google/wiki40b huggingface dataset:
Hoyvík

Hoyvík on Streymoy saarel asuv Fääri saarte suuruselt kolmas linn. 2011. aasta 1. jaanuari seisuga elas linnas 3633 inimest.
Aastast 1978 moodustab Hoyvík Fääri saarte pealinna Tórshavniga ühe omavalitsuse ja sellest ajast peale on linna elanike arv väga kiiresti kasvanud. Hoyvík on muutunud pealinna põhjapoolseks eeslinnaks.

Ülevaade

Kohanime Hoyvík esimene osa tuleb sõnast hein (hoyggj) ja teine osa viitab lahele (vigen), kus asula asub. Sealt pärit inimeste kohalik nimetus on hoyvíkingur.
Linnast idas asub väike, 0,8 hektari suurune asustamata Hoyvíkshólmuri laid, mis on üks Fääri saarte 11 laiust. Aastal 1939 ehitati sinna väike tuletorn, mis on alles ka praegu. Üle laiu avaneb vaade Nólsoyarfjørðuri väinale ja ida pool paistab Nólsoy saar. Kirdes paistab Eysturoy saar, millega ühenduse loomiseks on plaanitud ehitada merealune tunnel. Linnast lõunas asub Hoydalari org, kus asub gümnaasium ja mis moodustab ka piiri Tórshavniga. Lisaks asub linnas Fääri saarte ajaloomuuseum.

Ajalugu

Hoyvík on vana kuninga vabatalupoegade asundus ja aastal 1584, mil alustati sealsete maade kohta raamatute pidamist, asus seal kaks talu. Aastal 1600 liideti need talud aga üheks. Tänu pealinna, kus töötasid ja elasid Taani ametnikud, lähedusele proovisid ametnikud saada talu enda renditaluks, et saada sealt lisa oma palgale. See õnnestus esimest korda aastal 1802 ja seejärel jagati talu üle kahe sajandi taas kaheks võrdseks osaks, millest üks kuulus ühiselt politseiülemale ja kohtunikule. Aastast 1819 kuulus see talu vaid politseiülemale.
Just see talu muudeti aastal 1920 põllumajanduslikuks uurimisjaamaks ja sinna ehitati uued hooned. Kui jaam aastal 1982 põhja poole Kollafjørðurisse koliti, avati talus tänini tegutsev vabaõhumuuseum. Muuseumihoonena kasutatakse enne 1813. aastat ehitatud vana hoonet, mis sisaldab tööriistu ja nõusid, mida Fääri saarte taludes 200 aastat tagasi leidus. Talu teine osa jäi pärast 19. sajandi alguses toimunud jagamist perekonnale, kes on seal elanud alates 1600. aastast kuni tänapäevani.
Asula elanike arv oli enne 20. sajandit väga väike ja kuni 19. sajandi keskpaigani koosnes kogu rahvastik ühe talu elanikest. Hiljem jagunes talu kaheks ja väljapoole neid talusid ehitati esimesed majad aastal 1835. Pärast Teist maailmasõda ehitati talu maade lähedale veel mõni maja, kuid tõeline arendusbuum on seal olnud alates 1980. aastate algusest. Uued majad on ehitatud maale, mida varem peeti taluniku talust eemal asetsevaks põllumaaks.
2005. aasta 31. augustil kirjutati kohalikus muuseumis alla Fääri saarte ja Islandi vaheline vabakaubandusleping, mida tuntakse nimega Hoyvíki leping.
Sealsele esimesele kirikule pani nurgakivi 2005. aasta juunis Taani kuninganna Margrethe II. 2007. aasta 4. novembril pühitses kiriku ligikaudu 1000 külalise juuresolekul piiskop Hans Jacob Joensen.
Hoyvíkisse plaanitakse rajada Fääri saarte peaministri (Løgmaður) ametlik elukoht.
Aserbaidžaani NSV lipp

