google/wiki40b huggingface dataset:
Telepaatiline lugu

Sisu

Suvel sõbrunenud alevipoiste Meeliku, Jürnase, Kauri ja linnatüdruk Kärdi ning teiselt poolt kahe alevipoisi Peetri ja Riho seiklused jätkuvad (eelmised osad on "Päris kriminaalne lugu" ja "Lugu lendavate taldrikutega").
Triloogia kolmandas osas tegeldakse varasemast veidi rohkem "südameasjadega". Kärdi suvevaheaeg maa-alevis hakkab lõppema ning Meelik kutsub ta surnuaiale, et talle "midagi tähtsat öelda". Kaur ja Jürnas märkavad Meeliku ja Kärdi kahtlast kadumist ning avastavad Jürnasel telepaatilised võimed, mille abil nad ka surnuaiale saabuvad.
Kärdi vastu on vahepeal hakanud huvi tundma ka Peetri sõber Riho, kes juba triloogia esimeses osas kujutatud Peetri väikevenna Madise kaudu proovib Kärdile läheneda. Tehakse plaan lüüa poiste ja Kärdi vahele "kiil", kasutades selleks jällegi Madist ning alevitüdrukut Marjut, kellega Rihol on hea läbisaamine. Peeter kutsub Kärdi jalutama ning "juhuslikult" satutakse Marju aeda.
Algab luuremäng, mis lõpeb Riho armetu vahelejäämisega ja tema plaanide ilmsikstulekuga. Poiss hüppab tänava ääres seisva auto furgooni ning sõiduk liigub paigast – auto sõidutab Riho kaugele võõrale maanteele. Telepaatia abil ei õnnestu Jürnasel aga Rihot alevisse tagasi meelitada ning lapsed on sunnitud koos Riho isaga (kes on ametilt taksojuht) minema Rihot otsima. Poiss leitakse ning sõidutatakse rahvast täis tuubitud taksoga alevisse tagasi. Riho isa teatab, et sõidu eest tasub karistuseks Riho.
Kärt aga peab ikkagi linna sõitma. Meelik ja Kärt lepivad kokku, et jäävad kirjasõpradeks.
Keskkonnarisk

Keskkonnariski (inglise environmental risk) ehk keskkonnaohtu (inglise environmental hazard) laiemas tähenduses hinnatakse kui tõenäosust põhjustada soovimatuid ja ohtlikke keskkonnamuutusi (nt kliimamuutus, liigirikkuse muutused, keskkonnakemikaalid, invasiivsed võõrliigid, tolmeldajate vähenemine). Kitsamas tähenduses nimetatakse keskkonnariskiks kahjustuse, vigastuse, haiguse või surma tõenäosust inimese kavandatud ja korraldatava tegevuse tagajärjel.
Keskkonnariski vähendamiseks rakendatakse mh keskkonnaauditit ja keskkonnamõju hindamist.
Võru–Räpina maantee

Võru–Räpina maantee (registrinumbriga 65) on üks Eesti tugimaanteedest. 
See saab alguse Võru linnas Võru–Põlva maantee ja Võru–Verijärve maantee alguses (Võru linnas Tartu tänava ja Jüri tänava ristmikul). Tee pikkus on 44 km. Tee lõpeb Räpina linnas Tartu–Räpina–Värska maantee 64. kilomeetril (Räpina linnas Võru maantee ja Võõpsu maantee ristmikul). Võru linna tänavatena kannab nimesid Jüri tänav ja Räpina maantee. Võrumõisa külas kannab nime Räpina maantee. Räpina linna tänavana kannab nime Võru maantee.

Asulad Võru–Räpina maanteel

Võru linn, Võrumõisa küla, Puusepa küla, Kääpa küla, Listaku küla, Pindi küla, Paidra küla, Leevi küla, Jõeveere küla, Vinso küla, Viluste küla, Veriora alevik, Pahtpää küla, Kirmsi küla, Rahumäe küla, Sillapää küla, Räpina linn.
Riia-Bolderāja raudtee

Riia–Bolderāja raudtee on endine raudtee Riia linna ja Daugavgrīva kindluse   vahel. Sellest on välja kasvanud tänapäevane  Riia–Bolderāja raudteeliin. Raudtee pikkus oli 17,5 versta (18,7 km).

