google/wiki40b huggingface dataset:
Canvey saar

Canvey saar (inglise keeles Canvey Island) on saar Inglismaa lõunarannikul Thamesi suudmes. 
Suurbritannia saarest eraldab Canvey saart loodeliste harujõgede süsteem, kuhu kuuluvad saarest põhja ja kirdesse jääv Benfleet Creek ning saarest läände jääv Holehaven Creek. Kolmandat harujõge, mis jääb saarest loodesse ning ühendab Benfleeti Holehaveniga ja eraldab Canvey saart Suurbritannia saarest, nimetatakse Easthaven Creekiks.
Saare pindala on 18,45 km² ja saarel elab üle 37 000 elaniku. 
Halduslikult kuulub Essexi krahvkonna Castle Pointi valda.
20. sajandil sai saarest merekuurort.
1953. aasta üleujutus nõudis 58 inimelu. 13 000 elanikku evakueeriti ajutiselt saarelt. Tänapäeval on saar üleujutuste eest kaitstud 24 kilomeetri pikkuse betoontammiga.

Vaatamisväärsused

Üks tuntumaid Canvey saare vaatamisväärsusi on merekuurordiks kujunemise perioodist (20. sajandi esimene pool) aastail 1932–1933 ehitatud Ove Arupi projekteeritud Labworth Café. Arhitektuurselt on hoone ehitatud rahvusvahelises stiilis. Hoone oli 1970.–1980. aastatel üsna viletsas seisus, kuid aastal 1996 sai arhitektuurimälestis renoveeritud ja nüüd töötavad selles hoones ranna bistroo ja restoran.
Kose tee (Kose)

Kose tee (registrinumber 11121) on kõrvalmaantee Kose vallas Kose alevikus. 
Tee pikkus on 0,1 km. Tee saab alguse Kose–Jägala maantee kolmandal kilomeetril. Tee lõpeb Kose–Purila maantee esimesel kilomeetril.
Tee ületab üht truupi. 
Teele jääb üks bussipeatus: Kose.
Tee on mustkattega. Tee klassi kohta andmed puuduvad. Liiklussagedus on kuni 200 autot ööpäevas. Teel on kiiruspiirang (40). Teevalgustuse kohta andmed puuduvad.
Toomas Meritam (arst)

Isiklikku

Tema isa oli suurtükiväe ohvitser Toomas Meritam. Ta oli kaks korda abielus. Tema esimene abikaasa oli arst Aino Meritam, abielust sündis kaks poega. Tema teine abikaasa oli dr. Tiiu Kull.
Gustav Girgensohn

Gustav Carl Girgensohn (1786 Ērgļi (Liivimaa) – 1872 Tartu) oli luuletaja (tõlkija), pedagoog ja botaanik (brüoloog).
Ta oli aastatel 1814–1839 Tartu gümnaasiumi ülemõpetaja (Oberlehrer).
Girgensohn andis ladinakeelse nime Wulfi turbasamblale (Sphagnum wulfianum Girgensohn).
Märter

Märter (kreeka keeles μάρτυς, mártys, 'tunnistaja' sõnatüvest μάρτυρ-, mártyr-), arhailisema nimetusega veretunnistaja, on oma usu või veendumuste pärast kannatanud ja hukatud inimene. Ülekantud tähenduses nimetatakse märtriks ka mingi aate eest teadlikult surma läinud isikut.
Märtri mõistet ei tunta loodususundites.

Märtrid kristluses

Kitsamas tähenduses on märtrid Rooma riigiusundit mittetunnistanud varakristlikud usutunnistajad, kes kindlalt lunastusse uskudes läksid oma usu eest surma. Paljud märtrid tunnistati hiljem pühakuteks.

