google/wiki40b huggingface dataset:
Keemia ja Materjaliteaduse Tippkeskus

Keemia ja Materjaliteaduse Tippkeskus oli aastail 2002–2007 üks kümnest Eesti teaduse tippkeskusest.
Keskus moodustus kuuest Tartu Ülikooli keemiaosakonna ja kolmest Tallinna Tehnikaülikooli keemia- ja tehnoloogiateaduskonna uurimisgrupist. Keskuse juhata oli Ilmar Koppel.
Tiibvari

Tiibvari ehk laugurvari on õhukesest õhutihedast kangast (nailon) valmistatud langevari, mille tarindi moodustavad õmblustega eraldatud kahekihilisest riidest kõrvuti paiknevad poolavatud tunnelid, mis lauglemisel õhuga täitunult moodustavad aerodünaamilise profiiliga tõstejõudu tekitava pehme tiiva, lauglemissuhtega (L/D) 9 kuni 13.
Mannheimi koolkond

Mannheimi koolkond (saksa keeles Mannheimer Schule) on muusikute kooslus ja muusikastiil, mis iseloomustab 1750.–1780. aastate paiku Mannheimis tegutsenud Pfalzi kuurvürsti Karl Theodori õukonnakapellile loodud muusikat ning orkestrit ennast. Mannheimi koolkonna eeskujuks on 18. sajandi itaalia muusika. 
Mannheimi koolkonda iseloomustab ühest küljest musitseerimise loomulikus ja hoogsus ning teisest küljest sentimentaalsus. Siiski juba kaasajal peeti mannheimi koolkonda pigem moenähtuseks ja tühjaks maneeriks. Saksa poeet, publitsist ja helilooja Christian Friedrich Daniel Schubart kirjutas 1775. aastal: "Mannheim – suurepärane koolkond esitamisel, kuid mitte leiutamisel. Maitses valitseb ühekülgsus".
Nii Schubart, oma Euroopa reiside päevikud avaldanud inglise muusikaajaloolane Charles Burney kui ka Wolfgang Amadeus Mozarti isa Leopold Mozart iseloomustavad Mannheimi õukonnakapelli kui tolle aja parimat orkestrit. Schubart ja Burney kirjeldavad kujundlikult Mannheimi orkestri mängule omaseid tunnuseid: forte on kui kõuekõmin, crescendo on kui katarakt (juga), diminuendo meenutab kaugusse voolavat kristalset jõge.

Mannheimi koolkonna muusikud

Mannheimi koolkond on nii muusikastiil kui ka muusika esitusstiil, mis sai võimalikuks tänu Mannheimis tegutsenud andekatele heliloojatele ja interpreetidele.
Mannheimi koolkonna tekkes oli oluline panus tšehhi (böömi) muusikutel, kellest tuntuim on õukonnakapelli asutaja, helilooja, dirigent ja viiuldaja Johann Stamitz (Jan Stamic, 1717–1757). Stamitzi loomingu hulka kuulub 58 sümfooniat ja 10 orkestritriot, mida võib nimetada ka sümfooniateks keelpillide. Isa tööd viisid edasi ka Stamitzi pojad, heliloojad ja viiuldajad Carl Stamitz (1745–1801) ning Anton Stamitz (1750–1798 või 1809). 
Mannheimi õukonnaorkestrisse kuulus umbes 30 mängijat, mis oli tolle aja kohta väga suur arv. Lisaks keelpillidele olid orkestri koosseisus ka 2 flööti, 2 oboed, klarnet, 2 fagotti, 2 trompetit, 4 metsasarve ja timpanid.
Orkestriga olid seotud helilooja, viiuldaja ja dirigent Christian Cannabich (1731–1798), helilooja Franz Xaver Richter (1709–1789), helilooja ja tšellist Anton Filtz (Fils, 1725–1760) ning dirigent ja helilooja Ignaz Holzbauer (1711–1783).
Orkestrisse kuulusid ka näiteks flötist Johann Baptist Wendling, oboemängija Alexander Lebrun, tšellist Innocenz Danzi ning viiuldajad Karl Josef Toeschi ja Johannes Toeschi. Mannheimi orkester on kuulus ka oma väga heade böömi metsasarvemängijate poolest.
Zvezda

