Simone Weil

Simone Weil (3. veebruar 1909 – 24. august 1943) oli juudi päritolu Prantsuse filosoof, kristlik müstik ja poliitiline aktivist, matemaatik André Weili õde.
Ta oli viljakas esseist. Tuntud on ka tema dramaatilised eksistentsiaalsed elusündmused, otsus loobuda haridusest, et kogeda töölise olukorda, ja tegevus partisanina hoolimata alalistest tervisehädadest
Ta oli lähedane anarhismile ja mitteortodokssele marksismile. Ta suhtles Lev Trotskiga, kuigi neil olid lahkhelid, ja paljude väljapaistvate prantsuse kultuuritegelastega.
Ajapikku sidus ta end Kristuse järgimise kogemusega, hoidudes teadlikult institutsionaalsest religioonist ning jäädes truuks oma moraalsele kutsumusele aidata heidikuid. Ta hoidis oma tähelepanu kannatustel, mis ajendasid teda pühenduma poliitilisele ja ühiskondlikule tegevusele ja solidaarsusele, mis küünib eneseohverduseni.
Tema keeruline isiksus, keda on võrreldud pühakutega, sai kuulsaks tänu Albert Camus'le, kes pärast tema surma 34-aastasena levitas ja propageeris tema kirjutisi, mille teemad ulatuvad eetikast ja poliitikafilosoofiast metafüüsika ja esteetikani, ning luuletusi.

Elulugu

Mõeldes oma isa ja ema tuttavaks saamisele, kirjutas ta: "Kas on ainsatki asja minus, mis poleks saanud alguse sellest kohtumisest? Ainult Jumal. Ja ka minu idee Jumalast sai alguse sellest kohtumisest."

Lapsepõlv

Tema vanemad olid Alsace'i juudi päritolu arst Bernard Weil ja Venemaa-Belgia juudi päritolu Selma (Saolomea) Reinherz, kes olid mõlemad agnostikud. Nad olid jõukad, helded ja lahked ning kasvatasid lapsi soojas, tähelepanelikus ja toetavas õhkkonnas.
Simone Weil sündis 3. veebruaril 1909 Pariisis. Simone'il oli vanem vend, tulevane matemaatik André Weil, kellega ta oli alati lähedane.
Ta oli terve laps, kuni ta kuuekuuselt põdes rasket pimesoolepõletikku, mille tõttu oli ta kogu elu halva tervisega.
Tema kasvatus oli ilmalik, rafineeritud, rahvusvaheline ja karm. Juba viie ja poole aastasena ütles ta värisedes, kui ema teda novembrikuus kütteta majas pesi, endale Turenne'i sõnu korrates: "Mis on sul väriseda, luukere?" "Olime väga üksmeelne perekond [...]. Ema tahtis kogu 14.–18. aasta sõja jooksul järgneda isale kõigis tema liikumistes. Õppisime veerandi siin, veerandi seal; võtsime eratunde, tunde kirja teel, ja see võimaldas meil olla kaugel ees eakaaslastest, kes olid õppinud tavalises korras.
Kui ta oli üheksa-aastane, autasustati teda klassi parimana, aga läkaköha tõttu ta ei saanud tseremooniast osa võtta. Kui ta oli kümneaastane, jättis talle mulje, kuidas Versailles' rahuleping puruks löödud vaenlast alandas, nii et tal tekkis juba lapsepõlves kriitiline suhtumine patriotismisse ja vaistlik vastumeelsus igasuguse sunduse vastu. Kogu õppeaastal 1920/21 lasksid vanemad tal kodus tunde võtta, olles veendunud, et laps on koolis käimiseks liiga nõrk. Kriitik Pietro Citati kirjeldab tema lapsepõlve nii: "Paistab, nagu ta viibiks kolmkümmend aastat hiljem Prousti perekonnas. See on seesama juudi lõhn, siin vanem ja sügavam, sest ema suguvõsa oli pärit Galiitsiast. See on seesama kodanliku Prantsusmaa maitse [...]. Tal olid mustad silmad, mis vahtisid julgelt, kirgliku ja ebadiskreetse uudishimuga, peaaegu talumatu ahnusega; ja paistsid olevat vastuolus huulte anuva kurruga.[...] Ta oli tulvil keeldumisi, vastumeelsusi ja jälestusi. Ta ei tahtnud, et teda puudutataks või kallistataks; ja kui keegi, isegi ema, suudles teda laubale või pani talle käed õlale, läks ta vihast punaseks."}}
Koos armastatud ja kadestatud vanema venna Andréga luges ta päevad läbi vendade Grimmide muinasjutte. Ühel voodis veedetud paranemisperioodil erutas teda teistest rohkem muinasjutt "Kulla-Marie ja Tõrva-Marie", kus peategelane pidi valima, kas minna läbi kullast värava või tõrvast värava, vastab, et läheb läbi tõrvast värava, ja tõrv kattub ootamatult kullaga. See moraalne epiloog, mis on suguluses Evangeeliumi õpetustega, jäi Weilile meelde ning lohutas teda hiljem meeleheite hetkedel. Ta õppis ka kannatust varjama: ta ei lubanud endal nutta, ja kui nuttu oli võimatu tagasi hoida, siis ta ruttas ütlema: "See pole nutt, see on viha."
Koos Andréga, kes õpetas ta lugema, õppis ta pähe Edmond Rostandi komöödia "Cyrano de Bergerac" ning nad kandsid seda vanematele koos ette, vahetades osasid. See ei olnud neile mäng, vaid võimalus põgeneda teise maailma ja inspiratsiooniallikas. Kord näiteks otsustasid nad stoikuid jäljendades organismi karastamiseks loobuda talveriietusest, kuid  Simone'il läksid jalad siniseks. Bioloog Ilja Metšnikov oli perekonnasõber, ja vend kirjutas hiljem: "Vanematel tekkis mikroobide foobia, mille õde lapsepõlves  viis äärmuseni". Andrést, keda perekonnas peeti geeniuseks,, sai kuulus matemaatik, Albert Einsteini kaastööline.