google/wiki40b huggingface dataset:
Constantin Winkler

Constantin Winkler (7. mai 1809 Jüri – mai 1855 Rakvere) oli Eesti vaimulik.
Lõpetas Tallinna Toomkooli. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1829–1832. Ordineeriti 8. detsembril 1835 õpetajaks.
Oli aastatel 1835–1855 Rakvere Kolmainu koguduse õpetaja. Asutas aastal 1843 Rakveresse piibliseltsi ja juhtis selle tegevust. Lisaks oli ta Rakvere vaeslastekooli ja vaestemaja, Rakvere linnapea Zeehi loodud heategevusasutuse juhataja.

Isiklikku

Tema isa Reinhold Johann Winkler oli Tallinna Toomkoguduse ülemõpetaja, vanaisa Reinhold Johann Winkler oli Tallinna Oleviste koguduse ülempastor ja Tallinna superintendent, vanavanaisa Reinhold Winkler oli Järva-Jaani Ristija Johannese koguduse õpetaja. Õemees Carl Bernhard Gebhardt oli Tõstamaa Maarja koguduse õpetaja, pojapoeg Reinhold Johann Winkler III oli Karja Katariina koguduse õpetaja ja viimane Saaremaa superintendent. Äi Friedrich August Hörschelmann oli Viru-Jaakobi koguduse õpetaja.
Rasvhapete mobilisatsioon

Rasvhapete mobilisatsioon on kehas toimuv protsess, mille eesmärk on stressiga toimetulekuks varustada kudesid piisava koguse energiaga.
Rasvhapete mobilisatsiooni käimalükkavaks jõuks võib olla näiteks füüsiliselt raske tegevus või nälgimine. Rasvhapped mobiliseeritakse, kui veres tõuseb glükagooni- ja adrenaliinitase ning need ained seostuvad rasvarakkude pinnal olevatele retseptoritele. Seostumine käivitab rea reaktsioone, mille tulemusel aktiveeritakse ensüüm lipaas. Lipaas lagundab rasvaraku rasvatilgas olevad triglütseriidid ehk neutraalrasvad vabadeks rasvhapeteks. Vabad rasvhapped suunatakse veresoonkonda, mille abil jõuavad need energiarikkad molekulid nii skeletilihaste ja südameni kui ka maksa.
Veres seotakse rasvhapped seerumalbumiiniga, mis aitab hüdrofoobseid rasvhappeid veres transportida.
Lihaskoes võetakse rasvhapped kasutusele ja oksüdeeritakse süsihappegaasiks (CO₂) ja veeks, et toota kudedele vajalikku energiat. Ei teata veel kindlalt, kas vabade rasvhapete rakku pääsemiseks on tarvis spetsiaalset transpordimehhanismi.
Suur osa mobilisatsiooni läinud rasvhapetest võtab kasutusele maks. Seal sünteesitakse osadest rasvhapetest taas triglütseriidid ja transporditakse need VLDL lipoproteiinides lihastesse ja teistesse kudedesse. Murdosa rasvhapetest muudetakse maksas ka ketokehadeks, mis on vajalikud nii perifeersete kudede kui ka näiteks aju varustamiseks energiaga näljatingimustes.
Nagant

Autotootjana

Hiljem hakkas firma tootma autosid, valmistades litsentsi alusel Prantsuse autotootja Rochet-Schneider masinaid. Nagant tootis autosid alates aastatel 1900-1927 või 1928. Belgia autotootja Impéria omandas ettevõtte 1931. aastal.
Kingi maakond (Washington)

Ajalugu

Kingi maakond moodustati 22. detsembril 1852. aastal Thurstoni maakonna osast. Maakond sai nime William Rufus Kingi järgi, kes oli Ameerika Ühendriikide asepresident, kui loodi Washingtoni territoorium.
Saaremaa rüütelkonna vapp

