Filosoofiliste teaduste entsüklopeedia

"Filosoofiliste teaduste entsüklopeedia põhijoontes" ("Enzyklopädie der philosophischen Wissenschaften im Grundrisse") on Georg Friedrich Wilhelm Hegeli teos, milles ta esitas oma filosoofilise süsteemi kokkuvõtte ning mis oli mõeldud käsiraamatuks tema loengukursuse juurde. 
Raamat ilmus autori eluajal kolmes trükis. Esimene trükk ilmus 1817 Heidelbergis. Aastal 1827 ilmus teine trükk, mis oli peaaegu poole paksem. Aastal 1830 ilmus veel kord muudetud väljaanne. 
Tänapäeval ilmuvad väljaanded põhinevad kolmandal trükil. Neile lisatakse lisad (Zusätze), mis on teosesse paigutatud Hegeli sõprade poolt Hegeli käsikirjade ning loengukuulajate märkmete järgi. Lisad ei ole tänapäeva filoloogilistele nõuetele vastavad.

§ 1

Filosoofial puudub teistele teadustele osaks saav eelis: ta ei saa eeldada, et tema esemed on talle ettekujutusest antud [zugegeben], ega seda, et tunnetamise meetod alustamiseks ja jätkamiseks on juba omandatud. Tema esemed on küll ühised eeskätt religiooniga. Mõlemal on esemeks tõde, ja nimelt kõige kõrgemas tähenduses – selles mõttes, et Jumal on tõde ja ainult tema on tõde. Mõlemad käsitlevad järgnevalt lõplikkuse valda, loodust ja inimvaimu, nende omavahelist vahekorda ning nende vahekorda Jumalaga kui oma tõega. Filosoofia saab seetõttu küll eeldada tutvust tema esemetega, ja isegi peab seda eeldama, nagu ka niikuinii huvi nende vastu – juba sellepärast, et teadvus moodustab endale esemete ettekujutused varem kui nende mõisted, ning mõtlev vaim jõuab mõtleva tunnetamiseni ja mõistelise mõistmiseni [Begreifen] koguni ainult läbi ettekujutamise ning selle poole pöördudes. 
Aga mõtleva vaatluse juures ilmneb peagi, et see kätkeb endas nõuet näidata oma sisu paratamatust, tõestada nii oma esemete olemist kui ka nende määratlusi. Nõnda osutub too tutvus nendega ebapiisavaks ning eelduste ja kinnituste [Versicherungen] tegemine või õigeksvõtmine lubamatuks. Alguse tegemise raskus tuleneb aga ühtlasi sellest, et algus kui vahetu teeb oma eelduse või pigem on ise eeldus.

§ 4

Meie tavateadvuse suhtes kõigepealt peaks filosoofia näitama või koguni äratama oma eripärase tunnetusviisi vajadust. Religiooni esemete suhtes aga, tõe suhtes üldse peaks ta näitama võimet neid enesest lähtudes ära tunda; ilmneva erinevuse suhtes religioossetest ettekujutustest peaks ta õigustama oma erinevaid määratlusi.

§ 15

Filosoofia iga osa on filosoofiline tervik, iseenesesse sulguv ring, aga filosoofiline idee on seal erilises määratletuses või elemendis. Üksik ring murrab sellepärast, et ta on eneses totaalsus, läbi ka oma elemendi piirist [Schranke] ja paneb aluse veel ühele sfäärile; tervik esineb seetõttu ringide ringina, milles iga ring on paratamatu moment, nii et tema eripäraste elementide süsteem moodustab kogu idee, mis samuti ilmneb igas üksikus [ringis].

§ 17

Alguse jaoks, mille filosoofia peab tegema, paistab ta üldiselt samuti nagu teisedki teadused pidavat algama subjektiivse eeldusega, nimelt erilise esemega, tegema mõtlemise esemeks nagu teisal ruumi, arvu jne, nõnda siin mõtlemise. Ainult et on mõtlemise vaba akt asetada end vaatekohale, kus ta on iseenese jaoks ning seega tekitab ja annab ise endale oma eseme. Edasi peab vaatekoht, mis niimoodi vahetuna nähtub, tegema end teaduse sees tulemuseks, ja nimelt oma viimseks tulemuseks, milles ta jõuab uuesti oma alguseni ja pöördub enesesse tagasi. Sedasi näitab filosoofia end enesesse tagasimineva ringina, millel ei ole algust teiste teaduste mõttes, nii et algus on ainult vahekord [Beziehung] subjektiga, millena tahab otsustada filosofeerida, mitte aga [vahekord] teaduse kui niisugusega. – Ehk, mis on seesama, teaduse mõistet ja seega esimest [mõistet] – ja kuna ta on esimene, sisaldab ta lahutamist [Trennung], et mõtlemine on ese (just nagu välisele) filosofeerivale subjektile – peab käsitama teadus ise.

