google/wiki40b huggingface dataset:
Kablaküla peakraav

Kablaküla peakraav (ka Kassimatsi oja) on peakraav Jõgeva maakonnas Põltsamaa vallas. Kraavi pikkus on 8,4 km. Kraavi valgla suurus on 45,8 km².
Valukoja tänav

Valukoja tänav on tänav Tallinnas Lasnamäe linnaosas Ülemiste asumis.
Valukoja tänav sai nime 10. jaanuaril 1997. Tänav on saanud nime Dvigateli tehase ja tänava ääres paiknenud valukoja järgi.
Advokaadibüroo SORAINEN

Advokaadibüroo SORAINEN on äriõigusele spetsialiseerunud advokaadibüroo, mis tegutseb Eestis, Lätis, Leedus ja Valgevenes. 1995. aastal rajatud büroos töötab üle 150 advokaadi, juristi ja maksukonsultandi, kes tegelevad äriõiguse ja maksundusega.

Kliendid

Alates 1995. aastast on SORAINEN teenindanud rohkem kui 8000 klienti Baltikumis ja Valgevenes, enam kui 37 000 nõustamiskaasusega, mille seas on üle 600 M&A tehingu ning esimesed olulisemad erastamistehingud Valgevenes. Büroo annab õigusabi ühinguõiguse, ühinemis- ja ülevõtmis- (M&A), erakapitali, finantseerimis-, kinnisvara- ja muude äritehingute juures Baltikumis ja Valgevenes.
Haiba veehoidla

Haiba veehoidla on järv Harju maakonnas Saue vallas Haiba külas. Veekogu pindala on 1,4 ha. Veekogu kaldajoone pikkus on 1242 m. Järves on 4 saart.
Kadri Tiisel

Kadri Tiisel (sünninimi Uutma; sündinud 5. jaanuaril 1980) on eesti ajakirjanik ja laulja. 
Ta töötab Eesti Rahvusringhäälingu lasteprogrammi toimetajana.
Tiisel on lõpetanud Tallinna Reaalkooli (1998), õppinud Tallinna Pedagoogikaülikoolis kasvatusteaduste osakonnas, kuid kõrghariduse omandanud kultuuriteaduskonnas raadiorežii erialal Härmo Saarmi klassis (2003).
Vikerraadios on Tiisel peale lastesaadete teinud ka eriprogramme, osalenud lastele mõeldud CD-plaatide koostamisel ning juhtinud "Vikerhommikut". 
2004. aastal osales ta ansambli Neiokõsõ liikmena Eurovisiooni lauluvõistlusel İstanbulis.
Poola pöördkuju

Poola pöördkuju ehk postfikskuju on matemaatiline üleskirjutussüsteem, kus operaatorid kirjutatakse operandide järele. Näiteks infikskujul tehe 1 + 2 oleks Poola pöördkujus 1 2 +. Lisaks mainitutele kasutatakse ka Poola kuju ehk prefikskuju. Kui iga operaatori aarsus on teada, ei vaja prefikskuju ega Poola pöördkuju sulgusid, seega avaldise esitus on lühem kui infikskujul.
Poola kuju leiutas poolakas Jan Łukasiewicz 1924. aastal. Soovides vähendada arvuti mälukasutust ning teha rohkem arvutusi pinupõhiselt pakkusid Arthur Burks, Don Warren ja Jesse Wright 1954. aastal avaldiste väärtustamiseks välja Poola pöördkuju. Eelnevast sõltumatult tulid 1960. aastate alguses samale ideele ka Friedrich L. Bauer ja Edsger W. Dijkstra.
Poola pöördkuju sai tuntumaks, kui 1970. ja 1980. aastatel kasutas Hewlett-Packard seda paljudes oma taskukalkulaatorites. Arvutiteaduses kasutatakse Poola pöördkuju pinukeele arvutusmudelit kasutavates programmeerimiskeeltes, mille tuntuim näide on Forth.

