Strateegia

Strateegiline geograafia

Teostatakse strateegilise informatsiooni seostamise reaalse geograafilise ruumiga. Arvestatakse muutuvaid, raskelt muutuvaid ja mittemuutuvaid geograafilise keskkonna tingimusi, nende mõju riigi geopoliitikale ja geostrateegiale. Sõjalise geograafia ja kartograafia tooted on tavaliselt salastatud. Ligipääs nendele on väga vähestel inimestel. Ligipääsu teostatakse jälgides kindla algoritmi, et vältida andmete avalikuks tegemist.
Sõjalise geograafia üks tähtsamatseks osadeks on arvatava vastase strateegiliste alade ja punktide kindlaks tegemine, mida oleks vaja eelkõige hävitada. 
Strateegilise geograafia teiseks oluliseks punktiks on teha kindlaks, millised positsioonid on maksimaalsed edukad kaitseks, kuidas paigaldada oma üksused ja maskeerida objekte, pidades silmis geograafilise eripära.

Poliitilised ja strateegilised eesmärgid

Sõja eesmärgid ilmtingimata peavad olema kooskõlastatud olemasolevate ressurssidega nende eesmärkide saavutamiseks. Tavaliselt peetakse sõda selleks, et hiljem oleks sõlmitud rahu kindlate tingimustega.
Järelikult, poliitiline juhatus peaks poliitilise eesmärgi määramisel jälgima, et oleks vaja püstitada oma sõjaväele selliseid eesmärke, mille saavutamine perspektiivis looks soodsad tingimused diplomaatiliste lahenduste jaoks. 
Lähtudes püstitatud sõja poliitilistest eesmärkidest kavandatekse strateegiline eesmärk- sõjategevuste lõplik tulemus, mille saavutamine viib sõjalis-poliitilise ja strateegilise seisukorra muutumiseni.
Üldine strateegiline eesmärk määrab sõjaväe ja riigi majandussüsteemi jaoks sõja eeldatavat käiku- kas terve sõja või mingi konkreetse ajalõigu jaoks. Eraldi strateegilisi eesmärke tavaliselt püstitatakse erinevate sõjateatrite jaoks (suuna, maa-ala, asukoht) ja erinevate operatsioonide täitmise ajaks.
Tavaliselt üldine või peamine eesmärk seisneb vastase agressiooni kõrvaldamises (vastase hävitamises) ning eraldi püstitatud eesmärgid peaksid viima vastaste strateegiliste gruppide hävitamise või kindlate riikide tõrjumiseni.

Strateegiate tüübid

Traditsiooniliselt eriatatkse hävitusstrateegiat, mille aluseks on võetud võidu saavutamine vastase ning tema sõjaväe ja majanduse hävinguga. Eraldi tuuakse välja ka nõrgestamise strateegiat. Vastavalt sellele tavaliselt järjestikku kurnatakse vastast, ammendades tema ressursse. Nõrgendamise strateegiale on üsna lähedane ka mitteotseste tegevuste strateegiat, mis seisneb blokaadis, kommunikatsioonide rikkumises, tehnilise potentsiaali vähenemises, vastase elanikkonda psühholoogilises mõjutamises.
Tihti kasutatakse hirmutamise strateegiat- oma sõjalise võimu demonstreerimine, selle osaline kasutamine selleks, et saavutada nõrgema vastase poolt mingite kindlate valikute tegemist, sundimine lõpetada sõjalised tegevused ja võtta vastu kõvema oponendi püstitatud tingimused. Sellele strateegiale on lähedane piiratud tegevuste strateegia – sõja pidamine piiratud eesmärkidega, tahtlik sõjategevuste pidamine ainult kindlatel maa-aladel, kasutades ainult nõutud selleks osa potentsiaalist ning teostades kindlate objektide ja gruppide hävitamist. 
Eraldi on välja toodud kontinentaalne strateegia, mille tegevused on suunatud eelkõige maaväe vastu, ja okeaaniline strateegia, mis omakorda viib perspektiivis vastase mereväe hävitamiseni. 
Erilise tähenduse omab plokkide strateegia- sõjaliste ja poliitiliste ühenduste loomine võimu omandamiseks kindlates maailma osades. Teiseks põhjuseks võib olla ka kaitse teiste riikide eest. Selle strateegiaga on seotud koalitsiooniline strateegia, mille põhimõtteks on koalitsioonilise sõja pidamine ja oma võimude kasutamise kooskõlastamine.

Ajalugu

Vanaajal sõjad olid algselt korraldatud kui lühiajalised sõjalised kampaaniad, kuid hiljem Aleksander Suur, Julius Caesar ja teised juhid hakkasid ette võtma pikemaid retke kaugematesse kohtadesse. 
Esimese teoreetilise teose sõjalisest strateegiast autoriks peetakse hiina ajaloolane ja filosoof Sunzi (IV sajand enne meie aega). Teose nimetuseks on "Sõja seadused". Sõjalised filosoofid Frontinus ja Onosander võtsid kasutusele sellised terminid nagu "strategikon" ja "strategoloogia", mille all mõeldi sõjapidamise printsiibid. 
Keskajal olid enamasti levinud piiratud eesmärkide ja ulatustega sisesõjad. Nende sõdade tegevusi iseloomustasid meelekindlusetus ja ühise strateegilise plaani puudumine. Losside rünnakud võisid kesta aastaid ja suurimad lahingud toimusid harva. Erinevalt sellest, Tšingis-khaan ja teised mongolite riigi juhid tegutsesid radikaalselt ning teostasid koordineeritud pealetunge.
XVII–XVIII sajandil Euroopa armeed püüdsid võidu saavutamiseks katkestada vastase kommunikatsioone ja teha raskemaks vägede varustamise. Selline strateegia eeldas gruppide positsioneerimist mööda riigipiire ning kindluste rajamise oma riigipiiride kaitseks.
Erinevate Euroopa riikide strateegiad enne Esimese maailmasõda eeldasid lühikese sõja pidamise. Kuid aga sõda jäi pikaks ning muutus positsioonisõjaks. 
Esimese maailmasõja kogemus näitas uute relvade-tankide, lennukite ja allveelaevade võimalusi. See põhjustas mitme võidu saavutamise teooria tekkimist: õhusõja, tankisõja ja allveelaevasõja abil. Suurbritannia ja USA hoidsid kinni meresõja põhimõttetest, Prantsusmaa juhid pooldasid positsioonsõja põhimõtteid, Natsi-Saksamaa pooldas Blitzkriegi teooriat – võit saavutatakse päevade, nädalate või kuude jooksul, kuni vastane ei jõudnud mobiliseerida oma põhilised jõud. Nõukogude liidu teooria seisnes selles, et suurima edu saavutamiseks on vaja otsusekindlalt tegutseda, koordineerida omavahel kõikide vägede tegevused ja vastase territooriumil.
Teine maailmasõda aga kujunes mitte selliselt, milliseks teda on ette nähtud erinevate riikide teoreetikud. See oli kestuse poolest kauem kui Esimene maailmasõda, kuid kasutati rohkem manööverdamist.