulemusena saavutati 1984 rekordtäpsus neutriino massi ülemväärtuse hindamisel. Töötanud luukoe elektronmagnetresonantsi spektritel baseeruva isikudosimeetria metoodika arendamisel. Olnud konsultandiks Tallinna Diagnostikakeskuse magnetresonantstomograafia osakonna rajamisel. Osaleb tahke keha ülikiirel rotatsioonil põhinevate TMR mõõtemeetodite arendamisel ja vastavate andurite konstrueerimisel, mis on kasutusel ka mitmetes juhtivates TMR laborites USA-s, Šveitsis, Saksamaal, Suurbritannias, Hollandis ja Kanadas. Nõukogude Eesti preemia (1972, kollektiivis), Eesti Vabariigi teaduspreemia (2006, kollektiivis). Üle 50 teadustrükise.
Ilutulestik

Ilutulestik, ka tulevärk (saksa keelest Feuerwerk), on vaatemäng, mis põhineb pürotehnilise aine põlemisel tekkivatel järjestikustel valgus-, suitsu- või heliefektidel.
Suurem osa ilutulestikutooteist valmistatakse tänapäeval Aasias (peamiselt Hiinas), kus korraldatakse ka eriti meeldejäävaid ilutulestikke.
Kõige suurejoonelisemaks peeti uusaasta ehk aastavahetuse ilutulestikku Dubais 2014. aasta vastuvõtmisel, mis koosnes 450 000 tulevärgist 100 km pikkusel rannajoonel ja kestis 6 minutit. Selle ületas aga sama aasta 29. novembril Norra põhiseaduse 200. aastapäeva tähistav ilutulestik 540 382 tulevärgiga. Vaatemäng kestis 20 minutit ja kanti Guinnessi rekordite raamatusse.

Ajalugu

Vanim dokumenteeritud teade ilutulestiku kasutamisest pärineb 7. sajandi Hiinast, kus leiutati püssirohi ja tulevärk. Ilutulestik ja paugutamine kurjade vaimude peletamiseks on hiina kultuuri osa ja see kuulub paljude pidustuste juurde. Püssirohu tõenäoliseks leiutajaks peetakse 7. sajandil elanud taoistlikku alkeemikut Li Tiani, kes igavese elu eliksiiri otsides püssirohu kokku segas. Hiinast levis ilutulestik teistele maadele. Jaapanis, kus ilutulestikku kasutati religioossetel eesmärkidel, omandas see kunsti vormi ja sai nime hanabi (花火), 'tulililled' (hiina keelest 花火 huāhuǒ, sama tähendus). Marco Polot peetakse üldiselt püssirohu toojaks Hiinast 1270. aastatel, kuid salpeetripõhist püssirohtu, mis tekitab põlemisel heli ja valgust, on mainitud juba inglise munga Roger Baconi teoses "Opus Majus" 1267. aastal. 15. sajandil oli ilutulestik juba tavaline asi Euroopa kõrgklassi pidustustel. Itaalias ja Saksamaal kujunesid välja koguni tulevärgi koolkonnad. 19. sajandil laienes ilutulestiku värvipalett ja leiutati eriefektid.
Leo III (keiser)

Leo III (kreeka keeles Λέων Γ΄, Leōn III; umbes 685 – 18. juuni 741) oli Bütsantsi keiser aastast 717 kuni oma surmani 741. aastal.
Jorma Toots

Jorma Toots (sündinud 8. novembril 1975 Tartus) on eesti pianist.
Lõpetas Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia professor Lilian Semperi klaveriklassis ja omandas seejärel magistrikraadi professor Matti Reimanni kammeransambliklassis.
Erinevate ansamblipartneritega on ta esinenud paljudel kammermuusika konkurssidel ja festivalidel Eestis ja kaugemal. 2004. aastal esindas ta koos saksofonist Ivo Lillega eesti muusikuid Balti- ja Põhjamaade parimaid noori interpreete ühendavas kontserdisarjas "UpBeat". Lisaks aktiivsele tegevusele kammermuusikuna on Jorma Toots tegev ka džässpianistina. Koos eesti parimate džässmuusikutega on ta salvestanud mitu plaati Eesti Raadiole ja plaadifirmale Universal Music.
Töötab õpetajana Heino Elleri nimelises Tartu Muusikakoolis ja instrumentaalmuusika lektorina Tartu Ülikoolis.
Kiideva vald

