Prantsusmaa varauusaeg

Ajalugu

Étaples'i rahu (1492) tähistab mõnele varauusaja algust Prantsusmaal.
Pärast Saja-aastast sõda (1337–1453) ja Picquigny rahu (1475) – selle ametlikku lõpuaega – aastatel 1492 ja 1493, sõlmis Charles VIII kolm täiendavat lepingut Henry VII, Maximilian I ja Fernando II-ga vastavalt Étaples'is (1492), Senlis'is (1493) ja Barcelonas (1493). Kui 15. sajand jõudis lõpule, jõudsid Prantsuse kuningad arusaamisele, et Inglismaa on nende maalt põhiliselt välja aetud ja nüüd saavad nad alustada vallutuslikku välispoliitikat. Sissetung Itaaliasse Charles VIII poolt aastal 1494 algatas 62 aastat sõda Habsburgidega (Itaalia sõjad).

Henri IV valitsusaeg

Prantsusmaa rahunemine Henri IV ajal pani suuresti aluse Prantsusmaa Euroopa hegemooniks tõusu algusele. Üht kõige imetlusväärsemat Prantsuse kuningat Henrit haavati surmavalt katoliikliku fanaatiku poolt aastal 1610, kui ähvardas sõda Hispaaniaga. Hädad kasvasid järk-järgult kuninganna Marie de' Medici regentluse ajal. Prantsusmaa laienes kogu 17. sajandi, väljaarvatud lõpus: prantslased hakkasid kauplema Indias ja Madagaskaril, asutasid Quebeci ning tungisid Põhja-Ameerika Suurele järvistule ja Mississippile, rajasid istandusi Lääne-Indias ning laiendasid oma kaubandussidemeid Levandis ja suurendasid oma kaubalaevastikku.

Louis XIII ja kardinal Richelieu valitsusaeg

Henri IV poeg Louis XIII ja tema minister (1624–1642) kardinal Richelieu kujundasid poliitika Hispaania ja Saksa-Rooma keisri vastu Kolmekümneaastases sõjas (1618–1648), mis puhkes Saksa-Rooma riigi maade vahel. Pärast inglaste toetatud hugenottide mässu (1625–1628) mahasurumist sekkus Prantsusmaa otseselt (1635) laiemasse Euroopa konflikti pärast oma liitlase (protestantliku) Rootsi ebaõnnestumisi esialgse edu järel.

Austria Anna, kardinal Mazarini regentlus ja Fronde

Pärast nii kuninga kui ka kardinali surma tagas Vestfaali rahu (1648) üldise nõustumise Saksamaa poliitilise ja usulise killustatusega, kuid Austria Anna ja tema ministri kardinal Mazarini regentlus koges rahvaülestõusu Fronde (1648–1653), mis laienes Prantsuse-Hispaania sõjaks (1653–1659). Pürenee rahu (1659) seadustas Hispaania territooriumi Roussilloni hõivamise Prantsusmaa poolt (1642) pärast üürikese Kataloonia vabariigi purustamist ja juhatas sisse lühikese rahuaja.