Ikonograafia

Läänekiriku ikonograafias kujutatakse märtrit sageli koos kannatusriista ja/või palmioksaga. Idakiriku ikonograafias hoiab märter käes umbes rinna kõrgusel väikest risti, ent võib olla kujutatud ka ilma selleta, vaid märtritiitlile viitava tekstiga ikoonil.
Otisaare karjäär

Otisaare karjäär (ka: Uus Kalana karjäär, ebatäpselt ka: Kalana karjäär) on karjäär Jõgeva maakonnas Põltsamaa vallas. 
Karjääris paljanduvad mitmed Raikküla lademe kihistud ja kihid. Paljandid on arvele võetud ürglooduse objektidena.
Karjäär avati 1990ndate alguses. Enne seda kaevandati alates 19. sajandi keskpaigast lähedal asunud Kalana karjäärist (ka: Kalana paemurd).
Raimund

Raimund on mehenimi.
Schleswig-Holstein (laev)

Ajalugu

Schleswig-Holstein oli üks viiest Deutschland-klassi laevast, mis projekteeriti ja ehitati vahetult enne HMS Dreadnoughti ilmumist. Seetõttu oli laev moraalselt vananenud juba enne, kui ta lõplikult valmis sai. Siiski jäeti Schleswig-Holstein ja tema 4 sõsarlaeva Pommern, Deutschland, Hannover ja Schlesien laevastikku alles, kuid pärast Jüütimaa merelahingut 1916. aastal võeti need laevad laevastiku nimekirjast maha ja neid kasutati edaspidi vaid abilaevadena.
Pärast sõja lõppu oli Schleswig-Holstein üks kuuest vananenud sõjalaevast, mis Saksamaale alles jäeti. Pärast moderniseerimist 1926. aastal sai Schleswig-Holsteinist kuni 1935. aasta septembrini Saksamaa laevastiku lipulaev.
1. septembril 1939  kell 4:46 tegi Schleswig-Holstein II maailmasõja esimesed lasud merel Gdańskis (Danzig) Poolas Westerplatte garnisoni pihta. Teise maailmasõja jooksul osales laev Norra dessandis ja mitmetes teistes operatsioonides, kuni meeskond ta 21. märtsil 1945 uputas.
Teise maailmasõja lõppedes tõstsid Nõukogude Liidu väed Schleswig-Holsteini üles ja viisid Tallinna Balti Laevaremonditehasesse. Tõenäoliselt liitlaste vastuseisu tõttu ei võetud teda uuesti kasutusse, vaid viidi Osmussaare lähistel asuvale Neugrundi madalikule ja kasutati seal lennuväe märklauana kuni aastani 1966.

Sukeldumine

Vrakk asub madalas vees (kuni 10m). Laevakerest on järel vaid rusud, mille vahel vedeleb hulgaliselt väiksemaid detaile. Hästi on vaadeldavad kolm suurt aurumootorit koos silindrite ja väntvõllidega ning peaaegu veepinnani kerkivad massiivsed katlad.
Vrakk on muinsuskaitse all ning sinna sukeldumiseks on vajalik eriluba.
Odin

Odin (vanapõhja Óðinn, muinasgermaani Wodan või Wotan, ka Othinn, Oden või Woden) on germaanlaste raua- ja viikingiaegne jumal.
Nimi Odin on seotud germaani algkeele sõnaga *wod-eno-/*wod-ono- – 'raevutsev, metsik, hullunud, ekstaasis'. Varases germaani mütoloogias oli Wotan surnute hingede juht, surma, poeesia ja ennustamise jumal. Odini tähtsus kasvas Rahvasterändamise ajal, kui ägenesid germaani hõimude vahelised sõjad ning algasid kokkupõrked Rooma riigiga. Sel perioodil tõusis Odin üheks lääne- ja põhjagermaanlaste mõjukamaks jumalaks.