Kiideva vald (saksa keeles Kiwidepäh) oli vald Läänemaal Ridala kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1890 ja siis liideti Kiideva vald Sinalepa vallaga.
Valla alal asus Kiideva mõis.
Andrei Melnitšenko (suusataja)

Andrei Leonidovitš Melnitšenko (vene keeles Андрей Леонидович Мельниченко; sündinud 21. mail 1992 Krasnojarskis) on Venemaa murdmaasuusataja.
2017. aasta maailmameistrivõistlustel Lahtis sai ta 50 km vabatehnikas 28. koha.
2018. aasta taliolümpiamängudel Pyeongchangis osales ta kolmel alal: 15 km vabatehnikas oli ta 14., 30 km suusavahetusegasõidus 29. ja 50 km klassikas 48.
MK-sarjas tegi ta debüüdi 23. jaanuaril 2018, kus sai Nové Městos toimunud etapil 15 km vabatehnikas 22. koha. Esimest korda jõudis ta poodiumile 8. detsembril 2018 Beitostølenis, kui sai 30 km vabatehnikas kolmanda koha.

Maailmakarikavõistlustel

Andrei Melnitšenko on (seisuga 10. detsember 2018) seisuga osalenud 28 MK-võistluste etapil ja jõudnud poodiumile ühel korral, kuid etapivõitu pole veel saanud.
Benedictus VI

Paavstiks saamine

Benedictus VI valiti paavstiks arvatavasti 972. aasta sügisel, Salvador Miranda järgi 20. detsembril 972. Ta pühitseti ametisse 19. jaanuaril 973, kui Saksa-Rooma keiser Otto I oli teda tunnustanud. Tema vastaskandidaadiks oli diakon Franco.

Suhted Saksa piiskoppidega

Benedictus VI kinnitas 973 Trieri piiskopkonna privileegid.
Talle on omistatud Salzburgi peapiiskopi ja Passau piiskopi tüliga seotud dokumendid, kuid uurijate hinnangul on nende autorsus vaieldav.

Kristlik eetika

Benedictus VI keelas piiskoppidel võtta ordineerimise eest tasu.

Kloostrireform

Benedictus VI kinnitas Montserratis asuva San Cecilia, Vézelay ja Sant Pere de Rodesi (Verdaria) kloostrite privileegid.

Tagandamine ja surm

Keiser Otto I suri 7. mail 973, kuid tema poeg Otto II pidi tegelema Saksamaa siseprobleemidega. Konsul Crescenzio II juhtimisel puhkes Roomas juunis 974 ülestõus, mille tagajärjel tagandati Benedictus VI ametist ja tema asemel valiti paavstiks diakon Franco, kelle käsul heideti Benedictus VI Castel Sant'Angelo kindlusse, kus preester Stephanus ta juulis 974 surnuks kägistas. "Catholic Encyclopedia" järgi suri Benedictus VI augustis 974.
Hans Heinrich von Rosen (1703–1780)

Hans Heinrich von Rosen (ristiti 20. oktoobril (vkj 9. oktoobril) 1703 Tallinnas; suri 19. oktoobril (vkj 8. oktoobril) 1780 Karinu mõisas) oli Eestimaa aadlik.
Hans Heinrich von Rosen sündis Lehmja ja Karinu mõisniku Hans Heinrich von Roseni ja Anna Margaretha von Staali pojana.
Talle kuulusid Lehmja, Karinu, Prandi ja Silmsi mõis.
Ta töötas meeskohtunikuna.
Implantaat

Implantaat ehk implant ehk siirik on koe sisse isutatud ehk implanteeritud võõrkeha või aine.
Laureli maakond

Ajalugu

Maakond moodustati 1825. aastal.
Statistiline mehaanika

Statistiline mehaanika on oluline mehaanika haru, mis kirjeldab paljudest osakestest koosnevate süsteemide käitumist statistika abil. Statistiline mehaanika on kaasaegse füüsika üks alustalasid. See on vajalik iga suure vabadusastmete arvuga füüsilise süsteemi fundamentaaluuringuteks. Lähenemisviisi aluseks on statistilised meetodid, tõenäosusteooria ja mikroskaalal kehtivad füüsika seadused.
Statistilist mehaanikat võib kasutada suurte süsteemide termodünaamilise käitumise kirjeldamiseks. Antud statistilise mehaanika haru, mis laiendab klassikalist termodünaamikat nimetatakse ka statistiliseks termodünaamikaks.
Enigma (projekt)