Ajalugu

Raudteed hakati kavandama aastal 1869 sama ettevõtte raames, mis oli rajanud Riia–Daugavpilsi raudtee ja mis seda ka haldas. Põhjuseks oli see, et suuremad laevad ei pääsenud toona Riia sadamasse ja jäid peatuma Bolderājasse,  kus siis kaubad väiksemate laevadega Riiga transporditi. Raudtee valmis aastail 1872–1873.
Selle raudtee omanikud olid samad kui Riia–Jelgava raudteel ja Riia-Daugavpilsi raudteelgi ja aastal 1878 need firmad ühendati. Sisuliselt toimis ta siiski uue ettevõtte allharuna edasi. Venemaa Keisririik asus aastal 1890  laiarööpmelisi raudteid riigistama  ja aastal 1895 liideti ka see raudtee ühele riiklikest raudteevalitsustest alluva Riia-Orjoli raudteega. Tänapäeval on Riia–Bolderāja raudteeliin Läti Raudtee alluvuses.
Aastal 1872 avati liikluseks üle Daugava viiv sild. Tegemist oli esimese üle Daugava viiva sillaga Riias. Algselt oli 737 meetri pikkune sild tasu eest avatud ka tavaliiklusele – silla ületamine maksis viis kopikat, sõidukiga maksis see 10 kopikat ja kaupa vedava sõidukiga 20 kopikat. Samuti hakkasid seda silda kasutama Riia-Jelgava raudtee reisirongid, millele Torņakalnsi raudteejaama ehk raudteejaama  Rīga III asemele kujunes nüüd lõppjaamaks Riia keskraudteejaam. Kui aastal 1914 vana silla asemele uus ehitati, omandas vana silla raudsõrestikud Riia linn, kasutades seda uue silla ehitamiseks, mis oli mõeldud auto- ja trammiliiklusele. 49 meetri pikkune osa sillaraamistikust oli kõrvalepööratav, mis võimaldas vajaduse korral jõge liikluseks avada ka kõrgematele laevadele. Samasugune kõrvalepööratav lõik oli ka aastal 1973 valminud sillal üle Buļļupe.
Rongiliiklus Bolderājasse algas 1. jaanuaril 1873, ent Daugavgrīvasse hakkas rong sõitma sama aasta 11. detsembril. Esimesel aastal liiklesid sellel raudteel üksnes reisirongid. Kuigi raudtee Riia poolne lõppjaam asus Riia keskraudteejaama kõrval, oli sel raudteel siiski oma lõppjaam Rīga II. Teiseks lõppjaamaks loeti kuni aastani 1919 ametlikult Bolderāja raudteejaama, mis kajastus ka raudtee nimes. Kui valmis Riia–Tukumsi raudtee, ehitati Riia-Bolderāja raudtee kuni sõlmjaamaks kujunenud Zasulauksi raudteejaamani ümber kaheteeliseks.
Liisa Koppel

Liisa Koppel (sündinud 28. märtsil 2003) on eesti lapsnäitleja.
Ta õpib Pärnu Sütevaka Humanitaargümnaasiumis. Ta on mänginud filmides "Väikelinna detektiivid ja Valge Daami saladus" ja "Vehkleja". Ta on mänginud ka Eesti Laul 2015 vaheklippides "Alasti tõde".
Hüdromeetria

Hüdromeetria (kreeka sõnadest hydōr 'vesi' + metrein 'mõõtma') on hüdroloogia osa, mis tegeleb vooluvett iseloomustavate karakteristikute (näiteks voolukiirus, vooluhulk, sügavus) mõõtmise ja registreerimisega.
Hüdromeetrilisi mõõtmisi tehakse tavaliselt hüdromeetriajaamades.
Alexis von der Pahlen

Vabahärra Alexis Magnus Hans von der Pahlen (23. mai/4. juuni 1850, Palmse mõis – 7. august 1925, Stettin) oli Eesti geoloog ja paleontoloog.

