Oleg Kalugin

Noorus

Oleg Kalugin sündis nõukogude julgeolekutöötaja perekonnas, tema isa Daniil Kalugin töötas aastatel 1930–1955 Leningradi parteijuhtide kaitsega tegelenud Siseasjade Rahvakomissariaadi Leningradi ja Leningradi oblasti Valitsuse allüksustes.
Pärast Leningradi Ülikooli Filoloogiateaduskonna lõpetamist 1958. aastal astus Oleg Kalugin omal soovil tööle NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Komiteesse.

NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Komitee keskaparaadis

1970. aastal määrati Kalugin Esimese Peavalitsuse Vastuluurevalitsuse (K Valitsuse) ülema asetäitjaks ning 1973. aastal juba Esimese Peavalitsuse Vastuluurevalitsuse ülemaks, olles pärast Teist Maailmasõda noorim kindralmajor (1972) NSV Liidus. Aastatel 1973–1979 juhtis Kalugin Nõukogude Liidu välisluure vastuluure valitsust. Vastuluurevalitsuse ülesanne oli välismaal NSV Liidu, NSV Liidu ametiasutuste ja kodanike suhtes välismaiste luureametkondade tegevuste väljaselgitamine ja tõkestamine.
Oleg Kalugini järglase Aleksandr Sokolovi, kes Washingtoni residentuuri residendi asetäitja vastuluure alal andmetel planeeris Oleg Kalugin nõukogude sõjamerelaevastiku 3. järgu kapteni Nikolai Artamonovi (kes 7. juulil 1959 põgenes Poolast Gdynia sadamast nõukogude laevastiku kaatriga ja palus Rootsis poliitilist varjupaika) ebaseadusliku vabaduse võtmise Austriast 1970. aastal ning läbi Tšehhoslovakkia NSV Liitu vägivaldse toimetamise katse, mille käigus Artamonov talle süstitud rahustite üledoosi tõttu suri.
1980. viidi Kalugin üle Välisluure vastuluurevalitsuse ülema ametikohalt Moskvast RJK keskaparaadist üle NSV Liidu RJK Leningradi ja Leningradi oblasti Valitsuse ülema 1. asetäitjaks. 
1986. aastal viidi Kalugin üle Moskvasse, kus ta töötas NSV Liidu infoagentuuri TASS esimehe asetäitjana.
1987. aastal viidi Oleg Kalugin üle Riikliku Julgeoleku Komitee tegevreservi koosseisu ning töötas NSV Liidu Teaduste Akadeemias, kus tegeles julgeolekuküsimustega. Hiljem töötas Kalugin kaks aastat Elektroonikaministeeriumis.
1989/1990. aastal saadeti Kalugin vanuse tõttu (55) kindralmajori auastmes erru.

Tegevus pärast NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Komiteest lahkumist

1990. aastal liitus Kalugin Venemaal tekkiva demokraatliku liikumisega ning esinedes televisioonis, nõudis NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Komitee tegevuse ja tööpõhimõtete muutmist ning poliitiliste jälitamiste lõpetamist Venemaa demokraatlikult meelestatud elanike suhtes.
1990. aasta juunis astus Kalugin välja NLKP-st.
28. juunil 1990 esines NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Komitee esindaja avaldusega, milles süüdistas Kaluginit NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Komitee laimamises ning NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Komitee esildise alusel võeti NSV Liidu Presidendi Mihhail Gorbatšovi määrusega Kaluginilt ära riiklikud autasud ja NSV Liidu Ministrite Nõukogu otsusega kindralmajori sõjaväeline auaste ning personaalpension 350 rubla kuus ja muud soodustused. NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Komitee esimehe käskkirjaga võeti Kaluginilt ka ära õigus "Riikliku julgeoleku lugupeetud kaastöötaja" "(Почётный сотрудник госбезопасности)" aumärk. Need otsused kaebas Kalugin kohtusse ning pärast 1991. aasta augustiputši ja NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Komitee juhtkonna vahetust, saavutas ta ka äravõetud autasude tagastamise.
1990. aasta oktoobris osales Kalugin Demokraatliku Venemaa asutamise kongressil ning liitus organisatsiooniga "Sõjaväelased demokraatia eest" («Военные за демократию»).
1990. aastal kandideeris Kalugin vabanenud NSV Liidu rahvasaadiku kohale ning valiti rahvasaadikuks Krasnodari krai valimisringkonnast. Tema valimiskampaaniat toetasid NSV Liidu elanike seas korruptsioonivastase võitlusega populaarsust kogunud endised NSV Liidu Peaprokuratuuri eriti tähtsate asjade uurijad: Nikolai Ivanov ja Telman Gdljan ning sõjaväelaste sotsiaalse kaitse ühingu "Kilp" («Щит») esimees Vitali Uražtsev. 
Kalugini valimiskapaania ajal esitas endine KGB kaastööline Oleg Tumanov, kes oli olnud suunatud RJK poolt Ameerika Ühendriikide poolt doteeritud psühholoogilise sõja propagandaks kasutatavasse Vabadusraadio vene toimetusse, süüdistuse Kalugini poolt toime pandud riigireetmise kohta.
1991. aasta augustiputši ajal oli Kalugin Moskvas Valges Majas.

Kohtupidamine riigireetmissüüdistustes

2001. aasta märtsis algatas Venemaa Sõjaväeprokuratuur Oleg Kalugini suhtes süüasja riigisaladuste avalikustamise kohta. Põhjuseks oli Kalugini poolt NSV Liidu/Venemaa kasuks töötanud Ameerika Ühendriikide Föderaalse Juurdlusbüroo vastuluureametniku Robert Hansseni tegevuse paljastamisel puhul antud kommentaarid, milles ta nimetas Hanssoniga suhelnud Venemaa diplomaate Toropovit ja Tretjakovi luurajateks. Venemaa Sõjaväeprokuratuur tõlgendas nende nimede avalikustamist riigisaladuse avalikustamisena Kalugini poolt.
20. juunil 2001 andis Kalugin tunnistusi NSV Liidu kasuks spioneerimises süüdistatud endise Ameerika Ühendriikide sõjaväe koloneli George Trofimoffi kohtuistungil Floridas, Californias. Kalugini poolt kohtus antud tunnistuste kohaselt kohtusid nad Kalugini töötamise ajal RJK-s Trofimoffiga 1970. aastail Austrias, kus kohtumise käigus arutasid nad Trofimoffi tegevuse üksikasju NSV Liidu kasuks töötava agendina. Kalugini antud ütlusi kohtus tõlgendati Venemaal talle RJK ajal teenistusülesannete täitmisel teatavaks saanud riigisaladuse reetmisena ning 2002. aastal tegi Moskva linnakohus ilma Kalugini kohalolekuta otsuse, mille kohaselt võttis Kaluginilt õiguse kõigile NSV Liidu RJK teenistuseajal saadud autasudele ja kindralmajori auastmele. Moskva linnakohus mõistis Oleg Kalugini süüdi riigireetmises ning määras talle 15-aastase vabadusekaotuse range režiimiga koloonias. Kaluginilt võeti õigus saada personaalpensioni, mida ta sai isegi pärast Ameerika Ühendriikide kodakondsuse saamist, kus Kalugin elab alaliselt juba 1995. aastast.