google/wiki40b huggingface dataset:
Jan Kokla

Klubikarjäär

Kokla alustas mängimist Andres Operi akadeemias, enne kui liikus FC Nõmme Unitedisse. 2014. aastal sõlmis ta lepingu Meistriliiga klubiga Flora ja veetis 2014. aasta hooaja duubelmeeskonnas Flora II. Kokla tegi Meistriliiga debüüdi 13. juulil 2015 võõrsil mängus Viljandi JK Tuleviku vastu, mille võitsid külalised 4:0. Ta mängis kõik 90 minutit ja teenis kollase kaardi. Ta loobus 2017. aastal Mononukleoosi pärast jalgpallist.

Koondisekarjäär

Koondisedebüüdi tegi Kokla 1. juunil 2016 sõpruskohtumises Andorra vastu. Samas mängus tegi oma debüüdi ka Andreas Vaikla.
Loraini maakond

Loraini maakond (Lorain County) on maakond USA-s Ohio osariigis. Geograafilised koordinaadid on 41°47' N, 82°15' W.
Maakonna halduskeskus on Elyria. Suurim linn on Lorain.
Maakonna pindala on 2391 km². Veepindala on 1119 km².
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 301 356. Aastal 2000 oli elanike arv 284 664.

Ajalugu

Lorani maakond moodustati 26. detsembril 1822. aastal Cuyahoga, Huroni ja Medina maakonna osast. Maakond sai nime Prantsuse piirkonna Lorraine'i järgi.
Kęstutis Navakas

Kęstutis Navakas (sündinud 24. veebruaril 1964) on leedu luuletaja, esseist, kirjanduskriitik ja tõlkija.
Eesti keeles on ilmunud tema luulevalimik "Kala peeglis" (Loomingu Raamatukogu 40, 2017, valinud ja leedu keelest tõlkinud Rein Raud).
Eduard Jürgens

Eduard-Johannes Jürgens VR II/3 (12. veebruar 1887 Kükita vald Tartumaa – 21. aprill 1948 Sydney Austraalia) oli eesti insener.
Eduard Jürgens õppis Riia Polütehnilises Instituudis.  
1918. aastal alanud Eesti Vabadussõjas määrati E. Jürgens Soomusrongide Divisjoni inseneriks ja jätkas ka Soomusrongide Diviisi insenerina. E. Jürgens juhendas sõjategevuse käigus soomusrongide lahingutegevuse ajal lõhutud ja rikutud raudtee ja raudteesildade taastamist ja remonti ning tema tegevust tunnustati Vabadusristi II klassi 3 järgu ordeniga. Pärast Vabadussõda jätkas E. Jürgens teenistust Soomusrongide brigaadi insenerina kuni 1923. aastani, mil lahkus sõjaväeteenistusest. 
1928. aastal lahkus E. Jürgens Eestist ning asus elama Austraaliasse Sydneysse, kus ka suri 21. aprillil 1948.
Eesti Üliõpilaste Seltsi lipp

Eesti Üliõpilaste Seltsi lipp on EÜSi tuntuim sümbol. 
Esimese sinimustvalge lipu valmistamise mõtte algataja ja peamine teostaja oli Karl August Hermanni abikaasa Paula Hermann. Väidetavalt õmbles esimese lipu kokku Põltsamaal koolmeister Gustav Beermanni tütar Emilie, kelle vend Christoph Wilhelm Beermann oli EÜSi vanamees. Esimese sinimustvalge lipu pühitses Rudolf Kallas 4. juunil 1884 Otepää pastoraadi saalis. 
Värvide tähendust on seletatud järgmiselt:
██ sinine – väljendas usku ja lootust eesti rahva tulevikku, samuti oli see ustavuse sümboliks;
 