Elulugu

Alexis von der Pahlen oli poliitikategelase vabahärra Alexander von der Pahleni poeg.
Õppis 1870–73 Tartu ülikoolis õigusteadust ja 1873–75 mineraloogiat, mineraloogiakandidaat (1875, TÜ). 1876–77 tegeles Peterburis paleontoloogilise uurimistööga, seejärel elas ja töötas oma mõisas Palmses ja Ilumäel, oli ringkonnakohtu asekohtunik; aastast 1908 elas Tallinnas.

Teadustöö

Uuris Põhja-Eesti kvaternaarigeoloogiat, sealhulgas jää lihvivat toimet, Keri saare gaasiteket jm. Saatis F. Schmidti tema uurimisretkedel Eestis. Avaldas 1877 monograafia käsijalgse Orthisina kohta. Kogus rikkaliku mineraalide ja kivististe erakollektsiooni. Oli Verein für provinzielle Naturkunde esimees, Eestimaa Kirjanduse Ühingu auliige.
Laurent Frapat

Laurent Frapat on prantsuse dokumentaalfilmi režissöör, kes on tuntuks saanud oma loodusfilmidega.
Pärast kolm aastat kestnud õpinguid lõpetas ta 1988. aastal Pariisis filmikunsti akadeemia École Supérieure de Réalisation Audiovisuelle, kus õppis filmioperaatori tööd ja filmimontaaži. Aastatel 1988–1993 töötas ta filmioperaatori ja -monteerijana, 1993. aastast tegutseb ta filmirežissöörina, seejuures enda filmide montaaži teeb ta ise. 
Dokumentaalfilmide kõrval on Frapat loonud ka kuni 10-minutilisi lühifilme. Neist "Routine" ('Rutiin'; 1992) võitis filmifestivalidel kolm auhinda ja "Routine 2" ('Rutiin 2'; 2007) võitis Valenciennes'i festivalil peaauhinna.

"Untamed Earth"

1994. aastal filmis Frapat 24-osalise loodusfilmisarja "Les Chroniques de l'Afrique sauvage" ('Metsiku Aafrika kroonikad'; produtsent ja stsenarist Frédéric Lepage, filmimuusika autor Carolin Petit, kaadritagust teksti luges Pierre Arditi). Sarja näidati kõigepealt 1995. aasta septembris telekanalil France 3. Seda sarja on näidatud televisioonis pealkirjaga "Untamed Africa" ('Taltsutamata Aafrika') rohkem kui sajas riigis. Sarja ingliskeelses versioonis luges kaadritagust teksti John Hurt.
Järgnevatel aastatel Frapat ja Lepage jätkasid dokumentaalsarjade sarja "Les Chroniques de la terre sauvage" ('Metsiku maa kroonikad') raames teiste mandrite metsiku looduse filmimist: Lõuna- ja Kesk-Ameerikas (1997, 1998), Austraalias (1999), Edela-Aasias (2000) ja Põhja-Ameerikas (2002). Pealkirja "Les Chroniques de la terre sauvage" ja alapealkirja "Untamed Earth" ('Taltsutamata Maa') all ilmusid sarjad "Taltsutamata Amazonas", "Taltsutamata Austraalia", "Taltsutamata Aasia" ja "Taltsutamata Põhja-Ameerika".

"Wild Opera"

2009. aastal valmis 75 minuti pikkune Laurent Frapat' loodusfilm "Wild Opera" alapealkirjaga "A True Story of Life and Death in the Savannah" ('Metsik ooper. Tõene lugu elust ja surmast savannis'). Filmi teemaks on gnuude ja sebrade siseränne (nn Suur Serengeti ränne) Tansaanias ja Keenias. Frapat oli filmi režissöör ja produtsent.
"Wild Opera" on loodusfilm, millel puudub tavaline narratiivi esitamine. Filmilugu esitatakse vaatajale klassikalise muusika saatel, mida täiendavad savanni looduslikud helid.
Bremen

