google/wiki40b huggingface dataset:
Alide Dahlberg

Alide Dahlberg (sündinud Pohla, esimese abielu järgi Vestholm; 12. oktoober (vkj 30. september) 1891, Põdruse, Haljala kihelkond – 22. september 1981, Iru, Harjumaa) oli eesti luuletaja, lastekirjanik, tõlkija ja ametnik.
Alide Dahlberg pärines Kadrina lähedalt talust. Ta oli üks esimesi Kadrina kihelkonnakooli lõpetajaid. 1921–1940 töötas ta Riigikogu kantseleis, seejärel Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi kantseleis kuni pensionile jäämiseni 1947. aastal. Ta suri Iru vanadekodus ning on maetud Kadrina kalmistule oma esimese abikaasa kõrvale.
Dahlbergi luuletustest on tuntuim lastelaul "Mutionu pidu". See ilmus 1926. aastal anonüümselt ajakirjas Päiksetar ning on tänapäeval tuntud August Kiissi mugandatud versioonis. "Mutionu pidu" ilmus esimest korda autori nime all raamatuna 1960. aastal. Järgmised trükid on ilmunud 1967 (illustreerinud Ilmar Linnat), 1996 (illustreerinud Raivo Järvi), 2002 (illustreerinud Elina Raska), 2003 (illustreerinud Ülle Kuldkepp) ja 2010 (illustreerinud Priit Rea).  
Dahlberg kirjutas ka lasteraamatud "Arutalu lapsed" (1944, illustreerinud Salme Utsal) ja "Väike Mai" (1949, 1983 illustreerinud Aleksander Pilar ja Aleksander Koemets; 2011 illustreerinud Regina Lukk-Toompere) ning hulga kuuldemänge. 
1950.–1960. aastatel tõlkis Dahlberg vene keelest nõukogude propagandakirjandust. Tema tõlkes ilmusid sellised teosed nagu Vladislav Minajevi "Fašistlik politseirežiim Ameerika Ühendriikides" (1952), Stepan Titarenko "Töölisklassi ja talurahva vankumatu liit on Nõukogude riigi tugevuse alus" (1954), õpik "Poliitiliste teadmiste alused" (1962, 2. tr. 1964) jms.
Eesti Kunstimuuseumi Kunstisõprade Selts

MTÜ Eesti Kunstimuuseumi Kunstisõprade Selts (EKM Kunstisõprade selts) loodi 2007. aastal eesmärgiga kaasa aidata kunsti arengule Eestis ja selle populariseerimisele Eesti elanike seas, tutvustada eesti kunsti välismaal, sealhulgas toetada Eesti Kunstimuuseumi näituste korraldamist välismaal, Eesti Kunstimuuseumi tegevuse arendamist, koondada avatud mõttelaadiga kultuurisõpru, kes on huvitatud kaasa aitama Eesti Kunstimuuseumi kogude kasvule ning Eesti Kunstimuuseumi raamatukogu arendamine ja toetamine.
EKM Kunstisõprade seltsi juures tegutseb Kunstipatroonide Kogu, kes annab seltsi tegevuseks olulist majanduslikku tuge, tasudes kõrgendatud liikmemaksu.

Juhatuse liikmed

Eesti Kunstimuuseumi Kunstisõprade Seltsi juhatusse kuuluvad Enn Kunila (juhatuse esimees), Märt Haamer, Sirje Helme, Kai-Riin Meri, Tarmo Saaret ja Kersti Tiik.

Kullafondi margid

EKM Kunstisõprade selts annab koostöös Eesti Posti ja Eesti Kunstimuuseumiga igal aastal Eesti Kunstimuuseumi aastapäeval välja kunstipostmargi. Margiseeria väljaandmise eesmärk on tutvustada eesti kunsti võimalikult laiale publikule.

