Vana-Kreeka

Varaseim inimasustus

Varaseimad tõendid inimasustusest Balkani poolsaarel on leitud Petrálona koopast Põhja-Kreekast ning on dateeritud aega umbes 270 000 aastat eKr. Kiviaja kõik kolm perioodi (paleoliitikum, mesoliitikum, neoliitikum) on Kreekas esindatud. Fránchthi koobas on parimaid kiviaegse asustuse näiteid, kuna see oli kasutusel läbi kõigi eespool mainitud perioodide.

Neoliitikum

Neoliitikumi asulakohad Kreekas, mis pärinevad 7. aastatuhandest eKr on Euroopa vanimad ja edestavad järgmisi mitme sajandiga. Selle põhjuseks on asjaolu, et Kreeka jäi sellele teele, mida mööda põlluharimine levis Lähis-Ida Viljaka poolkuu aladest Euroopasse. Peamised põlluharimispiirkonnad Kreekas olid esialgu Tessaalia (Põhja-Kreeka) ja sellest omakorda põhja poole jääv Makedoonia, mõlemad põluharimiseks sobivate ulatuslike tasandikega alad.
Tessaalias olid neoliitikumi suuremate asulatena Sesklo ja Dimini. Sesklos oli küllalt suur, tõenäoliselt paari tuhande elanikuga ristkülikukujuliste või ümaraplaaniliste kivihoonetega ja keskse kindlustatud akropoli ümber koondunud asula.
Diminis paiknes kesksel kohal megaronilaadne ovaalsest kaitsemüürist piiratud hoone, mida võib pidada pealiku residentsiks. Kogu asula koondus kontsentriliselt pealiku maja ja selle eesõue ümber. 5. aastatuhandel eKr tõusis Tessaalias esikohale Dimini, Sesklost paarkümmend kilomeetrit lõuna pool.
Makedoonia aladel asus Nea Nikomedea asula. Kreekast on leitud 6. aastatuhandest eKr pärinev sümbolitega märgistatud Dispilió tahvel.

Tume ajajärk

Pronksiaja kollapsi murrangulistele sündmustele järgnes varane rauaaeg ehk tume ajajärk umbes 1100 eKr – 800 eKr, millest pole säilinud kirjalikke allikaid ja antud ajajärgu allikateks on arheoloogilised leiud.
12.–11. sajandi katastroofilaine Kreeka aladel tegi Mükeene perioodi riikidele lõpu: keskused-lossid jäeti maha, lineaarkiri kadus käibelt (va Küprosel), ühiskonna sotsiaalne kihistatus ja elanikkonna arvukus vähenes drastiliselt ning varasemad tihedad kontaktid idamaadega kahanesid miinimumini. Ateena ümbruse Euboia meremehed olid peamised ühendusepidajad idamaadega, Euboia saar ja Argose tasandiku (Mükeene ja Tirynsi asupaik) olid toonases Kreekas jõukamad piirkonnad.
Sel ajajärgul kujunesid välja tähtsamad kreeka hõimud ja kreeka asustus laienes Egeuse merel ja Väike-Aasia rannikul. Suur osa ahhailastest asus ümber Egeuse mere saartele, Küprosele ja Väike-Aasia rannikule. Kesk-Kreekas ja Egeuse mere keskosa saartel elasid joonlased, Põhja-Kreekas elasid aioollased.
12.–11. sajandil pärast doorlaste sissetungi paiknesid tähtsamate kreeka hõimude asustuspiirkonnad järgmiselt: ahhailased tõrjuti Peloponnesose põhjaossa (Ahhaia maakond); aioollased asustasid Balkani poolsaare põhjarajoone (Tessaalia), osa Kesk-Kreekast (Boiootia), Egeuse mere Egeuse põhjapoolseid saari (Lesbos jt) ja Väike-Aasia looderannikut (Aiolis); joonlased elasid Kesk-Kreeka idaosas, võttes enda alla Atika maakonna ja Euboia saare, samuti saarestiku kesksed saared (Lemnos, Chios, Samos jt.) ning Väike-Aasia lääneranniku (Joonia); doorlased hõivasid enamiku Peloponnesosest (Argolis, Messeenia, Lakoonika), Egeuse mere lõunapoolsed saared ja Kreeta.
Vastavalt Kreeka hõimude territoriaalsele paiknemisele vastavalt olid levinud ka kreeka keele põhilised dialektid – aioolia, joonia ja dooria dialekt. Pikka aega ei eksisteerinud ühtset kreeka keelt, vaid iga hõim kõneles oma murret. Dialektid olid üksteisega väga sarnased: joonlased, doorlased, ahhailased ja aioollased said üksteisest kergesti aru. Kreeka ühiskeel koinee tekkis hellenismi ajal, kui majanduslikud, poliitilised ja kultuurilised sidemed eri kreeka riikide vahel laienesid ja tugevnesid.