██ must – pidi meenutama eesti rahva sünget ja piinavat minevikku, kodumaa musta mulda, luuletustes on musta peetud armastuse sümboliks;
██ valge – sümboliseerib eesti rahva püüdeid hariduse ja vaimuvalguse poole, samuti talvist valget lund, suviseid valgeid öid, Eesti kaskede valget koort.
Aastatel 1940–1991 oli ajalooline lipp peidus Kõola külas Läänemardi talu ahjukorstnas.
2016. aasta septembri lõpuni oli Eesti Üliõpilaste Seltsi ajalooline lipp hoiul Eesti Rahva Muuseumi vanas peahoones, ning lippu näidati rahvale vaid väga oluliste tähtpäevade puhul.
EÜS-i lipp viidi üle Eesti Rahva Muuseumi uude hoonesse, mis avati ametlikult 29. septembril 2016, ning on sestpeale nähtav kõigile külastajatele. Lipp asub spetsiaalses juhitava temperatuuri ja niiskusega vitriinis.
Marili Toome

Marili Toome (sünninimi Marili Sokk; sündinud 23. septembril 1975) on Eesti kunstnik, filmilavastaja, animaator, nukujuht ja teatrikunstnik.
Väike-Maarja kolhoos

Väike-Maarja kolhoos oli kolhoos Rakvere rajoonis Väike-Maarja külanõukogus. Kolhoosi keskasula oli Väike-Maarja. Kolhoosi pindala oli 9300 ha.
Joachim Jhering

Joachim Jhering (ka Ihering, Jheringk, ladina Joachimus Jheringius; rootsi Joachim Iheringius; u. 1580 Södermanland – 18. juuli 1657 Stockholm) oli Eestimaa piiskop.

Elukäik

Ta õppis Wittenbergi ülikoolis ja oli 1620. aastast pastor Strängnäsi stiftis (Nyköpingis). 1638. aastal nimetati ta Tallinna ja Eestimaa piiskopiks, ning temast sai samal aastal loodud vaimulikest liikmetest koosneva Tallinna kuningliku konsistooriumi eesistuja (president). Talle 2. juunil 1638 antud kuninglik instruktsioon oli kuni 1686. aasta Rootsi kirikuseaduse kehtestamiseni Eestimaa kirikukorralduse ja valitsemise põhialus.
1641. laskis ta trükkida esimese teadaoleva eestikeelse aabitsana Heinrich Stahli teoses „Käsi- ja koduraamat Eesti vürstkonna jaoks Liivimaal” (saksa "Hand- und Hauszbuch für das Fürstenthumb Esthen In Liffland", 1632) avaldatud Martin Lutheri väikese katekismuse.
1645 kuni 1650 oli ta Saaremaa asesuperintendent.
Ath

Asulad

Ath'i valla piirides asuvad järgmised asulad: Ath, Lanquesaint, Irchonwelz, Ormeignies, Bouvignies, Ostiches, Rebaix, Maffle, Arbre, Houtaing, Ligne, Mainvault, Moulbaix, Villers-Notre-Dame, Villers-Saint-Amand, Ghislenghien (hollandi keeles Gellingen), Isières, Meslin-l'Évêque ja Gibecq.
Veronica Guerin

Veronica Guerin (5. juuli 1958 – 26. juuni 1996) oli Iirimaa ajakirjanik.
Ta mõrvati narkokaubitsejate poolt.
Vektorgraafika

Vektorgraafika (inglise vector graphics) on arvutigraafika liik, milles kuva moodustatakse asukohavektorite kogumina elementaarkujutiste (sirg- ja kõverjoonte) abil, seega mitte pikslitena, nagu rastergraafikas.
Objektide kuju ja omadusi väljendavad vektorid esitatakse koordinaatide või funktsioonidena. Elementaarkujutistena kasutatakse sirglõike, hulknurki, ringjoont ja selle kaari.

Kasutamine

Vektorgraafikas valmistatakse jooniseid, diagramme ja logosid, samuti ka arvutikirjatüüpe (fonte). Vektorgraafika leiab kasutamist ka arvutimängude loomisel, raalprojekteerimisel jm.

