Gerda Wegener

Elulugu

Wegener, neiupõlvenimega Gerda Marie Fredrikke Gottlieb, sündis 15. märtsil 1886 väikeses külas Haderslevis Jüütimaal Lõuna-Taanis. Konservatiivses perekonnas, isa vikaari Ove Emil Gottlieb (1854–1909) ja ema Justine Østerberg (1850–1934) käe all üles kasvanud mässumeelne noor neiu teadis juba varakult, et kunst on tema kutsumus ning õppis pärast põhikooli lõpetamist kohaliku kunstiõpetaja Randers Tehnikakoolis ja maalija Viggo Simeseni käe all. Teismeliseeas õnnestus kunstnikul lahkuda väiksest külast Taani pealinna, Kopenhaagenisse. 1902. aastal asus ta oma kunstiande edasiseks arendamiseks õppima Kopenhaagenis asuvasse Taani Kuningliku Kunstiakadeemia naiste kolledžisse.
1904. aastal eksponeeris ta esimest korda avalikult oma töid Charlottenborgi kevadnäitusel. Elu pealinnas koos teiste kunstnike, näitlejate ja tantsijate seltskonnas inspireerisid Gerda ideid ja maalingulaadi, millega tema nais-figuurid olid selge kontuuriga stiliseeritud, pikad ja graatsilised ning pigem liikuvamad kui lihtsad passiivsed kujud. Varsti paistis ta hästi silma oma erilise stiiliga ning sai tunnustust nii ka oma aja kunstike seast. Taani kohaliku ajakirjanduse Politikeni peatoimetaja palkas ta ajalehe väljaannete illustreerijaks 1908 aastal. Hiljem esitas kunstnik veel sadu joonistusi ka teistele ajakirjadele, nagu näiteks Klods Hans ja Blæksprutten.
Kunstnik abiellus 19-aastaselt oma koolikaaslase Einar Mogens Andreas Wegeneriga (28.12.1882 Vejle – 12.9.1931 Dresden), kellega koos nad lahkusid 1912. aastal Taanist, et jätkata karjääri Prantsusmaal Pariisis. 20. sajandi kunstikeskus ja armastuse pealinn Pariis võttis taanlased avasüli vastu. Kunstikarjääri jätk moetööstuse ajakirjade La Vie Parisienne ja Vogue reklaamikunstnikuna ja illustraatorina tagasid paarile unistuste korteri ateljeega Eiffeli torni lähedal ja armsa suvemaja Versaille'is.
Lisaks moeajakirjade ja mitmete raamatute (islandi saagad, "Dekameron", "Casanova" jpm) illustreerimisele sai Gerda ka portreemaalide, maastikumaalide ja väiksemate dekoreerimistööde tellimusi. Just Gerda Wegeneri mitmekülgsusele ja nii-öelda mitme jumala teenimisele on kunstniku eriala raske kunstiajaloos üheselt määratleda.
Prantsusmaa kultuuriministeerium ostis 1923. aastal Gerda Wegeneri maali "La dame à l’Anémone" Luksemburgi kunstimuuseumile, praeguse nimega d’Orsay muuseum, ning sellega pälvis kunstnik Prantsusmaa ametliku tunnustuse. Seejärel eksponeeriti tema loomingut korduvalt Pariisi maailmanäitustel, kust Gerda Wegener sai mitu kuldmedalit.
Kiired ajad Pariisis tõid kunstniku paarile palju edu nii kuulsuses kui majanduslikult. Einar oli jätnud oma maalimistööd kõrvale ning hakkas olema rohkem abiks Gerda tellimuste täitmisel. Näiteks, aitas ta portree- ja maastikumaale lõpetada või oli koguni ise modelliks. Pariisi glamuurne elu ja modellitöö muutus Einarile saatuslikuks hetkel, mil ta avastas oma sisemise olemuse ja leidis sealt Lili Elbeni.
Gerda Wegener oli Einari soovile vastutulelik ja hoolis temast väga. Muutused tõid kaasa paraku abielulahutuse, seda aga heas mõttes. Einar Wegener sai olla Lili Elben, kes jäi endiselt Gerdale truuks ja aitas naist edaspidi tema töödes. Gerda oli Einarile samuti toeks mehe transnaiseks muutumise perioodil.
Väidetavalt, olid mõlemad omasooliste ihaldamise kalduvustega ning Gerda huvi naiste vastu on peegeldunud ka tema erootilistes illustratsioonides.
Mitmed operatsioonid aga lühendasid Lili Elbeni eluiga ning pärast tema surma abiellus Gerda Wegener endast üksteist aastat noorema itaallasega Fernando Portaga, kes oli ametilt ohvitser ja diplomaat. Koos Fernandoga kolis Gerda aastal 1931 Marokosse. Kunstnik oli endiselt aktiivne ning tema tööd said tähelepanu ka Põhja-Ameerikas.
Viimastel aastatel Marokos oli tal tänu kriitilistele poliitikasuhetele raske hoida oma edu Pariisis ning olid tema tööd olid ka "vanamoodsad ja aegunud" Kopenhaageni jaoks, kus juba kunstis levisid uuemad stiilid, mis olid täiesti vastandlikud juugendile / art déco'le.
Abielu Fernandoga ei olnud nii idülliline kui esialgu paistis. Fernando Portaga jäi töötuks ning pärast lahutust aastal 1936, naasis kunstnik oma kodumaale. Gerda Wegener veetis oma viimased aastad Kopenhaagenis eraklikuna ja vaesuses ning tal olid kalduvused alkoholismi poole. 1940. aastal 28.juulil sai kunstnik südameinfarkti, mille tagajärjel ta suri. Gerda Wegeneri haud asub Solbjergi surnuaias Kopenhaagenis.

