Préveza merelahing

Taust

Arvukas Osmanite laevastik Hayreddin Barbarossa juhtimisel vallutas 1537. aastal mitmeid Veneetsia vabariigile kuulunud Egeuse ja Joonia saari (Sýros, Aígina, Ios, Paros, Tínos, Kárpathos, Kasos ja Náxos), liidendades seega Náxose hertsogkonna Osmanite riigiga. Seejärel piiras ta sisse Veneetsiale kuulunud Korfu kindluse ja rüüstas Hispaania valduses olnud Calabria rannikut Lõuna-Itaalias.
Olles silmitsi Osmanitelt lähtuva ohuga õnnestus paavst Paulus III 1538. aasta veebruaris kutsuda Barbarossale vastu astumiseks kokku Püha Liiga, mis koosnes Kirikuriigist, Hispaaniast, Genova ja Veneetsia vabariikidest ning Malta ordu rüütlitest.

Relvajõud

Barbarossa laevastik koosnes sel suvel 122 galeerist ja galiotist. Püha Liiga laevastikus oli 157 galeeri (36 Paavstiriigi galeeri, 61 Genova, 50 Portugali ja 10 Malta rüütlite ordu poolt saadetud alust). Laevastiku üldjuhiks oli keiser Karl V teenistuses olev Genova admiral Andrea Doria.

Paigutus

Püha Liiga koondas oma laevastiku Kérkyra saare lähistele. Esimestena jõudsid kohale paavsti laevastik admiral Marco Grimani (Aquileia patriarh) juhtimisel ja Veneetsia laevastik Vincenzo Capello juhtimisel. Andrea Doria, koos Hispaania-Genova laevastikuga, ühines nendega 1538. aasta 22. septembril.
Grimani üritas enne Doria saabumist maabuda vägedega Preveza kindluse lähistel, kuid oli pärast kokkupõrgetes Osmanite jõududega saadud arvukaid inimkaotusi sunnitud taganema Kérkyrale.
Barbarossa oli sel ajal endiselt  Egeuse meres,  Kose saare  lähistel, saabus aga peagi koos ülejäänud Osmanite laevastikuga Preveza juurde, olles eelnevalt teel vallutanud Kefalloniá saare. Sinan Reis, üks Barbarossa ohvitseridest, soovitas maabuda vägedega Arta lahe kaldal Actiumis, Preveza lähistel. Barbarossa oli algselt plaanile küll vastu, hiljem osutus see aga oluliseks teguriks Osmanite võidu kindlustamisel. Olukorras, kus türklased hoidsid oma valduses Actiumi kindlust, said nad toetada Barbarossa laevastikku suurtükitulega, Doria aga pidi hoidma oma laevu rannikust eemal. Edu tagamiseks ja Actiumi vallutamiseks pidanuks kristlased tõenäoliselt maabuma, pärast Grimani esialgset retke, mis tagasi tõrjuti, tundis Doria aga hirmu kaotuse ees maismaal. Veel kaks Püha Liiga katset jõudude maaleviimiseks, seekord Preveza kindluse lähistele, Actiumi vastaskaldale, löödi Murat Reisi poolt tagasi 25. ja 26. septembril.
Barbarossal oli soodne sisemine positsioon, sest Doria laevad hoidsid vahemaad rannikuga ja olid suuresti mures neid vaenuliku kalda suunas juhtivate vastutuultega. 27. septembri ööl vastu 28. seilas Doria seega 30 miili lõunasuunda, tuul aga rauges ning Doria jäi Lefkáda saare juures Sessolas ankrusse. Öö jooksul jõudis Doria koos väejuhtidega otsusele, et parimaks võimaluseks on korraldada rünnak Lepanto vastu ja sundida Barbarossa võitlusse.