Odin Skandinaavia mütoloogias

Viikingiaegses Skandinaavias oli Odin sõja, surma, tarkuse, ennustamise, nõidumise ja poeesia jumal. Teda austasid eeskätt kuningad, pealikud ja sõjamehed. Odini relv oli oda Gungnir, tema hobune oli kaheksa jalaga Sleipnir. Ta valitses sõjaõnne üle ja otsustas, kes pidi lahingus langema. Langenud viidi valküüride poolt Valhallasse, kus nad ootasid viimast, ragnarökile eelnevat lahingut, milles nad pidid aaside poolel sõdima. Odinile ohverdati sõjasaaki ja sõjavange, temale ohverdatud inimesed poodi ja neid haavati odaga.
Odin oli jumalatest vanim, ta lõi koos oma vendade Vili ja Véga maailma ja ta oli teiste jumalate isa. Odini naine oli Frigg.
Odin oli salapärane ja ettervamatu, ta võis muuta oma kuju. Tal oli kombeks käia ringi vana, halli habeme ja ühe silmaga mehe kujul, kelle nägu varjas lai kübar. Teise silma ohverdas ta, et juua Mímiri tarkuse allikast ja omandada võime näha kogu maailma minevikku, olevikku ja tulevikku. Odin tundis ruune, selle oskuse hankis ta puues end püha saarepuu Yggdrasili otsa. Odini kaarnad Huginn ja Muninn lendasid iga päev maailmas ringi ja tõid Odinile teateid kõigest, mis toimus. Kaarnad seostusid Odini kui sõjajumalaga – raipesööjatena olid nad lahinguväljadel tavalised külalised.
Odinil oli palju hüüdnimesid, näiteks Alföðr (kõikide isa), Yggr (hirmus), Gangleri (väsinud teeline), Atríðr (ratsanik), Sigföðr (võidu isa), Valföðr (tapetute isa), Vakr (ärgas), Hárr (kõrge), Jafnhárr (samakõrge), Þriði (kolmas) jne.
Nagu teised jumalad, ei olnud ka Odin surematu. Oli ette teada, et enne Ragnarökki toimuvas viimases lahingus kurjade jõududega neelab hunt Fenrir Odini alla.
Kohanimed viitavad sellele, et Odinit austati rohkem viikingiaegses Taanis ja Rootsis ning vähem Norras ja Islandil. Odini nimi ei olnud populaarne isikunimede osana, tema järele ei hüütud ka ruunikividel. Põhjuseks olid tema kummalised omadused ja keerukas loomus. Rahva seas austati rohkem Odini poega Thori. Odini järgi on nime saanud kolmapäev skandinaavia keeltes (onsdag), inglise keeles (wednesday) ja hollandi keeles (woensdag).

Odin ja Osmussaar

Osmussaare rootsikeelne nimi Odensholm tähendab Odini hauda. Selle nime all on saart esmakordselt mainitud ühe taanlase reisikirjas XIII sajandist.
Enne Teist maailmasõda märkis Odini väidetavat hauakohta rändrahn Odinstain, mille hiljem õhkisid Nõukogude sõdurid.
Kliima raudteejaam

Kliima raudteejaam oli raudteejaam Põlvamaal Orava vallas Kliima külas (tänapäevase haldusjaotuse järgi Võru maakonnas Võru vallas).
Jaam asus Orava raudteejaama ja Piiroja raudteepeatuse vahel, Tartust 79,7 km kaugusel.

Ajalugu

Raudteejaam avati aastal 1931 seoses laiarööpmelise Tartu–Petseri raudtee rajamisega. Avamisel jäi jaam Orava valda.
Kliima raudteejaam lõpetas tegevuse 1980. aastatel, kuid toimis reisirongide peatuskohana veel kuni 1990. aastate keskpaigani.

Jaamahoone

Kliima jaamahoone ehitati tüüpkavandi järgi sarnaselt Ilumetsa, Raikküla ja Taevaskoja jaamahoonetega. Tõenäoliselt Leon Johansoni projekti järgi valminud kahekorruselisi jaamahooneid iseloomustab ristkülikulise põhiplaani ja iseseisva telkkatusega polügonaalne keskrisaliit esifassaadil ning väljasopistuv trepikoda tagaküljel.
Alates 1990. aastate algusest tühjalt seisnud Kliima jaamahoone on tänaseks hävinud.
Wilhelm Lander von Sponheim

