Calixtus II

Suhted Prantsusmaaga

Calixtus II valiti paavstiks Prantsusmaal. Ta pidas 8. juunil 1119 Toulouse'is ja oktoobris 1119 Reimsis sinodid, kus sätestas kiriklike reformide läbiviimise Prantsusmaal.
Ta kohtus Reimsi sinodil Prantsusmaa kuninga Louis VI-ga.
Ta määras 1120 Étienne de Bari Metzi peapiiskopiks.
Ta määras 1120 Vienne peapiiskopi metropoliidiks, toetudes kirikuloolaste arvates võltsitud ürikutele. Ta kinnitas Lyoni peapiiskopi jurisdiktsiooni Sensi piiskopkonna üle.
Ta määras Angoulême Gerardi legaadiks Bretagne'sse.
Ta külastas veel Angersi, Toursi, Clermont-Ferrandi, Cahorsi, Gisorsi ja Le Puyd.

Suhted Inglismaaga

Calixtus II püüdis 1119 lahendada Inglise kuninga Henry I ja tema venna Normandia hertsogi Robert Curthose'i vahelist tüli. Ta nõudis, et Henry vabastaks Roberti vanglast. Paavst kohtus 15. veebruaril 1120 Gisorsis Henry I-ga.
Ta ordineeris vaimulik Thurstani Yorki peapiiskopiks. Henry I ei tahtnud Thurstani esmalt tunnustada, mispeale paavst ähvardas kuningat ekskommunitseerimisega.

Ristisõja kavandamine

Ajaloolase Jonathan Riley-Smithi andmetel kavandas Calixtus II 1120 ristisõda Palestiina ja Pürenee poolsaare alade vabastamiseks.

Suhted Hispaania piiskoppidega

Calixtus II määras 26. veebruaril 1120 Santiago de Compostela piiskopi metropoliidiks.
Ta kinnitas 9. aprillil 1123 Segovia piiskopkonna privileegid. Ta rajas Zamora piiskopkonna.

Suhted Itaalia piiskoppidega

Calixtus II liitis 1119 Porto ja Santa Rufina piiskopkonnad. Ta ühendas Mileto, Tauriana ja Vibona piiskopkonnad.

Suhted Saksa piiskoppidega

Calixtus II määras legaadiks Pommerimaal Bambergi piiskopi Otto.
Augsburgi piiskop Hermann tunnustas Calixtust Wormsi konkordaadi järel legitiimse paavstina.
Salzburgi peapiiskop Konrad taunis paavsti selle eest, et ta polnud keisrilt nõudnud piiskoppidelt nõutava vasallivande tühistamist.

Kiriklikud reformid

Calixtus II mõistis 1119 Reimsis peetud sinodil ja 1123 Lateraani I kirikukogul hukka ilmikute investituuri, simoonia ja konkubinaadi.

Teoloogilised vaidlused

Calixtus II mõistis 1119 Toulouse'is peetud sinodil hukka Pierre de Bruys' teoloogilised vaated.

Munklus

Calixtus II tunnustas 23. detsembril 1119 tsistertslaste ordut ja 1122 ametlikult Püha Haua rüütliordut.
Koos Calixtus II-ga läks Prantsusmaalt Rooma Saint-Denis' kloostri abt Suger.
Paavst kohtus 1119 Reimsi kirikukogul munk Norbertiga ja soovitas tal rajada ordu.
Ta andis 1124 privileege Engelbergi kloostrile.
Ta nõudis 1124 Capua vürstilt Giordano II-lt, et see tagastaks Monte Cassino kloostrilt röövitud varad.

Misjon

Calixtus II määras legaadiks Pommerimaale Bambergi piiskopi Otto.

Suhted juutidega

Calixtus II avaldas 1120 bulla "Sicut judaeis", milles sätestas, et juute ei tohi minema ajada, neid tuleb ristida vaid siis, kui nad seda ise tahavad, neid ei tohi usupidustuste ajal kivide ega kaigastega loopida, samuti ei tohi juudi kalmistuid rüüstata. Ta keelas ekskommunikatsiooni ähvardusel juudi nuhtlemise, kui tribunal polnud teda süüdi mõistnud.

Calixtus II kultuuriloos

Calixtus II on kirjutanud kolm traktaati: "De Miraculis Sancti Jacobi Apostoli", "De obitu et Vita Sanctorum" ja "Vita Caroli Magni Imperatoris".
Tema ajal renoveeriti Rooma Peetri kirik. Ta pühitses Fontevraud' kloostri kiriku, Toulouse'i Saint-Sernini kiriku altari, Gisorsi katedraali ja 1120 Volterra kiriku.
Teda on kujutatud 1196. paiku Petrus Eboluse teoses "Liber ad honorem Augusti".
Coulaures'i Saint-Martini kirikus on Calixtus II-st kujutav vitraaž.
Traditsiooni järgi oli Calixtus II ajal külastanud Roomat müütiline patriarh Johannes.

Surm

Calixtus II suri Roomas 13. detsembril 1124, J. N. D. Kelly järgi 14. detsembril, Mary Strolli arvates aga ööl vastu 14. detsembrit. Ta maeti Lateraani basiilikasse.