Algaeg

Ajakirja esimene toimetaja oli Ivan Maiski. Ajakirjas ilmus muu hulgas Maksim Gorki ("Klim Samgini elu" kolmas raamat), Nikolai Zabolotski, Mihhail Zoštšenko, Veniamin Kaverini, Nikolai Kljujevi, Boriss Lavrjonovi ("Neljakümne esimene"), Ossip Mandelštami, Boriss Pasternaki, Aleksei Tolstoi, Konstantin Fedini ("Города и годы", "Братья" /"Vennad", "Похищение Европы"), Vladislav Hodassevitši ja Juri Tõnjanovi ("Vazir-Muhtari surm") teoseid.
Ajakiri ilmus ka Leningradi blokaadi ajal. Pärast sõda ilmus ajakirjas muu hulgas Vera Panova, Daniil Granini, Vsevolod Kotšetovi ja Juri Germani teoseid.

Parteiline kriitika

Augustis 1946 sattus ajakiri terava kriitika alla, mille tuntuim dokument on ÜK(b)P Orgbüroo määrus "Ajakirjadest Zvezda ja Leningrad". Selles väideti, et ajakiri avaldab "palju ideetuid, ideoloogiliselt kahjulikke teoseid". «О журналах "Звезда" и "Ленинград"». Eriti toodi esile Mihhail Zoštšenko ja Anna Ahmatova teoseid. "Kirjanduse labatseja (пошляк) ja jätis Zoštšenko olevat "ammu spetsialiseerunud tühjade, sisutute ja labaste asjade kirjutamisele, mis on mõeldud selleks, et desorienteerida meie noorsugu ja mürgitada tema teadvust". Ahmatova olevat "meie rahvale võõra ideetu luule tüüpiline esindaja", kelle luuletused "teevad kahju meie noorsoo kasvatamisele ja neid ei saa nõukogude kirjanduses sallida".

Tänapäev

Alates 1990ndate keskpaigast määravad ajakirja toimetuspoliitika kaastoimetajad Jakov Gordin ja Andrei Arjev ning luule- ja kriitikaosakonna juhataja Aleksei Purin.
Ajakirja alalised rubriigid on "Venemaa ja Kaukaasia" ("Россия и Кавказ"), "Filosoofiline kommentaarium" ("Философский комментарий"), "20. sajandi memuaarid" ("Мемуары ХХ века"), "Inimesed ja saatus" ("Люди и судьбы") ning "Proosa ja luule" ("Проза и поэзия"). Kord aastas ilmub ühele väljapaistvale autorile või nähtusele pühendatud erinumber.
Toimetuse kolleegiumi liikmed on Konstantin Azadovski, J. V. Anissimov, Andrei Bitov, Vjatšeslav Vsevolodovitš Ivanov, I. S. Kuzmitšev, Aleksandr Kušner, A. I. Nežnõi, Жорж Нива (Prantsusmaa), N. K. Neuimina, G. F. Nikolajev (Saksamaa), Valeri Popov, A. B. Roginski, I. P. Smirnov (Saksamaa), Boriss Strugatski, S. S. Thorževski ja A. A. Fursenko.
Alates 1990ndatest töötab ajakirja juures kirjastus. Toimetuse hoones toimuvad regulaarselt ülevenemaalised ja rahvusvahelised konverentsid, kirjandusõhtud, kohtumised tuntud poliitikute ja kultuuritegelastega ning kunstinäitused.
Automaattootmissüsteem

Automaattootmissüsteem on Automaatliinidest, robotsüsteemidest, toorikute ja detailide, rakiste ja lõikeriistade keskladudest ning teisaldus- ja laadimisseadmeist koosnev kompleks, mille tööd organiseerivad ja juhivad keskarvutid.
Lee (luule)