Wilhelm Lander von Sponheim (ka Lander von Spanheim) oli Saksa ordu liige Preisimaal 14. sajandil.
Wilhelm pärines Reinimaalt, tema arvatav vennapoeg Siegfried Lander von Sponheim oli Liivi ordu maameister.
Wilhelmi kohta on teada, et ta oli Preisimaal mitmelpool majandusametnikuks. 1349. aastal on teda esmakordselt märgitud rüütelvennana Danzigis, kümme aastat hiljem oli ta samas veinikeldri ülem (Kellermeister), seejärel hobustemarssal, metsnik (Waldmeister) ja uuesti veinikeldri ülem. 1370. aastal oli ta aga kalameistriks Putzigis (Puckis), 1375–1394 aga jahumeister Danzigis. 1395. aastal no märgitud teda veel metsnikuna Elbingis (Elblag), seejärel teated temast lõppevad.
Aleksander Sibul

Aleksander August Sibul (4. november 1884 Tartumaa – 5. november 1981 Tallinn) oli eesti raamatukogundustegelane ja bibliograaf. 
Ta oli aastatel 1921–1950 Tallinna Keskraamatukogu juhataja.

Ametialane tegevus

Aastal 1910 töötas Aleksander Sibul ajalehe Viljandi Teataja toimetuses. 1911. aastast töötas raamatukoguhoidjana Viljandi lugemisringi raamatute baasil loodud raamatukogus. 
1916. aastal osales ta raamatukogunduskursusel Moskvas A. L. Šanjavski nimelise Rahvaülikooli juures.
1916 sõitis Sibul Helsingisse, kus töötas Vene telegraafivalitsuses. Helsingis rakendas oma raamatukogualaseid teadmisi Helsingi Eesti Haridusseltsi raamatukogu loomisel. Sibul kuulus Helsingi Eesti Haridusseltsi juhatusse, oli selle esimees ning seltsi kirjatoimetaja ja raamatukoguhoidja.
1918 naasis Sibul Eestisse. Töötas Eesti Posti peavalitsuses, hiljem riigikontrolli teenistuses. 1921–1950 töötas Sibul Tallinna Linna Maksuta Avaliku Raamatukogu ja Lugemistoa (praegune Tallinna Keskraamatukogu) juhatajana.

Organisatsiooniline tegevus

1923. aastal toimunud Eesti I üleriigilisel raamatukoguhoidjate kongressil asutati Eesti Raamatukoguhoidjate Ühing (ERÜ), mille üks looja oli Aleksander Sibul. 
Ta oli ERÜ juhatuse esimees aastatel 1923–1940.
Sibula juhitud ERÜ korraldas 1923–1940 raamatukogutöötajatele 9 üleriigilist kongressi ja raamatukogupäeva. 
Koostöös Läti ja Leedu kolleegidega toimusid kongressid 1930. aastal Riias, 1935. aastal Tallinnas ja 1938. aastal Kaunases. 
1923. aastast koostöö Helsingi linnaraamatukoguga.
1929. aastast Eesti Raamatukoguhoidjate Ühingu ajakirja Raamatukogu tegev- ja vastutav toimetaja. 
1924. aastast alates korraldas kursuseid raamatukoguhoidjate erialaseks täiendamiseks, aktiivne lektor raamatukoguhoidjate kursustel

Muud

Alates 2004. aastast annab Tallinna Keskraamatukogu välja Aleksander Sibula stipendiumit. See on mõeldud Aleksander Sibula kui raamatukogu kauaaegse direktori ja eesti raamatukogunduse arendaja mälestuse jäädvustamiseks ning raamatukogunduse eriala üliõpilaste õpimotivatsiooni ja rahvaraamatukogude raamatukoguhoidjate järelkasvule kaasaaitamiseks. 130. sünniaastapäeval avati Kollase nartsissi kasvukoha kaitsealal Vara vallas Sookaldusel Aleksander Sibulale pühendatud mälestuspink ja infotahvel.
Heinrich III (Lobensteini krahv)

Heinrich III (16. detsember 1648 Lobenstein – 24. mai 1710 Gera) oli Lobensteini isand aastail 1671–1673 ja esimene krahv 26. augustist 1673 kuni surmani.
Ta oli Lobensteini ja Ebersdorfi isanda Heinrich X (1621–1671) ja viimase abikaasa, Obergreizi printsessi Marie Sibylle (1625–1675) vanim poeg.
26. oktoobril 1673 abiellus ta Leiningen-Westerburgi krahvinna Marie Christinega (28. jaanuar 1650 Westerburg – 19. november 1714 Lobenstein. Neil oli kuus poega ja kuus tütart.
Gorõn