Louis XIV valitsusaeg

Enamuse Louis XIV valitsemise ajast (1643–1715) oli Prantsusmaa domineeriv jõud Euroopas, millele aitas kaasa Richelieu järglase (1642–1661) kardinal Mazarini diplomaatia ja Colbert'i majanduspoliitika (1661–1683). Colberti püüded edendada majanduskasvu ja luua uusi tööstusi ei olnud kuigi edukad ning Prantsusmaal ei tehtud Louis XIV valitsemise ajal mingit tööstusrevolutsiooni. Tõepoolest jäi enamus Prantsuse maapiirkondadest sel perioodil vaeseks ja ülerahvastatuks. Talupoegade vastupanu kartuli ja teiste uute põllukultuuride kasutuselevõtule, jätkates samas tuginemist teraviljakultuuridele, viis korduvatele katastroofilistele näljahädadele kaua pärast seda, kui need olid lõppenud ülejäänud Lääne-Euroopas. Enne Louis XIV valitsemisaega läksid Prantsuse sõdurid lahingusse sageli paljajalu ja relvadeta. Teisest küljest osutus Prantsusmaa kõrge sündivus kuni 18. sajandini kasulikuks selle valitsejatele, kuna see tähendas, et riik võis vastata suuremate armeedega, kui selle naabrid. Tegelikult jättis kuninga välispoliitika, samuti tema pillav õukond ja ehitusprojektid, riigile tohutud võlad. Versailles' lossi kritiseeriti liiga ekstravagantseks juba selle ehitamise ajal, kuid tosinaid jäljendusi ehitati üle Euroopa. Taaspuhkenud sõjategevus (Devolutsioonisõda 1667–1668 ja Prantsuse-Hollandi sõda 1672–1678) tõi täiendavaid territoriaalseid omandusi (Artois ja Lääne-Flandria ja Burgundia vabakrahvkond, jäetud keisririigile aastal 1482), kuid üha rohkem kokkuhoidvate rivaalitsevate jõudude vastuseisu hinnaga.
Prantsuse kultuur oli Prantsuse hegemoonia osa. Sajandi algusaastatel läksid Prantsuse kunstnikud Rooma oma provintslikkuse kaotamiseks (Nicolas Poussin, Claude Lorrain), kuid Simon Vouet tõi koju klassikalise baroki maitse, mis iseloomustab prantsuse barokki, mille musternäidised on Maali ja skulptuuri kuninglikus akadeemias, Charles Le Bruni maalil ja François Girardoni skulptuuril. Prantsuse klassikalise arhitektuuri näiteid, Palais du Luxembourg, Château de Maisons ja Château de Vaux-le-Vicomte, imetleti välismaal isegi enne Versailles' või Perrault' Louvre'i sammastiku loomist. Pariisi kultuurisalong seadis diskrimineeriva maitse standardid 1630. aastatest ning muutus Pascali, Descartesi, Bayle'i, Corneille'i, Racine'i ja Molière'i abil Prantsusmaa Euroopa kultuurikeskuseks. Kavatsusega ära hoida aadli mässud ja vaidlustada nende võimu rakendas Louis eriti töökindla õukonnaetiketi süsteemi mõttega, et selle õppimine võtab enamuse aadli ajast ja nad ei plaani mässe. 18. sajandi alguseks oli aadel Prantsusmaal tõhusalt kohitsetud ja ei saanud enam kunagi rohkem võimu kui kroon. Louis andis meelsasti aadlitiitleid ka nendele, kes olid silmapaistvalt riiki teeninud, nii et sellest ei saanud suletud kasti ja lihtrahval oli võimalik sotsiaalsel astmestikul tõusta. Kuningas püüdis kehtestada riigis täielikku usulist ühtsust, tühistades aastal 1685 Nantes'i edikti. Rakendati kurikuulsat tragunaadide praktikat, millega karmid sõdurid paigutati korterisse protestantlike perekondade kodudesse. Hulk protestante põgenes Prantsusmaalt, mis maksis riigile hulga haritlasi, käsitöölisi ja teisi kasulikke inimesi. Tagakiusamine laienes ebatraditsonaalsetele katoliiklastele nagu jansenistid, see grupp eitas vaba tahet ja oli juba paavsti poolt hukka mõistetud. Louis ei olnud teoloog ja sai vähe aru jansenismi keerukatest doktriinidest, rahustades ennast tõsiasjaga, et nad ohustavad riigi ühtsust. Sellega soojendas ta sõprust paavstiga, mis oli eelnevalt jahenenud tema poliitika tõttu võtta kogu kiriku vara riigi alluvusse, mitte jätta seda Rooma alluvusse.
Kardinal Mazarin nägi ette Prantsuse laevastiku loomise, mis võistleks Inglismaa laevastikuga, suurendades selle 25 laevalt peaaegu 200 laevani. Ka armee suurust kasvatati märgatavalt.
1670. aastatest alates rajas Louis XIV niinimetatud Taasühinemise kojad, kohtud, mille kohtunikud peavad määrama, kas mingid Habsburgide territooriumid kuuluvad õiguspäraselt Prantsusmaale. Kuningas tugines Vestfaali rahu mõnevõrra ebamäärasele sõnastusele, korjates samas üles ka mõned vanemad Prantsuse nõuded, millest mõned ulatusid tagasi keskaega. Nii otsustas ta, et strateegiliselt tähtis riigilinn Strassburg peab aastal 1648 minema Prantsusmaale. Septembris 1681 hõivasid Prantsuse väed linna, mis oli tugevalt kindlustatud. Kuna keiserlikud väed olid hõivatud võitlustega Osmanite riigi vastu, ei saanud nad selles osas mitu aastat midagi ette võtta. Louis välispoliitika peamine mõte oli anda Prantsusmaale palju kergemini kaitstavad piirid ja eemaldada nõrgad kohad (Strassburgi kasutasid Habsburgid sageli väravana Prantsusmaale).
Pärast viigide võimulepanemist Inglise ja Šoti troonide juures Hollandi vürsti Oranje Williami poolt aastal 1688 loodi aastal 1689 Prantsuse-vastane "Suur Allianss". Kuna osmanite väed olid nüüd taandumas, sai Saksa-Rooma keiser Leopold pöörata tähelepanu Prantsusmaale. Järgnes Pfalzi pärilussõda (1688–1697). Prantsusmaa vahendid ulatusid kõrgpunktis väliarmeeni üle 300 000 mehe ja kahe eskaadrini. Näljahäda aastatel 1692–1693 tappis üle kahe miljoni inimese. Jõudude kurnatus tegi võitlustele lõpu aastal 1697, kus Prantsuse kontrolli all olid Hispaania, Madalmaad ja Kataloonia. Siiski andis Louis oma vallutused tagasi ja omandas ainult Haiti. Prantsuse rahvas, tundes, et nende ohverdused sõjas ei olnud midagi, ei andestanud seda kunagi.
La Hougue'i lahing (1692) oli otsustav merelahing sõjas ja kinnitas Inglismaa kuningliku laevastiku kestvat üleolekut.

