Anna Leopoldovna

Suurvürstinna Anna Leopoldovna (sünninimi Elisabeth Katharina Christine; 18. detsember (vkj 7. detsember) 1718 Rostock – 18. märts (vkj 7. märts) 1746 Holmogorõ) oli Mecklenburg-Schwerini printsess, Venemaa valitseva Romanovite perekonna liige ja aastatel 1740–1741 Venemaa Keisririigi regent oma alaealise poja Ivan VI valitsusajal.

Päritolu ja lapsepõlv

Emaliinis põlvnes Anna Leopoldovna otseselt Romanovitest. Venemaa tsaari Ivan V ja Praskovja Fjodorovna Saltõkova tütar Jekaterina abiellus 1716. aastal Mecklenburg-Schwerini hertsogi Karl Leopoldiga. Sellest abielust sündis ainult üks laps, tütar Elisabeth Katharina Christine.
Ta saabus 1722. aastal koos oma ema Jekaterinaga Venemaale. 1733. aastal võttis ta vastu õigeusu ja hakkas kasutama uut ristinime koos venepärase isanimega. Sellest ajast on ta tuntud Anna Leopoldovna nime all.

Abielu

Anna Leopoldovna abiellus 14. juulil 1739 Peterburis Braunschweig-Wolfenbütteli printsi Anton Ulrichiga. Sellest abielust sündis 23. augustil 1740 esiklaps Ivan, kelle oktoobris 1740 adopteeris keisrinna Anna Ivanovna, kuulutades ta ühtlasi oma ametlikuks järeltulijaks Venemaa keisritroonil.

Venemaa regent

Kui keisrinna Anna Ivanovna 28. oktoobril 1740 suri, siis sai Anna Leopoldovna pojast Ivanist uus valitseja Ivan VI nime all. Anna Ivanovna oli keisri alaealisuse ajaks nimetanud regendiks oma soosiku Kuramaa hertsogi Ernst Johann von Bironi, kes oli üldiselt aadelkonna seas vihatud. Kui Biron ähvardas Anna Leopoldovna ja tema abikaasa Venemaalt pagendada, viis Burchard Christoph von Münnich Anna Leopoldovna nõusolekul 8. novembril läbi paleepöörde. 
Uueks regendiks kuulutati 9. novembril Anna Leopoldovna, tegelik riigiasjade korraldamine jäi juba Anna Ivanovna ajal õukonnas ja valitsuskabinetis domineerinud saksa aadlike kätte, kelle seas olid mõjukaimad Heinrich Johann Friedrich Ostermann ja Burchard Christoph von Münnich. Kukutatud Biron mõisteti esialgu surma, kuid Anna Leopoldovna andis talle armu ja ta pagendati.
Anna Leopoldovnat on kirjeldatud enesega rahuloleva, laisa ja muretu naisena, kellel puudus suutlikkus riiki valitseda. Ise seda mõistmata püüdis ta siiski järjekindlalt riigiasjadesse sekkuda. Tema ajal tegelikult riiki juhtinud aadli seas toimus pidev võimuvõitlus. Märtsis 1741 sunniti ametist lahkuma võimuvõitluses alla jäänud esimene minister von Münnich, mis tähendas Venemaa välispoliitikas ümber orienteerumist Preisimaa suunalt Austria suunale. 
Uus liit oli vastumeelne Austria vaenlasele Prantsusmaale, kes veenis Rootsit Venemaale sõda kuulutama. Loodeti, et sõda toob Peterburis kaasa riigipöörde ja Anna Austria-meelse režiimi kukutamise. 8. augustil 1741 puhkeski Vene-Rootsi sõda. Sõda kulges rootslaste jaoks edutult, juba sama aasta 23. augustil said nad Lappeenranta juures toimunud lahingus venelastelt lüüa ja 1250 Rootsi sõdurit langes vangi.
Sisepoliitikas püüti Anna Leopoldovna ajal korrastada tema eelkäija ajal kaosesse sattunud majandust. Märtsis 1741 moodustati valitsuse juurde riigi tulude läbivaatamise erakorraline komisjon. Septembris 1741 võeti vastu kalevivabrikute reglement, mis kehtestas nõuded kalevi kvaliteedile ja sisseseade hooldusele, aga nõudis vabrikute omanikelt ka 15-tunnise tööpäeva kehtestamist, miinimumpalga sisseviimist, töölishaiglate rajamist, jpm.
Anna valitsusaja viimastel kuudel oli mõjukaim valitsuse liige siseasjade asekantsler Mihhail Golovkin, kes üritas veenda Anna Leopoldovnat võtma omale keisrinna tiitlit. Kuigi regent oli põhimõtteliselt nõus, tahtis ta sellega oodata oma sünnipäevani detsembris 1741.