Gorõn (ukraina Горинь, valgevene Гарынь) on jõgi Ida-Euroopas.
Jõgi algab Podoolia kõrgustikult. Ülemjooksul voolab itta. Keskjooksul voolab põhja ja läbib Volõõnia kõrgustiku. Alamjooksul laskub Polesjesse, voolab valdavalt kirdesse. Suubub paremalt Prõpjatsi.
Jõe pikkus on 659 km, valgala 22 700 km².
Koigi vald

Asustus

Valla territoorium jagunes 15 külaks. Üldplaneeringus eristati Koigi vallas tõmbekeskuste ja tagamaade alusel tinglikult kahte piirkonda. Valla peamisteks tõmbekeskusteks olid Koigi (463 elanikku) ja Päinurme (227 elanikku) (2005. aasta seisuga) küla.
Huuksi – Kahala – Keri – Koigi – Lähevere – Prandi – Päinurme – Pätsavere – Rutikvere – Silmsi – Sõrandu – Tamsi – Vaali – Väike-Kareda – Ülejõe

Loodus

Koigi vallas asusid Eesti ühed viljakamad mullad. Väärtuslikud põllumaad paiknesid mitmel pool vallas, üle 50 hindepunktiga põllumaad peamiselt Koigi-Sõrandu-Väike-Kareda ja Päinurme piirkondades. Suurem osa valla põllumaid oli ühistute ja talupidajate poolt aktiivses kasutuses. Paljud põllud olid välja renditud naabervaldade põllumajandustootjatele.
Koigi vald asus Pandivere kõrgustiku edelanõlval. Kurisuid esineb Koigi, Huuksi, Keri, Sõrandu ja Väike-Kareda küla piirkonnas. Need asuvad tavaliselt põllul sulglohkudes. Kõige karstirohkem on Keri küla ümbrus. Koigi valla allikalistest aladest asub kõige suurem ja veerikkam Prandil, kust saab alguse Prandi jõgi. See piirkond on ka veesäilitusalaks.
Kareda looduskaitseala on 361 ha suurune ja asub Kareda, Ämbra ja Öötla külas, Kahala külas ja Paide vallas Suurpalu külas.
Prandi looduskaitseala Koigi ja Prandi külas ning Paide vallas Nurmsi, Seinapalu ja Veskiaru külas.
Endise valla territooriumil asub 3,2 ha suurune Võlingi oja hoiuala, mille kaitse-eesmärk on elupaigatüübi, jõgede ja ojade (3260) ning hariliku võldase (Cottus gobio) elupaikade kaitse.
Koigi valla põhiliseks maapõuerikkuseks oli kvaliteetne paekivi, mille uuritud varud on väga suured. Valla territoorium asus geoloogiliselt alamsiluri Raikküla lademe avamusalal. Raikküla lade on tuntud oma kõrgekvaliteetse paekivi poolest. Seda tõendavad ka Koigi valla vanad paeehitused, mis on rajatud kohalikust paest.
Maavaradest leidub endise valla territooriumil ka turvast. Turbavarud on küll suured, kuid tegemist on peamiselt hästilagunenud sooturbaga (varasem nimetus soo- ja väetisturvas), vähelagunenud kõrgsooturvast (varasem nimetus alusturvas) valla aladel praktiliselt ei leidu.

Ajalugu

Koigi vald moodustati 1992. aasta 30. jaanuaril.

Vaatamisväärsused

Tähtsamatest vaatamisväärsustest asuvad Koigi piirkonnas Huuksi mõis ja kaksikpärn, Koigi mõis, Maagiallikad, Prandi allikad, Silmsi mõis, Väike-Kareda mõis ja lehis. Päinurme piirkonnas on tähtsamad vaatamisväärsused Päinurme park ja tamm, Riiussaar, Rutikvere mõis, Vaali küla.
Jõgivästrik

Süstemaatika

Liigi kirjeldas inglise ornitoloog Marmaduke Tunstall 1771. aastal. Karl Linné käsitles liiki nimetuse all Motacilla boarula.