Avaldiste Poola pöördkujus esitamine

Poola pöördkujus järgnevad operaatorid operandidele. Näiteks tehte 8 3 − väärtus on 5. Kui avaldis on pikem, on oluline täpsustada, et operaator järgneb vahetult viimasele operandile. Näiteks tehe 1 2 3 + × on ilmutatult korrutis 1 (2 3 +) ×, saades tulemuseks arvu 1 ning arvude 2 ja 3 summa korrutise.
Selle kokkuleppe, et operaator järgneb vahetult viimasele operandile, tõttu polegi vaja Poola pöördkujus kasutada sulge. Sulgude vältimiseks on veel oluline, et teaksime alati, mitu operandi iga operaator võtab. Seetõttu ei saa näiteks unaarse ja binaarse miinuse jaoks sama operaatorit kasutada. Võimalik on kasutada eraldi operaatorit või kui avaldissümbolite piirid on eristatud, saab kasutada märgiga täisarve. Viimane variant teeb unaarse miinuse ebavajalikuks.
Poola pöördkuju 1 2 3 + × on samaväärne infikse avaldisega 1 × (2 + 3). Avaldise (1 × 2) + 3 ehk lihtsalt 1 × 2 + 3 esitamiseks tuleb Poola pöördkujus kirjutada 1 2 × 3 +.

Väärtustamine

Enamasti kasutatakse Poola pöördkujus avaldiste väärtustamiseks pinu ning loetakse avaldist vasakult paremale. Pinu on andmestruktuur, kuhu saab peale elemendi lisada ning kust pealmise (viimati lisatud) elemendi võtta.
Kui avaldises vasakult paremale liikudes tuleb vastu mõni operand, siis lihtsalt lisatakse ta pinusse. Kui avaldise väärtustamisel jõutakse operaatorini, võetakse pinust operaatorile vastav hulk operande, teostatakse tehe ning lisatakse tulemus uuesti pinusse.
Operaatorile vastava arvu operandide võtmine tähendab tavaliste binaarsete operatsioonide (liitmine (+), lahutamine (−) jt) puhul pinust kahe elemendi võtmist, kuid näiteks unaarse operatsiooni faktoriaal (!) puhul võetakse pinust vaid pealmine element.
Kui operaatori kirjeldatud tehe pole sümmeetriline, siis on oluline ka see, mis järjekorras saavad pinust võetud elemendid operaatori argumentideks. Poola pöördkuju väärtustamise puhul saab pinu pealmine argument operaatori viimaseks argumendiks, järgmine eelviimaseks jne.
Tiia Kriisa

Tiia Kriisa (õieti Tiia-Ingrid Kriisa; sündinud Tallinnas 21. septembril 1941) on eesti näitleja ja kirjanik.
Ta lõpetas 1959. aastal Tallinna 19. Keskkooli ja 1963. aastal Tallinnfilmi õppestuudio. Tiia Kriisa töötas aastatel 1960–1963 Tallinna Pedagoogilises Instituudis sekretärina. Oli aastatel 1963–1993 Pärnu teatri Endla näitleja. Hiljem on olnud vabakutseline.

Isiklikku

Tiia Kriisa on alates 1974. aastast abielus Ingo Normetiga. Nende poeg on Mart Normet.
Māris Čaklais