Saaremaa rüütelkonna vapp on Saaremaa rüütelkonna embleem, mida on kasutatud alates 1525. aastast.
Selle ebaheraldilise „vapi” ametlik kirjeldus 1802. aastast on järgmine: lehestikuga ääristatud sinine kilp, millel seisab kiiver. Kilbil tähed D. W. G. B. E. (De Wort Gottes blifft ewig, Jesaja 40: 8; eesti keeles "Jumala sõna püsib igavesti"). Kiivrist lehvib sinine lint pealiskirjaga „Glow der Ritterschop in de Wick vnd up Oesel”. Kiivril seisab kahest loorberioksast varjutatud kurg väljasirutatud tiibadega.
Maamarssal Peter von Buxhöwden arvas 1838. aastal, et vapikilbi ebakorrapärane kuju tähendab Saaremaa kontuure ja oksad saart [siit Kuressaare (Kurre Saar) nimi]. 
Tegelikult, nagu juba Johann Christoph Brotze 1791. aastal märkis, on Saaremaa vapilind evangelist Johannese kotkas (mitte kurg).
Vapp põhineb Läänemaa ja Saaremaa rüütelkonna pitseril, mille esimene teadaolev jäljend pärineb 25. veebruarist 1525. Martin Körber väitis 1889. aastal, et vapp on annetatud piiskop Johannes Kyveli privileegiga 15. detsembril 1524, märkimaks üleminekut katoliku usult luterlusele. See väide pole õige.  Tegelikult jäi piiskopkonna vapp, mida kasutasid piiskop, toomkapiitel, stiftifoogtid ja meeskohtunikud, muutumatuks kuni sekularisatsioonini ja isegi hiljem kasutas seda hertsog Magnus pretensioonivapina.
Peale Eestimaa rüütelkonna ei kasutanud Vana-Liivimaa rüütelkonnad 16. sajandini oma pitsateid, vaid pitseerisid oma liikmete pitsatitega. Konflikti ajal piiskop Johannes Kyveli ja rüütelkonna vahel 29. juulil 1524 kirjutas piiskop, et ta on rüütelkonnalt saanud ebatavalise pitseriga kirja. Tõenäoliselt see ongi uus rüütelkonna pitser, mis võeti kasutusele samal kuul Tallinnas  toimunud Liivimaa evangeelsete rüütelkondade ja linnade kokkutuleku ajal. Luterlikuks muutunud rüütelkond vajas uut ühendavat embleemi. 
On väidetud, et Saaremaa rüütelkonnale annetas vapi Saksi kuurvürst Friedrich III Tark1525. aastal, kui Saaremaa vasallid ähvardasid astuda luteri usku. See väide ei saa olla õige, kuna Saaremaa rüütelkond oli siis juba evangeelne ja Friedrich III pole kunagi Saaremaad valitsenud.
1. oktoobril 1866 esitas Senati Heraldikadepartemang kinnitamiseks uue Saaremaa rüütelkonna vapi kavandi, millel oli sinisel väljal hõbedane sookurg mustade silmade, noka ja küüntega. Teadaolevalt seda uut vappi kasutusele ei võetud
Saaremaa rüütelkonna vapp on kujutatud Saaremaa Põllumeeste Seltsi (Societas Rerum Rusticarum Studiosa Osiliensis) hõbemedalil.
Vladimir Šokman