Levila

Jõgivästrik on levinud katkeliselt Euraasias, Aafrikas ja Madagaskaril. Oma levila pehmema kliimaga aladel, nt Lääne-Euroopas on ta paigalind, kuid põhja- ja idapoolsed populatsioonid rändavad Aafrikasse, Lõuna-Aasiasse ja Paapua Uus-Guineale.
Eestis on jõgivästrik korrapäratu ja juhuslik haudelind.

Välimus

Jõgivästrik on Euroopa västrike seas kõige lühemate jalgade ja kõige pikema sabaga. Ta üldpikkus on 17–20 cm. Kõigis sulestikes on iseloomulik hall selg. Enamuses sulestikes on ka ere rohekaskollane päranipuala. 
Käitumiselt sarnaneb linavästrikuga: jookseb samamoodi nobedalt ja kõigutab saba koos tagakehaga üles-alla. Kutsehüüd on linavästrikust teravakõlalisem tzit või tzi-tit. Jõgivästriku laul on kutsehüüdude jada.

Elupaik

Jõgivästrik elab selgeveeliste ja kiirevooluliste jõgede, ojade, kärestike ja koskede ääres.

Pesitsemine

Pesa rajab kalju või kivide vahelistesse tühemikesse, jõekalda rohttaimestikku või mõne muu varje alla. Kurnas on 3-6 muna.
Pesitsemine Eestis
Pesitsusajal on jõgivästrikku kohatud põhiliselt Lääne-Eestis. Liigi esmakordne pesitsemine tehti kindlaks 1975. aastal Lahemaal Nõmmeveskil Valgejõe kärestikulises kohas. 19. sajandi lõpus vaadeldi teda Hellenurmes Tartumaal. 20. sajandil kuni esimese pesa leiuni Lahemaal oli juhuvaatlusi Tartumaal, Harjumaal, Virumaal ja Saaremaal.

Toitumine

Jõgivästriku toiduks on putukad, keda püüab jõekividelt, ojadest ja kaljudelt.
Broad Peak

Broad Peak (ka K3 ning Phalchen Kangri) on mägi Aasias Karakoramis. Paikneb K2 ja Gasherbrum I (K5) vahel. 
Mäe peatipu kõrgus on 8051 meetrit. Maailmas kõrguselt 12. mäetipp, Pakistanis kõrguselt 4. mäetipp.

Tipputõusud

Esmatõus mäele toimus 9. juunil 1957. 2007. aastal tõusis tippu ka leedulane Saulius Vilius, kes oli Alar Siku kaaslane tipputõusul Džomolungmale 2003. aasta mais.
1983. aastal tõusis tippu esimene naisalpinist Krystyna Palmowska.
Viigipuu

Viigipuu (Ficus) on taimeperekond mooruseliste sugukonnast.
See on suur perekond (umbes 850 liiki) peamiselt troopilte alade puid ja liaane.
Hariliku viigipuu vilikondi nimetatakse viigimarjadeks.
Seira vald

Seira vald (saksa keeles Seyer) oli vald Läänemaal Kirbla kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1891 ja siis liideti Seira vald Vanamõisa vallaga.
Valla alal asus Seira mõis.
Ungari Koalitsiooni Partei