Aserbaidžaani NSV lipp oli  1920 – 1922 Punaarmee poolt vallutatud Aserbaidžaani aladel moodustatud Aserbaidžaani NSV lipp, 1922 – 1936 Taga-Kaukaasia SFNV ja 1936 – 1991 NSV Liidu haldusüksuse  Aserbaidžaani NSV lipp.
Esimene lipp loodi 1921. aastal, see oli põhivärvilt punane, mille vardapoolses ülanurgas oli roheline ristkülik, mis moodustas lipu pikkusest ja kõrgusest poole. Rohelisel olid kuldsed tähed "А.С.С.Р.".
14. märtsil 1925 kasutusele võetud lipu põhivärv oli ka punane, aga sellel oli vardapoolses ülanurgas kuldsed ristatud sirp ja vasar, nende kohal aga kuusirp, mille sees oli punane kuldse äärisega viisnurkne täht. Embleemist lehvi poole jäid aga kuldsete ladina ja araabia tähtedega kirjutatud lühend "ANSV" (Aserbaidžaani Nõukogude Sotsialistlik Vabariik). 1931 aastal võeti lipult araabia tähed ja jäid ainult ladina tähed "A.S.Ş.C.".
1937. aastal kaotati lipult kuusirp ja viisnurk, tähed aga paigutati sirbi ja vasara alla, ning muudeti "AzSSR"-iks, 1940. aastal omakorda "АзССР".
7. oktoobril 1952 sai Aserbaidžaani NSV endale uue lipu, see oli punane kangas, mille alaserva oli paigutatud sinine horisontaalne laid, ning vardapoolses ülanurgas olid kuldsed sirbi ja vasara kujutised, nende kohal aga punane kuldse äärisega viisnurkne täht. Sinine sümboliseeris Kaspia merd. Lipp oli kasutusel Aserbaidžaani iseseisvumiseni, 5. novembrini 1991.
Rohu raketibaas

Rohu raketibaas oli üks osa Rakvere rajoonis asunud Nõukogude Liidu tuumaraketibaasist.
Rohu raketibaas tegutses 1960.–1970. aastatel, likvideeriti kui moraalselt vananenud 1978. aastal. Baasi juhiti Rakverest. Angaaris, kus olid kaks raketti ratastega alustel horisontaalasendis, hoiti aastaringselt ühesugust temperatuuri (+4 °C) ja niiskust. Selleks töötas automaatne ventilatsioonisüsteem.
Tänaseks endine raketibaas suures osas varemetes, säilinud on raketi-, teenindus- ja hoidlaangaare ja stardiväljakuid. Raketiangaari on välja pandud Nõukogude Liidus kasutusel olnud 4 tüüpi rakette, kaasa arvatud R-12 Dvina.
Kibara vöö

Kibara vöö (inglise Kibaran belt) ehk Kibara vöö laias mõttes on Kesk-Proterosoikumi orogeenne vöö, mis ulatub Katangast (Kongo DV) läbi Burundi, Tansaania loodeosa ja Rwanda Uganda edelaosa ja Kongo DV põhjaosani. Katangast Rwandani kulgeb ta kirde ja põhjakirde suunas, Rwandas aga pöördub loodesse.
Kibara vöö koosneb kahest segmendist, mida Kongo DV-s lahutab Vara-Proterosoikumi (Rusizi) aluspõhjakõrgendik, mida katab edelasuunaline Karoo rift, millele kagus teisel pool Tanganjika järve vastab  Vara-Proterosoikumi Ubendi nihkevöö (shear belt) Tansaania edelaosas. Need segmendid on Kibara vöö kitsas mõttes (hõlmab tüüpala Kibara mäed) ja Kirde-Kibara vöö.
Brahim Boulami

Brahim Boulami (sündinud 20. aprillil 1972 Safis) on Maroko kergejõustiklane (3000 m takistusjooksja). Tema isiklik rekord on 7.55,28. Kuni 2004. aasta septembrini oli ta maailmarekordi valdaja.