Failivormingud

Tüüpilisteks vorminguteks on olnud kasutusel Postscript ja sellel põhinev PDF. Veebis esitatakse vektorgraafikat valdavalt SVG-vormingus (soovitatav kasutada ka Vikipeedias). CAD-programmidel on omad failivormingud.
Vektorgraafikal põhinevad joonistusprogrammid Adobe Illustrator, CorelDraw, Inkscape jt.
Narva Joaoru linnamägi

Narva Joaoru linnamägi on linnamägi Narva linnas Narva jõe vasakul kaldal Joaorus.

Kirjeldus

Joaorus Narva jõe vasakul kaldal asub kolmnurkne neemikutaoline terrass, mille kohal asus linnusasula, hiljem aga muistne linnus (kogupindalaga 4000 m²) ja sellest kagu pool kaljuküngas. Neid piirab idast jõgi ja läänest madal nõgu, mis varem oli suurvee poolt üleujutatav ala. Säilinud nõlvade kõrgus on jõepoolses otsas 16 m ja loodepoolses otsas 9,4–10,5 m. Linnuse loodeservas on leitud ning välja puhastatud 1,5–2 m pikkune ja 60 cm kõrgune paeplaatidest ja -klibust müürijäänus. Kultuurikiht on leitud 20 m² alal. Ülejäänud pinnas on segatud või hävinud.

Ajalugu

Linnusasula vanimad asustusjäljed ulatuvad mesoliitikumi, mis teeb sellest ühe vanima ja pikima kasutusperioodiga linnamäe. Mäge on korduvalt kasutatud ka pronksi- ja varasel rauaajal kindlustatud asulana ning 1. aastatuhande lõpus ja 2. aastatuhande alguses linnamäena. Linnus paiknes terrassi kagupoolses otsas ja oli neemiklinnuse tüüpi linnus. Kuna lähedal asuva Narva joa juures pidid laevaga liikujad oma aluse kas ümber kose lohistama või kaubad teisele veesõidukile ümber laadima, siis on arvatud, et linnus võidi rajada selle loha ja ümberlaadimiskoha kaitseks ja/või maksustamiseks.
Linnaõigus

Linnaõigus on keskajast pärinev õigusnormide kogum linnakogukonna jaoks. 
Lääne-Euroopas tekkisid linnaõigused alates 11. sajandist, kui linnad vabanesid feodaalide võimu alt.
Linnaõiguste väljatöötamisel tugineti nt kohalikul tavaõigusel, privileegidel (nt turuõigus) ja raemäärustel.

Eesti linnade linnaõigused

Eesti keskaegsete linnade linnaõigused pärinesid Saksamaa linnade õigustest. Nt Tallinnas kehtestas Taani kuningas Erik IV 1248 Lübecki õiguse. See õigus kehtestati ka 1302 Rakveres ja 1345 Narvas.
Riia sai 13. sajandi II poolel Hamburgi linnaõiguse ning selle põhjal tekkis Riia linnaõigus, mis levis Tartusse, Haapsallu, Paidesse, Uus-Pärnusse ja Viljandisse.
Eesti linnades kehtisid linnaõigused 1877. aasta linnareformini.

Linnaõigused Saksamaal

Vanim linnaõigus Saksamaal on Soesti linnaõigus, mis põhines Lombardia linnasid valitsevatel seadustel. Selle alusel koostati paljud varasemad linnaõigused (Magdeburgi, Nürnbergi, Kölni ja Lübecki linnaõigused), XIII sajandil aga Lippe linnaõigus. Kölni kaudu jõudis linnaõigus unifitseeritud ja kirjapandud kujul ka tagasi Lombardiasse. Magdeburgi linnaõigus oli aluseks Poola ja Saksa ordu alade Kulmi linnaõigusele.
Ka Bremeni linnaõigus ja Salzwedeli linnaõigus olid kasutusel mitmes teises linnas.
Aastaks 1803 oli Saksamaale alles jäänud 53 vabalinna, mille elukorraldust juhtisid sealsed linnaõigused. Toona viidi läbi reformid, millega jäid  vabalinnadeks üksnes Bremen, Hamburg, Frankfurt ja Lübeck. Edaspidi jätkus riigi seaduste ühtlustamine ja viimased linnaõigused kaotati 1. jaanuaril [[1900], mil võeti kasutusele Bürgerliches Gesetzbuch.
Viru-Nigula pastoraat

