google/wiki40b huggingface dataset:
Guleni vald

Loodus

Guleni piiridesse jääb umbes 1500 saart, laidu ja skääri. Suuremad saared on Sandøya, Hisarøya, Byrknesøya, Mjømna ja Hille saar. 
Valla alal on viis suuremat fjordi: Sogne fjordi haru Risnefjorden ning Gulafjorden, mis haruneb Nordgulfjordeniks, Austgulfjordeniks ja Eidsfjordeniks.
Dingevatnet on sügavuselt Norra 18. järv.
Valla idaossa jääb osa Stølsheimeni mägedest. Kõrgeim mägi on 878 meetri kõrgune Svadfjell Masfjordeni piiri lähedal.
Valla mullad on toitainetevaesed. Suure osa vallast katavad nõmmed, mis on sageli kaetud kanarbikuga. Õitsemise ajal on nõmmed kanarbikuõite karva punased ja see on Guleni vallale iseloomulik.
Metsad moodustavad valla pindalast umbes 19% ja haritav maa 4%. Enamik valla maa-alast on väga mägine ja seetõttu inimtegevuseks sobimatu.
Sademete hulk on Guleni vallas väga suur. Seetõttu kasvab vallas rikkalikult samblaid ja samblikke.

Majandus

Gulen on traditsiooniliselt olnud põllumajandus- ja kalanduspiirkond.
Valla tööstuse arengule andis tõuke naftatööstuse rajamine veidi lõuna pool asuvas Mongstadis.

Poliitika

Guleni valla nõukogus on 21 saadikut, kes valitakse 4 aastaks. Aastail 2007–11 kuulus nõukogus 6 kohta Keskparteile, 5 kohta Kristlikule Rahvaparteile, 4 kohta Høyrele, 3 kohta Venstrele ja 3 kohta Norra Töölisparteile. Vallavanem oli Kristlikust Rahvaparteist pärit Trude Brosvik.

Transport

Gulenit läbib piki Norra lõunaosa läänerannikut paiknev Euroopa maantee E39 ning maakondliku tähtsusega maantee Fylkesvei 57.
Laevad sõidavad kolmel liinil: Leirvåg-Sløvåg-Skipavik, Rutledal-Ryskjedalsvika-Krakhella-Losna ja Oppedal-Lavik.
1801–06 ehitati Bergenist Trondheimi minev ajalooline postitee, mis läbib Guleni valda. Postitee ületab mitu kaunist kivisilda.

Vaatamisväärsused

Gulenis asub umbes tuhat aastat tagasi koos käinud tingi Gulatingi mälestusmärk. Selleks on skulptori Bård Breiviki skulptuuripark, mis avati 2005. aasta augustis. Ühtlasi kasutatakse seda skulptuuriparki vabas õhus toimuvateks tantsu- ja muusikaetendusteks sealse kauni looduse tõttu.
Guleni kirik asub Eivindvikis.
Byrknesøyal asub Guleni kalandusmuuseum.
Aastatel 1899–1975 tegutsenud Sellevågi puukingavabrikus on muuseum. Vabriku tööks kasutati Sollevågi järve vett. Vabrikuhoones on töövahendid endiselt alles ja tellimisel korraldatakse seal giidiga ekskursioone.
Skjerjehamnis asub Knut Steeni loodud kuningas Olav V kuju.
Aokigahara

Geograafia

Metsa pinnas koosneb peamiselt vulkaanilisest kivimist ning seda on käsitsi, kirka või labidaga raske läbistada. Mets on väga tihe ja rajalt kõrvale kaldudes võib seal kergesti ära eksida. Metsas rändavad matkajad ja turistid on seetõttu viimastel aastatel hakanud eksimise vältimiseks kasutama oma raja märgistamiseks plastteipi. Liikudes mööda osutatud radu turismiatraktsioonide juurde nagu Jääkoobas ja Tuulekoobas, on esimene kilomeeter metsast risustatud lindi ja muu prügiga, hoolimata võimude katsetest ala puhastada. Pärast esimest kilomeetrit on mets puhtam ning selgeid märke inimeste viibimisest metsas on vähe.