Lee (ka jutustav lee või bretooni lee; prantsuse lai) on keskaegne luulevorm prantsuse ja inglise kirjanduses. Leed on lühikesed (tavaliselt 600–1000 rida) riimides jutustused armastusest ja rüütellusest, tihti käsitledes üleloomulikkust ning keldi müütide haldjamaailma.
Sõna lee tuleb eesti keelde prantsuskeelsest sõnast lai (sama ka inglise keeles), ning tuleneb omakorda arvatavasti ülemsaksa ja/või vanast kesksaksa sõnast leich, mis tähendab meloodiat, laulu või mängu. Jack Zipes pakub teoses "The Oxford Companion to Fairy Tales", et tegu võis olla ka vana iiri sõnaga laid, mis tähendab laulu. Zipes kirjutab, et Arthuri-legendid võisid olla Britanniasse imbunud Iirimaa, Walesi ja Cornwalli kaudu; laulude esitajateks olid rändavad harfimängijad, jutuvestjad ja bardid. Zipesi järgi on varaseim teadaolev lee Robert Bikeri "Lai du Cor", mis loodi 12. sajandi teisel poolel.
Varaseimad tänini säilinud bretooni leed (põhinevad keldi- ja briti ainestikul) on tõenäoliselt Marie de France'i omad, mis loodi 1170. aasta paiku. Marie de France oli 12. ja 13. sajandi vahetusel Inglismaal Henry II õukonnas elanud prantsuse poeet. Kirjelduste kaudu Marie de France'i leedes ning mitmetest anonüümsetest vanaprantsuse leedest 13. sajandil on teada varastest keldi päritolu leedest, mis arvatavasti olid stiililt lüürilisemad ning mida esitasid lauldes bretooni bardid. Usutakse, et need lüürilised leed, millest ükski ei ole säilinud, juhatas sisse kokkuvõttev narratiiv, mis laulu jaoks olustiku lõi, ning nende põhjal kujunes välja jutustav lee.
Varasemad kirjapandud leed olid mitmes vanaprantsuse dialektis ning säilinud on ka kuus 13. ja 14. sajandi leed keskinglise keeles (Middle English) inglise autoritelt.
Bretooni leed inspireerisid Chrétien de Troyes'd. Nende kaudu levisid keldi ainestik ning haldjatemaatika Mandri-Euroopasse.
Viitna maastikukaitseala

Viitna maastikukaitsela on maastikukaitseala Lääne-Viru maakonnas Kadrina ja Haljala vallas. Kaitseala pindala on 311,6 ha. 
Kaitseala on moodustatud 1971. aastal ja algul oli see Lahemaa rahvuspargi koosseisus, aastast 1997 moodustati eraldi Viitna maastikukaitseala. Ala peaeesmärk on kaitsta Viitna järvi ja säilitada, kaitsta ning tutvustada järvi ümbritsevat maastikku.
Anne-Mari Virolainen

Isiklikku

Ta on aastast 1989 abielus ortopeed Petri Virolaineniga. Neil on sündinud 3 last, neist vanim laps suri aastal 2005 14-aastasena Jansky–Bielschowsky tõppe.
Tom Stoneham

Tom Stoneham (Thomas Marmaduke Stoneham; sündinud 1973) on Briti filosoof, filosoofiaprofessor Yorki Ülikoolis Inglismaal. Ta on kaitsnud magistrikraadi (MA) Oxfordi Ülikoolis ning magistri- ja doktorikraadi (MPhil, PhD) Londoni Ülikoolis. Stoneham tegeleb peamiselt metafüüsika, epistemoloogia, filosoofilise loogika ning George Berkeley filosoofia uurimisega.
1994–2000 pidas ta loenguid Oxfordi Ülikoolis. Hiljem on ta olnud lektor ja 2008. aastast professor Yorki Ülikoolis, 2006–2014 ka filosoofiaosakonna juhataja.
Stoneham on avaldanud kirjutisi mitmetel filosoofilistel teemadel nagu eneseteadvus, metafüüsiline nihilism ning loogika ja keelefilosoofia. Peamiselt tuntakse teda Berkeley-uurija ning 2002. aastal ilmunud raamatu "Berkeley's World: An Examination of the Three Dialogues" (Oxford University Press) autorina, kes on samas valdkonnas kirjutanud ka arvukalt artikleid ja peatükke koguteostesse.
2015. aasta novembris kirjutas Stoneham alla avalikule kirjale protestiks Yorki ülikoolis rahvusvaheliseks meestepäevaks kavandatud ürituse keelustamise vastu.
Stoneham on filosoofiaajakirja Mind toimetaja.
Karl Puhvel