Vladimir Šokman (sündinud 26. aprillil 1948 Võrus) on Eesti Keskerakonna poliitik, Tartu linnavolikogu esimees 16. aprillist 2015. 
Ta on olnud korduvalt linnavolikogu liige ja Tartu abilinnapea.
1966 lõpetas Šokman Tartu 7. Keskkooli, 1967–1971 õppis ta Tartu Riiklikus Ülikoolis kehakultuuri ja spordi erialal ning 1974–1981 psühholoogia erialal. 
1973–1978 oli Šokman Tartu Reisi- ja Ekskursioonibüroo orgosakonna juhataja ja direktor, 1978–1983 instruktor EKP Tartu Linnakomitees tervishoiu- ja spordiasutuste, asendajana ka haridus- ja kultuuriasutuste valdkonnas, 1983–2001 Tartu Tööstuskooli direktor, 1999–2001 Tartu linnavolikogu liige, 2001–2011 Tartu abilinnapea, 2011–2013 Tartu linnavolikogu esimees ning 2013–2015 taas Tartu abilinnapea. 2015. aasta aprillis valiti Šokman uuesti linnavolikogu esimeheks, kui sellest kohast loobus Aadu Must, kes osutus 2015. aasta valimistel riigikokku valituks.
Vladimir Šokman on Tartu Spordiveteranide Koondise juhatuse liige, Tartu Talisuplejate Seltsingu esimees ning Läänemere Linnade Liidu (UBC) sotsiaal- ja tervishoiukomisjoni liige.
Šokmani emakeel on eesti keel, ta valdab ka vene, saksa, inglise, soome ja rootsi keelt. Ta harrastab suusatamist, talisuplust, korvpalli, rattasõitu jms.
Ruhnu vald

Külad

Ruhnu vallas asub ainult Ruhnu küla.

Ajalugu

Ruhnu vald hõlmab endise Ruhnu kihelkonna piirid. Ajalooliselt on Ruhnu olnud üks eestirootslaste põliseid asualasid, kus kujunes välja omapärane kultuur. Teise maailmasõja aegu põgenesid eestirootslased aga Ruhnust suuremas osas Rootsi, Ruhnu neid peaaegu ei jäänudki. Siiski on Ruhnus tänini säilinud tugev kohalik omapära.

Loodusobjektid

Saare keskosas on luiteline männimetsaga kaetud kõrgendik nimega Håubjärre, mille kõrgus ulatub märkimisväärse 28 meetrini. Ida pool on ka palu- ja salumetsi. Liigestunud läänerannikul valitsevad roostikud ja rannaniidud, sisemaa pool võsastunud niidud. Samuti on saarel ohtralt klibu- ja liivarandu, sh Limo rand, Överkirke rand, Kuunse rand. Rannajoone kogupikkus on vähemalt 25 km.

Poolsaared

Holma, Kunsudden, Pärs, Ringsudden ja Sjustackudden.

Saared

Saarest läänes ja edelas on mitukümmend väiksemat nimetut rohtunud laidu. Neist suurim oli Holm (ca 10 ha), mis nüüdseks on emasaarega ühinenud ja roostunud. Ruhnu lähistel lõuna pool asub Gretagrundi kare.
Tartu piiramine (1558)

Linna piiramine

Vene väed aga jätkasid pealetungi ning vallutasid Kirumpää piiskopilinnuse, mille järel orduväed Wilhelm Fürstenbergiga taganesid Valga piirkonda ja lahkusid Tartu alt, jättes Tartu kaitsele ainult Tartu linna kaitsjad. Vene väed jätkasid Pjotr Šuiski juhtimisel Tartu piiskopkonna vallutamist. Moskva tsaaririigi väed piirasid Tartu linna sisse ning alustasid selle pommitamist. Vaatamata piiskopi poolt Fürstenbergi juurde saadetud abipalvele ei saatnud too abivägesid ning piiskop ja Tartu raad alustasid alistumisläbirääkimisi vojevood Pjotr Šuiskiga.
Jakuudid

