google/wiki40b huggingface dataset:
Hugenotisõjad

Hugenotisõjad ehk hugenottide sõjad olid kodusõjad Prantsusmaa kuningriigis, mida pidasid 16. sajandi teisel poolel hugenotid ja katoliiklased. 
8 ususõda aastatel 1562–1598, peeti Lõuna-Prantsusmaa aadlikest kalvinistide (hugenottide) ja kodanlaste ning absolutistliku kuningavõimu toetavate katoliiklaste vahel. Protestantlik vähemuse vastu algasid üha karmimad repressioonida  Henri II valitsemise ajal (1547–1559). Pärast Henri II surma valitses riiki tema lesk Caterina de' Medici ning tema pojad (1559–1560) François II, (1560–1574) Charles IX ja (1574–1589) Henri III.
Hugenotte juhtisid Navarra kuninganna Antoine de Bourbon, tema järglane Henri, prints Louis de Condé ja admiral Gaspard de Coligny, katoliiklasi Guise'id. 
Hugenotisõjad algasid Guise'ide korraldatud Vassy veresaunaga (1. märts 1562), mis käivitas esimese hugenotisõja, mille ajal sekkusid Inglise, Saksa ja Hispaania väed rivaalitsevate protestantide ja katoliiklike jõudude poolel. Katoliiiklased said toetust Hispaanialt, hugenotid Inglismaalt ja Saksamaalt. 
Pärast kolme esimest sõda sõlmitud Saint-Germaini lepitusedikti (1570) põhjal said hugenotid usuvabaduse ja kindlusi Edela-Prantsusmaal (La Rochelle jt.) 
Pärtliöö veresaun (24. august 1572), mille käigus Pariisi hugenottide juhi Navarra Henri ja kuninga õe Marguerite de Valois´ pulmadeks kogunenud hugenottide tuumik tapeti, sealhulgas kuninga mõjukas nõunik Gaspard de Coligny. Tapatalgud korraldati ka provintsides ja see vallandas sõjad uuesti. Hugenotid lõid oma kindluste piirkonnas konföderatsiooni (riik riigis). Vastukaaluks moodustasid katoliiklased 1576 Katoliikliku Liiga ja 1584 Pariisi Liiga. Et need piirasid kuningas Henri III võimu,  lähenes kuningas hugenottidele ning laskis 1588 tappa Henri de Guise'i. Seepeale tagandas Pariisi Liiga kuninga troonilt. 1589. aastal, kui suri Caterina de' Medici, põgenes Chartres`isse ja liitus Navarra Henriga ning Henri III vägi hakkas koos hugenottide omaga Pariisi piirama. 
Hugenotisõjad kulmineerusid Kolme Henri sõjaga, milles Henri III lasi mõrvata hispaanlaste toetatud Katoliikliku Liiga juhi Henri de Guise'i ja vastuseks mõrvati kuningas Henri III. Pärast nii Henri de Guise'i (1588) kui ka Henri III (1589) mõrva lõppes konflikt Navarra protestantliku kuninga troonileasumisega kui Henri IV (esimene Bourbonide dünastiast kuningas) ja tema järgnenud protestantismist loobumisega (1592), mis jõustus aastal 1593, tema heakskiitmisega enamuse katoliiklike valitsejate (1594) ja paavsti poolt (1595) ning tema poolt sallivusseaduse Nantes'i edikti (1598) väljaandmisega, mis tagas eraldi jumalateenistuste vabaduse ja kodanike võrdõiguslikkuse.
Tartu Leedulaste Selts

Tartu Leedulaste Selts on Tartus elavate Eesti leedulaste organisatsioon. Selts asutasid 21. aprillil 1993 üheksateist Tartu ülikooli leedulasest vilistlast. Seltsi esinaiseks valiti Tamara Taunytė-Laisaar.
See selts jätkab 1906–1918 Tartus tegutsenud leedukate seltsi tegevust.
Töömesilane