Doping

Brahim Boulami 15. augustil 2002 antud dopinguproov näitas keelatud aine erütropoietiini (EPO) kasutamist, teatas Rahvusvaheline Kergejõustikuliit.
Päev hiljem püstitas Boulami Zürichis Kuldliiga viiendal etapil 3000 m takistusjooksus maailmarekordi 7.53,17, parandades oma eelmist tippaega 2,09 sekundiga, kuid see tulemus tühistati ja saavutatud aeg ei läinud rekordina kinnitamisele.
Dopingu (EPO) tarvitamise eest kaheaastase võistluskeelu teeninud Brahim Boulamil jäi siiski alles eelmine maailmarekord, sest alles pärast 2001. aasta rekordijooksu Brüsselis oli tema dopinguproov negatiivne, teatas IAAF.
Maroko alaliit otsustas 2003. aasta veebruaris Boulamit mitte karistada, sest nende arvates oli proovi menetlemisel rikutud kehtivaid reegleid. IAAF kaebas asja aprillis edasi Rahvusvahelisse Spordiarbitraaži (CAS) ning novembris otsustas CAS, et kaheaastane võistluskeeld oli siiski õigustatud. Boulami karistust hakati lugema 28. augustist 2002, mis tähendas, et Ateena olümpial marokolane võistelda ei saanud.

Isiklikku

Brahim Boulami on 180 cm pikk ja kaalub 64 kg.
Vabariiklik Rahvapartei

Vabariiklik Rahvapartei (Cumhuriyet Halk Partisi (CHP)) vasaktsentristlik kemalistlik Türgi partei, mis asutati 1923. aastal Rahvapartei nime all. 
Partei esimene juht oli Mustafa Kemal Atatürk.
1980. aastal suleti Türgis sõjaväelise riigipöörde järel kõik parteid ja Vabariikliku Partei nime kasutamine keelati. Partei taastati endise nime all 1992. aastal.
Alates 2010. aasta maist juhib parteid Kemal Kılıçdaroğlu.
2007. aasta parlamendivalimistel osales partei liidus Demokraatliku Vasakparteiga, tulemuseks pettumust valmistanud 20,88% häältest (ja 112 kohta parlamendis). 2011. aasta parlamendivalimistel sai partei 25,95% häältest (ja 135 kohta parlamendis). 2015. aasta parlamendivalimistel sai partei 24,95% (ja 132 kohta parlamendis).
MLB

MLB (Major League Baseball) on elukutseliste pesapalli liiga Ameerika Ühendriikides. 
Liiga liikmeteks on 30 pesapallimeeskonda, kes on jagatud kahe konverentsi, AL-i (American League) ja NL-i (National League) vahel. Kummagi konverentsi meeskonnad on jagatud kolme divisjoni.
Laokohaõigus

Laokohaõigus on keskajal mõnel linnal olnud õigus nõuda mingis kindlas suunas sõitvatelt kaupmeestelt, et need oma kaupu selles linnas müügiks pakuksid või linna veovahenditele ümber laadiksid.
Laokohaõiguse andis harilikult maaisand, kuid näiteks Tallinn, Riia ja Pärnu said Novgorodi laokohaõiguse Hansa Liidult.
1561 kinnitas Rootsi Tallinna privileegid, sealhulgas laokohaõiguse. Peale selle andis Rootsi Narvale kogu Venemaa-suunalise kaubanduse laokohaõiguse, mis kehtis Liivi sõja lõpuaastatel 1581–84 ja aastast 1643. 1588 sai Tartu Poola kuningalt Zygmunt III-lt Pihkva laokohaõiguse.
Laokohaõigus minetas tähtsuse 18. sajandil. Tallinna laokohaõigus kinnitati uuesti 1826, aga see jäi sümboolseks teoks, mida rakendama ei hakatud.
Ruth Tulving