Jakuudid (jakuudi сахалар) on turgi rahvas Ida-Siberis Sahha Vabariigis (Jakuutias). Kõnelevad jakuudi keelt. 2002. aasta rahvaloenduse andmetel elas Venemaa Föderatsioonis 443 852 jakuuti, neist Sahha Vabariigis 432 290 (45,5% elanikkonnast). 2010. aasta rahvaloenduse andmetel elas Venemaa Föderatsioonis 478 085 jakuuti, neist Sahha Vabariigis 466 492 (49,9% elanikkonnast). Eestis elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 15 jakuuti, neist 13 Tallinnas.
Taimõril ja Jakuutia loodeosas elavaid jakuudi keele murret kõnelevaid dolgaane peetakse eraldi rahvaks.
Jakuudid rändasid praegustele asualadele mitme lainena 10. sajandist kuni 13. sajandini Baikali järve piirkonnast. Algasukad evengid ja jukagiirid osalt assimileeriti, osalt tõrjuti kõrvale. Jakuudid on turgi rahvastest kõige mongoliidsemate rassitunnustega. Jakuudid erinesid kultuuriliselt oma naaberrahvastest, nad tegelesid hobuse- ja veisekasvatusega, metallitöötlemisega ja savinõude valmistamisega. Elatusallikatena olid olulised ka jahipidamine ja kalapüük.
Loode-Jakuutias elavad jakuudid tegelevad ka põhjapõdrakasvatusega.
Vene riigi koosseisu sattusid jakuudid 1620.–1630. aastatel. Õigeusu võtsid nad vastu 18. sajandi teisel poolel, kuid teataval määral säilis ka šamanism. Maaviljelusega hakkasid jakuudid tegelema alles 19. sajandi keskel.
Akvitaania kuningriik

Asutamine

Autonoomse ja tülika Akvitaania hertsogkonna vallutasid frangid aastal 769 pärast mässusid nende ülemvõimu vastu. Akvitaania partikularismi uue demonstratsiooni ärahoidmiseks otsustas Karl Suur organiseerida maa oma kuningriigis.
Aastal 781 tegi ta oma kolmandast, siis kolmeaastasest pojast Ludwigist Akvitaania kuninga. Frangi riigile allutatud uus kuningriik sisaldas Akvitaania, aga ka Gootia ja Karolingide valdused Hispaanias.
Kui kuningas asus Karolingide paleedes kuningriigi põhjaosas (Limoges/Le Palais-sur-Vienne, Poitiers/Chasseneuil, Ébreuil, Bourges, Angeac-sur-Charente/Angoulême), asus haldustuumik eesotsas krahv Guillaume de Gellone'iga Toulouse'is.

Keisririigi jagunemine

Aastal 806 kavandas Karl Suur jagada oma riigi poegade vahel. Ludwig sai oma kuningriigile lisaks Provence'i ja Burgundia.
Jaanus Kulli

Jaanus Kulli (sündinud 2. jaanuaril 1955) on eesti ajakirjanik ja teatrikriitik.
Ta on kaastööd teinud Hommikulehele ja Harju Uudistele.
Ta töötab Õhtulehes kultuuriajakirjanikuna, kuid on teinud kaastööd ka ajakirjadele Teater. Muusika. Kino ning Keel ja Kirjandus.
Ta on "Eesti lugude" sarja osa "Lumehobuste peremees" (2007) stsenarist.