Töömesilane on viljatu emasmesilane, kes teeb tarus) kõik tööd. Tema ülesanne on nii vaklade toitmine, koristamine, pesa kaitsmine, mee valmistamine kui ka nektari korjamine. 
Töömesilasi on tarus olenevalt aastaajast 30 000 – 80 000 isendit. Töömesilased elavad korjeperioodil keskmiselt 35–45 päeva, talvel aga kuni 8 kuud. Töömesilane on lesest ja mesilasemast väiksem. Töömesilased arenevad viljastatud munadest. Hauet toidetakse kolm päeva ematoitepiimaga ja pärast seda hakatakse andma suira ja mee segu. Töömesilase areng munast kuni valmikuni kestab 21 päeva.
MTÜ Eesti Jalgrattamuuseum

MTÜ Eesti Jalgrattamuuseum on Eestis tegutsev 2011. aastal loodud mittetulundusühing, mille eesmärk on pidada jalgrattamuuseumi, et hoida ja tutvustada Eestis leiduvaid ajaloolisi jalgrattaid ja nendega seotud esemeid. MTÜ loodud jalgrattamuuseum asub Järva maakonnas Väätsal aadressil Pikk 9 (1893. aastal ehitatud Väätsa ajaloolises vallamajas). Muuseum on suveperioodil avatud reedeti, laupäeviti ja pühapäeviti kell 11–18, muudel aegadel kokkuleppel. 
Muuseumi loomist veavad MTÜ juhatuse liikmed Priit Kasikov ja Valdo Praust. Prausti kogus on hinnanguliselt üle 500 jalgratta, teda on nimetatud ka Eesti tuntuimaks vanade jalgrataste ennistajaks. Ühingu liikmed on korduvalt korraldanud rattanäitusi, muuhulgas näiteks Tartu Hansapäevadel 2012. aastal. 2014. aasta juuli seisuga on väike jalgrattanäitus väljas Väätsa mõisahoone mansardkorrusel. Aastaid oli suurem rattanäitus väljas ka Palmse mõisa tõllakuuris, kuid see lõppes 2014. aasta juunis. 
2013. aasta sügisel sõlmis MTÜ lepingu Väätsa vallaga, mille kohaselt sai muuseum oma käsutusse Väätsa ajaloolise vallamaja. 2013. aasta sügisel ja 2014. aasta esimesel poolel sai see remonditud-kohandatud muuseumi tarbeks, mille esimene versioon avas kahes toas uksed 2014. aasta juulis. 17. maiks 2015 said valmis muuseumi kõik kuus ekspositsioonisaali ning toimus muuseumi ametlik avamine täismahus. 
2013. aasta mais valmis Eesti Jalgrattamuuseumil veebis asuva virtuaalmuuseumi esialgne versioon.
Alla Kushnir

Alla Kushnir-Stein (vene keeles Алла Шулимовна Кушнир Alla Šulimovna Kušnir; 11. august 1941 Moskva – 2. august 2013 Tel Aviv) oli maletaja ja ajaloolane, naiste suurmeister (1976).
Kušnir emigreerus 1974. aastal Nõukogude Liidust Iisraelisse. Ta kaitses 1990. aastal numismaatikaalase doktoriväitekirja ja sai filosoofiadoktoriks (PhD). Ta töötas Tel Avivi Ülikoolis õppejõuna ja tegeles antiikaja müntide uurimisega.
Males pääses Kušnir kolmel korral mängima tiitlimatši maailmameistriga: 1964. ja 1967. aastal pärast naiste MM-i pretendentide turniiri võitmist ja 1971. aastal võites pretendentide finaalmatšis Nana Alekhsandriat. Tiitlimatši mängis ta kõigil kolmel juhul Nona Gaphrindašviliga, kuid kaotas need matšid.
Kushnir mängis kolmel naiste maleolümpial, kust sai kolm kuldmedalit, neist kahel korral esinedes Nõukogude Liidu (1969, 1972) ja ühel korral Iisraeli naiskonna koosseisus (1976).
Ta sai FIDE-lt 1962. aastal naiste rahvusvahelise meistri ja 1976. aastal naiste suurmeistri nimetuse.
Gottfried Albert Germann