Māris Čaklais (16. juuni 1940 Saldus – 13. detsember 2003 Riia) oli läti luuletaja ja esseist.
Māris Čaklais lõpetas Salduse Keskkooli 1958. aastal ja Läti Riikliku Ülikooli ajakirjanikuna 1964. aastal.
Māris Čaklaisi esimene luuletus avaldati ajakirjanduses 1960. aastal.
1960–1966 oli ta ajalehe Literatūra un Māksla kirjanduslik kaastöötaja, vahepeal oli ta 1962–1963 ka ajalehe Padomju Jaunatne kirjanduslik kaastöötaja. 1966–1969 töötas Māris Čaklais kirjastuses "Liesma". 1969–1973 oli ta ajalehe Literatūra un Māksla luuleosakonna juhataja, sama ajalehe toimetuses töötas kuni 1981. aastani. 1987–1991 oli ta ajalehe Literatūra un Māksla peatoimetaja.
1990–2003 tegi Māris Čaklais kaastööd raadiojaamale Vaba Euroopa. 1996–1997 oli ta PEN Klubi Läti osakonna president, 1998–1999 ajalehe Rīgas Balss kultuuriosakonna juhataja ja 1999–2000 ajalehe Literatūra un Māksla Latvijā kirjandusosakonna toimetaja. 2000–2003 oli Māris Čaklais ajakirja Karogs peatoimetaja.
Los Angelese maakond

Ajalugu

Los Angelese maakond moodustati 15. veebruaril 1850 ja on sellega California üks originaalsetest maakondadest. Rahvaarvu tõustes moodustati Los Angelese maakonna osadest 1853. aastal San Bernardino maakond, 1866. aastal Kerni maakond ja 1889. aastal Orange'i maakond.

Linnad

Kokku asub maakonnas 88 linna.
Silfverharnisk

Silfverharnisk (ka Silferharnisk ja Silfwerharnisk) oli Rootsi päritolu Eestimaa aadlisuguvõsa.

Ajalugu

Suguvõsast on teada Rootsi ohvitser Matthias Eriksson, kes 1653 sai Rootsi riigilt aadlitiitli nimega Silfverharnisk. Matthiase poeg oli Rootsi sõjaväelane Arvid, kes abiellus Beata Elsa von Schillingiga Liivimaalt. Arvidi pojapoeg oli Karl Gustav, kellele kuulus Läänemaa Haeska mõis. 
Suguvõsa kanti 1783 Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse.
Brooklyn Heights

Brooklyn Heights on jõukas elamupiirkond, mis asub Brooklynis, New Yorgis, Ameerika Ühendriikides. Algselt tunti seda piirkonda ka Brooklyn Village´ina ja see on olnud Brooklyni silmapaistvam piirkond alates 1834. aastast. Brooklyn Heights on 0,83 ruutkilomeetrit suur ja seal elab 20 256 inimest. Keskmine inimene, kes elab Brooklyn Heightsis teenib aastas keskmiselt 103 784 eurot ehk 119 999 dollarit.
Steven Hooker

Steven Hooker (sündinud 16. juulil 1982 Melbourne'is) on Austraalia endine kergejõustiklane (teivashüppaja). Ta võitis olümpiakulla (2008) uue olümpiarekordiga 5.96.
Hooker teatas 12. aprillil 2014, et lõpetab oma sportlaskarjääri. Ta põhjendas seda motivatsiooni puudumisega.
Tüüp 89 (jalaväe lahingumasin)

Ajalugu

Tüübi 89 väljatöötamist alustasid Mitsubishi Rasketööstused 1980. Esimesed 4 katseeksemplari valmisid 1984. Neid katsetati kuni 1986. aastani. Pärast katseid see standardiseeriti Tüübina 89 ja esimesed masinad väljusid tehasest 1991. Tootjaks on Mitsubishi Rasketööstused, kuid allhanketöid teeb ka Komatsu. Esialgu telliti 300 masinat, aga pärastpoole tellimust vähendati. 1999. aastal osteti kõigest 2 masinat ja aasta lõpuks oli teenistuses 58 masinat, järgmisel aastal ostis sõjavägi vaid ühe uue masina. Tüüp 89 on kasutusel ainult Jaapanis ja 2010. aastal oli teenistuses 68 masinat. 
Teadaolevalt ei ole Tüübist 89 eriversioone ehitatud, kuid liikurhaubitsa Tüüp 99 ehitamisel võidi kasutada selle modifitseeritud šassiid.