Tervikasi

2008. aastal pälvis Kumu muuseum Euroopa aasta muuseumi nimetuse, mille tähistamiseks andis selts koostöös Eesti Postiga välja tervikasja, millel oli kujutatud Eesti kunstiklassika meistri Konrad Mägi Kumus eksponeeritava maali „Maastik punase pilvega” (1913–1914) repro. 
"Maastik punase pilvega" on ainus Eesti autori töö, mille Euroopa kunstieksperdid on valinud kogumikku „1001 maali, mida elu jooksul peab nägema“.
Lisaks tervikasja väljaandmisele kinkis selts Kumu kunstimuuseumile tasuta jagamiseks Konrad Mägi õlimaali „Maastik punase pilvega” eesti- ja ingliskeelsed voldikud ja maali passi, kunstiteadlaste koostatud kogumiku, milles on kajastatud kogu selle maali ajalugu.
Peabronh

Peabronh (ladina keeles bronchus principalis) on paljudel selgroogsetel paariline bronhide ja hingamisteede osa, mille seinu toestavad kõhrerõngad.

Madudel

Osade autorite arvates algavad madudel bronhid hingetoru juurest ja jagunevad kaheks peabronhiks, mis kulgevad koos kopsuarteritega kopsudesse.Paljudel madudel on aga kas vasak või parem kops atrofeerunud, kuid loetakse et üks peabronh suubub paremasse aktiivsesse kopsu ja teine bronh suubub kas rudimentaarsesse või väiksemasse aktiivsese vasakusse kopsu ja vastupidi. Teised autorid leiavad, et madudel hargneb hingetoru ning iga haru läheb üle kopsudesse.
August Kirsimägi

August Kirsimägi (kodanikunimega Adalbert August Kirschenberg; 21. september 1905 Vahi, Tartumaa – 29. august 1933 Tallinn) oli eesti kirjanik.
Ta lõpetas aastal 1925 Hugo Treffneri Gümnaasiumi. Õppis seejärel (surmani) Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas, mida ei lõpetanud. 1925. aastal võitis ta karskussisulise tööga "Kõige parem võitlusviis alkoholi vastu Eestis" esimese auhinna, kuid enne auhinna kättesaamist oli ta karskusest loobunud. Korp! Sakala kaasvõitleja, rukiti.
Osales filminäitlejana eesti mängufilmis "Esimese öö õigus", kus tema rolliks olevat olnud Tartu Kivisillalt vette hüpata. 
August Kirsimägi sulest on ilmunud esimene ja seni ainus korporandiromaan eesti kirjanduses "Puhastustuli", mis sai 1929. aastal Looduse romaanivõistlusel I preemia. Ta avaldas ka armastusromaani "Preestri tütar" ja mitmeid lühijutte. 1933. aastal lõpetas ta elu enesetapuga pärast seda, kui oli haavanud Bruno Madissoni ja tema abikaasat.
Eesti Infotehnoloogia Selts

Eesti Infotehnoloogia Selts (lühend: EITS) oli aastal 1998 asutatud selts, mis ühendas infotehnoloogias töötavaid üksik- ja juriidilisi isikuid.
EITS moodustati 1998. aastal Eesti Tarkvara Seltsi ja Eesti Informaatikaseltsi ühinemisel.
Zona Cesarini

Zona Cesarini ("Cesarini tsoon") on väljend, mida kasutatakse lõppeva jalgpallimatši viimaste minutite märkimiseks. Seda väljendit võidakse kasutada ka mõnest muust spordialast rääkides. Väljend on pärit itaalia keelest, kuid hispaania keeles omistatakse sellele sama tähendus.
Väljendile pani aluse Itaalia-Argentina juurtega Juventus FC mängija Renato Cesarini (1906–1969), kellel oli kombeks lüüa väravaid mängu viimastel minutitel. Eriti aitas selle tekkele kaasa 13. detsembril 1931 löödud värav mängu 89. minutil, kui Renato Cesarini viis Itaalia koondise Ungari meeskonna vastu 3-2 juhtima.
Väljendit kasutati esmakordselt ajalehes mõni nädal hiljem, kui itaallasest ajakirjanik Eugenio Danese rääkis oma kirjatükis “Cesarini juhtumist”, viidates sellega matši viimastele minutitele. Sõna “tsoon” on ilmselt kasutusele võetud bridži kaardimängust, milles “tsoon” märgib mängu viimast ja otsustavat faasi.
Kaarel Kotsar

Kaarel Kotsar (28. detsember 1921 Elva – 6. juuli 2007 Tallinn) oli eesti haridustegelane ja poliitik.