Gottfried Albert Germann (ka Gottfried Albrecht Germann; 8. detsember/19. detsember 1773 Riia –  16. november/28. november 1809 Tartu) oli botaanik.
Germann õppis Riia toomkoolis. Aastatel 1792–1796 õppis ta Jena, Würzburgi, Berliini ja Kieli ülikoolides.
Ta oli Tartu Ülikooli Botaanikaaia esimene direktor aastast 1803. Germannile on botaanikaaias püstitatud mälestuskivi ja monument (Gottfried Albert Germanni monument).
Vilsandi küla

Ajalugu

Vilsandi saare on asustanud 18. sajandil saarlased, kes saadeti sinna mõisamaid valvama. 1809. aastal on märgitud Vilsandil neli talu ja üheksa kalurihütti. Vanim põline eesti perekond on ilmselt 1796. aastal Karala mõisast Laido-nimelisele kohale saadetud inimesed, kes 1826. aastast kannavad perekonnanime Mender (hüütud ka Mänder). Aastal 1860 elas aga saarel juba 18 peret.
Oma panuse saare asustamisele on andnud ka hollandi laevnik Johann Doll, kelle laev 1703. aastal Vilsandi lähedal põhja läks ning kes pärast seda koos tütre Liisaga (...-28.03.1763) saarele elama jäi. Hollandlane ristis saare nimega "Felsland", mis tähendab tõlkes "kaljusaar". Perekonnanime Doll järgi nime saanud Tolli talu oligi algul ainuke 1,0925 ha (80 tiinu) suurune täismajapidamisega vabatalu kogu saarel. Mõisamaade ümberkorraldamisega tuli saarele aga rahvast juurde ning peamiseks elatusallikaks oli 1934. aasta rahvaloenduse järgi 32 majapidamisele ning 169 elanikule merendus ja kalapüük.
Enne sõda oli Vilsandis 8 mootorpaati, 6 suuremat purjepaati ja 36 sõudepaati.
1944. aastal lahkus saarelt 96 inimest. Üks põgenes veel 1956. aastal ja teine 1959. 12 talu jäi täiesti tühjaks, saarele jäi 46 inimest. Aastail 1944–1948 suri saarel 10 inimest. Üks mees hukkus 1944. aastal rindel. Põgenikest leidis 72 inimest varjupaiga Rootsis, 11 USA-s, 2 Saksamaal ja 12 Kanadas.
Pedaniku mõis

Pedaniku mõis (saksa keeles Peddanik) oli Aruküla mõisa kõrvalmõis Koeru kihelkonnas Järvamaal.
August Volberg

August Volberg (18. detsember 1896 Muuksi – 21. juuni 1983 Tallinn) oli eesti arhitekt ja pedagoog.
August Volberg lõpetas Tallinna Tehnikumi 1927. aastal. Ta oli tuntud kui rahvusliku taluarhitektuuri traditsioonide jätkaja ja edasiarendaja. August Volberg kasutas oma projektides paljusid tüüpilisi taluhoonete elemente. Ta projekteeris maaelamute ja taluhoonete tüüpe ja talumööblit, edendas kodukäsitööd ning suunas 1920. ja 1930. aastatel maa-ehituse arendamist ja kaasajastamist Asunikkude Liidus ja Põllutöökojas. Oli Insenerikoja arhitektuuri-sektsiooni juhatuse liige.
August Volberg projekteeris ka linnamaju ja ühiskondlikke hooneid, sealhulgas kõrge kelpkatusega maakoolimaju. 1932–1940 oli ta ajakirja Põllumajandus toimetuskolleegiumi liige ning koostas väljaanded "Maaehitusi" I ja II (1927 ja 1930), kus avaldas ka oma projekte. Pärast sõda projekteeris ta muuhulgas maaelamute tüüpprojekte, elamuid ja lasteaedu ning töötas õppejõuna TPI-s ja ERKI-s.
Alates 1927. aastast osales ta kokku mitmekümnel arhitektuurivõistlusel, kus sai umbes 60 auhinda.
August Volberg suri 21. juunil 1983 Tallinnas ja ta maeti 24. juunil 1983 Metsakalmistule.