Kirjeldus

Tüübi 89 soomus pakub kaitset käsitulirelvade ja mürsukildude eest. Kasutusel on ABK relvade vastase kaitse süsteem ja torni lael paikneb hoiatussüsteem laserite eest.
Masin on valmistatud keevitatud terasest. Sellel on 600-hobujõuline vesijahutusega diiselmootor, mis asub ees vasakul. Ülekanne on automaatne. Roomikut liikuma panevad hammasrattad on kere eesosas. Kere kummalgi küljel on 6 ratast ja nende taga veel seitsmes, mis tavaliselt maha ei ulatu.
Jõuseadmete plokk paikneb ees vasakul ning heitgaaside väljalasketorustik ja õhu sisselaskeavad paiknevad samuti vasakul küljel. Kummalgi roomikul on seitse kummikattega kahekordset maanteeratast, vedav ratas ees ja tugiratas taga, ning kolm tugirullikut. Tüübil 89 on väändvedrustus. Ujumisvõime puudub.

Meeskond

Masina meeskond on kolmeliikmeline: juht, komandör ja laskur. Lisaks mahub masinasse 7 jalaväelast. 
Juht istub ees paremal ja üks jalaväelastest istub otse tema selja taga. Juhi pea kohal on luuk ja tema kasutada on 3 periskoopi, millest ühe saab asendada passiivse öövaatlusseadmega. Tema selja taga istuva jalaväelase kohal on samuti luuk ning periskoobid ette ja paremale vaatamiseks ning ta saab kasutada paremale suunatud ümmargust laskeava. 
Masina keskel asub kahemehetorn, kus paiknevad komandör (paremal) ja laskur (vasakul). Kummalgi on oma luuk ja periskoobid: komandöril 6 ja laskuril 2. 
Taga asuv jalaväelaste ruum on ülejäänud kerega võrreldes tõstetud laega. Sinna mahub kuus jalaväelast, kellest kolm istuvad vasakul küljel, nägudega väljapoole, kolm paremal küljel. Parempoolsetest jalaväelastest kaks peavad istuma näoga paremale ja üks tahapoole. Kummaski küljes on kolm laskeava, lisaks üks laskeava tagumises parempoolses ukses. Peale tagumise kahepoolse ukse on veel üks kahepoolne luuk jalaväeruumi lael. Jalaväelaste kasutada on ka 2 periskoopi.

Relvastus

Tüübi 89 pearelv on Šveitsi päritolu 35 mm Oerlikon Contravesi automaatkahur ja sellega samale teljele on paigutatud 7,62 mm kuulipilduja Tüüp 74. Automaatkahuri laskekiirus on 200 lasku minutis. Mõlemal torni küljel on üks Tüüp 79 Jyu-MAT juhtme teel juhitava tankitõrjeraketi laskeseade. Rakettide laskeulatus on 4 kilomeetrit. Laskeseadmeid tuleb laadida käsitsi ja seda saab teha läbi jalaväeruumi laeluukide. Torni küljes on ka kaks neljatorulist ette suunatud suitsugranaadiheitjate patareid.
Kiisa raudteejaam

Kiisa raudteejaam (saksa Kisa) on raudteejaam Harjumaal Saku vallas Kiisal.
Kiisa raudteejaamas on kaks madalat perrooni. Tallinna–Viljandi raudteeliini rong sõidab Balti jaamast Kiisale 29–32 minutit. Peatuses asub lisaks peateele ka kõrvaltee. Kiisal peatuvad kõik lõunasuunalised reisirongid. Piletihinnalt kuulub jaam III tsooni.

Ajalugu

Kiisa kitsarööpmelise raudtee, Tallinna–Viljandi raudteeliini raudteejaam rajati aastal 1928.
1960. aastate lõpus ehitati senine kitsarööpmeline raudtee ümber laiarööpmeliseks.