Ajalugu

Alates 1970. aastate lõpust oli Michael Cretul oma muusikukarjäär, ta tegi koostööd väga erinevate muusikutega ning produtseeris oma naise sooloalbumeid. Enne Enigmat andis ta välja mõned albumid ka oma nime all, ent need ei müünud kuigi hästi. Ühes intervjuus tunnistas ta isegi, et tema mõtted hakkavad peagi otsa saama.
See oli pisut enne seda kui Michael Cretu sai maha oma esimese, esiti nimetu new-age`liku tantsusingliga. Ta jättis maha oma senised tavad ja reeglid ning suundus uutele jahimaadele. Detsembris 1990, peale 8 kuulist ettevalmistusaega, tuli ta välja oma esimese läbimurdeplaadiga "MCMXC a.D.". Plaat on võitnud kogu maailmas üle 60 erineva auhinna.
See oli Cretu esimene edukas album, mille esimene läbimüügisingel oli "Sadeness (Part I)", kus tantsumuusika rütmis kõrvutati greogoriaani koraal ning seksuaalne alatoon, mis oli tollase publiku kõrvadele üpris kummaline kuulda. Cretu ise selgitas, et album kõneleb lahendamata kuritegudest ning filosoofilistest asjadest nagu elu pärast surma ja nii moodustus ka nimi Enigma. Gregoriaani koraale oli ta varem kasutanud ka oma naise 1987. a laulu "Everlasting Love" avataktides, ent ta ei ühendanud neid ülejäänud lauluga. "Sadeness" aga tõusis kiirelt Saksa- ja Prantsusmaa edetabelite tippu, saades peaaegu ülemaailmseks hitiks.
Järgmisel aastal anti välja album "The Cross Of Changes" ja ka see sai sama suure kui mitte veelgi suurema publikumenu osaliseks (seda müüdi ligi 6 miljonit eksemplari aastas). Siiski algatati mõlema albumi suhtes ka kohtuasi, mis puudutas nii erinevate muusikastiilide kokkusegamise õigsust.
1996. a ilmus album "Le Roi Est Mort, Vive Le Roi!" (prantsuse keeles "Kuningas on surnud, elagu kuningas!"). Cretu idee kohaselt pidi see olema kahe eelneva albumi "laps" ning seal olid omavahel tuttavlikult seotud juba nii grogoriaani kui sugukonna koraalid.
Javier Echevarría

Javier Echevarría Rodríguez (14. juuni 1932 – 12. detsember 2016) oli Hispaania Rooma Katoliku Kiriku piiskop. Ta oli 1994. aastast kuni oma surmani Püha Risti Preestrite Ühingu ja Opus Dei prelaat. Tal oli kaks doktorikraadi: üks tsiviilõiguses ja teine kanoonilises õiguses. Ta külastas Eestit 10. septembril 2005 seoses Philippe Jourdani piiskopiks ordineerimisega.
Echevarría oli paavsti kuurias, mis on Katoliku Kiriku juhtorgan, Paavstliku Pühakute Uurimise Kongregatsiooni ja Apostelliku Ülemtribunali liige.
Ta avaldas sellised vaimulikud kirjandusteosed nagu "Teerajad Jumala juurde: kristliku elu järgimine 21. sajandil", "Teenida Kirikut", "Ketsemani" ja "Armulaud ja kristlik elu" ning kirjutanud oma mälestused Opus Dei rajajast Püha Josemariast: "Mälestused Püha Josemariast".
Paavst Benedictus XVI ütles piiskop Javier Echevarría Rodríguezi 50. vaimulikuks pühitsemise aastapäeval, et tema pastoraalne töö „pakub efektiivset abi Kirikule tema tänapäevases evangeliseerimistöös“ ning tunnustas prelaadi tööd „kultuurivaldkonnas, teaduses, inimelu pühaduse kaitsel, abielu ja perekonna kaitsel ning pastoraalsel tööl noorte inimestega“.
Gabriel Narutowicz

