Veedade kultuur

Varane Veeda periood (1750–1000 e.m.a)

Sel perioodil esines rohkesti erinevate hõimude rändeid, mille tagajärjeks olid võõrhõimude vägivaldsed kokkupõrked kohalike põlisasukatega. Selle kinnituseks on leitud Rig Vedast tõendeid, kus kirjeldatakse hõimu suurkujude omavahelisi vastuolusid. Vaenujalal olid põlisaarjalased ja Dasas, Dasyus inimesed, kes ei kuuletu jumalate käskudele ja eiravad rituaalsete kommete reegleid. Neid on kirjeldatud mridhras ja ning teadlased arvavad, et Dasas ja Dasyus olid algselt seotud iraani hõimude: Dahae ja Dahyu hõimuga. Usutakse, et Dasas ja Dasyus olid tegelikult varajased indoaarjalased, kes asustasid hoopiski poolsaare enne veedaaarjalasi.
Tähtsamaid sõjalisi konflikte on märgitud Rig Veedas, mida kutsutakse Kümne Kuninga Lahinguks. Üheks osapooleks on Bharatas, hõim, kelle pealikuks oli Sudas ning teisel pool olid nende vastasteks 10 hõimu: Puru, Yadu, Turvasha, Anu, Druhyu, Alina, Bhalanas, Paktha, Siva ja Vishanin. Bharatad elasid Saraswati jõest põhja pool aga Puru hõim paiknes neile vastupidiselt lõuna pool. Teised ühise liidu hõimud paiknesid Punjabi piirkonnas, seega lahingu toimumispaigaks oli Parushni pank, tänapäeva Ravi jõe äärsel alal. Arvatakse, et sõja põhjuseks võis olla Ravi jõgi, kus konföderaalsed hõimud tahtsid uputada Bharatad, avades Ravile ehitatud tammi. Plaanitud rünnak aga ebaõnnestus ning Bharatad suutsid võimu endale haarata. Kümne Kuninga Lahingus tapsid nad Puru hõimu pealiku Purukutsa ning sõja lõppedes moodustus Puru ja Bharatade ühine hõim, mis sai nimeks Kuru.

Hiline Veeda periood (1000–500 e.m.a)

Pärast 12. sajandit e.m.a valmis Rig Veedast lõplik kuju, kus veedade ühiskonnas kujunes täielikult välja põllumajandus, mis laienes edasi lääne Gangese aladele. Kuid veedade kultuur ei pääsenud edasi Gangese tasandikele, mis oli kaetud paksu metsaga. Alles 1000 e.m.a võeti kasutusele rauast teljed ja adrad, mis levisid ka Gangese territooriumile. Paljud vanad hõimud liitusid ja moodustasid suuremaid poliitilisi üksusi.
Veedade religiooni arenedes hakkasid indoaarjalased Gangese tasandikele rändama, pärast 1100 e.m.a ning segunesid koos Põhja-India põlise kultuuriga. Kujunes välja varnasüsteem, mis jaotas inimesed hierarhiliselt preestriteks, sõdalasteks ja vabadeks talupoegadeks. See eraldas põlisrahvad üksteisest ning pani aluse inimese iseseisvumisele.
Kuru kuningriik ehk riik sai alguse paljude hõimude ühinemisel. Koguti kirikulaule ja töötati välja uued rituaalid. Peamised Kuru riigi loojad olid kuningas Parikshit ja tema järglane Janamejaya, kes muutsid Indias rauaajal võimu domineerivaks.
Kuulsamaiks usuliseks ohverduseks sai Ashvamedha ehk hobuse ohverdamine, kus hobune pühitseti, et loom saaks vabalt kuningriigis liikuda. Hobust pidi austama ning arvati, et tuli valmistuda võitluseks kuningaga, kui nähti talle kuuluvat hobust, kes hingena ringi rändas. Sel perioodil algas sotsiaalne kihistumine, kus kasutati varnasüsteemi. Ühiskond jaotus neljaks, kuhu kuulusid braahmanid (preestrid), kšatrijad (sõdalased ja valitsejad), vaišjad (talupojad, kaupmehed, käsitöölised) ja šuudrad (teenijad, orjad).
Kuru kuningriik langes pärast tema lüüasaamist. Hiljem kujunes Videhas uus poliitiline keskus, mis asub tänapäeval Lõuna Nepalis ja Põhja-Bihari Indias.

Linnastumine

6. sajandil e.m.a loodi uus suur kuningriik Mahajanapadas. Linnastumine soodustas kaubandustegevust ning kergendas reisimist. Anga – Ida-India üks kuningriike, mis moodustas veeda kultuuri idapiiri. Lõunas oli oma kuningriik Vatsa, pealinnaks Kausambi. Narmada jõgi ja osa Lääne-Deccani moodustasid lõunapiiri. Vastloodud riigid võitlesid nüüdsest ülemvõimu pärast ja asusid looma oma impeeriume.
Veedade kultuur oli teinud suuri muudatusi oma keeles, kultuuris kui ka poliitikas. 6. sajandil e.m.a algasid suuremad välismõjutused ning kuningriiki juhtisid indokreeklased. Samuti konkureerisid omavahel jainism ja budism.