Jaamahoone

Koos jaamaga valmis mõisahoonet meenutav uhke kivist jaamahoone, mis on tänapäeval Edelaraudtee kasutada.
Sabine'i vald

Ajalugu

Vald moodustati 1843. aastal.
Saksa-Balti Erakond

Erakonna loomine

Esimene baltisakslaste partei rajati 1905. aastal ja kandis nime Eestimaa Konstitutsioonilise Partei. Erakonna eesmärk oli Balti erikorra kindlustamine ja ühtlasi taotles see Baltikumi autonoomiat. Erakonna mõju vähenes Esimese maailmasõja ajal seoses baltisakslaste poliitilise ja majandusliku tegevusvabaduse piiramisega. Partei tegevus lõpetati pärast Veebruarirevolutsiooni.
1918. aasta detsembris asutati Saksa Erakond Eestimaal (saksa keeles Deutsche Partei in Estland), mis nimetati 1919. aasta sügisel ümber Saksa-Balti Erakonnaks Eestis (Deutsch-baltische Partei in Estland).

Maailmavaade

Saksa-Balti erakond hoidis rahvuslikku konservatiivset joont, mille põhiseisukohtade hulka kuulusid näiteks kõigi Eestis elavate rahvaste keelte võrdõiguslik kasutamine riigiasutustes, sakslaste esindatus valitsuses, Eestis elavate rahvaste lepitamine, president riigipeana jne. Põhieesmärk 1920. aastate esimesel poolel oli laialdase kultuurautonoomia saavutamine. Samuti taotles erakond vähemusrahvuste õigust korraldada iseseisvalt oma kirikuasju.

Huvirühmad

Saksa-Balti Erakonda rahastasid peamiselt töösturid, pankurid ja kaupmehed, mis suurendas oluliselt nende mõjuvõimu partei ladvikus.
Ideoloogiliselt jagunes Saksa-Balti Erakond kaheks: vanabaltlasteks (Alt-Balten) ja väikesakslasteks (Klein-Deutsche). Vanabaltlased esindasid konservatiivsemat suunda ja pidasid võimalikuks otsida toetajaid ka maailmavaateliselt lähedaste eestlaste hulgast. Nende hulka kuulusid endised aadlikud, kaupmehed ja literaadid. Väikesakslased pooldasid rahvuslikku parteid ja koostööd välissakslastega mujal Euroopas. Nende hulka kuulusid muuhulgas Venemaalt saabunud sakslased, aga ka riigi- ja kadakasakslased, samuti käsitöölised. Väikesakslastel puudusid arvestatavad liidrid ning olles passiivsemad kui konservatiivid, jäid nad parteis esialgu tagaplaanile.
Teise jaotuse järgi oli erakonna sees neli huvirühma: riigi suhtes opositsiooniliselt meelestatud põlisaadel, suurtöösturid ja -kaupmehed, traditsiooniline intelligents ja „demokraadid“. Partei juhtimine oli intelligentsi käes, hästi esindatud oli ka suurtöösturite ja -kaupmeeste hääl. Parteisisest ühtsust aitas 1920. aastate esimesel poolel säilitada võitlus kultuurautonoomia saavutamise nimel.

Asutavas Kogus

Asutava Kogu valimistel 1919. aastal valiti Saksa Erakonna nimekirjast Asutavasse Kogusse jurist Hermann Koch, 1917. aasta Eesti Maapäeva saadik Max Bock ja Tartu günekoloog Johannes Meyer. Viimane vahetati 27. jaanuaril 1920 Georg von Stackelbergi vastu.
Erakond kogus valimistel 2,5% häältest.