Isiklikku

August Volbergi õde oli arhitekt Erika Nõva.
Ka tema abikaasa Heili Volberg oli arhitekt.
Johannes VI Bey

Johannes VI Bey (ka Johann VI) (suri juunis 1543) oli Tartu piiskop aastatel 1528–1543.

Elulugu

Johannes Bey oli sünnipäritolult Tartu kodanik. 1504. aastal immatrikuleeriti ta Rostocki ülikooli. 1517. aasta paiku oli temast saanud Tartu toomhärra, kellena ta püüdles toompraosti kohta, kuid ei saanud seda. 1524. aastaks sai temast siiski toompraost; seda kohta hoidis ta kuni 1532. aastani.
Bey valiti piiskopiks pärast eelmise piiskopi Johann Blankenfeldi ootamatut surma Hispaanias 1527. aasta sügisel. Et viimane suri kaugel, siis ei teatud Liivimaal kuni aasta lõpuni tema surmast ja Bey valiti piiskopiks alles 1528. aasta märtsis. Blankenfeld oli tahtnud oma järglaseks Tartus teha Karl V asekantslerit Balthasar von Waldkirchi, kuid toomkapiitel valis siiski Bey, sest ta oli linnakodanik ja tundis kohalikke olusid hästi, samuti võis Bey valiku taga olla ordumeister Wolter von Plettenberg, kes ei tahtnud, et mõjukad välismaa tegelased end Liivimaa asjadesse segavad. Hoolimata kartusest, et keiser võiks Bey kandidatuuri vastu olla, sai Bey juba 1528. aasta juunis keisrilt kinnituse oma ilmalikule võimule ja temast sai Saksa-Rooma riigivürst. Paavsti kinnituse oma vaimulikule võimule sai ta aga alles 1532. aasta augustis; see võimaldas Beyl ühtlasi selle ajani hoida enda käes nii piiskopi kui ka toompraosti ametikohta. Pärast kanoonilist kinnitust piiskopikohale pidi ta aga praostikohast loobuma.
Bey valitses ettevaatlikult, sisemist rahu hoides. Seetõttu andis ta Tartu rüütelkonnale ja linnale senisest veelgi laiemaid privileege, mis piiskopi võimu üha kitsendasid. 1530. aastal vabanes ta tänu Riia peapiiskopi Thomas Schoningi nõuetele Plettenbergi ülemvõimu alt, mille viimane oli Liivimaa piiskoppide üle 1526. aastal Volmari liiduga kehtestanud.
Aleksander Loit (arstiteadlane)

Isiklikku

Ta oli aastatel 1953–1956 abielus oma õpingukaaslase, hilisema lastearsti dr. Reet Loit-Tabaga; tema teine abikaasa on leningradi venelanna.
Taavi Selder

Taavi Selder (sündinud 28. juulil 1984) on eesti jalgrattasportlane.
Veriora sovhoos

Veriora sovhoos oli sovhoos Eesti NSV-s Põlva rajoonis Veriora külanõukogus. Sovhoosi keskus asus Viluste külas.
Veriora sovhoos moodustati 1960. aastal, kuuludes algselt Räpina rajooni, 1961. aastast Põlva rajooni. 1970. aastal liitus Veriora sovhoosiga Leevi kolhoos.
1989. aasta seisuga oli sovhoosi üldpindala 9900 hektarit, sellest haritavat maad 4800 hektari, metsamaad üle 3100 ha. 
Sovhoosi töötajate arv 1976. aasta seisuga oli 490.
Sovhoos tegeles veisekasvatuse, teraviljakasvatuse ja kartulikasvatusega.
Sovhoosi direktor aastatel 1960–1963 oli Jüri Helleste, aastatel 1963–1984  Julius Punison, aastatel 1984–1990 Heino Kostabi ja aastatel 1990–1993 Raivo Siniaas.
Sovhoos likvideeriti 1993. aastal.
57 (Tallinna bussiliin)

