google/wiki40b huggingface dataset:
Elmar Gustaf Nyman

Elmar Gustaf Nyman (22. juunil 1919 Kloostri vald, Harjumaa – 11. august 2008 Stockholm) oli eestirootsi politoloog.

Elulugu

Elmar Gustaf Nyman oli eestirootsi kooliõpetaja poeg.
1937. aastal lõpetas Nyman Haapsalus Rootsi Eragümnaasiumi, 1938 EV Sõjakooli, õppis 1939–41 TÜ filosoofiateaduskonnas. Töötas lühikest aega Tallinna Statistikabüroos ja eestirootslaste ühingus Svenska Odlingens Vänner. 1943 põgenes Rootsi, lõpetas 1946 Stockholmi Ülikooli politoloogiamagistri kraadiga. Jätkas samas õpinguid, filos. lic. (1952, samas), väitekiri "Striden om tryckfriheten under den gustavianska tiden", filosoofiadoktor (1963, samas), väitekiri "Indragningsmakt och tryckfihet 1785–1810" (Stockholm, 1963).
Nyman töötas Koolide Ülemvalitsuses, oli 1958–63 Stockholmi Ülikooli erakorraline ja 1963–82 lektor, 1965–77 ühtlasi Linköpingi Ülikooli õppejõud, 1982–84 teadur (Rootsi Ühiskonnateaduste Uurimiskeskuse toetusega). Luges kursusi Rootsi konstitutsiooni ajaloost, Rootsi riigi ning omavalitsuste haldusõigusest, välisriikide põhiseadustest, trüki- ning ajakirjandusvabadusest.

Teadustöö

Elmar Gustaf Nymani uurimisvaldkonnad on riigiteadus, trükivabadus, vähemusrahvuste küsimused ja nendega seotud seadusandlus ning selle rakendamise probleemid, eestirootslaste rahvusgrupi minevik ja areng. Käinud korduvalt uurimisreisidel Helsingi, Kopenhaageni, Hamburgi, Berliini, Marburgi, Freiburgi ülikoolis, tutvumaks nende haldusorganisatsiooniga ja kogudes algmaterjali nii õppe- kui uurimistöö tarbeks, sh Saksamaal ka Saksa okupatsiooni kohta Eestis ning eestirootslaste väljarändest. Olnud aktiivselt tegev eestirootslaste kultuuriühingus Svenska Odlingens Vänneri esimehe ja auliikmena, selle organisatsiooni teadusliku sariväljaande Kustbon toimetaja, koguteose "Estlandssvenskar" kaasautor, välisrootslaste keskühingu Riksföreningen Sverigkontakti juhatuse liige ning ühingu juures tegutsenud Estlandsutkotteti abiesimees, Eesti Teadusliku Instituudi Rootsis, ETS-i Rootsis, Balti Uurimiskeskuse Stockholmis juhatuse liige. Valgetähe V klassi teenetemärk (2001).
Andy Keogh