Tegevuse lõpetamine

Saksa-Balti Erakond likvideeriti 1935. aastal, kui Eestis keelustati kõigi poliitiliste parteide tegevus.
Lacrosse

Lacrosse ehk kahvpall on maahokitaoline muruväljakul mängitav pallimäng, mis on arenenud Põhja-Ameerika indiaalaste rahvuslikust mängust baggataway'st ja mängust, mida hakati harrastama Prantsusmaal 14. sajandil.
Pikavarreliste, otsast reketitaoliste keppidega püütakse palli vastase väravasse lüüa.
Nüüdisajal on kahvpall Kanada rahvusmäng.
Mäng oli olümpiamängude kavas 1904. ja 1908. aastal. Mõlemal korral võitis Kanada meeskond.
Zaporižžja

Ajalugu

Asula rajati 1770. aastal, linnaõigused sai 1806. aastal. 1921. aastani oli linna nimi ukraina keeles Oleksandrivsk, vene keeles Aleksandrovsk. 1932. aastal valmis hüdroelektrijaam (DniproGES), mis oli tollal Euroopa suurim.
2010. aasta mais avati linnas Stalini büst. Sama aasta 31. detsembril lasti monument õhku ning see purunes täielikult.
2014. aasta 7. novembril üritati tõmmata trossidega maha 1977. aastal püstitatud 6 meetri kõrgust hallist graniidist Feliks Dzeržinski monumenti.
2016. aasta märtsis võeti maha 40 tonni kaalunud Vladimir Lenini monument.

Rahvastik

2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Zaporižžja elanikest ukrainlasi 70,28%, venelasi 25,39%, valgevenelasi 0,67%, bulgaarlasi 0,44% ja juute 0,42%. Linnas suheldakse enamasti vene keeles, millel on regionaalkeele staatus.

Transport

Zaporižžja on maanteede ja raudteede sõlmpunkt ning sadam Dnepri jõel. Linnas on bussi- ja trammiliinid.

Majandus

Zaporižžja on rasketööstuse keskus, seal on hüdro- ja tuumaelektrijaam. Zaporižžja autotehases toodetakse lisaks ZAZi (Zaporožetsi) mudelitele ka Daewoo Lanost, Lada Samarat, Opel Astrat ning mõnda Dacia ja Mercedes-Benzi mudelit.
Linnas toodetakse lennukimootoreid.
Zaporižžja jaguneb halduslikult 7 linnarajooniks. Linna peatänav on 10,8 km pikkune Lenini prospekt.
Magnetjõumikroskoopia

Magnetjõumikroskoopia on aatomijõumikroskoopia alaliik, mis on eelkõige mõeldud pindade magnetiliste omaduste uurimiseks.
Magnetjõumikroskoop (MFM) on aatomijõumikroskoobi erivariant, kus magneeditud teravikuga skaneeritakse mööda magnetilist pinda. Teraviku ja katseobjekti vahelised vastasmõjud tuvastatakse ja kasutatakse seejärel katseobjekti pinna magnetilise struktuuri rekonstrueerimiseks. MFM-skaneerimine tihtipeale kasutab mittekontaktset AFM režiimi.

Katseobjektide kujutamine

MFM-i saab kasutada erinevate magnetiliste struktuuride kujutamiseks, nagu domeeniseinad (Blochi ja Neeli), sulgdomeenid, salvestatud magnetbitid jne. Lisaks välise magnetvälja all saab jälgida domeeniseinte liikumist. MFM-kujutisi eri materjalidest saab näha järgmistes raamatutes ja teaduspublikatsioonides: kiled, nanoosakesed, nanotraadid ja andmekandjad.
Relaksatsioongeneraator

Relaksatsioongeneraator on mittesiinuselist perioodilist võnkumist tekitav elektrongeneraator. Relaksatsioongeneraatoris moodustuvad impulsid energiasalvestisse (harilikult kondensaatorisse) koguneva energia perioodilisel vabastamisel (kondensaatori laengust tühjendamisel)  elektronlüliti abil.