Elulugu

Kaarel Kotsar sündis metsavahi perekonnas. Alghariduse sai ta Konguta algkoolis, hiljem jätkas haridusteed Tartu Poeglaste Gümnaasiumi reaalkoolis ja Tartu Õpetajate Seminaris.
Aastal 1941 saadeti ta Kaagvere lastekodu kasvandike hooldajana sõja eest ära Venemaale. Seal astus ta töö kõrvalt ja vaatamata sõjale Moskva Pedagoogilise Instituudi põhikooli õpetajate ettevalmistuskursustele ning läbis need kaugõppes. Kui Eesti aladel taaskehtestati Nõukogude võim, suunati Kaarel Kotsar sügisel 1944 tööle Eesti NSV hariduse rahvakomissariaadi alluvusse.
Kakskümmend aastat tegutses ta koolijuhina erinevates Tartu koolides ja õpetas samaaegselt noorematele klassidele ajalugu. Vahepeal oli Kaarel Kotsar aastatel 1953–1957 Tartu Linna TSN Täitevkomitee esimees.
Töö kõrvalt lõpetas ta kaugõppes Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo osakonna, kust omandas pedagoogikakandidaadi kraadi. Tema väitekirja teema oli "Ajaloo õpetamine eesti rahvakoolis kuni 1917. aastani".
Aastal 1964 suundus Kaarel Kotsar tööle Tallinnasse, olles aastatel 1964–1969 Tallinna Pedagoogilise Instituudi õppeprorektor ja aastatel 1969–1975 sama ülikooli pedagoogikakateedri dotsent. Aastast 1975 töötas ta sel ajal Eesti NSV Teaduste Akadeemia juures tegutsenud Ajaloo Instituudis – esialgu vanemteadurina ja hiljem teadussekretärina. 1982. aastal läks Kaarel Kotsar pensionile.

Teadustöö

Kaarel Kotsari teadustegevus keskendus pedagoogikaajaloo uurimisele ja kuulmispuuetega inimeste õpetamise metoodika väljatöötamisele. Samuti uuris ta Eesti Kurtide Ühingu ajalugu.
Juba pensionil olles oli ta 1980. aastatel üks Eesti vaegkuuljate integratsiooniprogrammi loojaid. Aastatel 1977–1990 oli ta vabariikliku surdokomisjoni esimees.
Kokku on Kaarel Kotsar avaldanud enam kui sada kuuskümmend kirjutist eesti, vene, saksa ja inglise keeles: peamiselt eesti kooli ja pedagoogika ajaloost ning kuulmiskahjustustega inimeste rehabilitatsioonist. Koostöös abikaasaga kirjutas ta kolmeköitelise "Eesti kurtide elu ajaraamatu", mis kajastas Eesti Kurtide Ühingu ajalugu aastatel 1921–1950.

Isiklikku

Kaarel Kotsari abikaasa oli pedagoogikateadlane Juta Kotsar (1921–2003). Nende tütred on Tiina Kokk ja Katrin Kotsar.
Presidendikõned