Viru-Nigula pastoraat oli pastoraat Virumaal Viru-Nigula kihelkonnas, tänapäevase haldusjaotuse järgi Lääne-Viru maakonnas Viru-Nigula vallas Viru-Nigula alevikus. Pastoraadi mitmed säilinud ehitised (sild, laut, tõllakuur, leerimaja, kaev, pastorimaja, park, peahoone) on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Pastoraadi peahoones on tänapäeval Viru-Nigula Koduloomuuseum.
Wilhelm Christian Harpe

Wilhelm Christian Harpe (28. august 1723 Ulvi – 23. jaanuar 1767 Tallinn) oli Eesti vaimulik.
Ta õppis usuteadust (ei olnud immatrikuleeritud) Helmstedti ülikoolis ja (immatrikuleeriti 4. augustil 1741) Halle ülikoolis. Ordineeriti 30. aprillil 1749 õpetajaks.
Ta oli aastatel 1749–1756 Tallinna toomkoguduse abiõpetaja, aastatel 1756–1767 oli ta sama koguduse ülemõpetaja. Samuti oli ta aastast 1756 Eestimaa konsistooriumi assessor. Ta aitas kaasa Tallinna toomkooli rüütliakadeemiaks reformimisel.

Isiklikku

Ta oli kaks korda abielus. Tema esimese naise Catharina Elisabethi (neiuna Schornert) emapoolne vanaisa oli pastor Wrede. Tema teise naise Anna Dorothea isa oli Türi Püha Martini koguduse õpetaja Marcus Kelch. Tema vend Otto Gottlieb Harpe oli Kadrina Katariina koguduse õpetaja.
Innokenti Oskolkov

Innokenti Vassiljevitš Oskolkov (1861 Permi kubermang – 1906, täpsem surmaaeg ja -koht teadmata) oli vene päritolu Eesti veterinaariateadlane.

Elulugu

Õppis 1881–1882 Kaasani ja 1886–1890 Harkovi Veterinaariainstituudis. Oli sõjaväeveterinaararst. Tartu Veterinaariinstituudi bakterioloogiajaama komandeerituna uuris professor Karl Happichi (1863–1923) juhendamisel esimesena Eestis eksperimentaalselt malleiini toimet malleusetekitajatesse. Uurimistöö tulemusena kaitses 1899 Tartu Veterinaariinstituudis magistriväitekiri "К вопросу о влиянии маллеина на вегетативные и вирулентные свойства сапных бацилл". Peale infektsioonhaiguste uurinud solkmeid ja strühniinimürgistust.
Eesti Erastamisettevõte

Eesti Erastamisettevõte oli 1992 asutatud Eesti riigiettevõte, mis korraldas riigivara erastamist.
1993 moodustati Erastamisettevõtte ja Riigivaraameti ühendamisel nende kahe õigusjärglasena Eesti Erastamisagentuur
WAV

Kasutatavus

Tihendamata vormingu tõttu ei ole neid faile nende suure mahu tõttu mugav jagada. Helifailide jagamiseks sobiks paremini MP3-vorming.

Tehnilised andmed

Lisaks tihendamata toore heli vormingule (RAW Audio) salvestab WAVE-fail diskreetimissagedust, bitisügavust (bit depth) ja failis olevate lugude arvu.
Cumulus Projekt

OÜ Cumulus Projekt on Eesti filmitootja. OÜ asutas 1992 Arvo Iho.
Eesti Laul 2010

Eelvoor

Võistlus oli kahevooruline ning koosnes eelvoorust ja finaalist. Eelvooru laulude esitamise tähtaeg oli 7. jaanuar 2010 kell 15:00. Laule võisid esitada kõik heliloojad ning vähemalt 16-aastased artistid, kes on Eesti Vabariigi kodanikud või elavad alaliselt Eestis. 10. jaanuaril 2010 valiti laekunud 155 laulust välja 10. Finalistid avalikustati sama päeva õhtul ETV-s eetris olnud saates "Ringvaade".