Hammaspinge generaatorid

Mittesiinusvõnkumise tüüpiline näide on saehambakujulise graafiku järgi muutuv pinge, lühemalt hammaspinge. Hammaspinge väärtus muutub lähteväärtusest aeglaselt maksimaalväärtuseni  ja seejärel kiiresti lähteväärtuseni tagasi. 
Elektronlülitina kasutatakse elektroonikakomponenti, mille pinge-voolu tunnusjoonel on langev osa, s.t negatiivne diferensiaaltakistus. Niisugusteks komponentideks on näiteks ühesiirdetransistor, sümmeetriline dioodtüristor ja samuti huumlamp. 
Huumlambi baasil loodi hammaspingegeneraator juba 1920. aastail.  Kondensaator C laadub aeglaselt pingeallikast U₀ läbi takisti R seni, kuni pinge tase jõuab tunnusjoonel punkti A. Selles punktis toimub huumlahendus  ja vool hüppab punktini C ning pinge kondensaatoril langeb kiiresti punkti B. Takisti R takistus on valitud nii suur, et seda läbivast voolust ei piisa huumlahenduse säilitamiseks ning lamp kustub (graafikul punkt D). Seejärel hakkab kondensaator taas laaduma.

Ristkülikpinge generaatorid

Ristkülikukujuliste impulsside generaatoreid saab liigitada selle järgi, kas nende tasakaaluolekud ‒ väljundpinge püsiva amplituudiga seisundid  (kõrge, madal) ‒ on bistabiilsed (kestvalt stabiilsed) või monostabiilsed (ajutiselt stabiilsed), või siis puudub tasakaaluolek üldse, s.t generaator on astabiilne.
Bistabiilsel generaatoril on kaks püsiva tasakaalu olekut. Toitepinge sisselülitamise järel võib generaator jääda ükskõik kumba tasakaaluolekusse. Ühest olekust teise saab lülitust viia väliste käivitusimpulssidega. Kui käivitusimpulsside andmine lõpetada, jääb generaator viimase impulsiga määratud olekusse; niisiis jätab lülitus selle oleku meelde.  Seda tüüpi impulsigeneraatorit nimetatakse trigeriks.
Monostabiilsel generaatoril on üks püsiv tasakaaluolek. Toite sisselülitamisel võtab generaator kestvalt stabiilse oleku. Sisendisse antav käivitusimpulss viib lülituse ajutise tasakaalu olekusse, milles see püsib teatud ajavahemiku ja ennistub siis püsiva tasakaalu olekusse. Monostabiilses ehk  ooterežiimis töötab näiteks monovibraator.
Astabiilse generaatori sisselülitamisel hakkavad tasakaaluolekud ‒ kõrge ja madal ‒ iseseisvalt perioodiliselt vahelduma, s.t generaator on isevõnkuv. Astabiilseid generaatoreid kasutatakse laialdaselt perioodiliste ristkülikimpulsside saamiseks ja nende tüüpiline esindaja on multivibraator.
Gustav Carlblom

