Aktiivsünnitus

Aktiivsünnituse ajalugu maailmas

1970. aastate lõpul organiseerus Põhja-Londonis grupp naisi, kes nõudsid sünnitusmajade meditsiinitöötajatelt, et naised saaksid kogu sünnituse vältel kasutada endile meelepäraseid asendeid. Liikumise juhiks sai Janet Balaskas, kes valmistas naisi sünnituseks ette algul psühholoogiliselt, hiljem ka kehaliselt jooga põhjal.
Naised, kes Janeti tundides käies olid õppinud oma keha tundma, ei tahtnud enam selili sünnitada. Nad tahtsid liikuda nii sünnituse avanemis- kui ka väljutusperioodil ja ka platsenta väljutuse ajal. 1982. aasta aprillis kirjutas Janet Balaskas "Aktiivsünnituse Manifesti" ("Active Birth Manifesto"), mis oli adresseeritud Inglismaa tervishoiuorganitele. Tekkisid konfliktid sünnitusmajade meditsiinitöötajatega. Naised tulid koos oma lastega 1982. aasta 11. aprillil tänavale, korraldades meeleavalduse ("Birthrights Rally"), et nõuda endile õigust käituda sünnitusel nii, nagu neil on mugavam, ja mitte nii, nagu on mugavam arstidel ja ämmaemandatel. Sünnitavad naised ei tahtnud enam olla patsiendi seisuses, haige rollis. Nad mõistsid järsku, et rasedus ei ole haigus, vaid normaalne füsioloogiline seisund.

Sünnitamise ajalugu (aktiivsest naisest passiivse sünnitajani)

Doktor Georg Julius Engelmann kirjeldas 1883. aastal raamatus "Labour Among Primitive Peoples" esimest korda loodusrahvaste kasutatud eri sünnitusasendeid. Naine oli põhiliselt neljas erinevas asendis: a) kükkis, b) põlvili (neljakäpakil), c) poollamavas asendis, d) püsti. Kirjalikke tõendeid oli umbes neljakümnest loodusrahvaste sünnitusasendist. Sünnituse juures viibis tihti abistaja, kes toetas naist füüsiliselt ja psüühiliselt.
Ka paleoliitikumist pärit inimesi kujutavate kujukeste juures on näha, et muistne naine sünnitas peamiselt püstistes asendites: põlvili, kükakil, seistes, istudes. Siiani ei ole leitud ühtegi täiesti selili lamava sünnitava naise kujukest. Seliliasend on abitu asend, kuid muistne naine ei olnud abitu.
Ajaloos edasi liikudes muutub naine mugavamaks. Ta hakkab sünnitusel kasutama abivahendeid, kuni lõpuks leiutab sünnitustooli, mis püsis ämmaemandate asendamatu abivahendina 1700. aastate keskpaigani.
Sünnitusel seliliasendi kasutuselevõtmise kohta on välja pakutud erinevaid versioone. Tuntuim lugu pärineb Päikesekuninga Louis XIV valitsusajast Prantsusmaal. Kuningal oli armuke Madame de Montespan. Madame pidi kohe-kohe sünnitama. Kuna aga õukonna ämmaemand oli sattunud ebasoosingusse, käskis Louis sünnituse vastu võtta oma ihuarstil, kes oli väga edukalt ravinud Louis' hemorroide. Kuningas oli väga uudishimulik ja tahtis sünnitust pealt näha. Et Prantsusmaal ei olnud kombeks lasta meestel sünnituse juures viibida, siis korraldas arst asja nii, et kuningas oli kardinate taga ja selleks, et ta sealt paremini näeks, asetati Madame lauale selili. Selline teguviis sai algul suure kriitika osaliseks, aga vaatamata kõigele muutus selili sünnitamine moeks.
Kuna selili sünnitades oli last raskem kätte saada, leiutasid vennad Chamberlenid sünnitustangid. Moeks sai ka arsti kutsumine sünnitaja juurde (sel ajal olid arstideks vaid mehed). Nii kaotas ämmaemand tasapisi oma õiguse tegutseda sünnitaja abistaja ja lapse vastuvõtjana, temast sai arsti käsutäitja. Et sünnitused muutusid väga valulikeks ja raskestitalutavaiks, võeti kasutusele valuvaigistid ja narkoos. Aktiivsest naisest oli saanud passiivne sünnitaja.

Aktiivsünnituse kolm põhisammast 21. sajandi alguse Eestis

"Aktiivsünnitus on sünnituse ajaloos revolutsiooniline mõiste. Sõnade "aktiivne" ja "sünnitus" ühendamine on juba oma olemuselt äärmiselt nutikas: aktiivsünnitus tähendab mitmeid asju mitmel erineval teineteist täiendaval tasandil." Dr Michel Odent
Esimene on füüsiline tasand: sünnituse lõpus, kui laps väljutatakse, on emad kas püstises asendis või toetavad ennast millelegi. See tähendab, et naine on füüsiliselt võimeline olema nendes asendites.
Teine on füsioloogiline tasand. Kui naine sünnitab ise, siis tema aju primitiivne toimingutasand on töös. See osa ajust on ühesugune nii inimesel kui kõikidel imetajatel. Sealt erituvad protsessiks vajalikud hormoonid. Selleks et see toimiks ja naine suudaks iseseisvalt sünnitada, on vaja väga põhjalikku ettevalmistust inimese füsioloogia sünnitust puudutavast osast.
Kolmas tasand on ühiskonna suhtumine sünnitusse. On vaja mõista süsteeme, neid mitte ignoreerida. Eestis on sünnitushaiglad, seega kõik rasedad on ühiskonna mõttes haiged. Kui sellest aru saada, on võimalik sünnitada ilma liigse pingeta sünnitaja ja haigla personali vahel.
Aktiivsünnitus ei välista meditsiinilist vahelesegamist. Keisrilõige saab olla aktiivsünnituse lahend, kui see on ainus võimalik viis laps siia maailma saada.