Isiklikku

Ta abikaasa on Gerda Kordemets.
Pentti Linkola

Kaarlo Pentti Linkola (sündinud 7. detsembril 1932 Helsingis) on radikaalsete vaadetega soome keskkonnafilosoof, rohelise elamisviisi ideoloog ja ühiskonnakriitik.
Pentti Linkola on tuntud teisitimõtleja, looduskaitsja, ornitoloogi, kalamehe ja publitsistina. Tema botaanikust isa Kaarlo Linkola oli Helsingi Ülikooli rektor ning Soome Looduskaitseliidu asutaja ja esimees. Pentti Linkola tundis juba lapsena huvi looduse ja selle hoidmise vastu. Ta alustas zooloogia ja botaanika õpinguid Helsingi Ülikoolis, kuid avastas peagi, et loodust saab kõige paremini tundma õppida ikkagi looduse keskel, mitte loengus. Juba pärast esimest aastat jättis ta õpingud pooleli ja asus omal käel loodust uurima. Alates 1959. aastast on ta lisaks kirjatöö tegemisele elatanud ennast kalapüügist ning elanud väga vähenõudlikul ja keskkonda säästval viisil.
Ornitoloogia on Linkolale väga südamelähedane ning tema esimesed teosed kirjeldasidki linde. Ta on kaasakiskuvalt kirjutanud ka metsast ja paljudest taimedest. Ta on arvamusel, et võõrliigid (näiteks mink ja kährik) tuleb Soomest hävitada.
Alates 1970. aastate algusest kirjutab ta põhiliselt eluslooduse kaitsmisest ning on aastate jooksul muutunud üha kriitilisemaks inimkonna tegutsemise suhtes. Ta on nimetanud inimest looduse vähktõveks.
Kui roheline liikumine Soomes alguse sai, osales ka Linkola selle üritustel, kuid osutus peagi selle organiseerunud liikumise jaoks liiga radikaalseks. Aastal 1995 asutas ta Looduspärandi Sihtasutuse, mille eesmärk on annetamise teel saadud rahaga osta kaitsmiseks kokku metsa Lõuna- ja Kesk-Soomes. 2007. aasta lõpuks oli sihtasutus omandanud umbes 260 hektarit metsa.
Linkola arvates on maakera võimalik päästa ainult tänapäeva tsivilisatsiooni hüvedest loobumise hinnaga, sealhulgas äärmuslike ja drakooniliste abinõudega. Ta vastustab majanduskasvu taotlemist ja kaasaegsete tehniliste vahendite kasutamist. Linkola on propageerinud tagasi pöördumist naturaalmajanduse juurde. Ta pooldab muu hulgas mootorsõidukite eraomanduse kaotamist. Rahvaarvu ja liiklemistiheduse vähenemise tõttu kasutusest välja jäävate hoonete alune maa ja maanteed tuleks tema arvates tagasi muuta viljakandvaks maaks.
Oma esimestes poliitilistes kirjutistes 1960. aastatel väljendas ta patsifistlikke seisukohti, millest ta aga hiljem lahti ütles, pidades sõda tõhusaks inimeste arvukuse vähendamise vahendiks. Hiljem on ta aga uuesti ümber mõelnud, arvestades asjaolu, et sõjajärgsele ülesehitustööle kulub erakordselt palju ressursse.

Tunnustused

Pentti Linkolal on arvukalt kriitikuid, kuid ka palju poolehoidjaid. Aastal 2004 valitud kõigi aegade suuremate soomlaste hulgas sai Pentti Linkola 18. koha.
Aastal 1998 sai Linkola Soome Looduskaitseliidu keskkonnaauhinna elutöö eest looduse kaitsmisel ning 2008. aastal Looduskaitseliidu medali.
Aastal 1983 sai ta Eino Leino auhinna.
World Literature Today

World Literature Today on USA kirjandusajakiri, mida annab välja Oklahoma Ülikool. Ajakiri ilmub üks kord kahe kuu jooksul. Ajakiri asutati 1927 ja esialgu kandis see nime Books Abroad. Praegust nime kannab ajakiri alates 1977.
Ajakirjas avaldatakse luuletusi, proosat, kommentaare, retsensioone.
Zahra Abdulla

Zahra Abdulla (sündinud 27. novembril 1965 Somaalias) on somaali päritolu Soome poliitik, Helsingi linnavolikogu liige alates aastast 1997.
Abdulla kuulub Rohelisse Liitu.
2003. aasta Soome parlamendivalimistel sai ta 2792 häält, 2007. aasta parlamendivalimistel 4198 häält ja 2011. aasta parlamendivalmistel 3562 häält .

Isiklik elu

Abdulla sündis Somaalias ja veetis lapsepõlve ja nooruspõlve Egiptuses ja Keenias. Hiljem õppis ta Moskvas meditsiini. Kui Nõukogude Liit lagunes, kolis ta juulis 1990 Soome.
Alates 1998. aastast on ta Soome kodanik.
Abdulla elab Helsingis Pukinmäkis. Tal on kaks poega ja üks tütar.
Mati Kuusvere