Kreeka kolonisatsioon

Tumeda ajajärgu lõppedes tekkis Kreeka poolsaarel mitmeid kuning- ja linnriike (poliseid: Argos, Ateena, Delfi, Korintos, Küreene, Massalia (Massilia), Sparta, Teeba, Mileetos, Efesos). Suure kolonisatsiooni ajal (8.–6. sajandil eKr) levisid Kreeka mandrialalt ja Egeuse saartelt (Kirde-Egeuse saared, Sporaadid, Euboia, Argolída-Saroni saared, Küklaadid, Dodekaneesid, Kreeta) kolooniad Lõuna-Itaaliasse (ladina Magna Graecia ehk Suur-Kreeka asustuse), Väike-Aasiasse, Ida-Liibüasse, Vahemere põhjarannikule Provence'i Massalia, Korsikale ja Vahemere läänerannikule Pürenee poolsaarele ning Pontos Euxeinose rannikule (Tauriasse, kuhu Kreeka kolonistid asutasid praeguse Kertši kohale 7. sajandil eKr Pantikapaioni linna). 
Ajajärgul hoogustusid ka kreeklaste, euboialaste mereretked lääne suunas Itaaliasse, kus meelitasid etruskide ala-Etruria ja Elba saare metallileiukohad. Euboialased sõlmisid etruski ülikusuguvõsadega sõbralikud suhted, mis aitasid kaubelda ja tagasid juurdepääsu metallile.

Pärsia ja Väike-Aasia kreeka linnad

6. sajandil eKr kujunes Lähis-Idas uus maailmariik Ahhemeniidide Pärsia, mis laienes igas suunas, kuni jõudis Väike-Aasiasse ja jõudis Egeuse mere Väike-Aasia kreekapoolsele rannikule, kus asusid kreeka linnad. Lüüdia vallutamise järel Pärsia kuninga Kyros II-e poolt (547–546 eKr) langesid Väike-Aasia lääneranniku kreeka linnad, mis seni allusid Lüüdia kuningatele, Pärsia ülemvõimu alla ning pärslased seadsid neis võimule kohalikku kreeka päritolu türannid, kes sõltusid Pärsia satraabist.
Anatoolia ranniku lähedased Egeuse mere saared jäid esialgu pärslaste võimu alt välja, kuid mitmed neist langesid Sámose türanni Polykratese (u. 540–522) võimu alla. Sámose türanni Polykrates oli Ateena Peisistratiidide kõrval toonase Kreeka silmapaistvamaid valitsejaid, kes arendas Sámosel suurejoonelisi ehitusi (sadamat varjav muul, linna veega varustav tunnel, Hera hiigeltempel ja kelle laevastik võimutses Egeuse merel. Polykrates toetas Pärsia kuningas Kambyses II. kui see 525. aastal eKr Egiptust ründas ja saatis oma eskaadri Egiptuse vastu. Peagi seejärel vallutasid aga pärslased Sámose ja teisedki Väike-Aasia ranniku lähedased saared.