"Presidendikõned" on Eesti kirjaniku, filmimehe ja poliitiku Lennart Meri raamat, mis ilmus 1996. aastal, tema esimese ametiaja lõpul Eesti presidendina. 
Kogumik koosneb kahest osast: esimeses on valik Mere artikleid, kõnesid ja intervjuusid mitmesugustel kultuurilistel teemadel (ajakirjandus, kirjandus, ajalugu, filmikunst, reisimine, linnaplaneerimine, keskkonnahoid, poliitika), teine koosneb kõnedest aastail 1990–96.
Tuntumate varem ilmunud tekstide hulka "Presidendikõnedes" kuuluvad 1968. aastal ilmunud ülevaade Eesti filmikunsti hetkeseisust ja tulevikust "Suur üksiklane", 1981. aastal Eesti NSV Kirjanike Liidu kongressil peetud kõne "Kirjanduse maailmapuu", fosforiidisõja aegu ajakirjas Eesti Kommunist ilmunud artikkel fosforiidikaevandamise kahjulikkusest Eesti keskkonnale "Kahjulik kasu" ning Eesti NSV loominguliste liitude ühispleenumil 1988. aastal esitatud kõne "Kas eestlastel on lootusi?". Esimese osa lõpetab 1989. aastal ajalehes Sirp ja Vasar ilmunud "Ärkamisaja koidikul", mis kirjeldab Meri perekonna küüditamist 1941. aasta 14. juuni varahommikul.
"Presidendikõnede" teine osa algab Päevalehele antud intervjuuga Mere teisel tööpäeval Eesti NSV välisministrina, 19. aprillil 1990. Tuntumate sõnavõttude hulka raamatu selles osas kuuluvad Meri esimene presidendikõne Eesti Televisioonis 6. oktoobril 1992 "Eesti, sa seisad lootusrikka tuleviku lävel" ja teise tegevusaasta algul Eesti Televisioonis peetud kõne "Eestile on kombeks üks president korraga".
"Riigipea kõnede kogumik ei ole kirjandus. Osa tekste on sündinud suurematel ja väiksematel rahvusvahelistel kohtumistel, kiirustades ja enamasti koidutundidel, mis lubasid teravalt ja loodetavasti täpsemalt tajuda auditooriumi ootusi. Kus tekstid kõlasid, olid nad ometi ja kõikjal kahekõne eesti rahvaga," kirjutas autor läkituses raamatuesitlusele, mis toimus Tartu Kirjanduse Majas. Kirjandusteadlane Peeter Olesk arvustas teost järgnevalt: "Kui Lennart Mere artiklivaliku sisuks on maakehva mereriigi saatuse kirjeldamine ja kujundamine, siis see saab suuresti võimalikuks tänu müüdi loovusele – nagu ka tänu sellele, et kontrollitakse, mis lahutab müüti ja tegelikkust. Või vastupidi – mis ühendab." ""Presidendikõnede" koostajate taotlus oli küllap näidata presidendialgme olemasolu autoris juba pikki aastaid enne selle realiseerumist – suurte üldistuste tegemist mistahes päevateema pinnalt, ambitsiooni, tahet mõjuda ja kaasa kiskuda," kirjeldas raamatut kirjanik ja poliitik Paul-Eerik Rummo.
Raamat ilmus Tartu kirjastuse Ilmamaa sarjas "Eesti mõttelugu" ametlikult 9., kuid reaalses järjestuses 8. raamatuna. Toimetajad olid Edvin Hiedel, Andres Langemets ja Henno Rajandi, eessõna kirjutas Hando Runnel ning järelsõna Rootsi ekspeaminister Carl Bildt. 2005. aastal avaldati raamatust teine trükk. "Presidendikõnedest" on tehtud e-raamat.
"Eesti mõtteloo" sarjas on ilmunud ka Lennart Mere kogumikud "Riigimured" (2001) ja "Poliitiline testament" (2007). Kirjastus Bouvier avaldas "Presidendikõned" lühendatult saksa keeles.
1997. aastal kandideeris "Presidendikõned" riigi kultuuripreemiale.
Mustaine

Mustaineks (ladina substantia nigra) nimetatakse paljude selgroogsete loomade kesknärvisüsteemi närvikude. Mustaine paikneb keskajus, suuraju sääre ja  keskajukatendi piiril paiknevas tuumas. 
Mustaine koosneb melaniinpigmenti sisaldavatest närvirakkudest.
Mustaine areng, anatoomia, morfoloogia, histoloogia ja patoloogia võivad erineda nii liigiti kui ka indiviiditi.