Finaal

Lauluvõistluse finaal toimus 12. märtsil 2010 avaliku kontserdina Nokia Kontserdimajas. Finaalis astusid üles kõik 10 finalisti ning külalisesinejatena Urban Symphony, Metsatöll ja Eesti Rahvusmeeskoor. Õhtujuhid olid Ott Sepp ja Märt Avandi. 
Ka finaal oli kahevooruline. Esimeses voorus tegid otsuse 11-liikmeline žürii ning televaatajad. Rahva hääled ning žürii punktid tasandati punktideks 1–10, mille liitmisel selgunud järjestikus esimese kahena pääsesid finaali Lenna Kuurmaa ning Malcolm Lincoln & Manpower 4. Teises voorus toimunud telefonihääletuse tulemusena võitis saate 54% Malcolm Lincoln & Manpower 4

Diskvalifikatsioon

10. jaanuaril avalikustati ühe kümne finalistina Nikita Bogdanovi ehk Alysheni lugu "Made me Cry". Tähelepanelikud inimesed leidsid Youtube'ist selle loo videona, mis oli laaditud sinna augustis 2009. Sellega rikkus see laul reegleid, mis nägi ette, et osalevat lugu ei tohi avalikustada enne 2009. aasta 1. oktoobrit. Laul diskvalifikatseeriti ning tagavarana pääses võistlustulle Malcolm Lincolni lugu "Siren".
Perpendikulaarstiil

Perpendikulaarstiil, ka perpendikulaarne stiil (inglise keeles Perpendicular style ladinakeelsest sõnast perpendiculum 'nöörlood' või 'püstlood') on inglise gootika stiilisuund, mis valitses 14. sajandi lõpupoolest läbi 15. sajandi ja sujuvalt tuudorstiili lülitatuna isegi 16. sajandi algupooleni. Seda on nimetatud Inglismaa gootika kõige omapärasemaks nähtuseks.
Uusgooti perpendikulaarstiilis, sealhulgas puidust sariklaega, on 19. sajandil ehitatud Westminsteri palee.
Pakane (mütoloogia)

Välimus

Matthias Johann Eiseni raamatus "Eesti mütoloogia" kirjeldatakse Pakasetaadi välimust järgmiselt: "Pakasetaat esineb täiesti hallina [sic] taadina, õigemini valgete juustega ja pika valge habemega, valge kübar peas, valge kuub seljas, valged sukad, kingad jalas."

Pere

Pakasel on ka kolm poega: noorem härm, keskmine kahu, vanem snegurotška. Suve saadab pakane poegadega puhates mööda seal, kus jää paksemaks minnes paukumisega praguneb ja palgid paukudes lõhkevad. Vahest saadab vana pakane mõnikord noorema poja härma välja vaatama, kuidas maailmas elatakse. Sammub siis härm ainult öösiti edasi ja paneb rohu ja vilja valgesse ehtesse. Sügisel algab keskmise poja kahu tegevus, kes paneb vee ahelasse. Talve tulekuga hakkab snegurotška tegevusse. Kui nooremad vennad ainult öösiti rändavad, sammub snegurotška ühtelugu, ööl ja päeval edasi.

Tegutsemine

Kui pakasetaat ise välja astub, ähkides ja puhkides, habe jääpurikates, lumi rabiseb jalge all, aiateibad pauguvad ees, linnud langevad selja taga surnult maha. Armuheitmata tungib ta inimeste ja looma kallale. Kel iganes võimalik, põgeneb hirmul majasse varjule.Teatakse aga juhtumeid, et pakane inimestele headki teinud: kingib külma tehtud kahju tasumiseks kaks kotti, millest üks sooja, teine külma annab. Tihtipeale ei ilmu pakasetaat oma õigel kujul, vaid võtab enesele tihase kuju, et hõlpsamalt oma kurjust avaldada. Õnneks väsib pakasetaat pea õelustegudest, käänab varsti ümber Turjamaa poole tagasi puhkama. Siis hingab rahvas pakasetaadi puremisest ja pigistamisest pääsedes jälle kergemini.
Saipan