Elukäik

Alghariduse sai ta Tallinnas. 1944. aastal põgenes ta koos emaga (vanemad olid lahutatud) Saksamaale, kus lõpetas Geislingeni Eesti Gümnaasiumi. Aastal 1949 siirdus ta Saksamaalt Kanadasse, kus 1962. aastal lõpetas Ontario kunstikolledži. Täiendas 1963. aastal end Pariisis Académie de la Grande Chaumière'is ja võttis eratunde professor Rosso Rossi juures. 1964. täiendas end litograafia alal San Franciscos California Ülikoolis Berkeleys.
Tulving töötas Ontario kunstikolledžis, kus õpetas aastatel 1969–1974 maalimist, trükkimist, ajalugu ja trükkimistehnikat, kujude joonistamist jms. 1969 oli Open Studio Printmakers Workshopi asutajaliige ning aastatel 1970–1974 juhatuse liige ja Visual Arts Ontario asepresident. Aastatel 1976–1980 ja 1983–1984 oli Kanada kunstnike ühenduse Ontario Society of Artists president. Valiti 1977. aastal Kanada Kuningliku Kunstiakadeemia liikmeks. Ruth Tulving oli tunnustatud lektor ja kunstipedagoog.

Pere

Ruth Tulving oli abielus mäluteadlase Endel Tulvinguga, keda ta kohtas 14-aastaselt Saksamaal, neil oli kaks tütart. Tema ema oli kunstnik Hilda Mikkelsaar.
Edvardas Gudavičius

Edvardas Gudavičius (sündinud 6. septembril 1929 Kaunases) on leedu ajaloolane, kes peamiselt on tegelenud Leedu keskaja uurimisega.
Gudavičius lõpetas 1953. aastal Kaunase Polütehnilise Instituudi insenerina ning töötas seejärel Kaunases mehaanikuna. 1958 kolis ta Vilniusse ja 1962. aastal astus Vilniuse ülikooli, et õppida ajalugu. 1971. aastal kaitses ta kandidaadiväitekirja, mis käsitles pärisorjuse kujunemise protsessi Leedus. 1989. aastal sai ta doktorikraadi, tema doktoritöö teemaks oli Leedu osalemine baltlaste ja saksa ristisõdijate vahelistes sõdades. Lisaks on ta põhjalikult uurinud ka Leedu statuute.
Viljaka loometöö eest on Gudavičiust tunnustatud näiteks Leedu Rahvuskultuuri preemia (1998), Gediminase ordeni komandöriristi (1999) ja Vytautas Suure ordeni suurkomandöriristiga (2003).
Vallakool

Koolide juhtimisorganid

Eestimaa 1816. aasta talurahvaseadus ja Liivimaa 1819. aasta talurahvaseadus pani vallakoolide asutamise ja ülalpidamise kohustuse talurahvakogukondadele, kes pidi asutama ühe kooli iga 1000 liikme kohta Eestimaal ja iga 500 meesliikme kohta Liivimaal. Saaremaal pidi 1844. aastast alates kooli asutama iga vald, kus oli üle 100 meeshinge. Eestimaa kubermangu 1856. aasta talurahvaseadus nõudis Põhja-Eestisse vallakooli asutamise iga 300 mõlemast soost hinge kohta.
Vallakoolide võrk kujunes lõplikult välja Lõuna-Eestis 1850. aastatel ja Põhja-Eestis 1870. aastatel. Kuni 1838. aastani allusid luteri usu talurahvakoolid formaalselt Tartu õpperingkonna kuraatorile. Alates 1838. aastast allutati kõik talurahvakoolid rüütelkondade ja konsistooriumide juhtimisele. Kõrgemal tasandil kuulusid talurahvakoolid siseministeeriumi haldusalasse.
1840. aastal loodi Liivimaal talurahvakoolide valitsemiseks ülemmaakoolivalitsus ja igas maakonnas kreisi maakoolivalitsus. Kooliomavalitsuse madalamaks astmeks oli kihelkonna koolivalitsus. Vallakoolid tunnistati kiriklikeks asutusteks. Saaremaal allusid talurahvakoolid alates 1840. aastast provintsi koolikolleegiumile. Põhja-Eestis loodi 1856. aastal Eestimaa kubermangu ülemmaakoolikomisjon, 1875. aastal kreisi koolikomisjonid ja 1867. aastal kihelkonna koolikomisjonid.

