Kuldamine

Kuldamine on mittemetallist (näiteks puidu, keraamika või värvipinna) või kullast odavamast metallist (hõbe, pronks või muu) pinna katmine kullaga (vahel käsitletakse ühe kuldamisviisina ka katmist hõbedaga). Kuldamistehnikad jaotatakse mehaanilisteks (lehtkullaga katmine) ja keemilisteks (amalgaamkuldamine, uusaegsed  elektrokeemilised menetlused). Lisaks kaunimale, luksuslikumale ja prestiižsemale välimusele annab kuldamine metallipinnale ka kaitse korrosiooni eest.

Sõnavara

Tavakeeles mõeldakse kuldamise all mitte vaid kullaga katmist, vaid igasugust kullavärviliseks muutmist, sealhulgas ülekantud tähenduses.

Lehtkullaga kuldamine

Lehtkullaga kuldamist kasutatakse tahvelmaalis ja raamatumaalis, samuti mööblikunstis ja nahkehistöös. Kuigi kullaleht on võimalik liimida ka otse värvi-, pärgamendi- või puupinnale, kasutatakse enamikul juhtudel erilist krunti, millele kullaleht kinnitatakse. Krunt võib olla kriitkrunt või valmistatakse see boolusest ja sideainest ja poleeritakse väga siledaks.
Lehtkuld on imeõhuke leht kõrge prooviga kullast. Eelnevalt krunditud ja lihvitud puidule kinnitatakse see eriliste lakkide abil. Lehtkuld ei oksüdeeru ja ta säilitab oma sära väga pikka aega, kuid samas on kullatis väga õhuke ja õrn. Tihti ongi vanad kullatud pinnad kulunud, nii et kullatise alt kumab punane booluskrundikiht. Vanal esemel särava kullakihi alt booluse nägemine on töö kvaliteeti näitav märk, et tegemist on ehtsa kullatise, mitte aga kulda imiteeriva pronksipulbriga.

Amalgaamkuldamine

Amalgaamkuldamine on kõige vanem keemilise kuldamise viis, tuntud juba antiikajal. Kasutatakse metallpindade kuldamiseks. Kuld seotakse elavhõbedaga kuldamalgaamiks. Kullatav pind kaetakse amalgaamiga, seejärel pinda kuumutatakse. Elavhõbe aurub kuumuse toimel ja pinnale jääb puhas kullakiht.
Seda töölistele ülimalt tervistkahjustavat tehnikat kasutati keskajal laialdaselt arhitektuuris, eelkõige kirikukatuste ja ristide kuldamiseks, Venemaal näiteks alates 11. sajandist, kuid sel viisil on kullatud ka Iisaku katedraali kuppel. Samal viisil maaliti amalgaamiga metallile ikoone, figuure ja ornamente, üks säilinud näide on 13. sajandist pärit uksed Suzdali Jumalaema Sündimise katedraalis.
Seda kuldamistehnoloogiat kasutati järjekindlalt 19. sajandi 1840. aastateni, mil seda hakkas tasapisi asendama elektrokeemiline kuldamine.

Kuldamise imiteerimine muude materjalidega

Kuldamist võib imiteerida metallikefektiga värviga, vanade esemete puhul on sageli kasutatud sideainega segatud pronksipulbrit. Pronksipuruga kaetud pinnad oksüdeeruvad aja jooksul tumedaks ja tumenemise aeg sõltub sellest,
millise sideaine ja pronksipuruga on tegu. Põhimõtteliselt on pronksipulbriga katmine rohkem värvimine kui kuldamine, nn "vaesemehe kuldamine".
Nahkehistöös kasutatakse kuldamist samuti pronksivärvil baseeruva nn termofooliumiga. Termofoolium on lavsaankile, mille alumine pool on kaetud metallipuudri (pronks, alumiinium jt.), värv- ning  liimainetega. Foolium pannakse nahale matt pool vastu nahka, sellele asetatakse kalkapaberil kavand. Templeid kuumutatakse lahtisel tulel ja surutakse soovitud kohale. Jäljendite tegemiseks saab kasutada ka põletusaparaati, triikrauda, lõigete võtmiseks kasutatavat jäljendusratast. Selle kaunistamisvõtte puuduseks on pronksi oksüdeerumine ja dekoor muutub ajajooksul rohekaks.
Vanal mööblil ja pildiraamidel on vahel kulda imiteeritud odavama hõbedalehega, mis on omakorda kaetud šellakiga.
Ajaloolistel 16.-17. sajandi kuldnahktapeetidel saavutati hõbedane pind ehtsa hõbedapulbiga ja kuldpind erilise retsepti järgi keedetud värnitsat kasutades.