Külastajad ja suitsiid

Aokigahara mets on väidetavalt kõige populaarsem mets Jaapanis, kus sooritada enesetappu. Statistikaid on erinevaid, kuid dokumenteeritud on info, et teatud perioodil kuni 1988. aastani toimus metsas igal aastal umbes 100 suitsiidi. 2003. aastal leiti metsast 105 surnukeha, mis ületab eelneva rekordi 2002. aastast, kui metsast leiti 78 surnukeha. Viimastel aastatel on kohalik valitsus lõpetanud sellise statistika avaldamise, üritates seeläbi vähendada Aokigahara tähtsust seoses suitsiidiga. 2004. aastal tappis end metsas 108 inimest. 2010. aastal oli eeldatav enesetapukatsete arv 200, millest 54 lõppesid surmaga. Väidetavalt tõuseb Jaapanis suitsiidide arv märtsis, rahandusaasta lõpus. 2011. aasta seisuga on levinumad enesetapuviisid poomine ja üledoos ravimitest või narkootikumidest.
Suur suitsiidide arv on sundinud ametnikke panema metsa sissepääsu juurde sildi, mis tungivalt soovitab hädasolijal abi otsida ning mitte end tappa. Alates 1970. aastatest on iga-aastasi laibaotsinguid läbi viinud nii politsei, vabatahtlikud kui ka ajakirjanikud. 
Koha populaarsusele on kaasa aidanud Seichō Matsumoto, kes kirjutas 1960. aastal romaani "Puude must meri". Siiski eelneb Aokigahara suitsiidne ajalugu raamatu avaldamisele ja see koht on olnud seotud pikka aega surmaga.
Tedremägi (Põlva maakond)

Tedremägi on küngas Põlva maakonnas Setomaa vallas. Künka kõrgus on 91 m üle merepinna.
Koszarawa

Loodus

Et tööstust ei ole, on õhk ja vesi puhas.
Vald asetseb allikaalal, kust saadakse suur osa Sileesia vojevoodkonna joogiveest. Świnnas võetakse Koszarawa jõest vett Żywieci linna jaoks. Sellepärast on suur osa vallast veekaitsetsoonis. Vald kuulub Euroopa puutumatute loodusalade süsteemi.

Majandus

2002. aasta andmetel oli elaniku keskmine sissetulek 1284,49 zlotti.
Töötuid oli 2002. aastal 172 (107 naist ja 65 meest).
Tööstust ei ole. Tegeldakse maaharimise, loomapidamise ja käsitööga. Vallas on mitu väiksemat ettevõtet ja füüsilisest isikust ettevõtjat. Nende tegevusalad on peamiselt puidutöötlemine, metsateenused, transporditeenused ja remondi- ning ehitusteenused. Seal on kaks pagariettevõtet.
Peale selle on Koszarawa (nagu ka Stryszawa) tuntud puust mänguasjade ja majapidamisesemete poolest. Nende valmistamisega tegeleb kaks ettevõtet.
Ettevõtlus laieneb.

Transport

Linnal on Żywieciga hea bussiühendus ja paljud külaelanikud käivad linnas tööl.
Valda läbib kolm maakonnateed kogupikkusega 16 km ja 60 vallateed kogupikkusega 42 km.
Ühistranspordiga tegeleb ettevõte KPS. Kasutatakse ka isiklikke autosid. Raudteed ei ole.

Jaotus

Küla jaguneb kaheks oruks – Koszarawa cicha (Cicha) ja Koszarawa bystra (Bystra). Need jagunevad külaosadeks (osiedle). Esimese külaosad on Pustelniki, Duchałówka, Zimna woda, Bielanka, Jurówki, Żłabne, Śiurówki, Za doliną, Dylówka, Majdakówka, Korea, Zagrapie, Lachówka, Jałowiec, Na dolinie-Borcok (Janikówka), Czarna góra, Polanki, Na granicy, Kroisko, Tajch ja Kuklówka.