Ajalugu

Bremenit mainitakse esmakordselt 782. aastal. 787. aastal asutas Karl Suur Bremeni piiskopkonna ja linn sai Põhja-Euroopa ristiusustamise keskuseks. 1260. aastal sai Bremenist hansalinn.
Hoffmanni ahi

Hoffmanni ahjuks nimetatakse lubjaahju, mis kujutas endast ovaalikujulist tunnelit, mis jaotati vaheseinte abil osadeks. Niimoodi moodustus põhimõtteliselt umbes 12–24 lubjaahju. 
Tuli põles korraga kahes kõrvutiasetsevas ahjus. Neist tagapool olevates sektorites oli tuli juba ära põlenud ning need jahtusid. Tules olevatest sektoritest eespool olevad sektorid olid  eelsoojenduse või kuivamise faasis. Kusjuures jahtuvates sektorites kuumenenud õhk juhiti lõõride süsteemi kaudu eelsoojenduse ja kuivamise faasis olevatesse sektoritesse. See andiski Hoffmanni süsteemile tema eelise – ärapõlenud ahju kuumust kasutati ära järgmise ahju eelsoojendamiseks. 
Kui Hoffmanni ahi oli tööle pandud, pidi ta töötama pidevalt, sestap läks tarvis väga palju tööjõudu, kes pidevalt laadiksid ahje täis, hoolitseksid tule eest, tühjendaksid lõpuni põlenud ahjud. Moodustus tsükkel, kus tuli ringles pidevalt mööda ahjusid. Ühe ringi tegemine võis võtta 2–4 nädalat. Ahju ehk tsükli käimasaamine oli suur ettevõtmine, mille käigus tuli mitmesse kohta teha suured lõkked, soojendada kogu ehitist piisava temperatuurini ja saada tööle tõmbed lõõrides.See võttis aega mitu päeva.
Ahi sai nime selle leiutaja, saksa inseneri Friedrich Eduard Hoffmanni järgi, kes patenteeris selle 1858. aastal.
Elva Laste Tuberkuloosi Sanatoorium

Elva Laste Tuberkuloosi Sanatoorium oli tuberkuloosihaigete laste sanatoorium Tartu maakonnas Elvas Peedu linnaosas. Asutus tegutses aastatel 1945–1964.
Asutus asutati 1. novembril 1945. Aastani 1950 kandis asutus nime Laste Tuberkuloosi Sanatoorium Nuudil. 1950–1959 kandis asutus nime Peedu Laste Tuberkuloosi Sanatoorium. Aastast 1959 kandis asutus nime Elva Laste Tuberkuloosi Sanatoorium.
Jan Arlazorov

Jan Arlazorov (vene Ян Майорович Арлазоров) (26. august 1947 Moskva – 7. märts 2009 Moskva) oli vene teatri- ja estraadinäitleja.
Ta sündis juudi advokaadi peres. Lõpetas Štšukini-nimelise teatrikooli, töötas algul Laste Keskteatris, 1970. aastate lõpust alates Mossoveti-nimelises teatris.
Estraadil tegutses alates 1990. aastate algusest.
Arlazorov suri pärast pikka ja rasket haigust 7. märtsil 2009 ja maeti 11. märtsil Moskva Vostrjakovo kalmistule.
Ta oli Vene Föderatsiooni teeneline kunstnik ja VI üleliidulise estraadiartistide konkursi laureaat.
Estelle Harris

Estelle Harris (sünninimi Estelle Nussbaum; sündinud 4. aprillil 1928 New Yorgis) on Ameerika Ühendriikide näitleja ja koomik.
Lindåsi vald

Nimi

Alates sellest, kui sinna ehitati esimene kirik, sai vald (algselt kogukond) nime Lindåsi talu järgi (vanapõhja Lindiáss). Sõna esimene element lindi tähendab pärnapuud, viimane element áss tähendab mäevalli. Enne aastat 1921 kirjutati seda nime kujul "Lindaas".

