Federico García Lorca

Lapsepõlv

Federico García Lorca sündis 5. juunil 1898 Granada lähistel Fuente Vaquerose külas, jõuka maaomaniku ja kooliõpetaja perre ning oli neljast lapsest vanim. Nõrga tervise tõttu ei hakanud Lorca kõndima kuni 4. eluaastani, seevastu näitas ta varajasest east välja muusikalist annet: tal tuli suurepäraselt välja klaverimäng ja kergusega jäid meelde andaluusia rahvalaulud. Juba lapsena hakkas ta lugema tuntud autorite, nagu Victor Hugo ja Cervantese teoseid, kuid sellele vaatamata ei olnud ta koolis sugugi hea õpilane. 10-aastasena kolis Federico perega Granadasse. Lorca õppis ilmalikus erakoolis ja katolikukoolis. Lapsepõlves tahtis ta saada heliloojaks ja muusikuks, kirjutama hakkas alles teismeliseeas. García Lorca pere veetis suved Malagas, kus Federico tutvus Emilio Pradose ja Manuel Altolaguirrega, samuti sõbrunes ta maalija Manuel Ángeles Ortiziga.

Noorus ja varajane looming

Aastal 1915 astus Federico García Lorca Granada ülikooli, kus ta õppis õigust ja humanitaarteadusi. Lorca liitus kirjandusringiga Rinconcillo, mis korraldas kohtumisi Café Alamedas Granadas. Oma klaveriõpetaja surma tõttu lõpetas Federico muusikaõpingud. 1916. aastal kirjutas Lorca autobiograafilise proosateose "Mi pueblo" ("Minu küla"). Ema Vicenta oli algusest peale innustanud Federicot kirjutama ning 1917. aastal kirjutas ta oma esimese artikli Jose Zorrillast, luuletaja 100. surma-aastapäeval, mis publitseeriti ajakirjas Boletín del Centro Artístico y Literario de Granada. 
Lorca jättis 1919. aastal oma õpingud pooleli ning kolis Hispaania pealinna Madridi, et seal loomingulisele tegevusele pühenduda. Madridis elas Lorca prestiižses meeste ühiselamus nimega Residencia de estudiantes (hispaania keelest tõlgituna tähendabki ühiselamut), mis oli koduks paljudele tolle aja hispaania noortele avangardistidele, nagu nt Salvador Dalí, Luis Buñuel ja Juan Ramón Jiménez. Lorca leidis kaasmõtlejaid ja eksperimenteeris palju luulega. Tema esimesed katsetused proosas ilmutavad šeikspiirlikke jooni, näitavad austust selliste autorite vastu, nagu Antonio Machado ja Rubén Darío. Federico üritas oma teostes kombineerida erinevaid žanre. Aasta enne Madridi naasmist ilmus tema esimene raamat "Impresiones y paisajes", modernistlik proosakogu, mis kirjeldas autori seiklusi tudengina mööda Hispaaniat. Oma perfektsionistlikkuse tõttu viivitas Lorca tihti teoste publitseerimisega. 
Tema esimene näidend "El maleficio de la mariposa" ("Liblika lummus"), sümbolistlik lugu armuvalus prussakast, esilinastus Madridis Eslava teatris 1919. aastal (avaldati kirjalikus formaadis aastal 1920) Gregorio Martinez y Sierra abiga. Viiest planeeritud lavastusest jõudis teatrilavale kriitika tõttu vaid neli. Aasta hiljem kirjutas Lorca kaks teost: "Libro de poemas" (“Luuletuste raamat”) ja "La niña que riega la Albahaca y el príncipe preguntón". Esimene põhines hispaania folklooril. 1920ndatel eksperimenteeris Lorca elliptiliste värssidega ja avangardismiga ning oli suuresti inspireeritud jaapani haikust ja hispaania rahvalaulust.

1920. aastad

Aastatel 1921–1925 töötas Lorca luuletustekogu “La poema del cante jondo” kallal, mis avaldati esmakordselt 1931. aastal. See põhineb Concurso de cante jondo festivalil - andaluusia helilooja Manuel de Falla korraldatud flamenko muusika ja tantsukunsti pidustus, mis toimus 1922. aastal Granadas. See teos näitas Lorcat kui täiskasvanut ja täisväärtuslikku luuletajat.  
Inspireerituna kuulsast andaluusia teatrist Grand-Guignol, kirjutas Lorca 1923. aastal nukunäidendi “Los titeres de cachiporra”. Järgnevatel aastatel valmisid näidendid “La zapatera prodigiosa” (1924; esilinastus 1930) ja “El amor de don Perlimplín con Belisa en su jardín” (1925; 33). Viimane kujutas endast groteskset tragöödiat, mis põhines pooleldi ühel hispaania koomiksil 18. sajandist. 1927. aastal esilinastus Barcelonas Goya teatris ajalooline näidend "Mariana Pineda", mille lavakujundajaks oli Salvador Dali. Aasta hiljem kutsuti Lorcat osalema joonistuste näitusel, millega ta nõustus Dali innustusel.

