Kieli rahuleping

Taani-Briti rahuleping

Taani ja Suurbritannia vahelise rahulepingu üle pidasid läbirääkimisi Taani diplomaat Edmund Bourke (Burke) ja Briti saadik Rootsi õukonnas Edward Thornton. Lepingus oli 14 punkti, millele lisati 7. aprillil Brüsselis veel kaks.
3. punktiga kohustus Suurbritannia tagastama kõik okupeeritud Taani valdused Taani kuningale. Erand tehti Helgolandi saarele, kus Briti kuningas tunnistati "täielikuks ja piiramatuks suverääniks".
6. punktiga liitus Taani kuningas Napoleoni-vastase alliansiga ning kohustus pidama üleval 10 000-mehelist armeed, mis pidi liituma Põhja-Saksamaal tegutsevate liitlasvägedega Rootsi kroonprintsi juhtimisel. Seda Taani väeüksust pidi koheldama võrdselt Rootsi omaga ja Taani kuningas pidi saama Suurbritannialt igal aastal 400 000 naela toetust armee ülalpidamiseks ja palkadeks, mis tuli kohe pärast üksuse astumist liitlasvägede koosseisu igakuiselt välja maksta.
Punkt 8 puudutas orjakaubanduse kaotamist. 10. artiklis lubas Briti kuningas pidada Taani kuninga nimel Rootsiga läbirääkimisi, et Taani saaks loovutatud valduste eest kompensatsiooni ja riikide vahel sõlmitaks lõpuks rahu. 13. artikkel kinnitas varasemad Taani-Briti rahulepingud.
Brüsselis lisatud lepingupunktid käsitlesid Taani alamate vara kolooniates ja loovutatud piirkondades, mille britid pidid järgmiseks kolmeks aastaks puutumata jätma, ning Taani, Briti ja Hannoveri alamate võrdset kohtlemist, et neid ei süüdistataks sõjas eri pooltel võitlemise, poliitiliste ega usuliste vaadete pärast.

Taani-Rootsi rahuleping

Taani ja Rootsi vahelisi rahuläbirääkimisi juhtisid Taani diplomaat Edmund Bourke (Burke) ja Rootsi saadik parun Gustaf af Wetterstedt Briti vahendusel. Lepingus oli 28 punkti ja üks eraldiseisev lisapunkt. 3. punktis lubas Taani kuningas liituda Napoleoni-vastase alliansiga ning, viidates Taani-Briti rahulepingule, kinnitas oma kohustust anda oma armee Rootsi juhtimise alla.
4. punktiga loobus Taani kuningas enda ja oma järeltulijate nimel "pöördumatult ja igaveseks" taotlustest Norra kuningriigile Rootsi kuninga kasuks. Norra kuningriik määratleti koosnevana Christiansandi, Bergeni, Akershusi ja Trondheimi piiskopkondadest, samuti rannikusaartest ning Vene piiri äärsetest põhjaaladest Nordlandist ja Finnmargist. Välja arvati Gröönimaa, Island ja Fääri saared. Norra alamad vabastati kohustustest Taani kuninga ees. 6. punktiga võttis Rootsi kroon üle Norra võlad ja rahalised kohustused, mille pidi kindlaks määrama Taani-Rootsi ühiskomisjon.
Lepingu 7. punkt ütles, et Rootsi Pommer tuleb anda üle Taanile. 15. punkti kohaselt pidid Rootsi väeüksused võtma Norra kindlused üle kohe pärast lepingu ratifitseerimist ning jätma maha Rootsi Pommeri nii pea, kui Norras on üle antud Fredriksteni, Fredrikstadi, Kongsvingeri ja Akershusi kindlus. 13. punktis lubas Rootsi kuningas pidada Taani kuningaga läbirääkimisi Norra eest täismahus kompensatsiooni maksmise üle ja anda selle kavatsuse tõenduseks üle Rootsi Pommeri.
12. punktis tõotas Rootsi kuningas pidada üleval Christiania Ülikooli Norras ja Greifswaldi Ülikooli Pommeris, mis tuli 7. punkti kohaselt Taanile üle anda, ning kinnitas enne üleandmist tehtavad annetused. Samuti lepiti 20. artiklis kokku, et Taani kuninga alamad võivad valida järgneva kuue aasta jooksul, kas nad tahavad kolida Norrasse või Taani, misjärel riigis asuv kinnisvara, mis ei saa püsieluasemeks, tuli müüa vastava riigi asukatele. See klausel jõustati ka Rootsi Pommeris. 16. punkti järgi pidid vahetatud territooriumite kindralkubernerid ja kõik välismaal sündinud ametnikud ametist lahkuma, kui nad ei otsusta paigale elama jääda. Lepingu 21. punkt kohustas Taani valitsust andma üle kõik Norrat puudutavad tsiviil- ja sõjalised dokumendid ja arhiivid.
Punkt 17 kinnitas kõigi sõjavangide vastastikuse vahetuse. 15. artikli kohaselt pidid liitlasväed lahkuma Taanile kuuluvast Schleswigi hertsogiriigist (Slesvigist), kuid võisid jääda Hamburgi ümbrusse Saksa Liitu kuuluvas Holsteini hertsogkonnas (Holstenis), mida valitseti personaalunioonis koos Taani ja Schleswigiga. 27. punkt kinnitas varasemad Taani-Rootsi rahulepingud, välja arvatud nende punktid, mis olid vastuolus Kieli rahulepinguga. Need olid Kopenhaageni rahuleping (1660), Treaty of Stockholmi rahuleping juunist 1720, Frederiksborgi rahuleping juulist 1720 ja Jönköpingi rahuleping (1809). Eriartikkel käsitles vaenutegevuse lõpetamist

Ida-Gröönimaa juhtum

1931–1933 vaidlustas Norra Haagi rahvusvahelises kohtus Taani õiguse kogu Gröönimaale. Vähemalt 2008. aastani oli see ainus juhtum, kus rahvusvaheline kohus otsustas polaarala kuuluvuse üle.
Norra väitis, et Taanil polnud mingeid õigusi saarele, kus tal puudus tegelik suveräänsus, ning seepärast kuulutas 1931. aasta juunis okupeeritud Ida-Gröönimaa 10. juulil 1931 Erik Punase maaks. 5. aprillil 1933 otsustas kohus siiski, et Kieli rahulepingu ja sellele järgnenud lepingute alusel kuulub kogu Gröönimaa Taanile.