Vapp

Valla vapp on pärit uusajast. Ametlikult kinnitati see 4. mail 1979.
XHTML

XHTML 1.1

Viimane W3C soovituslik XHTML-i versioon on mooduli põhine. Sisuliselt on tegemist parandatud XHTML 1.0-ga. Eemaldatud on kõik presentatsiooniga seotud elemendid, ka need, mis olid lubatud XHTML 1.0-es. Presentatsiooniks kasutatakse vaid CSS-i.

XHTML 2.0 tööversioon

Töös olev variant elimineeriks täielikult tagasiühilduvuse. Sellisel juhul poleks tegemist enam XHTML keele uue versiooniga, vaid juba täiesti uue keelega, mis võimaldaks vältida praegu kasutatavate (X)HTML-i versioonide piiranguid.
2009. aasta seisuga on XHTML 2.0 arendamine peatatud. W3C ei soovita seda muuks kui testimiseks kasutada. XHTML 2.0 arendamisel tehtud tööd võidakse siiski tulevikus mingil kujul jätkata .
Flöha

Linnaosad

Linnaosad on Flöha, Gückelsberg, Plaue ja Bernsdorf.
Orissaare telemast

Orissaare telemast on telemast Saare maakonnas Saaremaa vallas Orissaare asulas. Masti kõrgus on 191 m. See on üks Eesti kõrgeimaid ehitisi.
Alfred Molimard

Alfred Molimard [alfr'ed molin'aar] (29. oktoober 1888 Serres (Hautes-Alpes) – 25. jaanuar 1943) oli Prantsuse kabetaja. 
1907 liitus Alfred Molimard meditsiiniüliõpilasena Lyoni kabeklubiga. Marcel Bonnardi õpilasena tegi ta kiireid edusamme ning tuli 1909 Lyoni meistriks. 
Samal aastal tuli ta Pariisis meistrite turniiril Isidore Weissi järel teiseks, edestades Jack de Haasi, Stanislas Bizot'd ja Marius Fabre'it. 
Mais 1910 võitis ta Marseille's peetud võistluse, edestades Sonier'd ja Le Goffi. Novembris 1910 võitis ta Prantsusmaa meistrivõistluste turniiri, kogudes 19 punkti ning edestades Weissi (17), Sonier'd (13), Bonnardi (11), Raphaëli (9), Fabre'it (9) ja Ottinat (6). Meistritiitlist jäi ta siiski ilma, kaotades Weissile matši, mis turniirile järgnes. 
Septembris 1911 võitis Molimard Prantsusmaa meistri tiitli Weissilt 20-partiilises matšis tulemusega 21:9 tagasi (Molimard võitis 7 pariid ja kaotas ühe). Amsterdamis peetud matšis võitis ta 20-partiilises matšis tulemusega 21:19 de Haasi.  
1912 sai ta meditsiinidoktoriks ning tuli Prantsusmaa ja Euroopa meistriks. Ühel Rotterdamis peetud turniiril jagas ta Weissiga Herman Hooglandi (25 punkti) ja de Hassi (24 punkti) järel kolmandat kohta (23), edestades Bonnardi (219, Fabre'it (20), Battefeldi (149 ja teisi. 
1919 asus Molimard elama Amberti Puy-de-Dôme'i departemangus ning loobus intensiivsest kabetamisest.   
1922 kaotas ta Prantsusmaa meistri tiitli Fabre'ile. Samal aastal võitis ta Marseilles Koloniaalnäitusel korraldatud rahvusvahelise turniiri, edestades Bonnardi, Springerit ja Herman de Jonghi. 
Viimast korda kabetas ta rahvusvahelisel areenil 1928 Amsterdamis, kus ta maailmameistrivõistlustel jagas de Haasiga teist kohta, kaotades Benedictus Springerile ning edestades Bonnardi, Fabre'it, Rustenburgi, Bizot'd, Kuyerit, Bélardi, Vosi, Weissi ja W. Polmanit. 
Pärast seda loobus ta tiitlile pretendeerimisest, kuid julgustas noori meistreid. 1930. aastatel käis tal külas tulevane maailmameister Maurice Raichenbach.
Molimard suri 25. jaanuaril 1943 ajuverejooksu tagajärjel.
Postojna koopad