Tähised

Suunakood oli 2005. aastani 33.
Autode numbrimärkidel on tähed SZY.
Georg Handtwig

Georg Handtwig (21. jaanuar/31. jaanuar 1676 Tallinn – 14. juuli/25. juuli 1733 Kadrina) oli Eesti vaimulik.
Ta õppis (immatrikuleeriti 6. juunil 1693) Rostocki ülikoolis. Määrati 28. oktoobril 1698 Pühalepa Laurentsiuse koguduse abiõpetajaks (interimpastor), kuid konsistoorium teatas ta pastorikohast kuningale alles 1704, kuigi kogudus oli seda juba aastaid palunud; aastatel 1703–1710 oli ta Pühalepa koguduse õpetaja. Ta osales 28. märtsil 1710 Tallinnas Eestimaa piiskopi valimistel, ta hääletas Jacob Langi poolt. Aastatel 1711–1733 oli ta Kadrina Katariina koguduse õpetaja, lisaks oli ta aastatel 1731–1733 Viru ja Alutaguse praost. Ta oli Käända (Kullamaa kihelkonnas, Läänemaal), ja Kiviloo mõisa (Harjumaal) omanik.
Ta kirjutas eestikeelse reformatsioonijutluse ja Lutheri eluloo, mis Kadrina kihelkonna talupoegade rahalisel toel ka ära trükiti: Se teine suur Römo ning Tänno Pühha kumma selge Jummala Sanna ning Ewngeliumme Tousmisse pärrast 1717. Aastal, 31. Oktobri ehk wina ku Päwal Kadrina kirrikus wirromaal piddas Georg Handtwig. Kahjuks pole teada, et trükisest oleks mõni eksemplar säilinud.

Isiklikku

Tema tütre Sophia Helena abikaasa Georg Sabler oli Kadrina koguduse abiõpetaja ja Haljala Püha Mauritiuse koguduse õpetaja.
Haapsalu Neeva vaga õigeusulise suurvürsti Aleksandri kirik

Haapsalu Neeva vaga õigeusulise suurvürsti Aleksandri kirik ehk Haapsalu Aleksander Nevski õigeusu kirik on kirik, mis asub Haapsalu vanal kalmistul. Kirik on arvele võetud ehitismälestisena.
Tegu on aastatel 1896–1897 (kellatorn 1899) tüüpprojekti järgi ehitatud õigeusu kirikuga.
Kirikuhoonet kasutab MPEÕK Haapsalu Maarja Magdaleena (Neeva Aleksandri) Kogudus.
Andre Rozenthal

Andre Rozenthal (sündinud 15. detsembril 1998 Rakveres) on Eesti jalgpallur, Rakvere JK Tarva ll väravavaht.
Lillkapsas

Ajalugu

Lillkapsa eelkäija pärineb Väike-Aasiast. Köögiviljana tuntakse seda taime juba enam kui 2500 aastat. Egiptuses viljeldi lillkapsast juba 4. sajandil eKr. Euroopas levis ta kõigepealt Itaalias. 16. sajandil jõudis lillkapsas Prantsusmaale ning sealt Euroopa põhjaossa ja Briti saartele.

Morfoloogia

Lillkapsas moodustab klorofülli mitte sisaldava, väljaarenemata õiepungadest moodustunud tiheda õisiku, mis õiepungade kasvades hõreneb. Lillkapsa õisik on reeglina kreemikat või valget värvi. Värvi aitavad säilitada lopsakad peakapsa lehti meenutavad, kuid piklikuma kujuga lehed, mis moodustavad õisiku ümber päikesevalgust varjava katte. Välimised lehed on tumerohelised, seesmised kollakat värvi, väiksemad ja pehmemad ning söödavad.
Vars on silindrikujuline, 15–70 cm kõrge, rõhtsalt paiknevate või viltu üles suunduvate lehtedega. Kõige sagedamini on lehed spiraalselt kõverdunud. Leheroots on 5–40 cm pikk. Lehelaba on hele- kuni sinakasroheline. Lehed on kitsad, kujult ovaalsed, elliptilised, munajad või süstjad, 15–90 cm pikad. Ülemised lehed on väiksemad ja lühemad. Sageli oleks lehe tipp justkui maha lõigatud. Lehe serv võib olla terve, võib olla ka hambuline.
Juurestik on hästi välja arenenud ja tugev, aga paikneb maapinna lähedal.