Mati Kuusvere on Eesti sõjaväelane, Kaitseliidu Alutaguse maleva pealik.
Kuusvere oli alates 2011. aasta 1. juunist Kaitseliidu Jõgeva maleva pealiku kohusetäitja. Maleva senine pealik Janno Rosenberg andis maleva lipu 2011. aasta 27. mail üle Mati Kuusverele, kes sai malevapealiku kohusetäitjaks. Kaitseväe juhataja kinnitas oma käskkirjaga Mati Kuusvere malevapealikuks alates 2012. aasta 4. juunist. Varem on ta teeninud Jõgeva maleva staabiülema ja väljaõppeülemana. Mati Kuusvere sai Kaitseliidu Jõgeva maleva väljaõppeülemaks 2008. aasta 5. novembril.
Mati Kuusvere on lõpetanud Kaitseväe Ühendatud Õppeasutuste Kõrgema Sõjakooli keskastme kursuse, teeninud piirivalves, õhutõrjedivisjonis, Kaitseliidu Peastaabis ning välismissioonidel Kosovos, Liibanonis ja Iisraelis ÜRO sõjalise vaatlejana.
President Lennart Meri andis Kuusverele oma käskkirjaga kaitseväe juhataja ettepanekul kapteni auastme 20. juunil 2001.
President Toomas Hendrik Ilves andis Kuusverele oma käskkirjaga kaitseväe juhataja ettepanekul majori auastme 2. veebruaril 2011.
Henn Käämbre

Henn Käämbre (19. märts 1935 – 10. mai 2018) oli eesti füüsik ja tõlkija.
Ta lõpetas 1952. aastal Tartu 1. Keskkooli ja 1957. aastal Tartu Riikliku Ülikooli füüsikuna, sai 1965. aastal füüsika-matemaatika kandidaadi kraadi ning väitles end 1990. aastal füüsika-matemaatika doktoriks.
Ta töötas pikka aega Füüsika Instituudis Tartus.
Oli Eesti Kongressi liige.

Looming

Ta on olnud sõnastike autorina aktiivne eesti täppisteaduste erialakeele arendamisel, kirjutanud mitu füüsikaõpikut ja füüsikaalase populaarteadusliku raamatu "Laseriraamat" (Valgus. Tallinn 1978). Ta on tõlkinud veerandsada populaarteaduslikku raamatut, sealhulgas 2000. aastal ilmunud Robert H. Marchi "Füüsika võlu".
Ilme Kuld

Ilme Kuld (sündinud 10. oktoobril 1938 Moostes) on eesti skulptor.

Elukäik

Ilme Kuld sündis Moostes ja lõpetas 1953 Jaanimõisa kooli. 1953–1958 õppis Tartu Kunstikoolis pärast mida asus õppima  Eesti Riiklikku Kunstiinstituutii skulptuuri erialale, lõpetas selle 1965. Aastast 1974 Kunstnike Liidu liige.

Looming

Viljelenud väikeplastikat, põhiliselt lüürilist naisakti, dekoratiivskulptuuri, lisaks aia- ja pargiskulptuuri. On loonud hulga hauasambaid. Osalenud näitustel Euroopas ja USA-s, 1988. aastast puuskulptuurisümpoosionidel ja 1989. aastast lumeskulptuurivõistlustel.

Isiklikku

Ilme Kulla abikaasa on skulptor Riho Kuld.
Antonio Stradivari

Elu

Antonio Stradivari sündis Alessandro Stradivari ja ema Anna Moroni pojana. Tema sünniaeg ei ole teada, kuid usutakse, et see olevat juhtunud 1644. aastal.
Oletatakse, et 1658–1654 töötas ja õppis Antonio Niccolò Amati juures, ehkki selle kohta pole säilinud ühtki tõendit.
Juulis 1667 abiellus Antonio Stradivari noore lese Francesca Feraboschimiga, kellega sai 6 last. 1698 Feraboschim suri. 1699 abiellus ta uuesti Antonia Maria Zambelliga. Temaga sai Antonio veel 5 last.
Antonio Stradivari suri 1737 Cremonas ja maeti San Domenico kirikusse. Kirik lammutati 1868. Lammutamise käigus eemaldatud põrandaplaatide alt tuli välja Stradivari perekonna hauaplaat. Need sängitati ümber, kuid kaasaegsete andmeil olid Antonio Stradivari säilmed temaga samas hauas olnud sugulaste säilmetest eristamatud.