Andrew Declan Keogh (sündinud 16. mail 1986 Dublinis) on Iirimaa jalgpallur. Ta mängib ründajana või äärepoolkaitsjana Austraalia kõrgliiga klubis Perth Glory. 
Enne 2014. aastal Perth Gloryga liitumist oli Keogh mänginud ainult Inglismaa liigasüsteemi klubides. Ta alustas klubikarjääri 2004. aastal Leeds Unitedis ning mängis seejärel Bury ja Scunthorpe Unitediga Inglismaa neljandas ja kolmandas liigas. 2007. aasta jaanuaris liitus ta Inglismaa esiliiga klubiga Wolverhampton Wanderers. Hooajal 2008–09 võitis ta klubiga esiliiga, millega tõusti Premier League'isse. Hooaja 2009–10 teises mängus võitis Wolverhampton Keoghil väravat Wigan Athleticut tulemusega 1:0. See oli Wolverhamptoni esimene võõrsilvõit Premier League'is ja esimene võit Inglismaa kõrgliigas pärast 1984. aastat. Vaatamata edukale algusele ei suutnud Keogh klubi põhimeeskonnas enam oma kohta kindlustada ja ta pääses sel hooajal liigas väljakule kokku vaid 13 korda. Järgmised hooajad veetis ta laenul esiliiga klubides Cardiff Citys, Bristol Citys ja Leeds Unitedis. 2012. aasta jaanuaris sõlmis ta püsiva lepingu esiliiga klubiga Millwall.
Hooajal 2014–15 oli ta Austraalia kõrgliigas 12 väravaga Perth Glory suurim väravakütt. 2015. aastal mängis ta lühikest aega Tai kõrgliiga klubis Ratchaburi, kuid sõlmis juba sama aasta lõpus Perth Gloryga taas lepingu. Hooajal 2018–19 lõi ta Austraalia liigas 15 väravat, millega oli liiga resultatiivselt kolmas ja klubi resultatiivseim mängija. Samal hooajal võitis Perth Glory liiga põhihooaja.
Iirimaad esindas Keogh koondises aastatel 2007–2012 kokku 30 mängus ja lõi kaks väravat. Esimese värava lõi ta 24. mail 2008 sõprusmängus Serbia ja teise 12. oktoobril 2012 MM-i valikmängus Saksamaa vastu.
Pärnu kammerkoor

Pärnu kammerkoor on Pärnus tegutsev kammerkoor. Koori dirigent on Ave Sopp.
Koor asutati 2001.
Koos on osalenud nii Eesti kui välismaa koorifestivalidel.
Mari Vallisoo

Mari Vallisoo (12. november 1950 – 4. august 2013) oli eesti luuletaja.
Ta õppis programmeerijaks Tallinna Majandustehnikumis (lõpetas 1973).
Zacky Vengeance

Isiklikku

Zacky on pooleldi sakslane, pooleldi itaallane. Ta armastab sushit ja kõike itaaliapärast.
Zackyl on koer Ichabod Vengeance.
Purustatud õhuloss (film)

Sisu

Salander ja Zalatšenko on mõlemad haiglas, peale seda, kui nad teineteist tappa üritasid. Niedermann on jooksus, peale seda, kui tappis politseiniku. Blomkvist aga üritab jätkuvalt tõestada, et Salander on süütu. Kui Salander piisavalt terveneb, viiakse ta Stockholmi eeluurimisvanglasse ja Mikael mõistab, et kui ta ei suuda tõestada Salanderi süütust, pannakse Lisbeth uuesti vaimuhaiglasse kinni. Samal ajal leiab Säpo tõendeid salarühmituse Sektsioon olemasolu kohta ja nii Blomkvist kui ka Säpo töötajad mõistavad, et neil tuleb tõde Zalatšenko ja Salanderi kohta päevavalgele tuua ja, et Sektsioon üritab iga hinna eest nende tööd takistada.
Lickingi maakond

Lickingi maakond (Licking County) on maakond USA-s Ohio osariigis. Geograafilised koordinaadid on 40°09' N, 82°48' W.
Maakonna halduskeskus ja suurim linn on Newark.
Maakonna pindala on 1781 km². Veepindala on 13 km².
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 166 492. Aastal 2000 oli elanike arv 145 491.

Ajalugu

Lickingi maakond moodustati 30. jaanuaril 1808. aastal Fairfieldi maakonna osadest.
Dakota keel

Kirjaviis

Dakota keel kasutab ladina kirjaviisi. Keelel oli kunagi oma kirjasüsteem, mis oli esitatud piktograafia kujul.
Alatskivi vald (1939)

Alatskivi vald oli vald Tartumaal aastail 1939–1950.
Vald moodustati senise Alatskivi valla maa-alast, välja arvatud Kirepi, Sipelga, Sahvka ja Vene külade, Väänastu metsavahi, Piiri metsavahi, Kasepää, Puiandi, Kõnnu, Traessi (Pronni) nr. 70 talude ja Varnja küla ühiskarjamaa maa-alad ning suurem osa Metsakivi küla maa-alast; senise Kokora valla maa-alast, välja arvatud Viljuse küla maa-ala; senise Peipsiääre valla Rootsi ja Nina külade piirkonnast.
Vald kuulus Riigivolikogu 49. valimisringkonda, kust valiti Ernst Haabpiht.
Kannikese tänav (Tallinn)