Ülesanded

Mustaine osaleb peaaju töös, näit liigutamisvõime tagamine, motivatsioon, reward-seeking behavior, õppimine, kognitsioon ja ka sõltuvustega seotud käitumine.

Patoloogia

Mustainega seostatakse inimestel mitmeid haiguslikke seisundeid, nagu Parkinsoni tõbi, skisofreenia, autism, aktiivsus- ja tähelepanuhäire (lastel).

Mustainet mõjutavad ravimite toimeained (osaline)

Psühhotroopse toimega retseptiravimites, milles üks toimeaine on levodopa.
Arthur Compton

Arthur Holly Compton (10. september 1892 Wooster – 15. märts 1962 Berkeley) oli Ameerika Ühendriikide füüsik.
Compton lõpetas 1913. aastal Woosteri ülikooli füüsika erialal ning sai 1916. aastal Princetoni ülikoolist doktorikraadi.
Aastal 1918 hakkas ta uurima röntgenikiirguse hajumist. Aastal 1922 Saint Louise Washingtoni ülikoolis töötades avastas ta, et röntgenikiirguse hajumisel elektronilt kiirguse lainepikkus suureneb. See näitas, et kiirguse käitumist ei saa seletada laineteooriaga, vaid peab kasutama kvantteooriat. Nähtus nimetati Comptoni efektiks.
Arthur Comptoni vend Karl Taylor Compton oli samuti füüsik. Temast sai MIT president. Teine vend Wilson Martindale Compton oli majandusteadlane ning muu hulgas Washingtoni osariigi ülikooli president.

Tunnustused

Arthur Holly Compton valiti 1925. aastal Ameerika Filosoofiaseltsi liikmeks.
Comptoni efekti avastamise eest jagas Compton 1927. aastal Nobeli füüsikaauhinda aurukambri (Wilsoni kambri) leiutanud Charles Thomson Rees Wilsoniga.
Stakliškės

Ajalugu

Küla on esimest korda kirjalikult mainitud aastal 1375 (Staghelisken), järgmisel korral aga aastal 1385 (Stakelisken). See tekitab küsimuse asula nime päritolust, sest tüvi staklės, mis tähendab masinat, on küll võimalik nime allikas, ent isikunimedele omane järelliide -iškės muudab taolise nime päritolu äärmiselt kahtlaseks ja ühtki taolise nime kandjat pole ka teada. Võimalik variant on veel see, et tegemist on lühema nimekujuga kas Stanislovasest või Eustachijusest, sest neid nimesid lühendati hiljem sageli Stakaseks või Stachaseks. Kuigi taoliste kristlike nimede esinemine selles piirkonnas tollel ajaperioodil on vähetõenäoline, on see siiski võimalik.
XV sajandil rajati küla juurde mõis. Aastal 1513 sai asula alevi staatuse. Aastal 1549 sai selle omanikuks Barbara Radziwiłłówna. Aastal 1586 rajati alevisse esimene kirik.
Aastal 1792 andis Stanisław II asulale linnaõigused, ent see kaotas need pärast Poola jagamist, mil asula läks kindral Muravjovi valdusse. XVIII sajandil avasid Pacid sealse allika juures soolatööstuse. Aastal 1791 uuris selle allika vett professor Stanisław Bonifacy Jundziłł. Aastal 1847 avati allika juures väike kuurort, kus aastal 1853 käis tervist parandamas 200 inimest. See ei suutnud siiski populaarsuselt võistelda Birštonasega ja kui aastal 1857 tulekahjus kuurordi hooned hävisid, siis seda enam ei taastatud.
Tsaariajal kasutati alevi kohta vene keeles nimekuju Стоклишки. Aastal 1889 avati sealne õllevabrik, kus tänapäeval toodetakse mõdu. Pärast Leedu iseseisvumist kasutati ametlikult nimekuju Stakliškis. Nõukogude ajal kaotas asula alevi staatuse ja muudeti kohaliku kolhoosi keskasulaks. Sealse õllevabriku direktori Aleksandras Sinkevičiause (1908–1989) initsiatiivil hakati vabrikus aastal 1959 tootma ka mõdu. Aastal 1968 liideti Stakliškėsega Stakliškės I ja Stakliškės II külad.
Pakettkommutatsiooniga võrgu latentsusaeg