Generacion de ‘27

García Lorca ja paljud teised hispaania avangardistid ülistasid baroki ajastu luuletajat, Luis de Góngorat, üht hispaania kirjandusajaloo tähtsamatest kujudest. Tema 300. surmaastapäeval 1927. aastal asutasid noored hispaanlased rühmituse, mis sai tuntuks kui Generacion de ‘27. Grupi liikmete stiili on raske üldistavalt iseloomustada, kuid ühtseks jooneks oli modernismi ja liigselt akadeemilise kõnepruugi vältimine; keskenduti rohkem tööklassi seas populaarsetele teemadele, mis ilmneb kõige rohkem Lorca loomingus. Rühmitusse kuulusid: Dámaso Alonso, Jorge Guillén, Pedro Salinas, Luis Cernuda, Rafael Alberti, Gerardo Diego, Emilio Prados, Vicente Aleixandre ja Manuel Altolaguirre. Paljud neist olid samuti Residencia de Estudiantes elanikud. Generación de ‘27 liikmed olid tol ajal Hispaanias valitseva konservatiivse romantismi vastu ning leidsid inspiratsiooni Picasso revolutsioonilistest maalidest. Just selles rühmituses olles tutvus Lorca sürrealismiga, mis mõjutas hiljem tugevalt tema loomingut.

"Romancero Gitano"

“Romancero Gitano” on 1928. aastal ilmunud luuletuste kogu, mis tõi Federico García Lorcale ennenägematut kuulsust ja tähelepanu. Lorca elu jooksul oli see trükitud seitse korda. Raamat koosneb enamasti ballaadidest, mis kajastavad andaluusia mustlaste eluraskusi ja olmet. See oli autori kuulsaim teos ning on ka kõige enam müüduim hispaania luuleraamat. Luuletuste värsse on kasutatud mitmes laulus erinevad artistid.

Reis Ameerikasse ja loomingu tipp

Suures osas tänu "Romancero Gitano" edule kasvas aastal 1928 kiiresti Lorca populaarsus ja rohkema tähelepanu tõttu ka kriitika hulk. Kirjanik otsustas minna reisile Põhja-Ameerikasse New Yorki, kus ta astus Columbia ülikooli ning õppis inglise keelt. García Lorca veetis palju aega Harlemi piirkonnas, mis aitas tal avastada seoseid hispaania folkloori ja afroameeriklaste gospeli vahel. New Yorgis kirjutas Lorca ühte oma kõige kuulsamatest teostest – “Poeta en Nueva York”. Autor reisis palju mööda riiki, andes loenguid ja osaledes konverentsides. 
1930. aastal suundus Federico Kuubale, kus valmisid mitmed tema tekstid, muuhulgas ka näidend “El Público”, ekspressionistlikus stiilis lugu homoseksuaalsusest, mis jäi 1976. aastani avaldamata. Samal aastal naasis kirjanik kodumaale tagasi. Jõudnud Hispaaniasse, kirjutas Lorca näidendi “Asi que pasen cinco años” (1931), mis murdis mitmeid traditsioonilise dramaturgia stereotüüpe. Näidend ei esilinastunud kuni Lorca surmani aastal 1936.
1930ndatel kirjutas Federico García Lorca kolm näidendit: “Bodas de sangre” (1933), “Yerma” (34) ja “La casa de Bernarda Alba” (36). Peale Hispaaniasse naasmist (1931) lõi Lorca La Barraca teatrit, mis reisis mööda riiki ning mille repertuaaris oli nii García Lorca enda näidendeid kui ka teisi hispaania klassikuid. "Bodas de sangre" esilinastumisega Madridis (Teatro Beatriz) 1933. aastal saavutas Lorca esmakordselt suurt edu teatri valdkonnas ja algatas teise hispaania teatrikunsti kuldajastu.

Pärand

Federico García Lorcale on püstitatud mitmeid mälestussambaid, seehulgas Madridis Santa Ana plazal paiknev kuju. Lorca loomingut peeti sügavalt homoerootiliseks, mistõttu oli enamik tema teostest Hispaanias kuni 1954. aastani keelatud ning 1970. aastate keskpaigani tsenseeritud. Huerta de San Vicente Granadas, Lorca maakodu, kus ta veetis oma suved ja kirjutas mõningad oma parimatest teostest, on muudetud autori kodumuuseumiks.