Kannikese tänav on tänav Tallinnas Kristiine linnaosas Lilleküla asumis Lille allasumis. Kannikese tänav algab Kullerkupu tänavalt ja lõpeb Endla tänaval. Tänav on enam-vähem põhja–lõunasuunaline ja ligikaudu 180 meetrit pikk.
Kannikese tänav on hoonestatud 1930. aastatel ehitatud kahekorruseliste elumajadega.
Ametlikult sai Kannikese tänav selle nime 27. augustil 1930, kuid tänava nimi on fikseeritud juba 1913. aastal (saksa keeles Veilchenstrasse, vene keeles Фиалковая улица).
Aastatel 1936–1944 elas Kannikese tänaval kirjanik ja baptisti vaimulik Ain Kalmus (kodanikunimega Evald Mänd).
Evi Mitt

Evi Mitt (sündinud 4. jaanuaril 1936) on eesti matemaatik ja matemaatikapedagoog.
1954. aastal lõpetas Tartu 3. Keskkooli. Aastal 1959 lõpetas ta Tartu Riikliku Ülikooli matemaatika-loodusteaduskonna matemaatiku kvalifikatsiooniga.
Peale ülikooli lõpetamist töötas Võnnu Keskkoolis matemaatikaõpetajana.
1965. aastast töötas ta TRÜ matemaatika õpetamise metoodika kateedris assistendina, hiljem dotsendina.
1973. aastal kaitses ta Tartu Riiklikus Ülikoolis pedagoogikateaduste kandidaadi kraadi väitekirjaga "Hulgateooria ja matemaatilise loogika elemendid koolimatemaatikas" (juhendaja Olaf Prinits).
Ta on koostanud matemaatikaõpikuid, ülesannete kogusid ja õppevahendeid ning korraldanud matemaatikaolümpiaade.
Siugsoo

Siugsoo on paikkond Tartu maakonnas Luunja vallas Kikaste külas. Paikkond oli varem küla staatuses (küla esmamaining 1945).
Piilsi raamatukogu

Piilsi raamatukogu on raamatukogu Ida-Viru maakonnas Lohusuu vallas Jõemetsa külas. 
Raamatukogu juhataja on Anne Agan.
Ainar Karlson

Ainar Karlson (sündinud 13. oktoobril 1988) on eesti profipoksija.

Isiklikku

Ainar on 190 cm pikk ja kaalub 91 kg. Tema noorem vend Rain Karlson on samuti poksija.
Mihkel Kärmas

Lieven-Mihkel Kärmas (sündinud 4. veebruaril 1974) on eesti ajakirjanik.
Ta on lõpetanud Tallinna Tehnikaülikooli turunduse ja välismajanduse erialal.
Mihkel Kärmas töötab nädalalehes Eesti Ekspress ja teeb Eesti Televisioonis saadet "Pealtnägija", mis on eetris alates iganädalaselt 1999. aasta sügisest.

Tunnustused

2002. aastal pälvis ta Bonnieri preemia, kui oli kirjutanud Viktor Kaasiku ebaeetilistest maatehingutest.
2009. aastal pälvis ta Valdo Pandi nimelise ajakirjanduspreemia.
2011. aastal sai ta koos Rasmus Kaggega Bonnieri preemia "Pealtnägija" lugudega "Eesti isamaalised poliitikud hangivad Vene miljonäridele elamislube" ja "Investorid esitasid oma elukohana Stelmachi kolleegide aadresse" eest.