Elulugu

Karl Puhvel oli talupidaja poeg, Jaan ja Martin Puhveli isa.
Lõpetas 1910 Valga linnakooli, 1916 Pihkva maamõõdukooli, õppis 1916–17 Peterburi sõjaväetopograafide koolis, 1918–19 Omski Polütehnilise Instituudis, 1921–23 TÜ metsaosakonnas, mille lõpetas 1925. Oli 1911–12 Koorküla algkooli õpetaja, 1916 Pihkvas maamõõtja-taksaator, 1918–20 Siberis Koltšaki armees ja Punaarmee staabi topograafiaohvitser, 1921–23 EV Põllutööministeeriumi Metsade Peavalitsuse metsakorralduse maamõõtja, 1923 Iisaku metsaülem, 1923–25 Harju maakonna metsaülema abi ja ühtlasi Saku metsaülem, 1925–27 Lääne-Harju metsarevident, 1927–29 Rahandusministeeriumi kinnisvarade hindamise ameti (hilisem katastriamet) kontrolör ja maamõõduosakonna juhataja, 1929–31 inspektor, 1931–40 ja 1941–42 katastriameti juhataja, 1942–44 riigimetsavalitsuse metsainspektor. Ühtlasi oli 1923–32 Nõmme linna maamõõtja ning 1927–33 Tallinna Tehnikumi geodeesia ja metsanduse õpetaja. Omas (aastast 1931) Aegviidus üht Eesti suurimat karusloomafarmi. Läks 1944 Rootsi, kus oli metsakorraldaja ja maamõõtja. Siirdus 1949 Kanadasse, kus töötas peamiselt joonestaja ja maamõõtjana, aastast 1955 farmer.

Teadustöö

Töid peamiselt geodeesiast, dendroloogiast ja karusloomakasvatusest. Tema juhtimisel valmis (1934–40) Eesti skemaatiline katastrikaart mõõtkavas 1:10000.
Lokuta Vabatahtlik Tuletõrje Selts

Lokuta Vabatahtlik Tuletõrje Selts on Lokuta küla vabatahtlike tuletõrjujate mittetulundusühing. See loodi 2001. aastal pärast riikliku komando kaotamist.
Nigul Reimo

Nigul Reimo (kuni 1937 Nikolai Karl Eduard Reimann; 20. detsember 1887 – 17. detsember 1941 Solikamsk) oli eesti jurist.
1909–1914 ja 1921–1927 õppis Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas (lõpetas 1927 cum laude). Eesti Üliõpilaste Seltsi liige.
Osales Esimeses maailmasõjas ja Eesti Vabadussõjas, 1919 Tartu linna miilitsaülem, 1920 alguses teenis alamleitnandi auastmes 2. Kindluse raske suurtükiväe divisjonis, ülendati 29. veebruaril 1920 väljateenitud aja eest leitnandiks vanusega 19. aprill 1917.a. 1921–1924 ja 1925–1934 Politseivalitsuse direktori kohusetäitja ja direktor, 1924–1925 Tartu-Valga prefekt, 1934 siseministri abi, 1934–1940 Tallinn-Harju prefekt. Arreteeriti septembris 1940.
Augustin Matata Ponyo

Augustin Matata Ponyo Mapon (sündinud 5. juunil 1964) on Kongo Demokraatliku Vabariigi rahandustegelane ja poliitik. Ta oli 18. aprillist 2012 17. novembrini 2016 Kongo Demokraatliku Vabariigi peaminister.
Veebruaris 2010 sai ta rahandusministriks ja jätkas selles ametis ka peaministrina.
Ta on õppinud Kinshasa ülikoolis rahandust ning töötanud panganduses ja õppejõuna Kinshasa ülikoolis.
Ta kuulub erakonda Parti du Peuple pour la Reconstruction et la Démocratie.
Augustin Matata Ponyo sai vigastada 12. veebruaril 2012 Bukavu lähedal aset leidnud lennuõnnetuses.
Hädaabinumber