Latentsusaeg Internet-kommunikatsiooniga mängudes

Internet-kommunikatsiooniga (ingl online) mängud on väga tundlikud latentsusaegale, eriti need mängud, mille tempo on kiire ja tegevusaeg on piiratud. Tihtipeale väikese latentsusajaga mängimine on autasustatud ja suurega karistatud.

Partner võrguarhitektuur

Online mängude sünniajal oli kasutusel partner võrguarhitektuur (ingl peer-to-peer), mida tänapäevaselt kasutatakse harvasti. Põhjusteks on eksponentsiaalselt raske mängu deterministlikkuse tagamine, mängijate sünkroonimise vajadus ning ka see, et iga mängija käsud peaksid olema saadud enne järgmist käiku (mis tähendab, et iga mängija latentsusaeg on võrdne kõige suurima latentsusajaga mängijale).

Kliendi-serveri võrguarhitektuur

Kõige enam levinuid online mängude võrguarhitektuuriks on klient-server arhitektuur (ingl client-server), mille põhimõteliselt ainus piirang on mängijate latentsusaeg. Klient-server arhitektuuri põhiprintsiip on see, et on olemas arvuti-server, kus jookseb tegelik mänguprotsess, mille kaudu mängijad (kliendid) saavad teineteisega suhelda. mängijate arvutites jooksevad klientmängud on tavaliselt graafilised representatsioonid sellest, mida toimub serveris. Latentsusaeg põhjustab seda, et iga mängija näeb oma mängu klientrakenduses teisi mängijaid n-ö minevikus.  
Näiteks, kui mängija A vajutab aktiivse nuppu peale, mida server peab edastama teistele mängijatele, siis selle registreerimine serveril toimub peale mängija A ja serveri ühesuunalise latentsusaega. Server omakorda saadab selle informatsiooni edasi mängijale B, mis jõuab mängijani B peale serveri ja mängija B ühesuunalise latentsusaega. Online mängude latentsusaega probleemi heaks näideks on situatsioon tulistamismängudes, kus mängija A just peidis ennast seina taga, ning mängija B tulistab ja tabab mängijat A enda kliendis (kus ta näeb, et mängija A ei ole veel seina taga peitnud). See probleem ei ole täielikult lahendatud ning seetõttu erinevate mängijate erinev latentsusaeg on peamine takistus ja puudus online mängudes.
Kantō suur maavärin

Kantō suur maavärin (関東大震災 Kantō daishinsai) tabas Kantō tasandikku Jaapani suurimal Honshū saarel kell 11.58:44 Jaapani aja järgi (2.58:44) UTC) laupäeval, 1. septembril 1923. Erinevate allikate järgi kestis maavärin neli kuni kümme minutit. See oli Jaapani ajaloo kõige ohvriterohkem maavärin ja kuni 2011. aasta Sendai maavärinani ka teadaolevalt kõige tugevam maavärin Jaapanis.
Maavärina tugevus oli 7,9 (Mw) ning selle epitsenter asus sügaval Izu Ōshima saare all Sagami lahes. Maavärinale järgnes 57 järeltõuget.
Maavärina otsesed kahjud olid suured, kuid sellele lisandusid tulekahjud ja pogrommid. Jaapani ühiskond on sellest maavärinast teinud palju järeldusi ning saadud õppetunnid on aluseks tänapäeva Jaapani ehitusnõuetele, tsiviilkaitse koolitustele ning massimeedia kasutamisele hädaolukordades. 
Kantō suur maavärin on tsükliliste Kantō maavärinate üks episood.