Postojna koopad ehk Adelsbergi koobas (sloveeni Postojnska jama) on karstikoobastik Sloveenias Postojna linnast edelas. 
See kujutab endast koobaste, saalide ja galeriide labürinti. Koobastik on osaliselt turistidele avatud. Käikude kogupikkus on 20 570 meetrit.
Teadaolevalt käidi koobastikus esimest korda 1213. aastal. 2013. aastal anti välja selle sündmuse 800. aastapäeva tähistav kaheeurone mälestusmünt.
Jaanus Terasmaa

Elulugu

Jaanus Terasmaa lõpetas 1991. aastal Valtu põhikooli, 1994. aastal Rapla II Keskkooli (hilisem Vesiroosi Gümnaasium) ja 1999. aastal Tallinna Pedagoogikaülikooli geoökoloogia ja keskkonnateaduste erialal. Seejärel õppis Tallinna Pedagoogikaülikooli geoökoloogia magistriõppes ning sai 2001. aastal teadusmagistri kraadi tööga "Morfomeetriliste parameetrite mõju sette kujunemisele mõnedes Eesti väikejärvedes" (juhendaja prof. Jaan-Mati Punning). Doktorikraadi kaitses 2005. aastal Tallinna Ülikoolis teemal "Seston fluxes and sedimentation dynamics in small Estonian lakes" ("Sestonivood ja settimise dünaamika Eesti väikejärvedes) (juhendaja prof. Jaan-Mati Punning). Alates 1998. aastast on töötanud erinevatel ametikohtade Ökoloogia Instituudis (alates 2015. aastast nimetatud ümber Ökoloogia keskuseks). Vanemteadur alates 2005. aastast, järvede töörühma juht alates 2009. aastast, Ökoloogia keskuse juhataja alates 2018. aasta 1. novembrist.

Teadustöö

Uurimisvaldkonnad: paleoökoloogia ja -geograafia, limnoloogia, sedimentoloogia, ökohüdroloogia, ökosüsteemiteenused. Peamisteks uurimisküsimusteks on olnud järvede areng Holotseenis, setete kujunemise dünaamika ja selle mõju paleoökoloogiliste indikaatorite kasutamisel, kliimamuutused ja kasvuhoonegaaside bilanss, ravimudad; viimastel aastatel üha enam limnoloogia, põhja- ja pinnavee vahelised seosed, ökohüdroloogia ja keskkonnaharidus. Juhtinud ja osalenud paljudes teadusprojektides ja läbi viinud rakendusuuringuid. Alates 2004. aastast osalenud ja hiljem juhtinud Kurtna järvestiku arengu ja kaitsega seotud uuringuid. Üks veebipõhise keskkonnaharidusliku õuesõpperakenduse Avastusrada loojatest.
Juhendanud arvukalt üliõpilastöid (sh üle 10 magistritöö ja 4 doktoritööd), andnud mitmeid loengukursuseid ja viinud läbi välipraktikume.
Kokku avaldanud ligi 100 kirjutist , sh üle 30 kõrgetasemelise teaduspublikatsiooni ja arvukalt populaarteaduslikke artikleid. Osalenud Eesti kasvuhoonegaaside inventuuri ja kliimaaruannete koostamises, üks Eesti inimarengu aruande autoritest.
Ülemiste luited

Ülemiste luited on luitestik Tallinnas Ülemiste järve loodekaldal. Luited on enamikus kirde–edela-suunalised. Luidete pikkus on 4,2 km ja nende kõrgus on kuni 7 m.
Luidete järgi on nime saanud Tallinna kesklinna linnaosas asuv Luite asum.
Rezo Tšeišvili

Rezo Tšeišvili (gruusia keeles რეზო ჭეიშვილი; 24. aprill 1933 Khuthaisi – 11. september 2015 Khuthaisi) oli gruusia kirjanik ja filmistsenarist.
Tšeišvili lõpetas 1959. aastal Thbilisi Riikliku Ülikooli gruusia filoloogia erialal.
Kirjandusega hakkas ta tegelema üliõpilasena.
Ta on kirjutanud eri žanrites, sealhulgas romaane, jutustusi, novelle ja filmistsenaariume.
Tema tuntuim töö on stsenaarium gruusia filmile "Sinised mäed" (film esilinastus 1984. aastal). NSV Liidus riiklikul tasandil pärjatud filmi näidati ka Cannes'i filmifestivalil.