Kasvatamine

2009. aastal toodeti maailmas 19,85 miljonit tonni lill- ja spargelkapsast. Põldude all oli 1,15 miljonit hektarit. Viimase 40 aasta jooksul on tootmismaht tõusnud 4,6 korda.
Lillkapsas on suhteliselt külmakindel, valguse- ja niiskusenõudlik kultuurtaim, mis vajab kasvuks ja arenguks hulgaliselt taimetoitaineid. Toiduks tarvitatav õisik lõigatakse varrelt maha enne õiepungade puhkemist.
Lillkapsa kvaliteetsed õisikud on kõvad ja rasked ning lehtedega. Kui õisikul on kehed küljes, siis näitab see õisiku värskust. Õisik võib olla valge, vandlikarva või isegi lillakas. Värv ei mõjuta kuidagi õisiku kvaliteeti, vaid näitab, kas kapsas kasvas päikese käes või varjus. Tumedad täpid õisikul annavad märku sellest, et õisik hakkab riknema. Niisugused tumedad laigud tuleb hoolikalt välja lõigata.

Kasutamine

Lillkapsast võib 7–10 päeva säilitada külmikus temperatuuril 0 °C.
Lillkapsast kasutatakse ainult õisikut, lehed ja juured eemaldatakse. Nagu kapsal ikka, on lehed täiesti söödavad, aga siiski lillkapsalehti üldjuhul ei sööda. Teda võib kasutada nii toorelt, kuumtöödeldult kui konservitult.
Toidu valmistamiseks murtakse lillkapsaõisikud enam-vähem ühesuurusteks tükkideks. Pärast 8 minutit kestnud aurutamist või 5 minutit kestnud keetmist peaksid need tükid olema pehmed, aga mitte pudrutaolised. Seevastu segamine ei ole sel ajal soovitatav, sest selle tulemusel võivad suured tükid laguneda täiesti ebaühtlase suurusega väikesteks tükkideks.
Meskaliin

Meskaliin ehk 3,4,5-trimetoksüfenetüülamiin on looduslik hallutsinogeen, millel on väga pikk kasutamise ajalugu. Kõige rohkem esineb meskaliini peioote-uimakaktuses, mis kasvab peamiselt Mehhikos. Vähem leidub seda San Pedro kaktuses.
Meskaliini valmistatakse ka sünteetiliselt.
Esimesena isoleeris ja tuvastas meskaliini sakslane Arthur Heffter 1897. Esimesena sünteesis meskaliini Ernst Späth 1919.
Meskaliin on A-klassi narkootikum, mis põhjustab väga intensiivseid hallutsinatsioone. Transpersonaalse psühholoogia järgi tekitab meskaliin muutunud teadvuse seisundi, mis avardab teadlikkuse piire, võimaldades ligipääsu alateadvuses peituvale informatsioonile.
Meskaliini korduv kasutamine suurendab organismi tolerantsust selle aine suhtes ehk teisisõnu on sama mõju saamiseks vaja järjest suuremat annust. Meskaliin põhjustab ka risttolerantsust LSD, psilotsübiini, psilotsiini ja dimetüültrüptamiiniga ehk teisisõnu nendest ainetest ühe tarvitamine suurendab organismi tolerantsust ülejäänute suhtes. Kõik need ained on seotud virgatsaine serotoniiniga, mis põhjustab head meeleolu, mingil määral kontrolli kadumist lihaste üle ja millel on arvukalt teisi kõrvalmõjusid, millest kõiki tänapäeval ei mõisteta. Seevastu tetrahüdrokannabinooli ja mustsimooliga risttolerantsust ei teki, sest need ained mõjuvad teistsugustele retseptoritele.