Hädaabinumber on telefoninumber, mille kaudu saab ühendust hädaabiteenistustega (päästeteenistus, politsei või kiirabi), et abi kutsuda. Hädaabinumber koosneb tihti kolmest numbrist, et seda saaks kiiresti valida ja oleks lihtne meelde jätta. Mõnedes riikides on erinevate hädaabiteenistuste jaoks erinevad numbrid, mis sageli erinevad üksteisest ühe numbri võrra (nt. 01, 02, 03). Tänapäeval on levinuimad hädaabinumbrid 112 ja 911.
Paepargi tänav

Paepargi tänav on tänav Tallinnas Lasnamäe linnaosas Sikupilli asumis.
Paepargi tänav sai nime 4. novembril 2009. Tänav on saanud nime selle järgi, et kulgeb läbi Paepargi.
MDF-plaat

MDF-plaat ehk keskmise tihedusega puitkiudplaat on suure surve ja kõrge temperatuuri all toodetud puitmaterjal.
Materjali sidumiseks kasutatakse orgaanilisi sideaineid. MDF-plaat on tiheda ja ühtlase struktuuriga, tänu millele on seda võimalik mehaaniliselt töödelda. MDF-plaatide valmistamiseks kasutatakse üldjuhul madalama kvaliteediga puitu ja puidu jääke, kuid samas vastab see täielikult kõikidele nõuetele, mis esitatakse tänapäevasele konstruktsioonimaterjalile. Materjal on ökoloogiliselt ohutu ja lihtsasti töödeldav.

Füüsikalised omadused

Tavaliselt on MDF-plaadi koostisosadeks 82% puutolmu või purustatud puidukiud, 9% uurea-formaldehüüdvaikku (liim), 8% vett ja 1% parafiini. Materjali tihedus ulatub 500 kilogrammist kuupmeetri kohta kuni 1000 kilogrammini kuupmeetri kohta. Sellest tulenevalt jaotatakse erineva tihedusega materjalid kolme kategooriasse: väikese, keskmise ja suure tihedusega plaadid. Olenevalt ehitusmaterjali tugevuse vajadusest on võimalik valida sobiva tihedusega MDF-plaat.

Eelised

MDF-plaat on tihe, jäik, ei sisalda oksakohti ja on kergesti töödeldav. Kuna see on toodetud peentest puiduosakestest, jääb pind sile ega vaja eraldi lihvimist. Plaati on lihtne lõigata ja puurida ilma seda kahjustamata.

Tootmine

MDF-plaatide valmistamisel lahutatakse (peenestatakse) puit kiududeks termomehaaniliselt, mis tähendab puidu peeneksjahvatamist kahe ketta vahel, rakendades samal ajal surve all aurutamist. Seega on kiudude suund juhuslik, millest tulenevalt on plaadi struktuur väga homogeenne ehk ühtlane. Toorainena kasutatakse nii okas- kui ka lehtpuitu.

Rakendused

MDF-plaati kasutatakse halva niiskuspidavuse tõttu peamiselt siseruumides. MDF-plaati on saadaval nii lihvitud kui ka dekoreeritud ja sisustamiseks valmis kujul. See on pinna tugevuse ja kõvaduse tõttu sobiv materjal mööbli valmistamiseks.
Poka vald

Poka vald (saksa keeles Heihohof) oli vald Tartumaal Võnnu kihelkonnas. Vald eksisteeris 1874–1892 ja siis liideti see vald Mäksa vallaga.
Bestla (kuu)

Bestla ehk Saturn XXXIX (esialgne tähis S/2004 S 18) on üks Saturni kaugematest kaaslastest. Selle kuu avastasid Scott S. Sheppard, David C. Jewitt, Jan Kleyna ja Brian G. Marsden, kes teatasid selle olemasolust 4. mail 2005, tehes seda vaatlusandmete põhjal, mida koguti ajavahemikus 13. detsembrist 2004 kuni 5. märtsini 2005. 2007. aasta aprillis sai kuu nime Skandinaavia mütoloogiast võetud hiiu Bestla järgi, kes on Odini ema.