Töö

Ta valmistas umbes 450 viiulit, lisaks vioolasid, tšellosid, kontrabasse ja isegi kitarre ja ühe harfi. Kokku valmistas ta oma elu jooksul 1101 keelpilli. Nendest umbes 650 on säilinud ja on mängukõlblikud. Mõningaid neist säilitatakse muuseumides, mõnel mängivad kuulsad viiuldajad. Mõned pillid on erakollektsioonis.
Viis läbi aegade kõige kallimalt müüdud muusikainstrumenti on Stradivari viiulid ja nende eest on makstud üle poolteise miljoni USA dollari. Kõige kallima viiuli eest maksti 16. juulil 2006 Christie oksjonil 3 544 000 dollarit.
Kõige ilusamad viiulid on valmistatud aastatel 1698–1725. Tuntuimad on 1714 valmistatud "Soil" ja 1715 valmistatud "Alard". Pärast 1730. aastat valmistanud viiulitest on osa valmistanud tema pojad Omobono ja Francesco, ehkki need signeeris Antonio.
Ta eksperimenteeris viiulite valmistamisega palju. Seetõttu on tema viiulid Amati omadest eristatavad. Ta muutis viiuli kaarestut, puidu paksust eri kohtades jälgis ta märksa hoolikamalt, värnits oli teist värvi.
Kodanikuajakirjandus

Kodanikuajakirjandus põhineb inimestel, kes mängivad aktiivset rolli info ja uudistest teatamises ning nende analüüsimises ja edastamises.
Courtney C. Radsch tõlgendab kodanikuajakirjandust aktiivse alternatiivina uudiste kogumiseks ja neist teatamiseks väljaspool meediainstitutsioone. Võrreldes traditsioonilise ajakirjandusega kasutab kodanikuajakirjandus samu ajakirjandusvõtteid, kuid juhindub teistest ideaalidest, objektiividest ja sõltub alternatiivsest legitiimsusest. Jay Rosen aga pakub lihtsamat definitsiooni ja leiab, et kodanikuajakirjandus on see, kui kodanikud kui pealtvaatajad võtavad kasutusele ajakirjanduslikud tööriistad, et informeerida kolmandat isikut.
Kodanikuajakirjandus ei ole kogukondlik ajakirjandus, sest kogukondlikus ajakirjanduses töötavad kutselised ajakirjanikud. Ka ei ole see koostööl põhinev ajakirjandus, mis on eraldi kutselisi ja mittekutselisi ajakirjanikke ühendav liit. Sarnaselt erineb kodanikuajakirjandusest sotsiaalne ajakirjandus mis avaldab materjale digitaalsel kujul ja mille taga on segu professionaalsest ja mitteprofessionaalsest ajakirjandusest.
Kodanikuajakirjandus on spetsiifiline vorm kodanikumeediast ja kasutajate loodud sisust. Kodanikuajakirjanduses tähendab sõna "kodanik" isiklikku mõtteviisi ja sotsiaalset vastutust, mis liites sõnaga "ajakirjandus" muutub ühtäkki elukutseks. Courtney C. Radsch kirjeldab kodanikuajakirjandust kui veebipõhist ja digitaalset ajakirjanduse vormi, mida koostavad amatöörid, kuid mida seob ajakirjandusega poliitikast ja avaliku sfääri teemadel kirjutamine.
Uus meediatehnoloogia ehk suhtlusvõrgustikes loodav ja veebipõhine meedia on rahvale kättesaadav üle maailma. Tänu tehnoloogiale jõuavad tähtsad uudised inimesteni kiiremini kui traditsiooniliste meediaväljaannete kaudu.
Märkimisväärseid sündmusi, mida kodanikuajakirjandus on põhjalikult kajastanud: 2010. aasta Haiti maavärin, Araabia kevad, Hõivake Wall Street, 2013. aasta protestid Türgis, Euromaidani rahutused Ukrainas, Süüria kodusõda ja Fergusoni rahutused.
Eestis esindab kodanikuajakirjanduse huvirühmi koondav Kodanikuajakirjanduse Selts.
Anton Ohaka