Tallinna bussiliin 57 sõidab Raudalu ja Tallinna kesklinna linnaosa (endise Kalevi kommivabriku hoone) vahel. Liini teenindab Tallinna Linnatranspordi AS ning liiklus toimub kõigil päevadel.
Marsruut Kalevi suunal: Viljandi maantee, Valdeku tänav, Männiku tee, Pärnu maantee.
Marsruut Raudalu suunal: Pärnu maantee, Männiku tee, Valdeku tänav, Viljandi maantee.
Kurk (geograafia)

Kurk on väina või merekitsuse kohalik nimetus mõningates Eesti mererannikupiirkondades.
Kurgud on näiteks Kura kurk, Hari kurk, Viire kurk ja Voosi kurk.
Elmar Vesker

Elmar Vesker (23. aprill 1928 Hanila vald – 14. oktoober 2017 Hanila vald) oli metsavaht ja harrastussportlane. 
Ta õppis Tartu ülikoolis kehakultuuri, tegutses sporditegelase ja -pedagoogina Harjumaal.
Arreteeriti Rootsi põgenemise katsel 1949 ning viibis kuni 1956 Vorkuta vangilaagris Komi ANSVs.
Ta oli pikka aega Laelatu puisniidu hooldaja ning ehitas 1980-ndatel Laelatu bioloogiajaama hoone.
Ta osales 2001. aastal Austraalias XIV veteranide maailma kergejõustikuvõistlustel (kuulitõukes ja odaviskes).
Mõisaküla vapp

Mõisaküla vapp on Viljandi maakonnas asuva Eesti linna Mõisaküla vapp.
Vapp on kinnitatud 24. jaanuaril 1994.

Vapi kirjeldus

Mustal kilbil on alasi ja sellele toetuvat vasarat hoidev vasakult ülanurgast lähtuv käsi – mõlemad hõbedased.
Olaine

Ajalugu

Olaine küla on esimest korda mainitud aastal 1177. Aastast 1266 hakkasid need maad kuuluma Riia linnale. XVII sajandil ehitati Olaine kirik ja loodi Olaine kihelkond. Aastail 1830–1857 ehitati läbi asula Riiast Jelgavasse viiv suurtee, asulas hakkas tegutsema postijaam. Aastal 1868 avati Riia–Jelgava raudteel Olaine raudteejaam, mida sakslased kasutasid Esimese maailmasõja ajal vägede rindele toimetamiseks.
Aastal 1939 rajati Olainesse briketivabrik, mille juurde tekkis töölisasula. Olaine sai aleviks 1963. aastal ja linnaks 1967. aastal. 2009. aastani kuulus Riia rajooni.
Kihnu Püha Nikolai kogudus

Kihnu Püha Nikolai kogudus (ka Kihnu Püha Nikolaose kogudus) on õigeusu kogudus Pärnu maakonnas Kihnul. Kogudus kasutab Kihnu Püha Nikolai kirikut.
Kihnu saarel 1840. aastatel aset leidnud usuvahetusliikumise tulemusena siirdus 1846–1847 enamik kihnlasi õigeusku. 1. märtsil 1848 asutati saarel õigeusu kogudus, kuhu kuulus aasta lõpuks 266 meest ja 322 naist. Kõigist Eesti kihelkondadest olid Kihnu elanikud üksmeelselt usku vahetamas. 1848. aastaks oli Kihnus õigeusklikke 89,5% saare elanikkonnast. Järgnevatel aastakümnetel kuulusid peaaegu kõik kihnlased sünnijärgselt õigeusu kirikusse. Riia ja Miitavi piiskop Filaret (Gumilevski) pühitses luterliku kirikuhoone  kohalike õigeusklike teenistuste pidamiseks. Alates 19. novembrist 1858 toimetati jumalateenistusi Kihnu mõisa peahoones. Kihnu Püha Nikolai koguduses oli 1890. aastal 928, 1916. aastal 1227 ja 1935. aastal 1204 liiget. Ilmselt on koguduseliikmetena arvestatud ka Kihnus sündinud  ja mandrile või mujale siirdunud kihnlasi. Nõukogude ajal oli kogudusel oma preester aastatel 1944–1962 ja 1966–1972.
Anatoli Serdjukov