Koolide arv

Vallakoole (koos mõisakoolidega) kokku oli Eestis 1834. aastal 580, 1852. aastal 784 ja 1887. aastal 1238. Alates 1880. aastate lõpust hakkas vallakoolide arv vähenema. 1911. aasta ülevenemaalise algkoolide loenduse andmeil oli Eestis 965 vallakooli 33 232 õpilasega.

Õppeaeg

Laste koolikohustus algas kümnendast eluaastast. Koolis käies või koduõpetuse teel tuli omandada lugemisoskus ja katekismuse tundmine. Koolitööd ja koduõpetust kontrollis kirikuõpetaja. Alates 19. sajandi viimasest veerandist oli vallakool üheklassiline ja kolme jaoga, õppetöö pidi kestma kolm talve ja oli 10–13 aasta vanustele lastele kohustuslik.
Vallakooli lõpetamine andis õiguse õpingute jätkamiseks luteri usu kihelkonnakoolis või mõnes muus teise astme koolis. Kes õpinguid ei jätkanud, pidid kuni leeriminekuni käima kord kuus vahekoolis õpitut kordamas.

Õppeained

19. sajandi esimesel poolel olid vallakoolide õppekavas lugemine, katekismus ja kirikulaul. 19. sajandi keskpaigast algas ka kirjutamise, arvutamise ja piiblilugemise õpetamine. 1870. aastatel lisandusid geograafia ja vene keel. Kuni venestamisreformideni oli õppekeeleks eesti keel.
Tark Hans

Tark Hans (saksa keeles der Kluge Hans) oli Wilhelm von Osteni hobune, kellega ta demonstreeris arvutustrikke.
Hans oskas väidetavalt liita, lahutada, korrutada, jagada, tegelda murdudega, öelda kellaaega, lugeda kalendrit, eristada muusikalisi helisid ning lugeda ja mõista saksa keelt. Omaniku küsimusele vastas Hans kabjaga vastu maad koputades.
Psühholoog Oskar Pfungst tõestas 1907. aastal, et tegu on trikiga, mitte hobuse arvutamisoskusega. Nimelt leidis Pfungst, et hobune reageeris inimese mittetahtlikele vihjetele inimtreeneri kehakeeles. Treener ise ei olnud teadlik, et ta loomale selliseid vihjeid andis. Pfungsti uurimuse auks pandi nähtusele nimeks Targa Hansu efekt ning see on endiselt oluline teadmine vaatleja-ootuste efektis ja loomade kognitsiooni uurimises. 
Hansu uuris ka kuulus Saksamaa filosoof ja psühholoog Carl Stumpf. 
Pärast von Osteni surma 1909. aastal oli Hans mitme omaniku käes. Pärast 1916. aastat ei ole Hansu kohta andmeid ja tema edasine saatus on teadmata.

Targa Hansu efekt

Oskar Pfungst leidis, et ta ei suuda kontrollida Hansule mittetahtlike vihjete andmist. Selle fenomeni teadvustamisel on olnud suur mõju metodoloogiale ja eksperimentidele, kus osalised on aistimisvõmelised (sealhulgas inimesed).
Targa Hansu efekti esinemise oht on üks suur põhjus, miks võrdlevad psühholoogid testivad loomi tavaliselt isoleeritud ruumides, ilma katse läbiviijaga kontakti astumata. See tekitab aga omaette probleeme, sest paljud huvitavad fenomenid loomade kognitsioonis eksisteerivad ainult sotsiaalse konteksti olemasolul. Selleks et neid fenomene treenida ja demonstreerida, on tarvis luua sotsiaalne suhe treeneri ja looma vahel. Targa Hansu efekti on näiteks uuritud narkokoertel. California Davise Ülikooli uuringus leiti, et treenerid võivad koertele anda vihjeid, mis viivad valepositiivsete tulemusteni. 2004. aasta uurimuses, kus koer Ricol väideti olevat suurem kui 200-sõnaline sõnavara, välditi treeneri võimalikke emotsionaalseid vastuseid koera tegevusele sellega, et kästi Ricol omanikule tuua mänguasi teisest eraldatud toast, kus loom ei saanud otsimise ajal treenerilt mingit tagasisidet. 
Pfungsti katsed inimestega näitasid, et Targa Hansu efekt võib esineda ka inimestega tehtavates katsetes. Sel põhjusel ollakse hoolsad sellistel uurimisaladel nagu taju, kognitiivne psühholoogia ja sotsiaalpsühholoogia. Katsed viiakse tihtipeale läbi topelt-pimeda katseplaaniga, kus eksperimentaator ega ka katseisik ei tea, millise katsetingimuse grupis osaleja on. Teine moodus efekti vältimiseks on kasutada eksperimendi läbiviimiseks arvutit, mis ei saa katses osalejale anda vastustest ja reaktsioonidest sõltuvat tahtmatut tagasisidet.
La Garita kaldeera