Orbiit

Bestla on ligikaudu 7 kilomeetrise diameetriga ning tiirleb ümber Saturni planeedi pöörlemisele vastupidises suunas, keskmisel kaugusel 20 192 000 km. Ühe tiiru tegemiseks ümber Saturni kulub sellel ligikaudu 1088 ööpäeva. Orbiidi kalle ekliptika suhtes on 147° (Saturni ekvaatori suhtes 151°) ja ekstsentrilisus 0,5176. 2005. aasta vaatlused viitasid, et Bestla orbiit on suure ekstsentrilisusega (0,77). Sarnaselt mitmete teiste Saturni kaugemate kuudega on Bestla ekstsentrilisus natuke perioodiliselt varieeruv Kozai mehhanismi tõttu.
Loodusreservaat

Mõiste "loodusreservaat" Eesti looduskaitseseaduse järgi

Eesti looduskaitseseadus defineerib loodusreservaati kui inimtegevusest puutumata loodusega maa- või veeala, kus tagatakse looduslike koosluste säilimine ja kujunemine üksnes looduslike protsesside tulemusena. Seadus määratleb ka, et loodusreservaadis on keelatud igasugune inimtegevus, sealhulgas inimeste viibimine. Inimeste viibimine loodusreservaadis on lubatud järelevalve ja päästetööde ning loodusobjekti valitsemise eesmärgil. Teadustegevuse ning loodusobjektide seisundi jälgimise ja hindamise eesmärgil tohib loodusreservaadis viibida kaitseala valitseja nõusolekul.
Arkadi Gaidar

Arkadi Gaidar (vene Аркадий Петрович Гайдар ; sünninimi Arkadi Golikov; vene Аркадий Петрович Голиков ; 22. jaanuar (9. jaanuar vkj) 1904 – 26. oktoober 1941) oli vene kirjanik, nõukogude lastekirjanduse rajajaid.
Arkadi Golikov sündis Kurski kubermangus Lgovis õpetajate perekonnas. Aastatel 1912–1918 elas Golikovide perekond Arzamassis. Arkadi Gaidar osales Vene kodusõjas, võttis osa lahingutegevusest, sai haavata. Juba 14-aastaselt võeti ta vastu VK(b)P-sse. 1921. aastal võttis Gaidar osa Tambovi ülestõusu mahasurumisest. 1922. osales ta ka mitmel pool mujal nõukogudevastaste rahutuste mahasurumisel. Armeest läks ta erru 1924. aastal.
Esimesed Gaidari jutustused ilmusid 1925. aastal. Seejärel töötas ta ajalehtede toimetustes ja kutselise kirjanikuna.
Sõja alguses tegutses rindekirjasaatjana. 1941. aasta septembris sattus ta piiramisrõngasse ja võitles seejärel partisanisalgas. Hukkus Tšerkassõ oblastis.

Isiklikku

Arkadi Gaidari poeg Timur Gaidar oli admiral, kirjanik ja ajakirjanik. Lapselaps Jegor Gaidar oli poliitikategelane ja majandusteadlane, 1992. aasta märtsist kuni detsembrini Venemaa peaministri kohusetäitja.
Williamsi maakond (Põhja-Dakota)

Williamsi maakond (Williams County) on maakond USA-s Põhja-Dakota osariigis. Geograafilised koordinaadid on 48°35' N, 103°48' W. 
Maakonna halduskeskus ja suurim linn on Williston. 
Maakonna pindala on 5563 km². Veepindala on 202 km². 
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 22 398. Aastal 2000 oli elanike arv 19 761.