Jutustused ja novellid

Tšeišvili novellilloomingust võib nimetada kogusid "Tänavu suvel Tskaltubos" ja "Suits" ning novellitsüklit "Tuul kannab kaugelt muusikat".
Mitmetes kirjanduselu kajastavates novellides ja jutustustes on ta kujutanud satiiriliselt literaate ja kirjandustegelasi kasutades ära ka välise koomika vahendeid. Hea näitena on siin "Sinised sillad". Selle novelli ainetel kirjutas ta hiljem menukaks osutunud filmistsenaariumi "Sinised mäed".
Tšeišvili novelle on eesti keelde vahendanud tõlkija Merike Pau. 1983. aastal ilmus Loomingu Raamatukogu sarjas novellikogumik "Luca Pacioli viimased eluaastad".
Dunsteri linnus

Dunsteri linnus (inglise keeles Dunster Castle) on linnus Inglismaal Somerseti krahvkonnas Dunsteri väikelinnas. 
Dunsteris, mäekünka otsas on linnus asunud enam kui 1000 aastat. Sealt on leitud juba rauaajast pärit inimtegevuse jälgi.
1086 koostatud Viimsepäevaraamatus on kirjas, et samas paigas asus linnus juba enne 1066. aastat, mil William I Inglismaa vallutas. Ühtlasi mainiti seal, et William annetas selle William de Moyonile, kes oli Somerseti šerif. Tema poeg William de Mohun oli Matilda ustav poolehoidja ja Stephen korraldas tema vastu sõjakäigu, aga leides, et Dunsteri linnust on liiga raske vallutada, loobus ta sellest pärast mõningast piiramist.
Esialgu oli kindlus üksnes linnamäe tipul. 13. sajandil laskis Reynold Mohun ehitada kindlustatud kivihoone ka kindluse küljele. Linnuse 1260. aasta kirjelduse järgi olid seal eesruum, toidukamber, sahver, köök, küpsetusruum, kabel, rüütlite saal, 3 torni ja keldris vangla. 13. sajandi lõpus olid mõned katused kaetud vaskplekiga ja mõned puulaastudega.
William de Moyoni järeltulijad elasid Dunsteri linnuses kuni 1376, mil suri John de Mohun ja Johni lesk Joanne müüs selle leedi Elizabeth Luttrellile. Viimase järglastele kuulus linnus kuni 1976.
Söör Hugh Luttrell oli sõjajalal Henry V-ga. Ta laskis linnust remintida ja laiendada, püstitades 1419–1424 suure väravamaja ja selle juurde kindlustatud väravatornid. Need väravatornid ongi vanimad säilinud ehitised linnuses.
15. sajandiks oli meri taandunud ja Luttrellid rajasid selle kohale hirvepargi. Edward IV konfiskeeris 1460 Luttrellidelt nende valdused, andes need Herbertsitele, aga kui Henry VII 1485 troonile tõusis, said Luttrellid linnuse tagasi. 16. sajandil rajas Andrew Luttrell linnuse kummalegi küljele müüri. Kui George Luttrell päris 1571 linnuse, oli see lagunenud ja omanikud elasid mujal. 1617 palkas George Luttrell arhitekti William Arnoldi, et see projekteeriks lagunenud hoone asemele uue. Arnoldi tööst on vähe säilinud, sest 1680. aastatel moderniseeriti selle sisemus täielikult ning 1868 laskis arhitekt Anthony Salvin selle täielikult ümber ehitada ja laiendada.
Inglismaa kodusõja ajal toetasid Luttrellid alguses parlamenti. 7. juunil 1643 ründasid rojalistid linnust ja see alistus. Linnuseomanik Thomas Luttrell vahetas poolt ja toetas seejärel rojaliste, kuni suri järgmise aasta veebruaris. Parlamendi väed alustasid 1645. aasta oktoobris Dunsteri vastu sõjakäiku ja piirasid novembris linnuse ümber. Piiramine kestis seni, kuni linnus 1646. aasta aprillis alistus. Seejärel tabas Dunsteri linnust paljude teiste rojaliste toetanud linnuste saatus: kõik nende kindlustused lammutati, et nad ei saaks enam parlamendi vastu välja astuda. Säilisid üksnes alumine hoone ja kahe torniga väravamaja. Arnoldi projekteeritud ja 1617 rajatud hoone jäeti puutumata.
Linnus kuulub Exmoori rahvuspargi vaatamisväärsuste hulka.
Kookossaared