Anatoli Serdjukov [anat'ooli serdjuk'off] või [serdjuk'oov] (Анатолий Эдуардович Сердюков; sündinud 8. jaanuaril 1960 Krasnodari krai Abinski rajoonis) on Venemaa poliitik ja ärimees, aastatel 2007–2012 Venemaa kaitseminister.

Haridustee

Anatoli Serdjukov lõpetas 1984. aastal Leningradi nõukogude kaubanduse instituudi. 1984–1985 teenis ta Nõukogude Armees, kus lõpetas ohvitseride kursused ja arvati kohe pärast nende lõpetamist erru. Aastal 2000 sai ta majandusteaduste kandidaadiks, kaitstes väitekirja teemal "Tarbijale suunatud ettevõtlusstruktuuride rajamise kontseptsioon ja süsteemne organiseerimine". Ta lõpetas 2001 Peterburi Riikliku Ülikooli õigusteaduskonna. Aastal 2006 sai ta majandusteaduste doktoriks, kaitstes väitekirja teemal "Tänapäeva Venemaa maksupoliitika väljatöötamine ja elluviimine". 2007. aastal lõpetas ta Venemaa Föderatsiooni Relvajõudude kindralstaabi sõjalise akadeemia kursused.

Karjäär eraettevõtluses

Enne poliitikasse siirdumist oli ta mööbliärimees, töötades Peterburi aktsiaseltsis Mebel-Market direktori asetäitjana (1993), turundusdirektorina (1993–1995) ja peadirektorina (1995–2000).

Karjäär Venemaa riigiteenistuses

Alates 2000 töötas ta maksuametis, esialgu Venemaa maksuameti rajoonidevahelise inspektsiooni juhataja asetäitjana. Mais 2001 määrati ta VF maksuameti Peterburi valitsuse juhataja asetäitjaks, sama aasta novembris juba juhatajaks. Alates 2004. aasta veebruarist oli ta maksuameti Moskva osakonna juhataja, sama aasta 2. märtsil määrati ta Venemaa maksude ja lõivude ministri asetäitjaks ning 16. märtsil ministri kohusetäitjaks.
27. juulil 2004 määrati ta Venemaa maksuameti juhiks ja töötas sellel kohal 15. veebruarini 2007.
15. veebruaril 2007 määrati Anatoli Serdjukov Venemaa kaitseministriks Mihhail Fradkovi valitsuses. Jätkas kaitseministrina septembris ametisse asunud Viktor Zubkovi valitsuses, 2008. aastal Vladimir Putini teises valitsuses ja 2012. aastal Dmitri Medvedevi esimeses valitsuses.
6. novembril 2012 vabastas president Vladimir Putin Serdjukovi ametist ja nimetas tema asemel uueks kaitseministriks Sergei Šoigu.