Hispaania pärilussõda

Novembris 1700 suri sünnist saati vaimselt alaarenenud ja jõuetu Hispaania kuningas Carlos II, lõpetades Habsburgide liini selles riigis. Louis oli seda hetke kaua oodanud ja plaanis nüüd panna troonile Bourbonide sugulase, Anjou hertsogi Philippe'i. Lõpuks pidi Hispaaniast saama Prantsusmaa kuulekas satelliit, mida valitseb kuningas, kes saab korraldusi Versailles'st. Mõistes, kuidas see võib rikkuda jõudude tasakaalu, olid teised Euroopa valitsejad nördinud. Siiski oli enamus alternatiive võrdselt soovimatud. Näiteks järjekordse Habsburgi troonile panemine võis lõppeda Karl V impeeriumi taasloomisega, mis võis samuti suuresti jõudude tasakaalu rikkuda. Pärast üheksat aastat kurnavat sõda oli viimane asi, mida Louis tahtis, veel üks konflikt. Siiski ei pooldanud ülejäänud Euroopa tema ambitsioone Hispaanias ja nii algas Hispaania pärilussõda, pelgalt kolm aastat pärast Pfalzi pärilussõda.
Sõjakoledused (koos järjekordse näljahädaga) olid nii suured, et Prantsusmaa oli aastaks 1709 kokkukukkumise äärel. Meeleheites kuningas pöördus Prantsuse rahva poole päästa oma riik, ja sai niiviisi tuhandeid uusi värvatuid. Hiljem õnnestus tema kindralil Claude Louis Hector de Villars'il liitlasväed tagasi tõrjuda. Aastal 1714 lõppes sõda Utrechti ja Rastadti rahudega. Prantsusmaa ei kaotanud territooriumi ja arutluse all ei olnud Flandria või Alsace'i Habsburgidele tagastamist. Kuigi Anjou hertsogiga nõustuti kui kuningas Felipe V-ga, tehti seda tingimusel, et Prantsuse ja Hispaania troone ei tohtinud kunagi ühendada. Lõpuks nõustus Prantsusmaa peatama jakobiitide pretendeni toetamise Imglise troonile. Kohe pärast sõja lõppu Louis suri, olles valitsenud Prantsusmaad 72 aastat.
Sageli türanniks ja sõjaõhutajaks peetuna (eriti Inglismaal), ei olnud Louis XIV 20. sajandi mõistes mingil moel despoot. Prantsusmaa traditsioonilised tavad ja institutsioonid piirasid tema võimu ja igal juhul, ühendusteed olid kehvad ja riiklikke politseijõude ei olnud.
Üldiselt ei ulatunud 16. ja 17. sajandi Prantsusmaa rahulolematus ja rahutused tingimusteni, mis viisid 1789. aastani. Sündmused, nagu Fronde, olid naiivsed, mitterevolutsioonilised rahutused ja rahvas ei vaidlustanud kuninga õigust valitseda ega kahelnud kirikus.