Õiguspiirangud

Eestis on meskaliin sotsiaalministri 21.11.2013. aasta määrusega kantud narkootiliste ja psühhotroopsete ainete nimekirja: "Narkootiliste ja psühhotroopsete ainete meditsiinilisel ja teaduslikul eesmärgil käitlemise ning sellealase arvestuse ja aruandluse tingimused ja kord ning narkootiliste ja psühhotroopsete ainete nimekirjad" I nimekirja – selles loetletud ainete ning neid sisaldavate ravimite sisse- ja väljavedu toimub Ravimiameti sisse- või väljaveoloa alusel.
I nimekirja kantud ainete käitlemine, mille all peetakse silmas narkootiliste või psühhotroopsete ainete või lähteainete omamist, valdamist, vahendamist, tarbimist, kasvatamist, korjamist, valmistamist, tootmist, töötlemist, pakkimist, säilitamist, hoidmist, laadimist, vedu, jm, tasu eest või tasuta tarnimist kolmandale isikule 
 peab vastama II nimekirja ainete ja neid sisaldavate ravimite käitlemise nõuetele.

Ajaloolist

Dachau koonduslaagris viis SS-Hauptsturmführer dr Kurt Plötner vangidega läbi katseid. Vangide teadmata manustati neile meskaliini (looduslikult peioote-uimakaktuses esinev aine), selgitamaks välja, kas ajupesu kaudu oleks võimalik ülekuulamisel paremaid tulemusi saavutada (Ohler, 209:2017). Kuid ameeriklaste sissetungi tõttu ei saanud Plötner oma katsete sarja lõpetada. Ameeriklased konfiskeerisid Plötneri andmed ja edaspidi viidi katseid läbi Washingtonis Mereväe Meditsiiniuuringute instituudis Charles Savage'i, ka Harvardi meditsiiniteadlase Henry K. Beecheri juhendamisel koodnime en:Project CHATTER ('projekt lobisemine') all (Ohler, 209:2017).
Rodeneck

Geograafia

Rodeneck külgneb järgmiste valdadega: Kiens, Lüsen, Mühlbach, Natz-Schabs, St. Lorenzen ja Vintl.

Päritolu

Mittekohalike ränikivi- ja kvartsileidude olemaolu näitab, et keskmisel kiviajal (5000 eKr) asustasid ala kütid. Keskmise pronksiaja linnuste avastamine dateerib püsiasustuse vähemalt 1500 eKr.
Kogukonda on esmakordselt nimega mainitud 1050. aasta dokumendis Actum Rotungun kohana, mis tegi annetusi piiskopile. Järgnenud sajanditel esines nimi erinevates vormides. 1140. ja 1147. aasta vahel tegi Brixeni piiskop Hartmann linnast alloodi ja annetas selle oma ministeriaalile Friedrich II-le ja selle naisele Gerbirgile, kes ehitasid siia lossi.
19. sajandi alguses muutus Rodeneck iseseisvaks omavalitsuseks, 1822. aastast haldas seda oma meer. 1926. aastal kaotas omavalitsus autonoomia ja sai Mühlbachi osaks, kuid võitis 1955. aastal pärast pikka võitlust oma iseseisvuse tagasi.

Keeleline jaotus

2011. aasta rahvaloenduse järgi kõneleb 99.65% rahvastikust esimese keelena saksa keelt, 0.26% itaalia keelt ja 0.09% ladiini keelt.
Valvelaev

Valvelaev (ka vahilaev, patrull-laev, piirivalvelaev) on peamiselt avamerel valve- ja patrullteenistuse ülesannete täitmiseks mõeldud kergelt relvastatud sõjalaev või tsiviilstruktuuri laev.