Isiklikku

Ta on abielus Viktor Zubkovi tütre Juliaga. See on tal teine abielu. Serdjukovil on esimesest abielust poeg ja teisest kaks tütart.
Aravete külamuuseum

Aravete külamuuseum on aastal 1989 avatud muuseum, mis asub Järva vallas Aravete asulas Kurisoo mõisas. 
Muuseumi üks osa mõisaruumi pööningust kujundatud rehetuba, kus eksponeeritakse rahvapäraseid põllu- ja puutööriistu, samuti käsitöövahendeid.
Esimene sõjakäik Ugandisse

Eellugu

1208. aastal algul saadeti Riiast Ugandisse preester Alebrand, et tagasi nõuda vara, mille ugalased olevat Pihkvasse teel olnud saksa kaupmeestelt liivlaste soovitusel röövinud. Ugalased ei tagastanud talle aga midagi ega andnud lubadust seda tulevikus teha. Peagi hakkasid latgalite valitsejad Russin, Waridote ja Talibald tagasi tahtma seda, mida ugalased ka neilt ülekohtuselt ära olevat võtnud. Küsimuse lahendamiseks korraldatud nõupidamisel üksmeelt ei leitud ja osapooled läksid laiali "ähvardades üksteist kõige teravamate odadega". Ugalaste vastu suunatud nõudmised olid ilmselt mõeldud provokatsioonina. Sõjast ugalastega olid lisaks nende käe läbi tihti kannatada saanud latgalitele, kes nüüd omale tugevad liitlased olid saanud, huvitatud ka Pihkvasse ja Novgorodi viivaid kaubateid kindlustada tahtvad saksa kaupmehed. Liivimaal talle jäetud osaga rahulolematu Mõõgavendade ordu võis samuti loota Eestimaalt oma valdusetele ja sissetulekutele lisa saada. Liivlaste ja Riia piiskop Alberti plaanidega provotseeritav sõda ilmselt kokku ei sobinud, kuid kuna piiskop ei viibinud parasjagu Liivimaal, ei saanud ta sündmuste käiku mõjutada. Alberti poliitikat võis esindada teda sel ajal asendanud tema vend, Riia toomkiriku praost Engelbert, keda sõjakäigule kaasa aitajana ei mainita. Alberti teine vend, Theoderic, oli samas üks osalejatest.

Sõjakäik

Latgalite poolt Riiga saadetud abipalve peale neid ugalaste vastu aidata kogunes suve lõpu, sügise alguse paiku riialastest, orduvendadest, kaupmeestest ja teised sakslastest sõjavägi, mis liikus Turaidasse, kus omakorda kutsuti juurde ka liivlasi ja latgaleid. Sulev Vahtre hinnangul moodustasid suurema osa väest latgalid, samal ajal kui sõjakäigust mittehuvitatud liivlasi võis olla üksikuid. Edasi mindi Ugandisse, kus rüüstati külasid, tapeti inimesi ja pandi Otepää linnus põlema. Kuna otepäälastega peetud lahingut Läti Henrik, kes võis ka ise retkel kaasas olla, ei maini, siis võisid nad linnuse juba tühjana eest leida. Seejärel puhati linnuse juures kolm päeva ja neljandal päeval pöörduti vangide, kariloomade ja muu saagiga tagasi. Oma maale jõudnud latgalid olevat kohe alustanud oma linnuste kindlustamist oodatava vasturünnaku jaoks. Peagi saabuski ugalaste ja sakalaste ühisvägi Beverini linnust piirama.
Puhastuskulu

Puhastuskulu ehk saneerimiskulu (inglise clean-up cost) on kulu keskkonna või selle komponentide puhastamiseks saastusest, heitmetest jms.
Puhastuskulu saab arvestada näiteks jääkreostuse kõrvaldamisel.
Telemargi kanal

Telemargi kanal on kanal Norra lõunaosas Telemargi maakonnas.
Nimi võeti kasutusele 1990. aastal. Varem räägiti kahest kanalist: Norsjø-Skieni kanal lüüsidega Skienis ja Løveidis ehitati aastatel 1854–1861, Bandak-Norsjø kanal avati aga 1892. aastal.
Telemargi kanalis on 18 lüüsikambrit. Selle pikkus on 105 km ja kõrguste vahe on 72 m.
13. strategeem