Gabriel Narutowicz (17. märts 1865 Telšiai – 16. detsember 1922 Varssavi) oli poola insener ja poliitik, Poola esimene president.
Gabriel Narutowicz oli pärit šlahta hulka kuuluvast perekonnast. Gümnaasiumi lõpetamise järel õppis ta lühikest aega Peterburis ning aastatel 1887–1891 Zürichis Šveitsi Föderaalses Tehnikakõrgkoolis, mille ta lõpetas inseneridiplomiga. 1896. aastal sai ta Šveitsi kodakondsuse. Seejärel tegutses Narutowicz kõrgkooli õppejõuna ning osales insenerina tammide ehitustel.
Poola iseseisvuse taastamise järel pöördus ta 1920. aastal kodumaale tagasi. Esialgu oli ta teedeminister. 28. juunil 1922 sai ta välisministriks.
9. detsembril 1922. valiti Gabriel Narutowicz Poola parlamendi poolt esimeseks Poola presidendiks. Tema valimist toetasid vasakpoolsed, Talurahvapartei ja rahvusvähemuste esindajad. 11. detsembril andis ta presidendivande ja astus täitma ametikohustusi. 16. detsembril 1922 mõrvas paremäärmuslane Eligiusz Niewiadomski ta kunstigaleriis kunstinäituse avamise ajal.
Raik-Hiio Mikelsaar

Raik-Hiio Mikelsaar (sündinud 13. oktoobril 1939 Tartus) on eesti arstiteadlane ja molekulaarbioloog.
Ta lõpetas keskkooli kuldmedaliga ning 1961 lõpetas cum laude Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna. Aastal 1989 kaitses ta Moskva Riiklikus Ülikoolis väitekirja "Моделирование структуры биомолекул" (Biomolekulide struktuuri modelleerimine).
Aastatel 1999–2005 oli ta Tartu Ülikooli patoloogilise anatoomia professor.
Ta on saanud tuntuks molekulide näitlike füüsiliste mudelite väljatöötajana.

Isiklikku

Tema isa oli Neeme-Õnneleid Mikelsaar.
Raik-Hiio Mikelsaar on Margit Sutropi, Hannes Mikelsaare ja Eva Piirimäe isa.
Puurästik

Levila

Nad elavad Sahara-taguses Aafrikas, (välja arvatud Aafrika lõunaosa).

Mürgisus inimeste suhtes

Puurästiku perekonna madusid liigitatakse inimese suhtes mürkmadudeks, kuna nende hammustus võib inimestel kergema astme mürgistusseisundeid esile kutsuda.
Diaminopimeliinhape

Diaminopimeliinhape ehk 2,6-diaminopimeliinhape (lühend DAP) on üks aminohapetest. Kui pole teisiti öeldud, mõistetakse selle all kolme stereoisomeeri segu.

Ehitus

Diaminopimeliinhape baseerub 7 aatomist koosneval hargnemata süsinikuahelal. Kummaski otsas on karboksürühm, mille kõrval on aminorühm. Ta sarnaneb lüsiiniga, kuid lüsiinil puudub ühes otsas karboksürühm. Et diaminopimeliinhappe molekul sisaldab nii happelisi kui ka aluselisi rühmi, on ta amfoteerne.
2,6-diaminopimeliinhappe molekulil on kaks stereokeset. Stereoisomeere on kolm: (2S, 5S)-vorm, sellega enantiomeerne (2R, 5R)-vorm ja meso-vorm.

Füüsikalised omadused

Diaminopimeliinhape on valge pulber.

Bioloogiline tähtsus

Meso-diaminopimeliinhape on peptidoglükaanide ehituskivi, mis gramnegatiivsetel bakterite rakukestas sageli esineb. meso-vormis kuulub diaminopimeliinhape peptiidahelatesse, mis seovad omavahel N-atsetüülmuraamhappe molekule, mis koos N-atsetüülglükoosamiiniga moodustavad peptidoglükaani suhkruselgroo.
Peptidoglükaanis sisalduv meso-diaminopimeliinhape on Brauni lipoproteiini kinnituskoht. Peptidoglükaani iga 10.–12. meso-diaminopimeliinhappe molekuli karboksürühmal on kovalentne side Brauni lipoproteiin C-otsa lüsiini ε-aminorühmaga.
Meso-diaminopimeliinhape esineb paljude bakterite rakukestas, kuid seda ei esine kunagi arhede ega eukarüootide rakukestas.
Diaminopimeliinhape ei ole proteinogeenne aminohape.
Lüsiini biosünteesis bakterite puhul on diaminopimeliinhape lüsiini vahetu prekursor. Mutandid, kes sünteesiahelas diaminopimeliinhappeni ei jõua, kasvavad normaalselt, kui nad saavad diaminopimeliinhapet keskkonnast; kui nad saavad keskkonnast ainult L-lüsiini, siis nad küll kasvavad, kuid ei moodusta uut peptidoglükaani rakukesta jaoks, mistõttu nad lüüsuvad.