Kirjeldus

Valvelaevad on merekindlad, kaatritest suuremad ja (või) aeglasekäigulisemad jõustruktuurile kuuluvad laevad, mis omavad peamiselt vaid kerget enesekaitserelvastust ning häid mere- ja õhuseirevahendeid. Neil võivad olla ka allveeseirevahendid, reostustõrjevahendid ja merepäästevahendid. Samuti võivad nad kanda pardahelikopterit. Valvelaevadele võivad olla planeeritud spetsiaalsed lafetikohad, et mobilisatsiooni korral saaks paigaldada täiendvaid raskemaid relvasüsteeme. 
Valvelaeva eelis võrreldes korvetiga on odavus, üldine mitmeotstarbelisus (ka mittesõjalised ülesanded) ja mõnikord ka suurem merekindlus. Valvelaevadel on ka väiksem meeskond, mis tähendab väiksemaid personalikulusid.
Valvelaevade kiirus on tavaliselt mitte üle 25 sõlme ja pikkust võib arvestada väiksemate laevade puhul alates 25 meetrist. Suured ookeanikõlbulikud valvelaevad (avamere patrull-laevad) võivad olla aga isegi 100 m pikkused. Valvelaeva ja valvekaatri liigituse piir siiski varieerub riigiti ja ametkonniti.
Kärmu mõis

Kärmu mõis (saksa keeles Kermo) oli Aaspere mõisa karjamõis Haljala kihelkonnas Virumaal. Nüüdisajal jääb mõisasüda Lääne-Viru maakonna Haljala valla Kärmu küla territooriumile.
Jakob Hurda rahvuskultuuri auhind

Jakob Hurda rahvuskultuuri auhind on Põlvamaal välja antav tunnustus. See määratakse eriliste teenete või kestva viljaka tegevuse eest eesti rahvuskultuuri viljelemisel, arendamisel ja jäädvustamisel ning järjepidevuse kindlustamisel.
Auhind sai alguse 1990. aastal, kui Põlvamaa Kultuurifond ja maavalitsus otsustasid hakata välja andma Jakob Hurda nimelisi kultuuripreemiaid. Auhinna saajaid on igal aastal kaks. Üks neist antakse Põlvamaal vanavara kogumisega silma paistnud isikule, teine aga vabariigi kultuuritegelasele. Aastast 1996 on autasu väljaandjaks Jakob Hurda nimeline Põlva Rahvahariduse Selts.
Rasmus Kangro-Pool

Isiklikku

Tema vend Voldemar Kangro-Pool oli graafik ja maalikunstnik.
Rasmus Kangro-Pool oli 1915-1929 abielus Vanemuise näitlejanna Elvi Nanderiga, hiljem Töölisteatri näitlejanna Linda Reialiga. Tema poeg Rasmus Kangropool oli arhitektuuriajaloolane.
Soontaga mõis

Soontaga mõis (saksa keeles Sontack – mõisaomaniku nime järgi) oli metsamõis Rõngu kihelkonnas Tartumaal. Tänapäeval jääb kunagine mõis Tõrva valda Valga maakonnas.