Gustav Carlblom (1. juuni/12. juuni 1761 Noarootsi – 27. jaanuar/8. veebruar 1814 Tallinn) oli Eestimaa vaimulik.
Ta õppis aastatel 1773–1776 Tallinna gümnaasiumis. Turu ülikooli immatrikuleeriti ta 13. septembril 1777, ta oli kohal veel 1779. Ordineeriti õpetajaks 19. juunil/30. juunil 1782.
Oli aastatel 1782–1783 (introdutseeriti 3. juulil/14. juulil 1782) Haapsalu Püha Johannese koguduse vikaarõpetaja. Aastatel 1783–1789 (õpetajaks kutsuti 30. märtsil/10. aprillil 1782) oli ta sama koguduse õpetaja. 29. detsembril 1789/9. jaanuaril 1790 kutsuti ta Noarootsi Püha Katariina koguduse õpetajaks, ametisse introdutseeriti 29. aprillil/10. mail 1790. Saarte-Lääne praostkonna abipraostiks sai 15. veebruaril/27. veebruaril 1805, praostiks 30. juunil/12. juulil 1805. Eestimaa konsistooriumi assessoriks sai 15. jaanuaril/27. jaanuaril 1808, ta oli ka pastorite sinodi direktor. Aastal 1812 kirjutas ta Briti Piibliseltsile ja kirjeldas piibliraamatute suurt puudust. Ta suri Toompeal toimunud õnnetuse tagajärjel (kaless veeres libedaga nõlvakult alla).
Carlblomil oli suuri teeneid Noarootsi kihelkonna rahva lugemisoskuse edendamisel ja kirjakultuuri rahva sekka viimisel. Ta jagas lastele tasuta kooli- ja usuraamatuid kirikukapitali protsentidelt saadud raha eest. Näiteks aastail 1797–1806 osteti 105 aabitsat, 165 katekismust ja 117 lauluraamatut ja aastail 1807–1816 605 katekismust ning 160 Uut Testamenti (nii eesti- kui rootsikeelseid). Aastal 1806 kirjutas ta, et kaks kolmandikku Noarootsi täiskasvanud elanikkonnast olid lugemisoskusega.
Ta kogus kirikuarhiividest kirikuajaloolisi materjale ja publitseeris neid. Koostas Eestimaa pastorite esimese trükitud leksikoni "Prediger Matricul Ehstlands und der Stadt Reval". Tallinn, 1794. 137 lk.; Haapsalu linna ajalugu "Hapsals Schiksale" ilmus ajakirjas Esthona (1828–1829). Carlblomilt on ilmunud esimene Eestimaa kirikuajaloo käsitlus – "Entwurf zur Kirchen- und Religions-Geschchte Est- Liv- und Kurlands". Bd. VI Reval, 1851, 13–16 (toimetanud dr. Carl Julius Albert Paucker).

Isiklikku

Tema isa Jonas Laurentii Carlblom oli Noarootsi Püha Katariina koguduse õpetaja. Tema äi Joachim Heinrich Dahl oli Kullamaa Püha Johannese koguduse õpetaja, vanaisa Andreas Hollming oli Vormsi Püha Olavi koguduse õpetaja. Tema vend Johannes Carlblom vanem oli Tõstamaa Maarja koguduse õpetaja. Tema poeg Peter Carlblom oli Risti koguduse õpetaja, poeg Friedrich Carlblom oli Viljandi Pauluse koguduse õpetaja, poeg Paul Carlblom oli Tarvastu Peetri koguduse õpetaja, poeg Johannes Carlblom oli Noarootsi Püha Katariina koguduse õpetaja. Pojapoeg (Peteri poeg) Wilhelm Gustav Johann Carlblom oli Alatskivi ja Kodavere Mihkli koguduse õpetaja, pojapoeg (Pauli poeg) Oskar Emil Carlblom oli Häädemeeste ja Tahkuranna koguduse õpetaja.
Loosu mõis

Loosu mõis (saksa keeles Loso) oli Võru mõisa karjamõis Põlva kihelkonnas Võrumaal.
Eike Eplik

Eike Eplik (sündinud 1982 Raplamaal) on eesti kunstnik.
Eplik omandas kunstihariduse 2002. aastast Tartu Kõrgema Kunstikooli skulptuuriosakonnas (lõpetas 2007) ja Eesti Kunstiakadeemias skulptuuriosakonnas (magistrikraad 2010), samuti on ta olnud vahetusüliõpilane Soomes Turu Rakenduskõrgkooli (soome keeles Turun Ammattikorkeakoulu) skulptuuriosakonnas ning praktiseerinud Soome, Saksa ja Rootsi kunstnike assistendina. "Tema loomingut, mille keskmeks on tavaliselt loomad, iseloomustab mängulisus, fantaasiaküllus ja müstilisus," kirjutab Tartu Kunstimuuseumi näituse "Noorus kui elustiil" kataloog. Mõned Epliku teosed kuuluvad Tartu Kunstimuuseumi kogusse.
Eike Epliku vanem vend on muusik Vaiko Eplik.

Tunnustus

2012. aastal pälvis Eplik KUKU NUNNU stipendiumi.

2006. aastal pälvis Eplik Eduard Wiiralti stipendiumi.

2018. aastal pälvis Eplik Ado Vabbe nimeline stipendiumi.