Ajalugu

Williamsi maakond moodustati 1891. aastal varasema Williamsi maakonna ja Divide'i maakonna osadest. Maakond sai nime poliitiku Erastus Appelman Williamsi järgi. Maakonna valitsus koostati 8. detsembril 1891 ja maakonna halduskeskuseks sai Williston.
Knipper

Knipper on perekonnanimi.
Euroopa Liidu asjade komisjon

Euroopa Liidu asjade komisjon (lühend ELAK; enne Euroopa Liiduga ühinemist Euroopa asjade komisjon (lühend EAK)) on Riigikogu alatine komisjon, "millel on Riigikogus Euroopa Liidu küsimustes otsustav ja koordineeriv roll. Erinevalt teistest alatistest komisjonidest võivad Euroopa Liidu asjade komisjoni liikmed kuuluda samal ajal mõnda muusse alatisse komisjoni. Samuti võivad sellesse komisjoni kuuluda Riigikogu juhatuse liikmed. Komisjoni seisukohtadest juhindub Euroopa Liidu küsimustes ka Vabariigi Valitsus."
Politsei- ja Piirivalveameti laevastik

Politsei- ja Piirivalveameti laevastik on Politsei- ja Piirivalveameti teabehaldus- ja menetlusosakonna koosseisu kuuluv merendusüksus.

Ülesanded

Piirivalvelaevastiku põhiülesanded on merepääste, reostustõrje ja patrullteenistus.

Sadam

Politsei- ja piirivalveameti laevade põhibaas on Piirivalvesadam Kopli lahe idakaldal. Planeeritav sadam on tulevikus Hundipea sadam.
Rudolf Allabert

Rudolf Allabert (3. september 1939 Gattšina – 10. märts 2011 Tallinn) oli eesti lavastaja, teatrinäitleja ja pedagoog.
Aastatel 1961–1965 õppis Tallinna Riikliku Konservatooriumi Lavakateedris, mille lõpetas II lennus. Tema juhendajad olid Voldemar Panso ja Vello Rummo.
Aastast 1965 mängis Allabert Eesti Riiklikus Noorsooteatris, millest hiljem sai Tallinna Linnateater. Ta oli üks Noorsooteatri asutajaid ja 1986–92 selle kunstiline juht.
Allaberdi tuntumad lavastused olid Astrid Lindgreni "Karlsson tembutab jälle" (1972), Mark Twaini "Tom Sawyeri seiklused" (1974), Yves Jamiaque'i "Härra Amilcar" (1983), James Goldmani "Lõvi talvel" (1985) ja David Pownalli "Meistriklass" (1988). Mälestusväärseteks on peetud tema rolle Kalju Komissarovi lavastustes "Protsess" (1975), "Veri mullal" (1976) ja "Prokurör" (1978) ning Mati Undi lavastuses "Ma armastasin sakslast" (1980). Allabert mängis ka rohkem kui 30 filmis.
Ta õpetas Tallinna Pedagoogikaülikooli kultuuriteaduskonna režiikateedris näitejuhtimist.
Matt Smith

Matthew Robert Smith (sündinud 28. oktoobril 1982) on Suurbritannia näitleja ja režissöör.  
Smith on tuntud põhiliselt üheteistkümnenda doktorina Briti telesarjas "Doctor Who", selle rolli eest sai ta 2011. aastal ka BAFTA auhinna.

Lapsepõlv

Smith sündis ja kasvas Northamptonis, plaanides nooremana saada elukutseliseks jalgpalluriks, ent tõsine seljavigastus muutis jalgpallurikarjääri võimatuks. Näitlemist tutvustas talle tema näitekunstiõpetaja, tema innustusel liitus ta ka Londoni National Youth Theatre'iga.
Pärast kooli lõpetamist õppis Smith näitekunsti ja loovkirjutamist, magistrikraadi sai ta 2005. aastal.

