Mõis

Mõis kui territoorium

Mõis oli suur eesõigustega maavaldus ja põllumajanduslik tootmisüksus, varem ka administratiiv- ja omavalitsusüksus (mõisavald), mille hulka kuulusid väiksemate end ise ära majandavate üksustena talud. Tüüpilisim mõisavorm on Eesti aladel rüütlimõis, mille kohta kasutatakse vahel ka lihtsalt väljendit mõis. Tegemist on sisuliselt feodalismist pärineva lääniga, mis aastast 1783 muutus omaniku eravalduseks.
Kui mitmel mõisal oli ühine omanik, siis moodustasid need ühtse tootmisüksuse. Ametlikult säilitasid mõlemad mõisad oma staatuse, aga reaalselt jäi ühes kohas mõisakeskus tagasihoidlikumaks ja see mõis kujunes kõrvalmõisaks.
Aastal 1864 kehtestati reegel, et kui mõisa suurus ei ületa teatavat piiri, siis ei saa see olla rüütlimõis. Valdused, mis olid väiksemad, kandsid nime poolmõis. Poolmõis võis olla ka rüütlimõisa kõrvalmõisaks.
Lisaks aadlike valduses olnud maale oli veel terve rida tootmisüksusi, mis kandsid samuti mõisa nime. Maad, mis olid riiklikus omandis, olid riigimõisad. Linnadele kuulusid linnamõisad. Rüütelkondadele kuulusid rüütelkonnamõisad. Kirikute juurde kuulusid pastoritele sissetulekut andnud kirikumõisad.
Eraldi mõisatüüp, mille juurde võis kuuluda maavaldus, oli veel suvemõis. Kui valdused ei olnud linnas, loeti suvemõisad poolmõisateks, aga tüüpiliselt asusid suvemõisad linnade territooriumil. Suvemõisate seas on ka taolisi, millel oma maavaldus puudus.
Kuigi mõisad seostuvad tavaliselt põllumajandusliku tootmisega, eksisteerisid siiski mitmed mõisad, mis põllumajandusliku tootmisega ei tegelenud. Mitmetel suvemõisatel puudus tootmine täielikult, oli ka mõisaid, mille toodang ei olnud põllumajanduslik. Selliste mõisate hulka kuulusid Viskoosa mõis Hiiumaal, Reihenau mõis Raplamaal, Vana-Aseme mõis Tartumaal. Taoliste mõisate seas oli ka rüütlimõisaid – Joala mõis praegusel Narva linna territooriumil.
Mõisate territooriumid on olnud läbi aegade muutumises. Tekkisid uued mõisad ja kaardilt kadusid vanad mõisad. Tallinna ümbrusest kadus näiteks 20. sajandi alguseks Tiskre mõis.
Enamik mõisatest võõrandati Eesti aladel aastal 1919, Läti aladel 1920, Venemaal aastal 1917. Kuigi kõik mõisatüübid võõrandamisele ei kuulunud, andsid need reformid siiski põhjuse kõneleda mõisatest kui maavaldustest ja administratiivüksustest minevikuvormis.

Mõis kui mõisakompleks

Kitsamas mõttes tähendab mõis mõisaansamblit: härrastemaja, talle, tõllakuure, teenijate maja, jääkeldrit, aednikumaja, sepikoda, paviljoni/ lustlat/ lehtlat, kasvuhoonet/ triiphoonet/ oranžeriid, viinakööki, õllepruulimiskoda, karjaõue koos meiereiga, inglise stiilis/prantsuse stiilis mõisaparki (veekoguga), supelmaja ja paadisilda. Selles tähenduses on suurem osa mõisatest mingil määral säilinud tänaseni, isegi kui peahoone on hävinud. Kui mõisa käsitleda mõisakompleksina, siis võib minevikuvormis käsitleda enamasti vaid kaevanduste alla jäänud mõisaid (Kallavere mõis).
Mõisamaade muutlikkuse tõttu on detailseid mõisaplaane koostatud üldjuhul vaid mõisakomplekside kohta.
Mõne mõisa juures oli mitu mõisakompleksi. Tuntuimaks näiteks on Jälgimäe mõis, kus Nikolai von Glehn rajas aastal 1886 uue lossi. Teiseks analoogseks näiteks on Oru loss. Samas oli ka mõisaid, kus väljaehitatud mõisakompleks puudus (Prangli mõis, Aksi mõis).
Karjamõisad esinesid ainult mõisakompleksi kujul, neil puudus maa. Kuigi mõisaaja lõpul olid karjamõisad üldiselt tagasihoidlikud, on ajalooliselt siiski teada mitmeid juhtumeid, kus karjamõisa juurde on eraldatud maa ja sellest on saanud iseseisev territoriaalne üksus. Sellise mõisa näiteks on Hüüru mõis.
Pärast mõisavalduste võõrandamist kujunesid mitmete mõisasüdamete aladele asulad, mida kutsuti asundusteks. Mõisa hooned jagunesid erinevate omanike vahel ja kohandati nende vajadustele vastavalt ümber. See tõi kaasa suuri ümberehitusi ja uute omanike vajadustele mittevastavate hoonete hävingut. Kui mõisakompleks jäi endise mõisniku valdusse, siis säilis see tavaliselt paremini, erandjuhul tekkis siis isegi uusi hooneid. Markantseim näide on ilmselt Kumna mõisa uus peahoone.
 
„Mõis on eesti kultuuri olulisemaid sümboleid, võrreldav keskaegsete linnustega või näiteks hansalinnadega, mis, nagu teame, kuuluvad keskaega ja kannavad endas pigem mõtet militaarsest algest, agressioonist ja kaitsest selle sõna otseses tähenduses. Mõisa mõte on kusagil hoopiski mujal. Introvertse enesesse sulgumise asemel pigem ekstravertne avatus, avarad vaated ja mõõtmatud kaugused, mida mõis on üritanud laiendada aastast aastasse ja sugupõlvest sugupõlve. Mõisas tunneme end keset ilu ja rahu oaasi, ümber sambad ning suur ja suuremeelne loodus, eksleme otsekui eikellegimaal, mis vähemalt praegu – kui omanikud juba ligi sada aastat tagasi lahkunud – oleks nagu rajatud meile kõigile. Mõisa idee on olla suurem, parem, esteetiliselt rikkam kui elu ise. Pakkuda tammsaareliku võitluse asemel kivide ja üha pealetungiva looduse kaosega võimalust luua enese ümber vaikuse oaas, mis, tõsi, miraažina kõrbeliival meist kaugeneb, mida lähemale me sellele jõuame.
Juhan Maiste. Väikevormid ajapeeglis. Väikevorm mõisamaastikus, lk. 9“