Pere

Mihkel Kärmase õde on laulja ja helilooja Maian Kärmas.
Acanthosicyos horridus

Acanthosicyos horridus ehk Acanthosicyos horrida on taimeliik perekonnast Acanthosicyos.
Taim on endeemne Namibi kõrbele. Ta kasvab 40...60 km laiusel ribal 1000 km pikkusel rannikul Oranje jõest lõunas kuni Kunene jõeni põhjas. Sellel alal esineb ta ainult rivier'ide kallastel ja luidete äärtel, kus nende juured ulatuvad põhjaveeni. Ta ääristab Walvis Bay luiteid tihedate hekkidena.
Populatsiooni hinnatakse mõnele sajale kuni mõnele tuhandele eksemplarile. Nende arvukus ja viljade suurus on viimastel aastatel kahanenud.
Acanthosicyos horridus on Namibi kõrbe kõige sagedasem taim. Teised taimed saavad seal kasvada tänu temale.
Fossiilide põhjal oletatakse, et liik on eksisteerinud 40 miljonit aastat.
See on lehtedeta okaspõõsas, mis kasvab 0,5...1 m kõrguseks. Ta moodustab läbimatuid tihnikuid, millest igaüks võib katta kuni 1500 m² ja elada üle 100 aasta. Tihnik kogub liiva, moodustades kõrgeid luiteid, kusjuures suurem osa taimest on liiva sees peidus. Tema käsivarrejämedused (kuni 30 cm paksused) lihakad sageli 15 m pikkused (kuni 40 m pikkused) juured ulatuvad põhjaveeni.
Acanthosicyos horridus on kahekojaline taim. Õie läbimõõt on 3 cm ja õied paiknevad üksikult. Nii emas- kui ka isastaimedel on helekollased või rohekad õied. Emasõitele on iseloomulik alumine sigimik õiekarika all.
Põõsas on kaetud paarikaupa asetsevate 2...3 cm pikkuste ogadega. Fotosüntees toimub okstes, õites ja ogades. Viljad on algul rohelised, hiljem oranžikaskollased, melonikujulised, ogadega kaetud. Nad sisaldavad palju vett ning kasvavad jaanalinnumunasuurusteks (läbimõõt umbes 15 cm) ja kaaluvad umbes 1 kg. Viljas on umbes 250 seemet. Beežid seemned maitsevad pähklitaoliselt ning on õlirikkad (umbes 55%) ja valgurikkad (umbes 30%).
Vilju söövad paljud kõrbeloomad, sealhulgas kaelkirjak, orüks, ninasarvik, šaakal, hüään ja mitmesugused mardikad. Seemneid levitavad peamiselt elevandid, samuti okassead, sest neil jäävad seemned suurelt jaolt seedimata. Väiksemad närilised, kes vajavad palju energiat, näiteks Gerbillurus paeba, söövad aga peamiselt toitainerikkaid seemneid.

Kasutamine

Viljaliha ja seemned (inglise keeles butterpits) on olnud namadele (hotentottidele) ja damaradele toiduks. Kohalikud nimetavad selle vilja !Nara.
Seemneid säilitatakse kuivatamise teel.
Namiibias kasutatakse taime ka maovalude vastu, haavade paranemise kiirendamiseks ja kaitseks päikese eest.
Kuninglik Moraali- ja Poliitikateaduste Akadeemia

Kuninglik Moraali- ja Poliitikateaduste Akadeemia (hispaania keeles Real Academia de Ciencias Morales y Políticas) on  üks Hispaania kuninglikest akadeemiatest.
Kuninglik Moraali- ja Poliitikateaduste Akadeemia asutati aastal 1857 Madridis kuninganna Isabel II kuningliku dekreediga. Akadeemia on Euroopa akadeemiate ühendus ALLEA liige.
Frankfurt-Hahni lennujaam

Frankfurt-Hahni lennujaam (saksa: Flughafen Frankfurt-Hahn, IATA: HHN, ICAO: EDFH) on rahvusvaheline lennujaam, mis asub 10 km kaugusel Kirchbergi linnast. Lennujaam muutis nime Hahnist Frankfurt-Hahniks samal ajal, kui Ryanair hakkas sealt lendama. Frankfurdi-Hahni lennujaam teenindas 2017. aastal 2,47 miljonit reisijat.
Repressive Tolerance