Anton Ohaka (8. aprill 1894 Tallinn – 29. september 1947 Södertälje, Rootsi) oli Eesti kergejõustiklane.
1914–1916 parandas ta kaks korda Venemaa rekordit kettaheites ja kuulitõukes, samuti ühe korra odaviskes. Oli neil aladel ka eesti meister ning siirdus hiljem raskejõustikku. Töötas1924—1930 Sõjakooli spordiinstruktorina ja enne põgenemist Rootsi Tallinna Hipodroomi direktorina.
Ohaka suri Rootsis kopsuvähi tagajärjel ning on maetud Södertälje kalmistule.
Disko laht

Disko laht (grööni keeles Qeqertarsuup Tunua, taani keeles Diskobugten) on laht Gröönimaa läänerannikul.
Disko laht eraldab Qeqertarsuaqi saart ehk Disko saart Gröönimaa rannikust ja sellepärast saab teda ka väinaks pidada. Laht on suudmes 260 km lai ja ta ulatub Gröönimaasse 100 km sügavuselt. Lahe põhjaosas on Qeqertarsuaqi saar Gröönimaale lähemal ja lahe seda osa nimetatakse Vaigati väinaks. Vaigati väin suubub Baffini lahte, Disko lahe lõunaosa Davise väina.
Lahest põhjas asub Nuussuaqi poolsaar, mille kõrgeim tipp on 2237 m kõrge. Selle vastas Qeqertarsuaqi saarel asub saare kõrgeim tipp, 1877 m kõrgune Qullissat. Ka lahe idarannik on väga mägine.
Peale Qeqertarsuaqi on lahes palju teisigi saari. Vaigati väina suudmes asub Qeqrtarsuatsiaq ja idarannikul Aluttoq.
Disko lahes on pidevalt tuhandeid jäämägesid. Vaigati väin on aasta ringi jääga blokeeritud.
Lahe avastas 985. aastal viiking Eiríkr Punane. Sel ajal oli piirkond asustamata.
Sajandite jooksul käisid viikingid lahes küttimas morskasid nende võhkade pärast, hülgeid nahkade ja vaalu mitmesuguste materjalide pärast. Need olid Gröönimaa viikingitele tähtis ekspordi- ja sissetulekuallikas, mida kaubeldi Islandisse ning sealtkaudu Briti saartele ja Mandri-Euroopasse. Niisuguse sissetulekuallikata poleks viikingiasundused suutnud sajandite viisi vastu pidada.
Millal inuitid Disko lahe kanti elama asusid, ei ole teada. Algul olid nende suhted viikingitega rahumeelsed, hiljem toimusid ka relvastatud kokkupõrked ja mõlemalt poolt korraldati tapatalguid. Kui 15. sajandil saabus Väike jääaeg, jahenes kliima sedavõrd, et laht oli kogu aasta jooksul jääga ummistunud ja seal ei saanud enam jahti pidada. Viikingite asundused, ka polaarjoonest kaugel lõunas olev Lõunaasundus, surid välja ja kuni eurooplaste naasmiseni 18. sajandil elasid lahe kaldal üksnes inuitid.
Lahe kaldal paikneb mitu asulat: põhjas Saqqaq, idas Ilulissat, kagus Qasigiannguit ja lõunas Aasiaat, Qeqertarsuaqi lõunakaldal asub samanimeline linn.
Aastast 2004 kuulub Disko lahe Ilulissati lähedal asuv osa (Ilulissati fjord) UNESCO maailmapärandi nimistusse.