Doctor Who

2009. aasta jaanuaris paljastati, et 11. doktori osa hakkab mängima Matt Smith. Ta oli pigem tundmatu näitleja, võrreldes teistega, keda oli rolli mängima pakutud/arvatud. Smith on oma tegelaskuju kohta öelnud: "The Doctor is excited and fascinated by the tiniest of things. By everything. By every single thing. That's what's wonderful about him as a character. It's why children like him, I think. Because he doesn't dismiss anything. He's not cynical. He's open to every single facet of the universe." (tõlge: Doktor on innustunud ja sisse võetud isegi kõige pisematest asjadest. Kõigest. Igast üksikust asjast. See teebki ta tegelasena nii suurepäraseks. Sellepärast ta lastele meeldibki, ma arvan. Sest ta ei jäta midagi kahe silma vahele. Ta ei ole küüniline. Ta on avatud igale viimasele kui universumi "tahule".) Üheteistkümnenda doktori, keda Matt kehastab, kaaslasteks on esmalt Amelia "Amy" Pond (Karen Gillan) ja Rory Williams (Arthur Darvill) ning seejärel Clara Oswin Oswald, keda mängib Jenna Coleman. Amy ja Rory on kogu saate ajaloo jooksul ka esimesed abielupaarist kaaslased – nad abiellusid osas "The Big Bang".
Leekestiil

Leekestiil (ka flamboyant-stiil, flamboyant) on Prantsusmaa, Belgia ja Flandria hilisgootika (prantsuse keeles flamboyant 'leegitsev'). Perioodile on andnud nime rohke leegi- või kalapõiemotiivi (kalapõismuster) kasutamine arhitektuuris ja dekooris varasemate ringist tuletatud siirumotiivide asemel, eriti akende raamistikus. 
Eestis asuvatest objektidest on leekestiilis raidkivist vapitahvel Tallinnas Suurel Rannaväraval.
Venemaa suursaatkond Eestis

Suursaatkonnahoone Tallinnas

Eesti saatkond Moskvas ja Venemaa saatkond Tallinnas tegutsevad mõlemad alates 1991. aastast, samas olid kuni 2004. aastani reguleerimata saatkondade valduses olevate ehitiste ja kruntide omandiküsimus ning nende kasutamise tingimused.
Riikidevahelise kokkuleppe kohaselt annab Venemaa Eesti omandisse hooned ja rajatised asukohaga Malõi Kislovski põiktänav 5 ning Kalašnõi põiktänav 8A üldpinnaga 4857,4 ruutmeetrit. Venemaa annab Eestile tasuta tähtajatuks kasutamiseks maaüksuse suurusega 2445,1 ruutmeetrit, mis asub aadressil Malõi Kislovski põiktänav 5.
Eesti andis Venemaa omandisse hooned asukohaga Pikk 19 ja 21, Hobusepea tänav 3 ning Lai 18 üldpinnaga 3308,3 ruutmeetrit ning hooned asukohaga Pikk 23 ja 25 ning Hobusepea 1 üldpinnaga 872,3 ruutmeetrit. Lisaks sai Venemaa enda omandisse hooned ja rajatiste kompleksi asukohaga Mähe tee 9 // Lauri tee 2, mille üldpind on 1721,6 ruutmeetrit.
Kokkuleppe järgi andis Eesti Venemaale tasuta tähtajatuks kasutamiseks maaüksuse asukohaga Pikk 19 ja 21, Hobusepea 3 ning Lai 18 üldpinnaga 1571 ruutmeetrit; maaüksuse asukohaga Pikk 23 ja 25 ning Hobusepea 1 üldpinnaga 272 ruutmeetrit; maaüksuse asukohaga Mähe tee 9 // Lauri tee 2 üldpinnaga 12,839 ruutmeetrit ning maaüksuse asukohaga Lauri tee 4 üldpinnaga 4953 ruutmeetrit. Lisaks sellele asub Tallinnas Kreutzwaldi 4 suursaatkonna sotsiaalosakond.
Harald Joost

Harald Joost (17. november 1928 – 23. juuni 2005) oli Eesti majandijuht.
Ta oli Jõgeva rajooni Sadala kolhoosi esimees.
Ta oli ka Eesti NSV Ülemkohtu rahvakaasistuja.
Ta on maetud Torma kalmistule.
Arju mõis

Arju mõis (ka Tagavere mõis; saksa keeles Taggafer) oli rüütlimõis, hiljem poolmõis Jaani kihelkonnas Saaremaal. Nüüdisajal jääb mõis Saare maakonda Saaremaa valda.