"Repressive Tolerance" ("Repressiivne sallivus") on Herbert Marcuse kirjutis, mis ilmus raamatus "A Critique of Pure Tolerance" 1965. aastal.
Autor pühendas selle oma üliõpilastele Brandeisi Ülikoolis.
Dieterichs

Ajalugu

Suguvõsaliin algab Wolfenbütteli kullasepa Johann Heinrich Dieterichsiga. Tema poeg Johann Gottfried Dieterichs (1731−1797) õppis Helmstedti ja Halle ülikoolis ning rändas 1759. aasta paiku Eestimaale Tallinnasse. Ta oli esmalt Tallinna linnakooli subrektor, seejärel 1771−1797 Vaivara pastor. Tal oli kaheksa poega, kes tegid Venemaa sõja- ja tsiviilteenistuses silmapaistvat karjääri ning tõusid oma teenistuse kaudu aadliseisusse. Pastori arvukate järeltulijate − tema viiest pojast hargnesid suguvõsa pealiinid − hulgas oli märkimisväärsel arvul sõjaväelasi, kes tõusid kindrali auastmeni.
Uuslinn

Ajalugu

1796. aastal hakati Lasnamäele rajama mereväelinnakut. Valminud sõjaväeasula võttis enda alla suure maa-ala ning koosnes kokku 15 ühekorruselisest ja 7 kahekorruselisest majast, 8 köögi- ja sööklahoonest, 5 muust väiksemast hoonest ning lisaks kuulus sinna juurde tall. Praeguseks on mereväelinnakust säilinud ainult üks hoone, milleks on Valge 6a krundil asuv endine staabihoone. See hoone on tunnistatud kultuurimälestiseks.
Kuna Ülemiste järve veetase oli liiga madal, et rahuldada sõjaväelinnaku vajadust vee järele, pidid mereväelased ehitama Ülemiste mäele veemasina ja reservuaarihoone. Vesiratta jõul töötavate pumpade abil täideti veetorn, kust juhiti vesi lõpuks kasarmuid ümbritsevasse võlvitud kanalisse. Kuna kasarmute ehitajad ei tundnud hästi paekivi omadusi, olid ruumid rõsked ning mereväelased jäid tihti haigeks. Sõjaväelinnak jäeti maha 1830.–1840. aastatel ning osa selle hooneid müüdi ehitusmaterjalina eraisikutele, osa kasutati toormena lubjaahjus.
1806. aastal ehitati asumi lähedusse tuletorn, mis oli esialgu valget värvi. 1839. aastal ehitati majakale peale kaheksatahuline punane püramiidtorn, mille sihttuli oli nähtav 19 miili kaugusele. Seda tuletorni on kutsutud eri nimedega, näiteks Põhjatuletorn, Valge majakas ja Alumine majakas.
1842. aastal rajati asumisse malmivalutehas, mis hiljem kolis ümber Lastekodu tänava ümbrusse.

Territoorium

1973. aastal rajati Uuslinna asumisse Tallinna Lasnamäe Mehaanikakool.

Uuslinna asumi tänavad

Valge tänav on saanud nime Valge majaka järgi, Uuslinna tänav (nagu ka asum) nimetati kunagise sõjaväelinnaku järgi. Asumit läbib veel Laagna tee.
Tongliao

Rahvastik

2000. aasta rahvaloenduse andmeil olid linna elanikest 51,1% hiinlased, 45,4% mongolid ja 2,9% mandžud.
Pille Pürg

Pille Pürg (sündinud 9. märtsil 1972 Tartus) on eesti vabakutseline paroodianäitleja.
Lõpetas aastal 1990 Tartu 5. Keskkooli. Töötanud 1991. aastast teatris Vanalinnastuudio inspitsiendina.
1998. aastal võitis Moskvas imitaatorite konkursil ühe peapreemia, esitades Anne Veskina laulu "Obnimi" ("Unusta").
2000. aastal pälvis Eesti Teatriliidu tehnilise töötaja auhinna.
2007. aastal lõpetas ta Helsingi Ülikooli teatriteaduste alal magistrina cum laude. Doktorikraadi kaitses ta samas 2013. aastal.
Dumitru Prunariu