Tulekahjud

Maavärin toimus päevasel ajal, kui paljud inimesed kasutasid lahtist tuld toidu valmistamiseks. Tuli levis kiiresti, kuna samal ajal oli ka taifuun. Tulekahjude kustutamine oli aga muutunud topelt raskemaks, kuna maavärin oli rikkunud veevärgi.
Tulekahjudes hukkus palju inimesi. Lisaks toimus suur õnnetus ühel väljakul, kus tuul ja tuli tekitasid tulekeerise ning korraga hukkus 38 tuhat inimest.
Kuningliku Ülikooli raamatukogu tulekahjudes hävis umbes 700 000 köidet, sealhulgas umbes 10 tuhat raamatut Hoshino raamatukogus (星野文庫).

Pogrommid

Kuna massimeedia vahendid olid hävinud, hakkasid levima kuulujutud. Üks kuulujutt oli, et korealased röövivad ja varastavad ning korraldavad pommiplahvatusi. Nende kuulujuttude tõttu toimusid pogrommid Tōkyōs ja Yokohamas korealaste suhtes. Kuna välimuselt on korealased ja jaapanlased sarnased, kuid hääldavad osa sõnu erinevalt, sai tapmisotsuse kaalukeeleks tihti see, kuidas keegi "viisteist jeeni, viiskümmend seni" (15円 50銭 ehk jū-go-en, go-jū-sen) hääldas. Seejuures hukati ekslikult ka mitmete kohalike dialektide rääkijaid, hiinlasi ja kõnedefektidega inimesi. 
Sel moel hukkunute arv pole täpselt teada. Järgnenud uurimises tuvastati järgmised faktid: 231 korealast tapetud, 43 vigastatud; 3 hiinlast tapetud; 59 jaapanlast tapetud, 43 vigastatud. Reaalsed korea pogrommide ohvrite arvud on aga arvatavasti 2500 ja 6600 vahel. 
Järgnenud kohtuprotsessides mõisteti 362 Jaapani tsiviilisikut süüdi mõrvade, mõrvakatsete, röövimiste jms eest.
Antud juhtumist on võetud õppust ning tänapäeval on Jaapanis seatud tähtsale kohale kiire ja tõese informatsiooni jagamine suurõnnetuste järel, vältimaks kuulujuttude levikut.
Westerplatte poolsaar

Westerplatte on poolsaar Poolas Gdańskis.
Poolsaart hakati aktiivselt kasutama 19. sajandi keskpaigas, kui sinna rajati kuurort.
Aastatel 1926–1939 paiknes poolsaarel Poola sõjaväegarnison, mis oli Gdanski vabalinnast eraldatud ja maismaaga ühendatud vaid maakitsusega.
Poolsaar on tuntud 1939. aastal toimunud Westerplatte lahingu järgi, mis oli Teise maailmasõja esimene lahing Euroopas. Lahingu ning abivägedest äralõigatud Poola sõjaväeüksuse mitmepäevase vastupanu mälestuseks on Westerplattele rajatud mälestussammas, samuti on seal mitmeid teisi mälestusmärke. Ehkki säilinud on Westerplatte saksakeelne nimi, on see nimi ühtlasi saanud Poolas vabadusvõitluse sümboliks.
Pukktuulik

Pukktuulik on tuulikutüüp, mis koosneb tuuliku jalast ja selle otsas asuvast täielikult ümber telje pööratavast tuulikukerest. Pukktuulikul on üks paar veskikive. Tuulik on jaotatud enamasti kaheks korruseks: ülemisel korrusel asetsevad liikuvad mehhanismid (veskikivid ja hammasrattad), esimesele korrusele suunatakse valmis jahu. Pukktuulikud on oma konstruktsioonilt ja sisseseadelt primitiivsemad tuulikud kui hiljem levima hakanud hollandi tüüpi tuulikud. 
Pukktuulikud on Eesti aladel levinud eelkõige saartel ja Lääne-Eestis. Tänapäeval on pukktuulikuid säilinud enim Saaremaal ja Hiiumaal. Pukktuulikuid on võimalik vaadelda oma algses asukohas grupina paiknevana Saaremaal Anglas. Muuseumidesse ületoodud pukktuulikuid on võimalik näha Eesti Vabaõhumuuseumis ja Eesti Põllumajandusmuuseumis.