Ajalugu

Euroopa jaoks avastas saared 1609. aastal Briti Ida-India Kompanii kapten William Keeling (elas 1578–1620) oma reisil Jaavalt Taani Ida-Indiasse.
Aastal 1836 külastas saarestikku Charles Darwin laeval Beagle, kuid meeskond ei suutnud saartel maabuda. Saared olid kaua aega Malaisia päritolu vangide kinnipidamise paigaks. Aastal 1827 läks saar koos elanikega John Cluies-Rossi valdusesse, kes vabastas vangid ning rajas kookospähkli- ja metsatööstuse.
Vahepeal, aastatel 1857–1867 haldas saari Briti valitsus. Aastal 1978 müüs Cluies-Rossi suguvõsa saared 6 250 000 Austraalia dollari eest Austraaliale. Sellest ajast allub saarestik formaalselt ka Briti kroonile, seega praegu Elizabeth II-le.
Juri Šatunov

Juri "Jura" Vasilevitš Šatunov (vene keeles Юрий "Юра" Васильевич Шатунов); kodanikunimega Klimenko (Клименко), (sündinud 6. septembril 1973 Kumertaus Baškortostanis) on vene laulja.
Ta sai kuulsaks 1980. aastate lõpus nii Venemaal kui ka mujal Euroopas.
Ta käis 2016. aasta mais oma kontserditurnee raames esinemas ka Eestis, andes kontserdi Tallinnas Nordea Kontserdimajas, Tartus Tartu Kontserdimajas ja Jõhvis Jõhvi Kontserdimajas.
Muuga alumine tulepaak

Muuga sihi alumine tulepaak on tulepaak Harjumaal Viimsi vallas Muuga sadamas.
Tulepaagi geograafilised koordinaadid on 59° 29′ 39″ N, 24° 56′ 34″ E.
Tulepaak moodustab sihi Muuga ülemise tulepaagiga. Märkide vahekaugus on 501 meetrit ja sihi asimuut 217,8°.
Cabaret Rhizome

Cabaret Rhizome on 2009 Tallinnas asutatud teater. Teater kasvas välja Teatrilaborist. Teater tegutses kuni 2014 Tallinnas Kaarli puiestee 9 keldrisaalis. Seejärel avas teater Tallinnas Telliskivi Loomelinnakus Erinevate Tubade Klubi 2016. aastal avati Erinevate Tubade Klubi ka Tartus Aparaaditehases.
Teatri kunstiline juht ja lavastaja on Johannes Veski. Teatri dramaturg on Iiris Viirpalu. Teatris tegutsevad järgmised näitlejad: Ajjar Ausma, Ott Kartau, Liisa Linhein, Joonas Parve, Päär Pärenson, Anatoli Tafitšuk.
Eesti Linnukasvatajate Selts

Eesti Linnukasvatajate Selts on aastal 1919 asutatud selts, mis ühendab linnukasvatusega tegelejaid.
Selts asutati 1919 nime all Eesti sulg- ja väikeloomakasvatuse edendamise selts. Aastast 1929 kannab praegust nime Eesti Linnukasvatajate Selts. Seltsi tegevus katkes Teise maailmasõja ajal. Selts taasasutati 1989.