Dumitru Dorin Prunariu (sündinud 27. septembril 1952 Brașovis) on Rumeenia kosmonaut, insener ja diplomaat, Rumeenia esimene ja seni ainuke kosmonaut.
Dumitru Prunariu lõpetas 1971. aastal Brașovi füüsika- ja matemaatikakallakuga keskkooli ja 1976. aastal Bukaresti Polütehnilise Ülikooli lennundusinsenerina.
Pärast ülikooli lõpetamist töötas ta Brașovi lennukitehases Industria Aeronautică Română. Aastal 1977 sai ta Rumeenia õhuväeohvitseride koolist sõjalenduri tunnistuse.
Dumitru Prunariu valiti 1. märtsil 1978 Nõukogude Liidu kosmoseprogrammi Interkosmos teise rühma ja ta alustas koos teiste kosmonaudikandidaatidega väljaõpet Tähelinnas Juri Gagarini nimelises kosmonautide koolituskeskuses. Pärast kolm aastat kestnud treeninguid valiti ta koos vene kosmonaudist komandöri Leonid Popoviga kosmoselaeva Sojuz 40 meeskonda. Kosmoselend algas 14. mail 1981 Bajkongõri kosmodroomilt. Sojuz põkkus päev hiljem kosmosejaamaga Saljut 6. Maale tagasi jõuti 22. mail 1981. Kokku viibis Dumitru Prunariu kosmoses 7 päeva, 20 tundi ja 41 minutit.
Aastal 1990 sai Dumitru Prunariu transpordiministeeriumis aseministriks ja Rumeenia tsiviillennundusprogrammi direktoriks. Aastatel 1998–2004 oli ta Rumeenia Kosmoseagentuuri (ROSA) juht. Aastatel 2004–2005 oli ta Rumeenia suursaadik Venemaal. Aastal 2007 läks ta õhuvägedest erru kindralmajori auastmes. Aastal 2015 sai ta kindralleitnandi auastme.
Dumitru Prunariu abikaasa on lennundusinsener ja diplomaat. Neil on kaks last.
Giorgio Agamben

Giorgio Agamben (sündinud 1942 Roomas) on itaalia filosoof, kelle tuntuimad tööd käsitlevad eriolukorra, eluvormi ja homo sacer'i mõisteid. Paljudes tema töödes on olulisel kohal ka Michel Foucault'lt pärinev biopoliitika mõiste.
Agamben õppis Rooma La Sapienza ülikoolis, kus kaitses 1965. aastal väitekirja Simone Weili poliitilisest mõttest. 1960. aastate lõpul osales ta Le Thoris Martin Heideggeri seminarides. Teiste oluliste mõjutajate hulka kuulub peale Foucault lisaks ka Walter Benjamin, kelle töid ta on nimetanud "vastumürgiks, mis aitas mul Heideggeri üle elada", aga ka Guy Debordi käsitlus vaatemänguühiskonnast. Agambeni esimesed tööd olidki tugevasti mõjutatud Heideggeri filosoofiast ning käsitlesid keele, kirjanduse ja kunstiga seotud küsimusi.
Alates 1980ndatest aastatest on suur osa tema loomingust olnud seotud mastaapse Homo Sacer'i projektiga, mille keskmeks on üheksaköiteline sama pealkirja kandev sari. Kõigi nende tööde objektiks on "Lääne võimu genealoogia" ning sisuks poliitilise filosoofia traditsiooniliste kategooriate kriitika. Selle teoreetilisteks lähtealusteks on Foucault biopoliitika mõiste, Carl Schmitti suveräänsuse ja eriolukorra teooriad, Hannah Arendti totalitaarsete režiimide analüüs ning Aristotelese poliitikafilosoofia. Järeldus, milleni Agamben jõuab, on see, et uus poliitika ei saa pöörduda tagasi vanade müütide juurde, vaid peab lähtuma praegusest olukorrast, mida iseloomustab palja elu ja eriolukorra laiendamine tervele poliitilisele ruumile.
Voka seltsimaja