Ungari Koalitsiooni Partei (ungari Magyar Koalíció Pártja, slovaki Strana maďarskej koalície), lühendid SMK, MKP, on Slovakkia partei, mis koondab Slovakkia ungarlasi. See on loodud 22. juunil 1998. aastal kui liitusid Ungari Kristlik-Demokraatlik Liikumine (MKDH), Kooseksisteerimine (Együtteles) ja Ungari Rahvapartei (MOS). Neist viimane oli 1990.–1992. valitsuses ja oli tuntud Ungari Sõltumatu Initsiatiivina (MNI). 
Tulemusena tekkinud erakond on paremtsentristlik ja kristlik-demokraatlik, kuulub Euroopa Rahvaparteisse. 1998–2006 kuulus partei valitsuskoalitsiooni.
Partei esimees on Pál Csáky.
Partei sai 2006. aasta parlamendivalimistel 11,7% häältest ja 20 kohta 150st Slovakkia parlamendis. 2009. aastal eraldus parteist endise esimehe Béla Bugári juhitud tiib, kes pidas partei poliitikat liiga natsionalistlikuks ja kes lõid uue partei Most–Híd. 2010. aasta Slovakkia parlamendivalimistel ei ületanud MKP 5% künnist ja jäi parlamendist välja. Most–Híd sai parlamendis 14 kohta.
Ungari Koalitsiooni Parteil on 2 esindajat Euroopa Parlamendis.
Marko Kristal

Treenerikarjäär

Kuigi suure osa oma karjäärist mängijana esindas ta FC Florat, siis treeneritööga tegi ta algust FC Flora suurima konkurendi FC Levadia juures. Esialgu alustas ta klubis spordidirektorina, aga märtsis 2008, pärast Tarmo Rüütli lahkumist koondise peatreeneriks, sai senine abitreener Igor Prins FC Levadia peatreeneriks ja Kristal sai endale abitreeneri koha. 2009. aasta lõpus aga selgus, et alatest hooajast 2010 töötab Kristal Tartu Tammeka peatreenerina.

Koondisekarjäär

Oma koondisedebüüdi tegi Kristal 3. juunil 1992 sõpruskohtumises Sloveenia vastu. 77. minutil vahetas ta välja Urmas Kirsi. See oli koondise esimene kohtumine pärast taasiseseisvumist. Samas mängus tegid debüüdi ka Mart Poom, Meelis Lindmaa, Urmas Kaljend, Urmas Hepner, Igor Prins, Toomas Kallaste, Martin Reim, Indro Olumets, Sergei Ratnikov, Tarmo Linnumäe, Risto Kallaste, Viktor Alonen, Aleksandr Puštov, Urmas Kirs. Mäng lõppes viigiliselt 1:1. Kristal oli mängupäeval 19-aastane.
Kristalist sai 28. märtsil 2001 võõrsil Küprose vastu mängides esimene eestlane, kes on esindanud riiki koondises 100 korral.
Georg von Stackelberg (1808–1858)

Georg Friedrich Jakob von Stackelberg (1. september (vkj 20. august) 1808 Tallinn – 11. juuni (vkj 30. mai) 1858 Peterburi) oli baltisaksa päritolu Venemaa sõjaväelane (kindralmajor).
Suisapäisa

Suisapäisa on segakoor Türilt. 2008. aastal võitis Suisapäisa Eesti Televisiooni saatesarja "Laululahing". Suisapäisa tegutseb 2008. aasta algusest ning koori juht on Kuldar Schüts. Koor moodustati varasema ansambli Uisapäisa laiendamisega.

"Laululahing"

"Laululahingu" eelvooru registreerumiseks salvestati etteantud laulude seast "Aeg ei peatu". Koor alustas võistlust saatesarja esimeses eelvoorus 29. märtsil koos Tallinna Ülikooli meeskoori ja Emajõe Laulikutega. Saates esitati laulud "Vaikus on kuldne" (Kollane Allveelaev G), "Unistus" (The Sun) ning saatekülalise Maarja-Liis Ilusaga "Kohtumine". Žürii otsusel pääsesid nad järgmisesse vooru. Saatesarja kolmandas poolfinaalis 10. mail esitati laulud "Vaid üks pilk" (algselt Doris Troy, eesti keeles Fix), "Soovide maa – see on muusika" (Ele Kõlar ja Kaja Kõlar & Admiral) ning saatekülalise Hannaliisa Uusmaaga "Absoluutselt". Finaali pääses Suisapäisa tänu telefonihääletusel kogutud 5993 häälele, edestades Konguta segakoori (5390 häält) ja Pärnu kammerkoori (3659 häält). 
Saatesarja finaal toimus 17. mail 2008. aastal. Saates esitati laulud "Tänav, pink ja puu", "Tule metsa" (Ruja) ja Tanel Padariga "Võta aega". Telefonihääletusega kogus Suisapäisa ülekaalukalt 26 038 häält. Teised finalistid said 15 376 häält (HaleBopp Singers) ja 12 455 häält (Nuku- ja noorsooteatri segakoor).