La Garita kaldeera on vulkaaniline kaldeera Ameerika Ühendriikides Edela-Colorados. Geograafiliselt paikneb ta San Juani mägedes. Kaldeera keskossa jääb Minerali maakonna keskus Creede.
San-Juani vulkaanilisel väljal, mis hõlmab umbes 25 000 km²-suuruse territooriumi, asub kümneid kaldeerasid. Suurim neist on La Garita, mõõtmetega 35x75 km. Kaldeera suure ulatuse ja erosiooni tõttu kulus teadlastel üle 30 aasta kaldeera suuruse täielikuks kindlakstegemiseks.
La Garita on üks neid kaldeerasid, mis tekkisid Kesk-Tertsiaari ignimbriidipurske, plahvatusliku vulkanismi perioodil, Colorado, Utah' ja Nevada territooriumil 40–25 miljonit aastat tagasi ning paik, kus 28–26 miljonit aastat tagasi Oligotseenis toimusid hiiglaslikud vulkaanipursked, mille käigus paiskus atmosfääri tuhandeid kuupkilomeetreid vulkaanilisi materjale.
Hiidpurske, mida sageli nimetatakse Fish Canyoni tufi purskeks, tagajärjeks on näiteks praegu Colorados San Juani  vulkaanilise välja piirides lasuv 5000 km³ mahuga kivimkeha Fish Canyoni tuff ja kohati paljanduvana on geoloogidel seda ignimbriitkatet võimalik ka lähemalt uurida. Tuff koosneb fenokristallirikkast datsiidist ning selle vanuseks on saadud 27,6 miljonit aastat.
Pärast Fish Canyoni tufi purset on järgneva miljoni aasta vältel toimunud kaldeera sees seitse suuremat vulkaanipurset, mis kõik põhjustasid uute kaldeerate tekkimise suure kaldeera sees.
Alar Kotli

Alar Kotli (27. august 1904 Väike-Maarja – 4. oktoober 1963 Tallinn) oli eesti arhitekt ja mööblidisainer.

Elulugu

Alar Kotli sündis köster Johan Kotli perekonnas. Alghariduse sai kodus. Aastatel 1915–1922 õppis Rakveres Viru maakonna reaalgümnaasiumis (millele 1935. aastal projekteeris uue hoone), seejärel aastatel 1922–1923 Pallases skulptuuri ja Tartu ülikoolis matemaatikat. Arhitektikutse omandas õppides aastatel 1923–1927 Danzigi Tehnikaülikoolis arhitektuuriteaduskonnas, 1927–1928 oli sealsamas assistent.

Muud

Alar Kotli on Eesti NSV teeneline kunstitegelane (1947). Aastast 1930 Eesti Arhitektide Ühingu ja Rakenduskunstnike Ühingu ning aastast 1934 Insenerikoja liige, osales 1945 Eesti Nõukogude Arhitektide Liidu asutamises ning oli 1945–1950 esimees ja 1955–1963 aseesimees.
Kultuurkapitali Kujutava Kunsti Sihtkapitali Valitsuse poolt valitud Riiginõukogu liikme valijamees.