LOOGIKATEADUS

Eelmõiste

§ 20

Kui võtta [aufnehmen] mõtlemist selle kõige käepärasemas [am nächsten liegenden] ettekujutuses, siis ta ilmneb [erscheint] α) kõigepealt oma tavalises subjektiivses tähenduses, ühena vaimsetest tegevustest teiste, meelelisuse, kaemise, fantaasia jne, iha [Begehren], tahtmise jne kõrval. Selle saadus, mõtte määratletus või vorm, on üldine, abstraktne üldse. Mõtlemine kui tegevus on seega tegev üldine, ja nimelt ise tegev [ sich betätigende],  
[----] 
Loogika lähem mõiste ja jaotus

§ 84

Olemine on mõiste ainult iseenesest [an sich]; selle määratlused on olevad, oma erinevuses üksteise suhtes muud, ja nende edasine määratlus (dialektilise mõttes) on üleminek muuks. See edasine määratlus on ühekorraga [in einem] iseenest [an sich] oleva mõiste väljaasetamine [Heraussetzen] ja seega lahtirullimine [Entfalten] ning ühtlasi olemise enesesseminemine [Insichgehen], tema süvenemine iseendasse. Mõiste eksplitseerimine olemise sfääris on samavõrd olemise totaalsus, kuivõrd sellega ületatakse olemise vahetuolek või olemise kui niisuguse vorm.

§ 90

α) Olemasolemine on olemine määratletusega, mis on vahetu ehk olev määratletus, kvaliteet. Olemasolemine selles oma määratletuses iseendasse [in sich] reflekteerituna on olemasolev, miski. – Kategooriad, mis olemasolemisel arenevad, tuleb nüüd kokkuvõtlikult ära näidata [anzugeben]. 
Lisa. Kvaliteet on üldse olemisega identne, vahetu määratletus, erinevalt varsti vaatluse alla tulevast kvantiteedist, mis on küll samuti olemise määratletus, ent ta ei ole enam olemisega vahetult identne, vaid olemise suhtes ükskõikne, talle väline määratletus. – Miski on oma kvaliteedi läbi see, mis ta on, ja kui ta oma kvaliteedi kaotab, siis sellega ta lakkab olemast see, mis ta on. Edasi, kvaliteet on olemuslikult ainult lõpliku kategooria, millel sellepärast on ka ainult looduses ja mitte vaimses maailmas päris koht. Nii tuleb nt looduses nn lihtaineid, hapnikku, lämmastikku jne, pidada eksisteerivateks kvaliteetideks. Vaimu sfääris seevastu esineb kvaliteet ainult allutatud viisil ja mitte nõnda, just nagu sellega ammendataks vaimu mingi kindel kuju. Kui me võtame nt subjektiivse vaimu, mis moodustab psühholoogia eseme, siis me võime küll öelda, et selle loogiline tähendus, mida nimetatakse iseloomuks, on kvaliteet, aga seda ei tule siiski nii mõista, nagu oleks iseloom samamoodi hinge läbistav ja sellega vahetult identne määratletus, nagu on looduses ennist mainitud lihtainete puhul. Seevastu näitab kvaliteet end määratletumalt niisugusena ka vaimu puhul, niivõrd kui ta on mittevabas, haiglases seisundis. Nii on nimelt lugu kireseisundiga ja hullumeelsuseks tõusnud [gesteigerten] kire seisundiga. Hullumeelse kohta, kelle teadvus on täielikult läbi imbunud [durchdrungen] armukadedusest, kartusest jne, võib õigusega öelda, et tema teadvus on määratletud kvaliteedina.

§ 93

Miski saab muuks, aga muu on ise miski, niisiis saab ta samuti muuks, ja nii edasi lõpmatuseni.

§ 160

Mõiste on vaba kui tema jaoks olev substantsiaalne võim, ja on totaalsus, sest [indem] iga moment on tervik, mis ta on, ja lahutamatu ühtsusega temaga asetatud; nõnda on ta oma identsuses iseendaga iseeneses ja iseenese jaoks määratletu.

§ 161

Mõiste edasiminek ei ole enam üleminek teiseks ega paistmine teisesse, vaid areng, sest eristatu on vahetult ühtlasi asetatud identsena omavahel ja tervikuga, määratletus kogu mõiste vaba olemisena.