Rahvusvahelised festivalid

Pärast saatesarja sõitis Suisapäisa auhinnareisile kooride olümpiale (World Choir Games) Austriasse Grazi, kus võideti kuldmedal folkloori ja hõbemedal segakooride kategoorias.
2010. aastal osales Suisapäisa Taani Põhjamaade koorifestivalil "International Choir Competition 2010".

Seltsielu

Koori eestvedamisel toimusid 20. juunil 2009. aastal Türil "Lahingukooride mängud 2009", mille võitis segakoor Sõpruskond.
Geodeetiline märk

Geodeetiline märk on geodeetilise punkti tähistamiseks rajatud ehitis. Märk rajatakse kohtkindlalt maapinnale, maapõue, ehitisse või suurde piisava stabiilsusega looduslikku kivisse.

Ajalugu

Geodeetilisi märke asetati maapinnasele mõõtmistööde lihtsustamiseks ning ka maakaartide loomiseks. Tihti oli märgete peale tehtud mustreid, näiteks nooli, tänu millele oli lihtsam leida teed tagasi põhipunkti. Vanim kasutusel olev geodeetiline märk Eestis paigaldati Kuremäe kloostrisse 1891. aastal. Mõned vanemad märgid on 1,5–2,5 meetri sügavusele maa alla peidetud, et säästa neid maapinnal tehtava töö, näiteks põllutööde eest. Neid peidetud märke oli võimalik leida tänu veel väiksematele märkidele maapinnal. Kõrgusvõrgu puhul jõuti geodeetiliste märkide, reeperite, kasutamiseni mõned kümnendid varem. Kasutati kivimajade sokleid, kivist verstaposte ja rändrahne. Nendesse raiuti peitliga horisontaaljoon koos reeperi numbriga (Wellner 1923). Märkide asukohad ei ole tänapäeval teada. Esimesed teadaolevate asukohtadega reeperid pärinevad 19. sajandi lõpust, osa neist on säilinud tänapäevani.

Geodeetiliste märkide konstruktsioonile esitatavad põhinõuded

Märgi materjal peab olema vastupidav ilmastiku- ja pinnasemõjudele. Märgi tsenter – selgelt määratletud koht mõõtevahendi täpseks tsentreerimiseks ja/või nivelleerimislati asetamiseks – peab olema vastavuses mõõtmistäpsusega. Märgi maksumus peab olema optimaalne.

Märkide stabiilsus

Märkide stabiilsuse kriteeriumi n-ö päevakorrast mahavõtmiseks peaks nende stabiilsus võrreldes mõõtmistäpsusega olema 2–3 korda kõrgem. See on mõnikord tõsine väljakutse – näiteks renoveeritavas kõrgusvõrgus on kõrguste täpsused suurusjärgus ± 2 mm √km. Seega ei tohiks märgi kõrguslik asukoht muutuda enam kui 0,7–1,0 mm.
Smithi väin

Smithi väin (inglise Smith Sound) on väin Põhja-Jäämeres Taani põhjapoolseima saare Gröönimaa ja Kanada põhjapoolseima saare Ellesmere'i vahel. Smithi väin ühendab Baffini lahte Kane'i lahega ja on Narese väina osa.
Väina avastas 1616. aastal William Baffin ja nimetas selle Inglismaa diplomaadi söör Thomas Smythi auks Sir Thomas Smithi laheks. Alates 1750. aastatest märgiti seda kaartidel Sir Thomas Smithi väinana, kuigi seda kuni John Rossi 1818. aasta ekspeditsioonini ei uuritud. Alates sellest ajast on väin tuntud lihtsalt Smithi väinana.
Edward Augustus Inglefield näitas 1832, et Smithi väin pole laht ega fjordi suue, vaid väin.