Isiklikku

Alar Kotli tütred on arhitekt Anu Kotli ja programmeerija Malle Kotli.

Mälestuse jäädvustamine

Antakse välja Alar Kotli nimelist preemiat.
Admiral Johan Pitka Relvavendade Ühendus

Admiral Johan Pitka Relvavendade Ühendus on Eesti mittetulundusühing, mis koondab Teise maailmasõja ajal ja järel Nõukogude okupatsiooni vastu sõdinud veterane ja nende aatekaaslasi.
Ühenduse asutasid Vabadusristi päeval, 17. augustil 2002, Väike-Maarja vallas Ebaveres Johan Pitka talu varemete juures kümme kunagise Löögiüksuse Admiral Pitka liiget (nn pitkapoisid).
Ühenduse peakorter on Tartus.
2004. aasta septembris moodustati Tallinna piirkond ja novembris Pärnu piirkond.
Alates 2008. aastat on ühenduse liikmeskond tõusnud üle saja, k. a noorliikmed.
Ühenduse juhiks oli asutamisest alates võrumaalasest metsavend Leonhard Pumper.
2012. aastal oli esimeheks Jüri Jahnson.
Ühing tegeleb admiral Pitkaga seotud sündmuste ja vabadusvõitluse mälestuste kogumise ja jäädvustamisega. Üks tegevuse eesmärke on mälestusmärkide paigaldamine langenud metsavendadele-vabadusvõitlejatele, kelle matmiskohad on teadmata või tähistamata.
Admiral Johan Pitka Relvavendade Ühendus teeb koostööd Kaitseliidu, Noorkotkaste jt organisatsioonidega.
Keiti Vilms

Keiti Vilms (tuntud ka kui Säutsupääsuke; sündinud 16. veebruaril 1983) on eesti kalamburist, digikirjanik (tviteraat) ja emakeele populariseerija.
Teda on kirjeldatud ka kui "raamatute ja lugemise propageerijat ning vanade sõnade velmajat ehk elluäratajat." Oma kalambuuride ja keeleteemaliste postitustega Twitteris, Facebookis ja Instagramis on Keiti Vilms tekitanud ja süvendanud paljudes jälgijates huvi ja armastust eesti keele vastu.
2017. aasta märtsis tuli ta aasta keeleteo 2016 rahvaauhinna laureaadiks. Samal kevadel ilmus esikteos "@keitivilms" (koostaja ja toimetaja Merilin Pärli).
Alates 5. septembrist 2017 juhib Keiti Vilms Vikerraadios rubriiki "Sõnasäuts".
2018. aastal nomineeriti ta Eesti Kultuurkapitali 2017. aasta kirjandusauhinnale vabakategoorias "teose "@keitivilms" ja säutsud Twitteri kontol @keitivilms"" eest.  
Keiti Vilmsi üks inspiratsiooniallikaid on Johannes Aaviku keeleuuendus, ta on ka Johannes Aaviku Seltsi liige. Oma sõnaloome eeskujuks peab Vilms küll pigem Ilmar Laabanit.

Isiklikku

Keiti Vilmsil on tütar ja poeg. Tema abikaasa on ajakirjanik Janar Ala (nad abiellusid 28. juunil 2019). Keiti Vilmsi vaaronu oli riigimees Jüri Vilms.
U8 (Berliin)

U8 on Berliini metrooliin.
U8 on laiade vagunitega ja ühendab Wittenaud Hermannstraßega.
Tallinna merelahing