13. strategeem 36 strategeemist on "löö rohtu ärritamaks madu".
Provokatsioon. Hoiatuslask. Kaudne hoiatus, hirmutus.
Taheva raudteejaam

Taheva raudteejaam (algselt Taiwola) oli raudteejaam Valga–Mõniste–Ape–Aluksne–Gulbene raudteel Valga maakonnas Valga valla aladel Taheva külas. Jaam asus Valga raudteejaamast 26,6 kilomeetri kaugusel.
Jaam avati koos raudtee rajamisega aastal 1903. Toonase haldusjaotuse järgi jäi see Hargla kihelkonda Taheva mõisa maadele. Jaamas oli kolm teed, lisaks veel üks tupiktee, mis viis kaubaaida juurde. Jaamas oli ka veetorn.
Taheva raudteejaam suleti koos Mõnistesse viiva raudteega 02.06 1970.
Vladimir Starikov

Vladimir Fjodorovitš Starikov (vene keeles Владимир Фёдорович Стариков; sündinud 10. aprillil 1959 Kirovo-Tšepetskis Kirovi oblastis) on vene tsirkuseartist (kloun ja muusikalis-ekstsentrilise žanri esindaja), Venemaa Föderatsiooni teeneline kunstnik.
Kooliajal tegeles ta akrobaatikaga. 14-aastaselt sai ta meistrikandidaadiks. Huvi tsirkusekunsti vastu tärkas tal samal ajal. Ta õppis kodulinna tsirkusestuudios ja esines seal akrobaatika žanris. Pärast Moskva Riikliku Tsirkuse- ja Estraadikunsti Kooli lõpetamist 1982. aastal tegutses ta peamiselt klounina.
Ta töötab Suures Moskva Riiklikus Tsirkuses.
Mats Hummels

Koondisekarjäär

2009. aastal tuli ta Saksamaa noortekoondisega Euroopa alla 21-aastaste meistriks.
Debüüdi Saksamaa rahvuskoondises tegi Hummels 13. mail 2010 sõprusmängus Malta vastu.
Esimese värava lõi ta rahvuskoondises 26. mail 2012 mängus Šveitsi vastu, kellele kaotati 3:5, Šveits polnud Saksamaad võitnud alates 1956. aastast.
2014. aasta maailmameistrivõistluste esimeses alagrupimängus 16. juunil lõi ta Portugali vastu värava. Saksamaa tuli maailmameistriks ja Hummels valiti turniiri sümboolsesse koosseisu.
Ta on kuulunud Saksamaa koondisse ka 2018. aasta maailmameistrivõistlustel, 2012. ja 2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel.
Amata lade

Amata lade on Kesk-Devoni ladestiku regionaalne lade. Amata lademe all lamab Gauja lade ja temal lasub Pļaviņase lade.
Ladet hakkas esimesena eristama P. Liepiņš aastal 1951. Üleilmses standardis vastab sellele Givet' lade, litostratigraafiliselt vastab sellele umbkaudu Amata kihistu. Lademe vanus on 370...373,5 miljonit aastat.
Lademe paksus Eestis on 12–21 m, Läti aladel aga 20–30 meetrit. 
Lademe avamusala kulgeb vööndina Mõnistest Petserini. Vööndi laius on 5–10 km.
Lade paljandub näiteks Piusa jõel. Piusa jõe ürgoru üks paljand Vana-Vastseliinas on võetud Amata lademe tüüpläbilõikeks, seal on lademe paksus Eesti aladele erandlikult 30 meetrit. Lätis paljandub see Gauja vasakpoolsete lisajõgede Amata ja Rauna ürgorgudes, samuti ka Kuramaal Kuldīga ümbruskonnas ning Abava ürgorus Sabile ja Renda vahel. Amata ürgoru Ainava kallas on lademe stratotüübiks.
Lademe kivimkoosseisus on palju kilta, ent paljandites domineerib liivakivi. Lademe alumised kivimid on Devoni kivimitele ebatüüpilise kaldega, laskudes põhja pool sügavamale.