Ajalugu

Soontaga mõisa (saksa k. Sontack, Sotack) kohta vanim teade on aastast 1439, kui Tartu stiftifoogt Klaus Holstver müüs mõisa koos veski ja 16 adramaaga Ludeke Zögele (Soygerile). Zöged, kellele kuulus ka lähedalasuv Puka mõis, pidasid mõisa kuni Poola ajani. Poola ajal kaotasid rootsimeelsed Zöged mõisa ja pärijad parun Reinhold Gustav Ungern ja kindralmajor Wolmar Anton von Schlippenbach said selle tagasi aastal 1697. 1726. aastal jäi Soontaga mõis vabahärra Carl Heinrich von Wrangellile. Tema järglane Sophia Helena von Wrangell pantis valduse 3000 hõberubla eest Valga kaupmehele Heinrich Johann Franzenile. Enne 1776. aastat ostis mõisa rittmeister Valentin Johann von Loewenstern, kes liitis selle oma kõrvalasuva Kuigatsi mõisaga ja Soontagast sai karjamõis. 
Kuna Soontaga mõisas on läbi ajaloo olnud väga vähe põllumaad (min 1725. aastal 2 1/4 adramaad), siis on ta olnud põhiliselt Aakre, vähem Puka, Kuigatsi ja Õru mõisate koosseisus niinimetatud metsamõisana. Lisaks metsarohkusele on metsanduse eelisarengule põllunduse ja karjanduse suhtes tuge pakkunud Soontaga oja oma suure languga alamjooksul ja stabiilse toitega Priipalu ja Rooni soodest ning seeläbi suhteliselt võimsa saeveskiga (38 kW, 4 turbiini 1940. aastal Eesti Rahvusliku Jõukomitee andmetel) ning mugav lähedus Väiksele Emajõele, mis lubas saematejalide toimetamist isegi Tartu linnani.
Ametliku metsamõisa staatuse sai Soontaga mõis Esimese maailmasõja eel, Aakre mõisa koosseisus. Vaid väike ala mõisasüdames jäi põllumaana kasutusse möldrile, metsavahile ja puulõikajaile. Pärast Eesti iseseisvumist ja viimase Aakre metsamõisa metsaülema Adalbert Walteri lahkumist Saksamaale moodustati Soontaga ja ümberasuvate mõisate (Aakre, Puka, Ruuna, Kuigatsi, Vaalu, Mägiste, Pringi) metsadest Aakre metskond kontoriga Soontagas Saeveskil.

Mõisakompleks

20. sajandi keskpaigaks oli säilinud puust mõisahoone (1960. aastatel Aakre metskonna kontor), härjatall ehk Valgemaja, sepikoda (lammutatud 1989. aastal uue metskonnahoone ehituse käigus) ja niinimetatud Adleri vesiveski. Mõisahoone paikneb miniatuurses pargis, mis on piiratud idast sarapuuhekiga ja läänest Soontaga oja ja paisjärvega.
Pontus Magnusson

Pontus Magnusson on tegelane Astrid Lindgreni raamatus "Rasmus, Pontus ja Lontu". Ta on 11-aastane poiss, kes õpib Västanviki kooli viiendas klassis. Pontus on Rasmus Perssoni parim sõber ja ustav kaaslane. Tema arvates teeb Rasmus alati kõige silmapaistvamaid ettepanekuid ning ta on veendunud, et tema ise ei suuda midagi taolist välja nuputada.
Isa Pontusel ei ole, ta ema teenib elatist kokana, olles parim pidulauakokk terves linnas. Nad elavad Täitapunõmmel, Puusepamäe tänaval majas number 14. Pontus on tagasihoidlikum kui Rasmus, madalama enesehinnanguga. Tal ei ole kõrval nii lähedast ja toetavat perekonda ja näiteks selline väike asi nagu Rasmusega tolle õelt viiekümne ööri laenamine tundub talle tüdruku poolt uskumatu vastutulelikkusena. Kui mõõganeelaja Alfredo Pontust ja Rasmust sulipoisteks nimetab, tunneb Pontus piinlikkust, samas kui Rasmus hakkab enesekindlalt ja avameelselt neid õigustama. Ta on üldse Rasmusest palju rahumeelsem, kommenteerimata taludes seda, et magister Fröberg teda järjekindlalt vend Pontuseks kutsub – kuigi ta pole ei Rasmuse ega magistri vend.