Saipan on suurim Põhja-Mariaanide saarestiku suurim saar, kus asub ka Põhja-Mariaanide halduskeskus Garapan.
Saipan on 19 km pikk ja 9 km lai. Tema pindala on 115,38 km².
Saare kõige kõrgem punkt on 480 m kõrgune Tapochau mägi. Ekslikult räägitakse, et see olevat kustunud vulkaan. Tegelikult on Tapochau lubjakivikõrgendik.
Saipani läänerannikul on liivarannik ja korallriff, mis moodustab suure laguuni. Idarannik on kaljune.
Halduslikult kuulub kogu saar ühte omavalitsusüksusesse, mistõttu pole haruldane, et Põhja-Mariaanide halduskeskuseks nimetatakse Saipani. Ametlikult eristatakse saarel 31 küla, millest suurim on Garapan, aga mitteametlikke külasid on veelgi ja neid peetakse külaosadeks.

Ajalugu

Põhja-Mariaanid asustati 4 tuhat aastat tagasi. Saare põliselanikud on tšamorrod, kes räägivad tšamorro keelt. Tänapäeval on nad vähemusrahvus.
Esimeste eurooplastena jõudsid Põhja-Mariaanidele hispaanlased, kes andsid saarestikule nime Maarja järgi ja võtsid nad oma kontrolli alla. 1815. aasta paiku küüditasid nad paljud tšamorrod pisut lõuna poole Guami saarele ja tõid asemele karoliinlasi Satawali saarelt. Selle tulemusena kaotasid tšamorrod suure osa oma maadest ja õigustest. Tänapäeval räägib tšamorro keelt 19% saareelanikest.
Saksamaa Keisririik valitses Saipanit alates 1899 kuni Esimese maailmasõjani, kus ta lüüa sai ja kõik oma asumaad kaotas.
Seejärel võttis saared üle Jaapan, saades 1922 selleks ka Rahvasteliidu mandaadi. Jaapan arendas saarel kalandust ja suhkru tootmist ning 1930. aastatel asutas sinna suure sõjaväeüksuse, kus 1941. aastaks oli 30 tuhat sõjaväelast. Sel aastal elas saarel veel rohkem kui 30 tuhat tsiviilisikut, kellest rõhuv enamus, 25 tuhat, olid jaapanlased, paljud neist Okinawalt.
15. juunil 1944 maabus saare edelarannikul USA sõjavägi ja algas Saipani lahing. Jaapan võttis seda väga tõsiselt, sest Põhja-Mariaanide ja Jaapani vahel polnud enam ühtki saarestikku ja sellepärast pidas Jaapan Põhja-Mariaane kodumaa viimaseks kaitseliiniks. Lahing toimus 71 tuhande USA ja 31 tuhande Jaapani sõjaväelase vahel ning lõppes 9. juulil USA võiduga. Jaapanlastest hukkus 24 tuhat, 5 tuhat tappis enese, kui veendus, et lahing on kaotatud, tuhatkond põgenes ja tuhatkond langes vangi. Hukkus ka 22 tuhat tsiviilisikut, peamiselt enesetapu tõttu. Ameeriklasi hukkus 3½ tuhat ning 10½ tuhat sai haavata.
Sellest ajast kuuluvad Põhja-Mariaanid USA haldusse. Peaaegu kõik ellujäänud jaapanlased saadeti Jaapanisse.
2010. aasta andmetel elab saarel 48 220 inimest, mis tegi rahvastiku tiheduseks 540 in/km².
Kozienki