Louis XV valitsusaeg

Louis XV valitsemine (1715–1774) nägi alguses rahu ja õitsengu tagasitulekut Orléansi hertsogi Philippe II (1715–1723) regentluse ajal, kelle poliitikat jätkas laias laastus (1726–1743) kardinal Fleury, peaminister kõiges peale nimetuse. Euroopa kurnatus pärast kahte suurt sõda andis pika rahuperioodi, mida rikkusid vaid väikesed konfliktid nagu Poola pärilussõda aastatel 1733–1735. Suuremahuline sõjategevus taastus Austria pärilussõjaga (1740–1748). Kuid liit traditsioonilise Habsburgist vaenlasega ("Diplomaatiline revolutsioon" aastal 1756) kasvavate jõudude Suurbritannia ja Preisimaa vastu viis kuluka nurjumiseni Seitsmeaastases sõjas (1756–1763) ja Prantsusmaa Põhja-Ameerika kolooniate kaotuseni.
Üldiselt nägi 18. sajand kasvavat rahulolematust monarhia ja loodud korraga. Louis XV oli väga ebapopulaarne kuningas oma seksuaalsete liialduste, üldise nõrkuse ja Kanada brittidele kaotamise pärast. Tugev valitseja, nagu Louis XIV, võis parandada monarhia seisundit, samas Louis XV nõrgendas seda. Filosoofide, nagu Voltaire, kirjutised oli selge märk rahulolematusest, kuid kuningas otsustas seda eirata. Ta suri aastal 1774 rõugetesse, ja prantsuse rahvas poetas mõne pisara. Kuna Prantsusmaa ei olnud veel kogenud tööstuslikku revolutsiooni, mis oli alanud Inglismaal, tundis linnade kasvav keskklass kasvavat pettumust süsteemis ja valitsejates, mis näis rumal, kergemeelne, endassesulgunud ja iganenud, isegi kui tõelist feodalismi Prantsusmaal enam ei esinenud.
Kehtiva korra vastased ideed käärisid 18. sajandi Prantsusmaal osaliselt riigi suhtelise egalitarismi tõttu. Olles vähem liberaalne, kui Inglismaa sel samal perioodil, ei ulatunud Prantsuse monarhia kunagi idapoolsete valitsejate absolutismini Viinis, Berliinis, Peterburis ja Konstantinoopolis osaliselt riigi traditsioonilise detsentraliseeritud arengu tõttu, toimis feodaalühiskond kuninga võimu turvasüsteemina. Erinevad sotsiaalsed klassid Prantsusmaal, igaüks omas omi unikaalseid privileege, nii et mitte ükski klass ei saanud täielikult teiste üle domineerida.
Pärast Louis XV surma sai kuningaks tema pojapoeg Louis XVI. Algselt populaarne, muutus ka tema 1780. aastatel laialdaselt vihatuks. Taas kord nõrga valitsejana abiellus ta Austria ertshertsoginna Marie Antoinette'iga, kelle lihtsameelsus ja eraldatud/võõrandunud Versailles' elu lubas teadmatust tõsisest liialdamisest ja laenatud raha raiskavat kasutust (siiski tuleb märkida, et Marie Antoinette oli märkimisväärselt kokkuhoidlikum kui tema eelkäijad). Prantsuse sekkumine Ameerika iseseisvussõtta oli samuti väga kulukas.
Riigi sügavates võlgades olles lubas Louis XVI Turgot' ja Malesherbes'i radikaalseid reforme, kuid aadli rahulolematus viis aastal 1776 Turgot' vallandamiseni ja Malesherbes'i tagasiastumiseni. Neid asendas Jacques Necker. Necker astus tagasi aastal 1781 ning asendati Calonne'i ja Brienne'iga, enne kui ta aastal 1788 taastati. Selle aasta karm talv viis laialdase toidupuuduseni ja siis oli Prantsusmaa püssirohutünn, mis valmis plahvatama.
Prantsuse revolutsiooni eelõhtul aastal 1789 oli Prantsusmaa sügavas institutsioonilises ja rahanduskriisis, kuid Valgustusajastu ideed olid hakanud levima ühiskonna haritud klassides.
21. septembril 1792 kaotati Prantsuse monarhia tõhusalt Prantsusmaa Esimese Vabariigi väljakuulutamisega.