Eellugu ja ettevalmistused

Pärast seda, kui Rootsi oli sõlminud rahu Taaniga ning saanud subsiidiume Suurbritannialt ja Preisimaalt, valmistusid rootslased pealetungiks. Nad lootsid kiirete löökidega purustada Venemaa laevastiku Tallinnas, Haminas, Viiburis ja Kroonlinnas asuvad üksused. Seejärel kavatseti rünnata Peterburi. Kuid märtsis korraldatud rünnak Paldiskile, kuigi see oli edukas, sundis venelased ettevaatlikkusele. Sellegipoolest lootis Rootsi laevastik, mis sõitis mai algul Karlskronast välja, hävitada kogu Venemaa Balti laevastiku. 
Rootsi laevastiku koosseisu kuulus 22 liinilaeva, 4 fregatti ja 4 väiksemat alust. Sellega olid rootslaste jõud venelaste omadest märgatavalt suuremad.
Admiral Vassili Tšitšagov sai rootslaste lähenemisest teada ja seadis oma käsutuses olevad laevad kolme ritta. Esimeses reas oli 10 liinilaeva ja 1 fregatt, teises 4 fregatti esimesse ritta jäetud tühimike kohal ja 1 suurtükilaev kummaski servas ning kolmandas reas 7 kaatrit. Eelväge juhatas viitseadmiral Aleksei Mussin-Puškin ja järelväge kontradmiral Pjotr Hanõkov.

Lahingu käik

Rootsi staabiülema admirali Nordenskjöldi plaanide kohaselt pidid Rootsi laevad üksteise kiiluvees sõites ja vahetpidamata tulistades mööduma ankrus seisvatest Vene laevadest ja nad niimoodi hävitama. See plaan ebaõnnestus täielikult. Tugeva tuule ja ebatäpse sihtimise tõttu läks enamik laske märgist mööda, samal ajal Vene laevad, mis ankrus seisid, suutsid lasta märksa täpsemini. Kõige rohkem kannatasid need Rootsi laevad, mis tulid Vene laevadele lähemale ning käigu aeglustamiseks ja kreeni vähendamiseks heiskasid purjed. Vene laevade kogupaugud põhjustasid nende peelestikule ja taglasele suuri kahjustusi ning hulgaliselt inimohvreid. Rootsi lipulaev "Gustav III" hakkas ebaõnnestunud manöövrite tulemusel triivima Vene laevade suunas ja sattus kõigest 15 m kaugusele laevast "Rostislav", mis talle marulist tuld andis. Suurte raskustega suutis ta tule alt ära minna, kusjuures laev läks nii suurde kreeni, et pääses vaid seetõttu, et suurtükiohvitser käskis veetihedalt sulgeda tuulealused kahuriavad. 64 suurtükiga liinilaev "Prins Carl", mis sõitis rivis 15. kohal, sai nii tugevalt kahjustada, et kaotas juhitavuse ja pidi venelastele alistuma. Varsti pärast seda andis Rootsi laevastiku ülemjuhataja, kes jälgis lahingu käiku fregatilt "Ulla Fersen", käsu lahing lõpetada. Mitu Rootsi laeva lahingust osa võtta ei jõudnudki.
Rootsi kaotas veel 1744. aastal ehitatud 64 (74) suurtükiga liinilaeva "Riksens Ständer" (aastail 1744–1770 kandis nime "Konung Adolf Fredrik"), mis taganemisel Aegna lähedal põhja kinni jooksis. Kuna laeva ei õnnestunud halva ilma tõttu lahti saada, panid rootslased selle põlema ja meeskond lahkus paatidega.

Tulemused

Rootsi laevastik jäi Tallinna reidile laevu parandama kuni 25. maini, mil sai kuningalt käsu sõita Suursaare juurde.
Laeva "Riksens Ständer" ankur ja suurtükk tõsteti 29. septembril 1897 veest hüdrograafialaevaga "Sekstant" ja paigaldati samal aastal lahingu mälestusmärgina praeguse Tallinna Keskraamatukogu kõrval olevale haljasalale Estonia puiesteel.
Rittern

Rittern oli aadlisuguvõsa. 
Suguvõsa esindaja Johann Ritter oli 1542 Liivimaal vasall. Arvatakse, et Johanni pojapoeg oli Rootsi ooberstleitnant Albrecht, kes 1652 oli Viljandimaal Paenasti mõisnik. Suguvõsa kanti 1746 Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse.