Eesti Loodusmuuseum

Ajalugu

Eesti Loodusmuuseumile panid aluse 19. sajandi loodusteadlased.
1842. aastal asutatud Eestimaa Kirjanduse Ühing (EKÜ) avas 1864. aastal Eestimaa Provintsiaalmuuseumi, mille üheks oluliseks tegevussuunaks oli looduse uurimine. Eriti tähtsaks muutus see alates 1872. aastast, kui EKÜ presidendiks valiti Alexander von der Pahlen (1820–1895), kes tänu oma kiindumusele loodusteadustesse aitas kaasa vastavate materjalide laekumisele. A. von der Pahleni, geoloog Alexander von Keyserlingi ning akadeemik Friedrich Schmidti juhtimisel loodi 1876. aastal uus sektsioon kodumaa looduse uurimiseks. Kõne alla tuli ka eraldi loodusmuuseumi loomise vajadus. See mõte küll ei teostunud, kuid sisuliselt eraldiseisev loodusosakond siiski tekkis.
Loodusteaduslik materjal hakkas jõudsalt kasvama, põhiliselt annetuste kaudu ja eriti pärast väljapanekute avamist. Tähtsaim sel ajal lisandunud kogu on dr. G. A. von Rauchilt pärandina saadud linnutopiste kogu. Kui varem kasutati varade hoidmiseks ja eksponeerimiseks rendipindu, siis 1911. aastal koliti ostetud majja Kohtu tänaval. Kavas oli Provintsiaalmuuseumi edasi arendada osakondadena, kuid osakonna mõõdu andsid sel ajal välja vaid loodusteaduslikud kogud ning kunstikogud. Loodusteaduslike kogudega tegelevas "Eestimaa provintsiaalse loodusteaduse sektsioonis" tehtud uurimistööd, eriti geoloogiaalased, äratasid tähelepanu välismaalgi.
Esimese maailmasõja päevil ähvardas ka Provintsiaalmuusemi kogusid Venemaale viimine. Tänu muuseumi passiivsele vastupanule jäi see ära. Niisiis läks Provintsiaalmuuseumil Tallinnas tunduvalt paremini kui Tartu Ülikooli muuseumil, mille varasid tänini täielikult tagasi saadud ei ole.
Eesti Vabariigi ajal jätkas muuseum tegevust registreerituna Haridusministeeriumi kunsti- ja muinsusosakonnas, 1926. aastast nime all Eestimaa Kirjanduse Ühingu Muuseum (endine Provintsiaalmuuseum) – seega pöörduti tagasi oma algse, 1842. aasta nime juurde. Loodusteaduste sektsioon kandis aga 1920. aastast nime EKÜ loodusteaduste sektsioon. Nimemuutusega tähistati valdkonna laienemist "teadmisväärsele kogu maailmast".
1939. aastal sõlmitud Molotovi-Ribbentropi pakt hävitas baltisaksa institutsioonid Eestimaal. Enamik EKÜ liikmeid asus ümber Saksamaale ja ühing lõpetas tegevuse. Pärast Eesti okupeerimist 1940. aastal kuulutas Nõukogude võim kõik muuseumid riigistatuks. Provintsiaalmuuseumile kuulunud loodusteaduslike varade säilitamiseks loodi Riiklik Loodusteaduste Muuseum. Soovitatavaks peeti, et uus muuseum oleks eeskätt pedagoogilise suunitlusega ja rakendataks laiemate rahvahulkade teenistusse.
Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu määrusega loodi 1. jaanuaril 1941 Riiklik Loodusteaduste Muuseum Tallinnas. Selle esimeseks teaduslikuks töötajaks ja muuseumi juhataja kohusetäitjaks sai 1940. aastal ülikooli lõpetanud zooloog Eerik Kumari. Provintsiaalmuuseumi kogudest sai loodusmuuseum geoloogilist materjali ligikaudu 19 500, botaanilist 55 500 ja zooloogilist 15 000 säilikut. 1942. aastal hävis pommitabamuse tõttu sellest üle 10 000 säiliku.
Loodusmuuseumi direktorid on olnud Jaan Remmel (1970–1990), Peeter Ernits (1990–1998), Lemmi Jõe (1999–2006), Maris Laja (2006–2011), Heidi Vilu (2011–2019). Alates 2019. aastas märtsist on direktor Asta Tuusti.

Näitused

Eesti Loodusmuuseumi ekspositsioon koosneb kolmel korrusel olevast püsiekspositsioonist ja vahetuvatest ajutistest näitustest. Loodusmuuseumi püsiekspositsiooni moodustavad merede ja jõgede saal, geoloogiasaal ja metsasaal. Lisaks on muuseumis avastuste ruum, mis tutvustab kujundlikult loomade meeli, seejuures on näitena kasutatud loomaliike, kelle üks või teine meel või meeleelund on eriti hästi arenenud või väga omapärane. 
Loodusmuuseumi ajutiste näituste teemad on väga mitmekesised, eksponeeritud on näiteks National Geographicu allveefotosid, troopilisi ja kodumaised ämblikke, ööliblikate ja kakkude maailma, samblike ja sammalde maailma ning Soome lahe keskkonnaseisundit minevikus ja tänapäeval, selle kultuurilugu ning elukeskkonda.
2018. aasta septembrini oli Loodusmuuseumis avatud näitus "Müstiline ürgmeri", mis tutvustas Eesti ala merepõhja poole miljardi aasta tagustest aegadest tänapäevani, rääkides nii Eesti alade liikumisest, siin elanud taimedes ja loomadest, aga ka kliimamuutustest. 2018. aasta oktoobris avati näitus "Isad ja pojad", mis jääb avatuks kuni 2019. aasta lõpuni.

Kogud

Eesti Loodusmuuseumi kogumis- ja uurimistöö eesmärgiks on Eesti looduse mitmekesisuse säilitamine ning ajas ja ruumis toimuvate muutuste dokumenteerimine. Loodusmuuseumi kogudesse kuulub üle 300 000 museaali.

Botaanilised kogud

Loodusmuuseumi botaanilises põhikogus on umbes 108 000 herbaareksemplari. Soontaimede herbaarium sisaldab 79 000 eksemplari, neist 77 700 on herbaarlehtede, ülejäänud viljade, seemnete ja käbide kujul.
Enamik materjalist on kogutud Eestist, esindatud on valdav osa kodumaisest floorast – üle 1600 taksonit.

Mükoloogilised kogud

Mükoloogilises herbaariumis on umbes 2450 herbaareksemplari. Lihheniseerumata seente kogus on 250 eksemplari. Samblike ehk lihheniseerunud seente kogus arvel olevast üle 2200 eksemplarist on umbes 1600 kogutud Eestist ja 600 välismaalt (põhiliselt Skandinaaviast ja mujalt Euroopast). 
Herbaariumi vanimad museaalid pärinevad 1870. aastast.

Geoloogilised kogud

Loodusmuuseumi geoloogilises kogus on umbes 35 000 museaali. Valdava osa paleontoloogilisest kogust moodustavad Eesti aluspõhja Paleosoikumi aegkonna fossiilid. Litoloogilised kogud koondavad Eesti aluspõhja tüüpilisi settekivimeid: lubjakive, dolomiite, mergleid, liivakive ja aleuroliite. Petroloogilised kogud on väikesearvulised, põhilise osa moodustavad Eesti rändkivide ja endise Nõukogude Liidu aladelt kogutud moonde- ja magmakivimite näidised.

Teadusajalooline kogu

Teadusajalooline kogu ca 1050 museaaliga koondab endas arhiivmaterjali ning teadusajaloolisi esemeid looduse uurimise ja vahendamisega seonduvalt.

Fotokogu

Loodusmuuseumi fotokogus leidub fotosid, negatiive ning värvidiapositiive kokku 28 000 eksemplari, mis kajastavad läbi aja muuseumi elu-olu, näitusi, välitöid ja üritusi.
Muuseumi fotokogu on digiteeritud elurikkuse infosüsteemis PlutoF ja selle tähis on TAMF.