Tsitaate

„Pontus kihistas – nii põnevusest kui ka sellepärast, et paistis väga naljakas, kuidas Rasmus seal väänles ja vehkles, püüdes ennast vastu maad lapikuks suruda ja pingul telgiriide alla pugeda. Küllap olid ka kõik selle maiõhtu sääsed määranud endale kohtumise Alfredo telgi taga. Turtsuv Pontus seisis sääseparve keskel ja tegi mis võimalik, et hoida vereimejaid Rasmuse abituist jalgadest eemal. Aga kui siis tuli tema kord, kui Rasmuse määrdunud ketsid olid kadunud telgiriide alla ja ta ise pugema hakkas, polnud enam kedagi sääski eemale tõrjumas ning need andsid kahtlemata oma parima, et teda nahka pista. Kuid Pontus kannatas nurinata ja järgnes Rasmusele, kuhu selle tee ka viiks. Ja nüüd viis tee parajasti Alfredo telki.“
„Pontus naeris rahulolevalt. Tema meelest oli tore ka ise süüa pakkuda, sest nii palju kordi oli ta Rasmuse juures kodus lõunastanud.“
Sõktõvkar

Majandus

Sõktõvkar on puidutööstuse keskus.

Haridus

Sõktõvkaris asub 1972. aastal asutatud Sõktõvkari Riiklik Ülikool ja Komi Riiklik Pedagoogikainstituut.
Korporatsioon Imeria

Korporatsioon Imeria on Riias tegutsev läti naisüliõpilasorganisatsioon.
Korporatsioon Imeria asutati Riias 19. novembril 1924 12 läti naistudengi poolt.

Sümboolika

Imeria värvideks on pruun-helesinine-kuldne.

Sõprusorganisatsioonid

Imeria sõprusorganisatsioonideks on korporatsioon Amicitia Eestis ja Pohjois-Pohjalainen Osakunta Soomes.
Maurice Reinhold von Stern

Maurice Reinhold von Stern (3. aprill 1860 Tallinn – 28. oktoober 1938) oli muu hulgas kirjanik ja ajakirjanik.
Ta õppis Tartu gümnaasiumis. 
1876–1879 võttis ta vabatahtlikuna osa Vene-Türgi sõjast. Pärast seda oli väljaande Revalsche Zeitung toimetuskolleegiumis. Aastast 1881 elas ja töötas New Yorgis. Aastal 1885 tuli tagasi Euroopasse.
Neeruti Sadulamägi

Sadulamägi (ka Neeruti Sadulamägi) on linnamägi Lääne-Virumaal Kadrina vallas Neeruti külas. Linnamägi asub Eesjärve ääres.

Kirjeldus

Esimeseks, peamiseks osaks on suhteliselt väike, nn. Kalevipoja sängi tüüpi linnus. Õueala on seal ligikaudu 900 ruutmeetrit.
Sellega liituvad kagu pool "eeslinnustena" kaks ülejäänud linnuseosa. Sealsete siseõuede pindalad on ligikaudu 5000 ja 2500 ruutmeetrit.
Pealinnuse ala on loode poolt eraldatud 5–6 m sügavuse ja 15–20 m laiuse kraavi ning valliga. Valli kõrgus välisküljelt on 6–7 m siseküljelt aga 2 m. Kagupoolse valli kõrgus on 1,5 m. Valli ääres on kuni 6 m sügavune kraav. Muinaslinna teise, keskmise osa kaguküljel, vastu kolmandat osa, on kahest vallist ja kraavidest moodustuvad kaitserajatised. Neist esimese, sisemise valli kõrgus on siseküljelt 3 m, välisküljelt aga 4–5 m. Valli laius jalamilt on kuni 20 m. Sisemise ja välimise valli vahel on 20 m laiune lame kraavinõgu. Kohati ebamäärase ilmega välise valli kõrgus on kuni 2 m. Valli ääres on ebaühtlase sügavuse ja laiusega madal kraav. Kolmanda linnuseosa kaguküljel oleva valli kõrgus on siseküljelt 0,7–0,8 m, välisküljelt aga 1,2 m. Valli välisküljel on 0,5 m sügavune kraav. Muinaslinna eri osad ja nende kaitseehitised on rajatud tõenäoliselt eri aegadel. Oletatavasti pärineb I aastatuhande viimasest ja II aastatuhande esimesest veerandist.