Pukktuuliku ehitus

Pukktuulik toetub kogu kere raskusega emapuule, mis on 30–50 cm jämedune puitpost. Emapuu on vanematel pukktuulikutel rammitud otsapidi maasse, uuematel algab see maapinnalt alusraamiga samalt kõrguselt. Pukktuulikutel on enamasti raud- või paekivist sideaineta laoga kivijalg, mille sees asuvad alusraami ja emapuu vahele kiilutud diagonaaltoed - titsid.
Tuulikukere põhilise raskuse võtab enda kanda emapuu otsa ümartapi abil kinnitatud söömer. Söömer kinnitub mõlemast otsast kere raamistikule ning söömri peal on kohe ülemise korruse põrand, mille peal asuvad veskikivid. Tuuliku nurgapostid ja paarid on kere jäigastamiseks omavahel seotud diagonaalidega. Tuuliku kere alla kinnituvad sõle või raudpoldi abil põlvepakud, mille otsad ulatuvad tahapoole kere alt välja. Põlvpakkude pealne on harilikult vormistatud piirdega ääristatud platvormina, mille ühest servast tuleb trepp maapinnalt platvormini. Põlvpakkude vahele on kiilutud vihmer (tuuliku saba), millest tuulik on võimalik tuulde pöörata. 
Tuulikukere ja ka katus on kaetud laudadega. Katuselauad on valmistatud kuusest ning on veesoontega, seinalaudis on poolpunnlaudis. Tiivad on pukktuulikutel kaetud laudluukide või purjedega. Tuuliku tiib ei ole igas lõigus ühesuguse kaldenurgaga, vaid nurk tiiva erinevates lõikudes muutub, olles üldjuhul tiiva keskel suurim. Kõik neli tiiba on aga täpselt samasugused. Tiivad kinnituvad tiivavõllile igede vahendusel rangide ja raudpoltide abil. 
Tiivavõll ulatub läbi tuulikukere ja kinnitub sabaga tuuliku tagumise seina ülemisele paarile. Tiivavõlli kael toetub esiseinal kaelakivile, mis on pealt kaarjas paekiviplokk. Tiivavõlli külge kinnitub suur ratas. Suure ratta ümber asetseb puidust pidur – pärss, mis võimaldab tuulikut jahvatamiselt maha pidurdada. Pärssi vajutatakse tuulikus sees oleva pärsikangi abil. Suur ratas annab tuule jõu edasi värklile, mis on ümar kodaratega hammasratas. Värkel on kinnitatud rauast võllile (harkpillile), mis ajab ringi pealmist veskikivi. Alumine kivi seisab jahvatamise ajal paigal. Kivide ümber on kivitõrs, mis suunab jahvatatud jahu põrandas asuva jahutoru kaudu esimesel korrusel asuvasse jahukirstu.
Hans Paris

Hans Valter Paris (2. juuli 1899 Tartu – 1941) oli eesti advokaat ja sõjaväelane (kapten).
Ta lõpetas 1925. aastal Tartu Ülikooli õigusteaduskonna, Korporatsioon Fraternitas Estica vilistlane.
Ta osales Vabadussõjas, oli 1925–1926 kohtunik Rakveres ja Tapal, 1927–1934 Sõjaministeeriumi ja Kaitseministeeriumi juriskonsuldi abi, 1934–1936 ja 1938–1940 vandeadvokaat Tallinnas. 
Arreteeriti 6. jaanuaril 1941 Tallinnas NKVD poolt, tribunal 22. aprillil 1941, (§ 58 1-a) ja lasti maha.