Madalmaade ühendkuningriik

Oranje-Nassau prints Willem, uus Hollandi suverään

Pärast Madalmaade vabastamist aastal 1813 Preisi ja Vene vägede poolt oli iseenesestmõistetav, et mistahes uut režiimi hakkab juhtima Oranje-Nassau prints Willem Frederik, viimase asehalduri Willem V van Oranje-Nassau ja printsess Wilhelmine von Preußeni poeg. Willem tuli Haagi, kus 6. detsembril pakuti talle kuningatiitlit. Ta keeldus ja kuulutas end Ühendatud Madalmaade vürstkonna "suveräänseks vürstiks".

Terminoloogia

"Royaume uni des Pays-Bas" ei olnud kunagi selle lühiealise kuningriigi prantsuskeelne ametlik nimi. See prantsuskeelne mitteametlik nimi püsis tavakeeles, et vältida segadusi ülejäänud Hollandiga pärast Belgia revolutsiooni ja lahkulöömist (1830–1839). Nii rahvusvahelistes lepingutes kui ka riigi õigusaktides oli riik prantsuse keeles "Royaume des Belgiques" ("Belgiques" mitmuses) ja "Royaume des Pays-Bas".
17. sajandist kuni 1830. aasta revolutsioonini oli inglise keeles "Netherlands", hollandi keeles "Nederlanden", ladina keeles "Belgium" (või "Belgica") ja prantsuse keeles "Pays-Bas" või "Belgique" (ainsuses) enam-vähem vaheldumisi. Näiteks Hollandi koloonia Uus-Madalmaad (Põhja-Ameerikas) oli ladina keeles "Nova Belgica" või "Novum Belgium", hollandi keeles "Nieuw-Nederland" ja prantsuse keeles "Nouvelle-Hollande". Samuti olid Belgia Ühendriigid (esimene sõltumatu ja lühiealine Belgia riik, 1789–1790) prantsuse keeles "États belgiques unis", hollandi keeles "Verenigde Nederlandse Staten" ja ladina keeles "Status Belgii Fœderati" või "Belgium Fœderatum".
Oranje režiimi alguses tekkisid karmid arutelud – eriti lõunaprovintsides – viisi üle, kuidas "kvalifitseerida" uue kuningriigi elanikke ja kuningriiki ennast. Tavakeeles (nii flaami kui ka prantsuse) ei olnud probleem rääkida "de Nederlanden" või "les Pays-Bas" kohta. Flaamidele ei olnud kerge, kuid mitte täiesti asjakohatu viidata "Nederlanders" (adj. "Nederlands"), isegi kui nad eelistasid viidata "Belgen" (adj. "Belgisch"). Vastupidiselt oli prantsuskeelsele eliidile täiesti ebaoluline rääkida "Néerlandais" (kuningas Willem tahtis luua prantsuskeelset neologismi "Néerlande"...) ja nad nõudsid nimetust "Belges". Niisiis, seistes vastakuti laia protestiga lõunapoolse eliidi poolt, otsustas režiim tõlkida hollandikeelsed "Nederlanden", "Het Nederlandse volk", "Nederlanders" ja "Nederlands" prantsuse keelde "Belgiques", "Le peuple belge", "Belges" ja "belge". Veelgi enam, prantsuse keeles ei viidatud "langue néerlandaise" vaid "langue belgique".
Kuid isegi viimane otsus põhjustas lõunas segadusi: mõned valloonid ja flaamid (prantsuskeelsed ja flaamikeelsed) kaebasid jõuliselt, väites, et nad ei taha jagada "oma" nime "hollandlastega". Selle "terminoloogilise segaduse" keerukuse illustreerimiseks, üks kõige radikaalsemaid ja vabariikliku opositsiooni lõunas väljaantud ajalehti oli nimega... Le Courrier des Pays-Bas.
Pärast Belgia eraldumist valisid lõunaprovintsid ametlikuks nimeks "Belgia kuningriik". Prantsuse keeles kutsuti uut riiki "Royaume de Belgique" ("Belgique" ainsuses), samas oli vaja leida neologism flaamide poolt kasutatavale hollandikeelsele ametlikule nimele: "Koninkrijk België". Lõpuks, et luua selge erinevus põhjaprovintsidest, sai ametlikuks ladinakeelseks nimeks "Regnum Belgicæ" või "Belgica" (ja mitte enam "Regnum Belgii" või "Belgium", mis mõlemad reserveeriti põhjale kuni 20. sajandi eelõhtuni). Sealt alates olid ladinakeelsed (enamasti au)nimed põhjale "Nederlandia" ja mõnikord "Batavia".

Kuninga võim

Äsjaloodud kuningriik ei olnud nagu Holland või Belgia täna. Põhiseaduse järgi oli kuningas Willemil palju rohkem võimu, kui kuningal või kuningannal tänapäevases konstitutsioonilises monarhias.
Madalmaade parlamendi teises kojas oli 110 liiget, kellest 55 valiti põhjast ja 55 lõunast. Esimese koja nimetas kuningas ja see koosnes vanadest ja uutest aadlikest.
Madalmaades oli kaheksa ministrit, kes ei pidanud vastutama teise koja ees, vaid ainult kuninga enda ees. Tegelikult järgisid nad tema nõudmisi.

Tee eraldumisele

Sotsiaalsed erisused
Sotsiaalselt põhjustas ühendamine palju probleeme. Kuigi Willem võttis ette alustada ühtse rahva loomist, sai varsti selgeks, et põhi ja lõuna on 200 aastaga pärast lõuna tagasivallutamist Habsburgide poolt triivinud kultuuriliselt kaugele. Eriti ei sallinud Burgundia ja kalvinistlikud mõtteviisid teineteist väga hästi. Põhi ja lõuna omasid erinevat ajaloolist tausta ning nii hollandi- kui ka prantsuskeelsed inimesed kartsid allutamist teineteisele. Prantsusmaa mängis siin rolli "Légion belge et parisienne" kaudu, mida rahastasid erafondid, kuid Prantsuse valitsuse loal, et teha ühendamine Prantsusmaaga võimalikuks. Keelereform aastal 1823 kavatses teha hollandi keele ametlikuks keeleks Flaami provintsides, kuna see oli enamuse flaami rahvastiku keel. See reform kohtas tugevat vastuseisu Flaami ülem- ja keskklassides, kes siis olid enamasti prantsuskeelsed.
Usulised ja poliitilised erisused
Usk oli samuti eraldumise põhjus. Kui põhi oli valdavalt protestantlik, oli lõuna katoliiklik. Katoliku kirik nägi oma mõju langust kuninga kasuks. Kuningas ehitas üle 1500 riigikooli, kus kirik ei olnud enam hariduse andja. Ka põhi oli teinud iseseisvat ajalugu ja kogenud kuldaega. Nii nägi Hollandi rahvas Belgiat rohkem omandatud territooriumina kui partnerina. Kuigi 62% rahvastikust elas lõunas, oli neile Generaalstaatides antud sama arv esindajakohti, samas rohkemate provintside arvuga põhja esindas alamkojas enamus; seega suurema rahvaarvuga Belgia oli märgatavalt alaesindatud.