Looming

Gerda Wegener, nagu ka paljud modernse ajastu kunstnikud mujal Euroopas, valis ta joonistuste inspiratsiooniks ainult kena välimusega, elegantseid ja uhkeid daame, mitte tavalisi või tagasihoidlikke neidusid. Tema naised maalidel on alati ilusad ja koketeerivad nii teiste kujutlevate figuuride kui ka vaataja endaga.
Võib öelda, et naiskunstnikuna oli tal palju eeliseid naiste maalimisel. Ta teadis naiseks olemise võlusid nii seest kui väljast. Tema loomingus tuleb selgelt välja mitte ainult see, kuidas näevad mehed naist vastavalt oma ihadele vaid ka naise iseseisvus ja võime mõjutada ennast ümbritsevad inimesi. Kui tolle ajastu meeskunstnikud maalisid naisi kui ilusate objektidena, siis Gerda tekitas midagi uut maalides naisi pigem eneseteadlike subjektidena.

"Ellen von Kohli portree"

See töö kujutab Ellen von Kohli mugavalt istumas näoga vaataja poole nagu mõnes renessansimaalil. Kompositsioon on monumentaalne. Naise figuur on taustalt esile toodud hele-tumedate toonide kontrasti ja paksu kontuurjoone abil. On aru saada et kunstnik pole süvenenud detailidesse sügavalt – taust on minimalistlik ja kleidi varjud pole selged. Ka kleidi pitsääred on veidi lohakalt kujutatud. Kuid maalil joonistatud pikad sõrmed tunduvad väga naiselikud ning näitavad naise elegantsust ja kõrgklassi. Gerda Wegeneri maalidel on kõigil üheks tunnuseks portreeritava silmad, mis on pooleldi avatud. Need poolkinnised silmad ja kergelt flirtiv pilk jätavad mulje transis olekust või mingist varjavast saladusest.
Maali näidati avalikule publikule esimest korda Charlottenborgi ja vabanäitustel 1907. aastal, kuid Gerda sai vastukajana palju kriitikat eriti naturalismi ja realismi esindajate poolt ning ta tembeldati nii-öelda "alurahvakunsti vaenulikuks"
"Naine maskis" oli illustreeritud pilt naistele suunatud tootebrändile Teindelys. Näokreemipurgi illustratsioonil on kujutatud vana ja kortsulise naise maski, mida hoiab noor ja ilus neiu.
Maskid ja maskeraad on mänginud Gerda Wegeneri elus olulist rolli. Gerda jaoks oli maskeerumine nagu mäng, millega sai oma identiteeti varjata või kasutada võimalusena olla vaba oma enda kehas. Ning ta kasutas seda tihti ka oma loomingus. Maskeraadi mänguga läks kaasa ka kunstniku abikaasa, Einar Wegener. Mees sai tänu maskeerumisele tunda ennast sellisena nagu ta on tahtnud olla – naisena. Gerda kasutas tihti Einarit oma modellina, riietades teda naiseks. Ka Gerda ise keeldus tunnistamast, et ta on tulnud maalt, peites end linnaglamuuri taha. Gerda Wegener meikis end pidevalt ning kandis ainult moodsaid rõivaid. Mõlemad kasutasid maske et põgeneda oma tegelikust päritolust ning lõid uued identiteedid.

"Baleriin"

Gerda Wegener kohtus Taani kuulsa baleriini Ulla Poulsenseniga aastal 1927. Alates sellest ajast on Ulla poseerinud paljudel Gerda töödel, millest üks kuulsamaid on "Chopiniana baleriin".
Ulla eeliseks modellina oli tema kena ovaalne nägu ning teda võis vabalt pidada 20. sajandi Madonnaks. "Chopiniana baleriini" kompositsioonis on kesksel kohal baleriin, kelle peale laskub valgusvihk. Baleriin, kes on maali keskele paigutatud oma uhke valge kleidiga, mis laiub kaarena üle maalipinna, pakub naudingut igale vaatajale nagu ka üks teatrietendus ise.
Inimeste pilgud ja tähelepanu keskpunktis olemine on Gerda maalides iseloomulik ärasus. Näiteks ka maalil "Peegli ees" on kaks figuuri – naine ja mees. Maali keskele paigutatud naine vaatab ennast peeglist. Ta on keskendunud endale ja mõtleb oma mõtteid. Samal ajal jälgib teda mees selja tagant ning kuigi naine ei pööra talle erilist tähelepanu, tajub ta siiski mehe kohalolu. Maali loosse süvenedes tundub, kuidas mees on pandud justkui olukorda, kus ta on üleliigne.
Gerda Wegeneri tegelaskujudes on alati midagi salakavalikku ning paneb tahtma lugeda nende mõtteid või kavatsusi. Igal figuuril oleks nagu oma lugu jutustada. Samas nende pilgud ka justkui kohtuvad vaataja omadega või on tajuda portreeritava teadvust, et teda jälgitakse.
Gerda oli selle poolest eriline, et ta ei maalinud lihtsalt ilusaid objekte, vaid ka tõi nendes välja eneseteadvusliku kohalolu selles nüüd ja praegu maailmas. Kunstnik läks kaasa feminismiga, mis oli levinud üle Euroopa ning ta pidas oluliseks naise iseseisvust selles ühiskonnas.