Voka seltsimaja on kultuurikeskus Ida-Viru maakonnas Toila vallas Voka külas.
Seltsimajas tegutseb teiste seas memmede tantsurühm.
Laulude raamat

"Laulude raamat" (trad. 詩經; liht: 诗经; pinyin: Shījīng ) on muistsete Hiina rahvalaulude ja rituaalsete hümnide kogu. "Viisraamatusse" kuuluvasse "Laulude raamatusse" on kogutud 305 laulu, mis on koondatud kolme tsüklisse.
Vähemalt pooled neist on algselt olnud rahvalikud laulud, mis tiirlevad armastuse, abielu, töö ja sõja ümber. Teised neist on õukonnalaulud ja ülistuslaulud Zhou dünastia rajajatele. Peale selle on ka ohvritalitlustel kasutatud hümne ja ülikute ohverdustel või pidudel pruugitud laule.
"Laulude raamat" sai "kaanoni" ehk "lõimeraamatu" (经; pinyin: jing) nimeliite umbes esimesel Kristuse sünni järgsel sajandil peale Hani dünastia poolset ametlikku konfutsionismi vastuvõttu ühiskonna kommete juhendiks.
Sest ajast peale kuulub see konfutsianistlikku kaanonisse, mille tuumikuks on "Viisraamat". Konfutsius viitab ka kuuendale, Hani dünastia ajal kadunuks jäänud, "Muusika raamatule".
Kaavinjärvi

Sadamad

Sadamad Kaavijärvel on Kaavi kirikuküla, Mönkkössaari ja Melttusvirta.

Kalaliigid

Tähtsaimad kalaliigid on ahven (Perca fluviatilis), haug (Esox lucius), vikerforell (Oncorhynchus mykiss), koha (Sander lucioperca), järveforell (Salmo trutta lacustris), siig (Coregonus lavaretus), särg (Rutilus rutilus), säinas (Leuciscus idus) ja rääbis (Coregonus albula).
Zenkō Suzuki

Zenkō Suzuki (jaapani keeles 鈴木 善幸; 11. jaanuar 1911 Yamada, Iwate prefektuur – 19. juuli 2004 Tōkyō) oli Jaapani poliitik.
Ta sündis Yamadas Iwate prefektuuris. Ta lõpetas aastal 1935 Tōkyō Mereteaduse- ja Tehnoloogiaülikooli. Ta on olnud juhtivatel positsioonidel jaapani kalatööstuslikes organisatsioonides.
Pärast Teist maailmasõda lülitus ta aktiivsesse poliitikasse. Ta astus Jaapani sotsialistlikku parteisse, ta valiti selle partei ridades aastal 1947 parlamenti. Aastal 1948 läks ta üle Jaapani liberaalsesse parteisse (mis aastal 1955 formeerus Jaapani Liberaaldemokraatlikuks Parteiks) ja seejärel on kogu tema karjäär olnud seotud Jaapani Liberaaldemokraatliku Parteiga. Ta oli aastatel 1965–1966 tervishoiu- ja sotsiaalminister Eisaku Satō kabinetis ja aastatel 1976–1977 metsandus- ja maavaldusminister Takeo Fukuda kabinetis. Ta on täitnud Jaapani Liberaaldemokraatlikus Parteis juhtivaid kohti.
17. juulist 1980 kuni 27. novembrini 1982 oli ta Jaapani peaminister.
Zenkō Suzuki suri 19. juulil 2004 Tōkyōs Jaapani Rahvusvahelises Meditsiinikeskuses kopsupõletikku.