Lahing

Koidikul nägi üllatunud Doria türgi aluseid lähenemas oma laevadele. Barbarossa oli hiivanud ankrud ja suundunud samuti lõunasuunda. Turgut Reis oli kuue suure fustaga avangardis ning vasakpoolne tiib hoidis tihedalt kalda lähedale. Dorial, kes ei oodanud arvuliselt allajäävalt Otomani laevastikult sedavõrd kartmatut rünnakut, kulus kolm tundi, et anda korraldus ankru hiivamiseks ja lahinguks valmistumiseks, sedagi Grimani ja Capello tungival pealekäimisel.
Kaks laevastikku astusid viimaks 28. septembril 1538 Preveza lähistel Arta lahes lahingusse.
Tuulevaikne ilm ei soosinud Doriat. Hiigelsuur, massiivsete kahuritega Veneetsia lipulaev Galeone di Venezia seisis tuulevaikuses, nelja miili kaugusel kaldast ja kümne miili kaugusel Sessolast. Kristlaste laevad küll üritasid talle appi minna, kuid peagi oli lipulaev ümbritsetud vaenlaste galeeridest ning astus raevukasse, tunde kestnud lahingusse, mis tõi suurt kahju Otomani galeeridele.
Tuule tõustes jõudis ka kristlaste laevastik viimaks ometi tegevusväljale, ehkki Doria viis esmalt läbi mitmeid manöövreid, eesmärgiga meelitada türklased välja merele. Sitsiilia asekuningas Ferrante Gonzaga oli ühendatud laevastiku vasakul tiival, Malta rüütlid paremal tiival. Doria pani neli kõige kiiremat galeeri oma sugulase Giovanni Andrea Doria juhtimise alla, kes asetses rinde keskpunktis, Gonzaga ja Malta rüütlite vahel. Doria galeerid moodustasid nende taha, Grimani ja Capello juhitud paavsti ja Veneetsia galeeride ette, pika rivi. Tagalas olid Veneetsia galeoonid Alessandro Condalmiero (Bondumier) juhtimisel ja Hispaania-Portugali-Genova galeoonid Francesco Doria juhtimisel, koos parklaevade ja abilaevadega.
Otomani laevastiku paigutus oli Y-kujuline: Barbarossa, koos poeg Hasan Reisi (hilisem Hasan Pasha), Sinan Reisi, Cafer Reisi ja Şaban Reisiga, oli keskel; Seydi Ali Reis juhtis vasakut ning Salih Reis paremat tiiba; Turgut Reis, koos Murat Reisi, Güzelce Mehmet Reisi ja Sadık Reisiga, juhtis tagumist tiiba. Türklased haarasid Veneetsia , paavsti ja Malta laevad kiiresti tegevusse, Doria aga kõhkles toomast oma tsentrit võitlusse Barbarossa vastu, mille tulemuseks oli ohtralt manööverdamist, kuid vähe võitlust. Barbarossa tahtis kasutada eelist, mida pakkus talle tuulevaikus, mis  sundis paigale arvulise ülekaalu allikaks olevad kristlaste parklaevad. Need parklaevad olid türklastele kergeks saagiks, kes tungisid oma suhteliselt liikuvamatelt galeeridelt ja galiottidelt nende pardale. Doria püüded püüda Otomani laevad oma parklaevade ja galeeride kahuritule vahele lõksu nurjusid.
Päeva lõpuks olid türklased uputanud 10 laeva, põletanud maha veel 3, hõivanud 36 laeva ning võtnud umbes 3000 vangi. Türklased ei kaotanud ühtki laeva, kuid neil oli 400 langenut ja 800 haavatasaanut. Alessandro Condalmiero juhitud Veneetsia lipulaeva, massiivse Galeone di Veneetsia , kahuritule all said mitmed Otomani laevad siiski tõsiseid kahjustusi.
Järgmisel hommikul oli tuul soodne ja Doria, kes ei tahtnud seada ohtu Hispaania–Genova laevu, hakkas seilama võitlustandrilt Kérkyrale suunas, jäädes kurdiks Veneetsia, paavsti ja Malta väejuhtide palvetele jätkata võitlust.

Järelm

Paljud on arvamusel, et Doria põiklemine ja innukuse puudumine oli tingitud tema soovimatusest seada ohtu omaenese laevu (talle kuulus isiklikult märkimisväärne osa "Hispaania-Genova" laevastikust) ja tema aastatepikkusest vimmast Veneetsia vastu, mis oli tema kodulinna raevukas võistleja ja Osmanite rünnaku esmane sihtmärk sellel ajal.
1539. aastal naasnud Barbarossa vallutas peaaegu kõik järelejäänud kristlaste eelpostid Joonia ja Egeuse meres.
Veneetsia ja Otomani impeeriumi vaheline rahuleping allkirjastati 1540. aasta oktoobris. Vastavalt lepingule võtsid türklased oma kontrolli alla Veneetsia valdused Moreas ja Dalmaatsias ning varem Veneetsiale kuulunud Egeuse, Joonia ja Ida-Aadria mere saared. Veneetsial tuli maksta Otomani impeeriumile ka 300 000 kuldtukatit sõjahüvitist.
Preveza ja järgneva Djerba lahingu võiduga 1560. aastal tõrjus Otomani impeerium edukalt Veneetsia ja Hispaania, Vahemere kahe peamise jõu, püüded peatada Otomani tungi kehtestada kontroll Vahemere üle. Olukord muutus alles 1571. aastal Lepanto lahinguga.