Ajalugu

Küla on kirjalikes allikates esmakordselt mainitud XVIII sajandil: aastal 1724, toona kandis see nime Kozakienki. Aastal 1776 rajati selle juurde samanimeline huutor. Küla ja huutor kuulusid Minski vojevoodkonda ja Mazyri maakonda.
Aastal 1793 läks küla teisel Poola jagamisel Vene impeeriumi koosseisu. Kozienki hakkas kuuluma Minski kubermangu ja Mozõri maakonda. Asula hakkas kasvama aastal 1916, mil valmis Žłobini ja Ovrutši vaheline raudtee, millel avati Kozienki raudteejaam (jääb tänapäeval Mazyri piiridesse). 
Aastal 1919 läks Kozienki Valgevene NSV koosseisu. Aastal 1930 asutati külas kolhoos.
Tšornobõli katastroofi järel ehitati külla majad 110 perele, kuhu asustati inimesed radioaktiivse tolmuga saastunud piirkondadest. Uued tänavad hakkasid likvideeritud külade mälestuseks kandma nimesid Bieły Bierah ja Biełabiarežskaja Rudnia.
Süvavõltsing

Süvavõltsing (inglise keeles deepfake) on tehisintellekti vahenditega tehtud võltsing.
Näiteks saab nii äärmiselt tõepäraselt teisendada kellegi kõne teise inimese häälega esitatuks, pildil asendada inimesi või nende riietust (või see üldse ära võtta), videos muuta inimese kõnet või käitumist.
Samuti saab süvavõltsingu tehnoloogiaga genereerida libauudiseid.
Süvavõltsingud hakkasid laiemalt levima 2017. aastal.
Tartu Näitekunsti Stuudio

Tartu Näitekunsti Stuudio (ka: Tartu Teatrikunsti Stuudio) oli aastatel 1934–1937 töötanud eraõppeasutus.
Stuudio asutas Tartu Draamateatri Selts. Algul juhtis stuudiot Viktor Hein, hiljem Alfred Koort ja Aino Thauvón-Suits.
Georg Vaher

Georg Vaher (4. jaanuar 1888 Laeva vald, Tartumaa – 1. september 1947 Aaspere vald, Virumaa) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant).
Teenis 4. Jalaväepolgus ja 5. Jalaväepolgus, alates 1925. aastast Kaitseliidu Viru maleva pealik.

Tunnustused

Kotkaristi V klassi teenetemärk, 1930.
Rostov Doni ääres

Ajalugu

Aastal 1749 asutati Temerniki jõe suudmesse tollipunkt. Selle kaitseks rajati 1761 kindlus, mille ümber kujunes asula. Rostov Doni ääres on linn aastast 1807.
Olta Xhaçka

Olta Xhaçka (sündinud 25. detsembril 1979 Tiranas) on Albaania poliitik, kes kuulub Albaania Sotsialistlikusse Parteisse.
Ta on saanud Clarki Ülikoolis bakalaureusekraadi politoloogia ja rahvusvaheliste suhete alal ja magistrikraadi avaliku halduse alal.
Alates 2009. aastast oli ta Albaania Rahvakogu liige.
2017. aasta märtsist kuni augustini oli ta Albaania sotsiaal- ja noorsoominister.
Alates 10. septembrist 2017 on Olta Xhaçka Albaania kaitseminister.
Rautalanka

Rautalanka ( soome keeles rautalankamusiikki) on soomekeelne nimetus 1960ndate instrumentaalmuusikale, mida esitatakse tavaliselt nelja mängija poolt kolmel elektrikitarril, milleks on soolo-, saate- ja basskitarr, ning trummikomplekti abil. Kuid kasutati ka teisi pille ja laulu.
Nimi "rautalankamusiikki" tuleneb sellest, et elektrikitarri puhul on kasutusel teraskeeled. Termin on kasutusel ainult Soomes, Rootsis ja Norras. Ingliskeelses maailmas on kasutusel mõiste instrumentaalne rokk (instrumental rock), ja täpsustamiseks viidatakse kas The Shadows'i, The Ventures'i või teiste sarnaste ansamblite muusikale.
Esimene rautalanka-ansambel Soomes oli ilmselt sessioonikoosseisuna tegutsenud Guitar Strangers.
Tuntumad rautalanka-ansamblid olid Strangers, Sounds, Scaffolds, Islanders, Esquires ja veel mõned heliplaatide väljaandmiseni jõudnud ansamblid.
Gustav Ernesaks (tõstja)