Isiklikku

Tema tütre Chikako abikaasa Tarō Asō oli Jaapani peaminister aastatel 2008–2009, ka poeg Shun'ichi Suzuki on poliitik.
1992. aasta Eesti presidendivalimised

1992. aasta Eesti presidendivalimised toimusid rahvahääletusena 20. septembril, kui ükski kandidaat ei saavutanud nõutavat häälte arvu, ning Riigikogu esimesel istungil 5. oktoobril 1992, kui valituks osutus Lennart Meri.
Vabariigi Presidendi valimine kuulutati välja 9. juulil 1992. 
15. juulil algatati Lennart Meri, kes oli Eesti suursaadik Soomes ja Arnold Rüütli, kes oli Eesti Vabariigi Ülemnõukogu esimees, 21. juulil Jaks Lankotsi ja Uno Ruusi, 24. juulil Lagle Pareki, kes oli ÜE "Fööniks" juhatuse liige, 27. juulil Miina Hindi ja 3. augustil 1992 Rein Taagepera, kes oli California ülikooli professor, ülesseadmine Vabariigi Presidendi kandidaadiks. 
6. augustil teatas loobumisest Miina Hint, 11. augustil Jaks Lankots. Tähtajaks nõutavat 10 000 toetusallkirja ei suutnud koguda Uno Ruus.
20. augustil registreeriti Vabariigi Presidendi kandidaatideks Lennart Meri, kes kogus 11 491 toetusallkirja, Arnold Rüütel (21 009 allkirja), Lagle Parek (10 839 allkirja) ja Rein Taagepera (14 887 allkirja).
Valimisnimekirjadesse oli kantud 689 608 valijat ja 20. septembri 1992 valimistest võttis osa 468 605 ehk 67,952 protsenti.
Lennart Meri sai 138 317 häält ehk 29,5167%, Arnold Rüütel 195 743 häält (41,7714%), Lagle Parek 19837 häält (4,2332%) ja Rein Taagepera 109 631 häält (23,3951%). Kokku oli kehtivaid hääli kokku 463 528 ning kehtetuid sedeleid 5077. Et ükski presidendikandidaat ei saanud üle poole hääletamisest osavõtnud valijate häältest, siis ei osutunud keegi valituks.
Vabariigi Presidendi valimise seaduse paragrahv 11 lõige 2 ja paragrahv 15 lõige 2 kohaselt kanti presidendi valimiseks Riigikogus hääletussedelitele presidendikandidaatide Arnold Rüütli ja Lennart Meri nimed.
5. oktoobril 1992. aastal Riigikogus toimunud hääletusel said valimissedeli kõik 101 Riigikogu liiget, kes ka kõik valimisel osalesid. Kehtetuks tunnistati 11 valimissedelit. Arnold Rüütel sai 31 ja Lennart Meri 59 häält.
Vabariigi Presidendi valimise seaduse paragrahv 15 lõige 6 kohaselt valiti Vabariigi Presidendiks Lennart Meri.

Taust ja järelmõjud

Rein Taagepera on kirjutanud, et tema kandideerimise taga oli kaks motiivi: enda sõnul oli ta ainus reaalse demokraatiakogemusega kandidaat ning peamiselt kandideeris ta Rüütli vastu, kes Taagepera hinnangul pooldas tugevat presidendivõimu ning ei sobinud seetõttu valvama parlamentaarse põhiseaduse järele, millega ta ise täielikult ei nõustunud. Taagepera analüüsi kohaselt oli tema kampaania põhiline tulemus Rüütli populaarsuse mõningane langus, mistõttu Rüütlil jäi absoluutsest enamusest puudu 8 protsendipunkti ja valimine läks edasi teise vooru riigikogus, kus enamus oli Mere pooldajate käes.
Algselt oli Meri eelkõige Valimisliit Isamaa kandidaat, mille 1991. aastal moodustanud Eesti Kristlik-Demokraatlik Erakond, Eesti Konservatiivne Rahvaerakond, Eesti Kristlik-Demokraatlik Liit ja Vabariiklaste Koonderakond ühinesid 21. novembril 1992 Rahvuslikuks Koonderakonnaks Isamaa. 1996. aasta Eesti presidendivalimistel kordus Rüütli ja Meri vastasseis, pärast mitmeid hääletusvoore Riigikogus ja valimiskogus valiti presidendiks taas Meri. Rüütel sai presidendiks alles 2001. aastal.