Tõstjana

1921 tuli Ernesaks 378,1 kg Eesti tõstmises meistriks. Sellel võistlusel esindas ta Tallinna Valvajat.
1. maailmameistrivõistlused tõstmises toimusid 1922. aastal Tallinnas. Võistlused peeti viies tõsteviisis, mille tulemused liideti. Ernesaks võistles sulgkaalus (kuni 60 kg). Esimese võistluspäeva järel juhtis eestlane Alfred Schmidt šveitslase Heinrich Grafi ees, kuid teisel päeval esitas Graf protesti, paludes Schmidti uuesti kaaluda. Selgus, et Schmidt on ettenähtust siiski 0,2 kg raskem, ja ta diskvalifitseeriti. Graf võitis suure eduga, kuid kaks medalit tuli siiski Eestisse. Karl Kõiv sai 367½ kiloga hõbeda ja Ernesaks 365 kiloga pronksi, kuigi edestas Kõivu kolmes tõsteviisis. Ernesaksa tulemused tõsteviiside järjekorras: kahe käega surumine 65 kg, ühe käega rebimine 60 kg, ühe käega tõukamine 75 kg, kahe käega rebimine 77½ kg ja kahe käega tõukamine 87½ kg.
1924. aasta suveolümpiamängudel Pariisis saavutas Ernesaks sulgkaalus 6. koha. Tema tulemused olid 60 + 80 + 67½ + 72½ + 92½, kokku 372½ kg. Ühtlasi saavutas Ernesaks 9 olümpiarekordit. Kolm eesti tõstjat on veel rohkem olümpiarekordeid püstitanud: Alfred Neuland 14, Harald Tammer 13 ja Jaan Kikkas 10. Ühe käega rebimises saavutas Ernesaks 60 kg. Ühe käega tõukamises püstitas ta kolm olümpiarekordit: 72½, 77½ ja 80 kg. Surumises püstitas ta samuti kolm olümpiarekordit: 60, 65 ja 67½ kg. Rebimises püstitas ta olümpiarekordi 72½ kg ja viievõistluses 372½ kg. Kuid tema rekordid ületati juba samal võistlusel.

Maadlejana

Ernesaks võistles ka maadluses, kuigi sel alal ei pääsenud ta kunagi Eesti koondisse. 1925 tuli ta kärbeskaalus Eesti meistriks klassikalises maadluses. Sellel võistlusel esindas ta Tallinna Sporti.

Sporditegelasena

21. märtsil 1922 moodustati Eesti Spordi Liidu raskejõustiku osakonna juhatus, mille viie liikme hulka kuulusid nii Schmidt Kõiv kui ka Ernesaks.

Edasine elukäik

Ta töötas Tallinnas pagarina. Ta emigreerus 1926. aastal Brasiiliasse ja sealt edasi Austraaliasse. Ta suri Sydneys kollatõppe.
Käsmu Laevaomanikud

Käsmu laevaomanikud oli Eesti suuruselt teine reeder laevaühisuse Tallinna Laevaomanikud järel. Ettevõte asutati 1923. aastal.
Aastal 1934 kuulus ettevõttele 7 kaubaaurikut, 7 purjelaeva ja 2 mootorpurjelaeva.
Jurga Ivanauskaitė

Jurga Ivanauskaitė (14. november 1961 Vilnius – 17. veebruar 2007 Vilnius) oli leedu kirjanik ja kunstnik.
Ivanauskaitė õppis graafikat Vilniuse Kunstiakadeemias (lõpetas 1985). Aastal 1985 ilmus tal novellikogumik "Pakalnučių metai". Laiema tuntuse saavutas erootiliste sugemetega romaaniga "Nõid ja vihm" ("Ragana ir lietus"). Eesti keeles ilmus teos 1997. aastal kirjastuselt Olion Mihkel Looduse tõlkes.
Aastail 1993–1995 reisis Indias, Tiibetis ja Nepalis. Oli Tiibeti vabaduse eest võitleja.
Jurga Ivanauskaitė suri 45-aastasena vähki. Ta on maetud Vilniuse Antakalnise kalmistule.