Kalevi Kull

Kalevi Kull (sündinud 12. augustil 1952 Tartus) on eesti bioloog ja semiootik.

Elulugu

Ta sündis Eesti Põllumajanduse Akadeemia õppejõu peres.
Lõpetas 1970 Tartu 5. Keskkooli ja 1975 Tartu ülikooli.
Bioloogiakandidaadi väitekirja "Puu kasvu dünaamiline modelleerimine" kaitses 1987. aastal Tartu ülikoolis.

Evolutsioon, valik ja tellingud: semioos muudab omaenda ehitust

Artikkel "Evolution, Choice, and Scaffolding: Semiosis is Changing Its Own Building" visandab semiootilise evolutsioonimudeli.
Bioloogilise evolutsiooni mudelid on enamasti ülelihtsustatud, sest sageli need ei võta arvesse tähendusloomeprotsesse, märgiprotsesse ehk semioose, mis on elu vältimatud aspektid. Elu evolutsiooni teooriasse tuleb lülitada ka käitumuslik valik, õppimine, tellingud ja vajadused kui elussüsteemide üldised tunnused. Artikkel püüab suhestada tellingute mõiste mitme fundamentaalse semiootilise mõistega ning kirjeldada selle eeltingimusi ja kohta evolutsioonis.
Tellingute mõiste omistatakse tavaliselt Lev Võgotskile (seda terminit ta ei kasutanud); hiljem arendasid seda edasi Jerome Bruner jt. Näiteks Andy Clark (Supersizing the Mind: Embodiment, Action, and Cognitive Extension) räägib keelest kui tellingutest. Viimasel ajal on see mõiste saanud palju transdistsiplinaatset tähelepanu. Seda mõistet on rakendatud õppimise, tunnetuse, individuaalse ja kultuurilise arengu kohta. Ent enamasti ei ole see mõiste selgelt määratletud, sageli on seda kasutatud üsna metafoorselt. Asi on selles, et semiootilised mudelid ei ole selgelt formuleeritud või nende rakendusulatust pole piisavalt uuritud. Tähtsat tööd tellingute mõistega seoses semiootika ja bioloogiaga on teinud  Jesper Hoffmeyer. Tema tööde põhjal võib järeldada, et tellingud sõna täpses mõttes on alati semiootilised tellingud ja semiootilised tellingud toimivad kõigil semioosi tasanditel alates elu tekkest. See on oluline panus kogu semiootikasse. Arvestades praegusi fundamentaalsete tähendusloome mudeleid rakkudest kuni robotsüsteemideni tundub võimalik mõned lähedased mõisted kokku sulatada, et leida tellingute mõistele optimaalne üldisusaste. Kull kasutab näiteks õppimise, teadmise ja otsustamise mõistet kõigil elu tasanditel, kuid eristab looduslikku valikut ja valikut ehk valimist: looduslik valik on looduslike protsesside integratsiooni passiivne tagajärg, mis ei saa tegutseda, otsustada ega valida.
Kohanemine (nagu ka õppimine) on teatud probleemidelahendamise saadus. Muidu ei oleks põhja, kuidas kohanemustel saaks olla otstarve, funktsioon. Puhas looduslik valik (juhuslike variantide replitseerimine) on lihtsalt võimendamismehhanism. Et tõlgendada seda katsetest ja eksitustest õppimisena, tuleb eeldada probleemi, mida lahendada püütakse. Replitseerumise tingimused ise probleemi ei tekita. Bioloogid jätavad adaptatsioonist või õppimisest rääkides tavaliselt märkamata organismide probleemolukorra, kuigi nad seda varjatult eeldavad. Asi on selles, et probleemolukord on raskesti formaliseeritav ja välisvaatlejale raskesti avastatav: probleem saab olla probleem ainult organismile endale. Väga sageli leiavad organismid lahenduse väga ruttu, nii et jääb mulje, nagu käitumine põhineks algoritmidel; see puudutab ka probleemisarnaseid olukordi, mida saab modelleerida arvutuslikena. Aga probleem on nõutuse, loogilise konflikti, ühitamatuse, vastuolu olukord, nii et see pole arvutuslik. Loogilise konflikti lahendamiseks on väga lihtsaid viise, näiteks: kasuta üht alternatiivsetest võimalustest, mitte teist. See ongi juba lahendus. Kuigi probleemi lahendamine on nii lihtne, on see teadmise allikas. See, mis ilmneb kohanemusena, on probleemi lahendamise staadiumist läbi tulnud. Ainult juhul, kui oli mitu alternatiivi ning pidi valima ja otsustama, toimub tõlgendamine, semioos. Puhas arvutus ei ole semioos, vaid teisendus reeglite järgi, aga probleemolukord on siis, kui pole kindel, millist reeglit rakendada, sest on mitu reaalset võimalust. Et muutus elussüsteemis oleks semiootiliselt adaptiivne (süsteem looks enda jaoks tähenduse, peab see tema jaoks mingi probleemi lahendama. Probleem peab olema reaalne, olema nõutukstegev olendi enda jaoks. Selleks peab tegu olema valikuolukorraga: korraga antud alternatiivid peavad olema ühitamatud. Probleemi saab lahendada ainult otsusega. Neodarvinismis eeldatakse, et organismide püüdlus on illusoorne, see on ainult vaatleja omistatud. Ent kui elussüsteem on silmitsi ühitamatusega, on see iseenesest intentsiooni allikas, ilma et mingit eesmärki oleks tarvis: ühitamatus nõuab ükskõik millist lahendust. Näiteks on orienteerumisrefleks. Üldiselt võib ühitamatust võtta organismi mis tahes vajaduse alusena. Probleemolukord üldiselt on olukord, kus käitumine peab olema määramatu ja valimine peab olema võimalik. See juhtub siis, kui omavahel seotud funktsionaalsed süsteemid osutuvad omavahel ühitamatuteks. Näiteks tajumused kahest meeleelundist käsivad samal täitevelundil vastandlikult käituda või tajumus käsib kaht täitevelundit, mis annavad vastandlikud tulemused. Näiteks rakk mitut liiki retseptoritega: üks hindab olukorda nii, et tuleb edasi liikuda, teine nii, et tuleb tagasi liikuda; metsas saab loom mööduda puust vasakult või paremalt; autojuht kohtab kaht liiklusmärki, mis käsivad vastandlikke tegevusi.
Valikuolukord nõuab alternatiivide üheaegsust. Füsikalistlikust vaatepunktist võib see tunduda võimatu, sest aeg on pidev ning sündmuste vahel on vähemalt mikroskoopiline vahe. Aga fenomenoloogilisest vaatepunktist on tajutaval ajal teatud lõplik vahemik, mida tõlgendatakse olevikuna. See võimaldab alternatiivide üheaegsust. Fenomenoloogiline, subjektiivne olevik võib esineda kõigi elusolendite omailmas. Füsioloogia seisukohast põhjustab seda omavahel seotud funktsioonitsüklite relaksatsiooniaegade lõplikkus. Enne kui funktsioonitsükkel jõuab tööle hakata, on olemas teine funktsioonitsükkel, mis viiks alternatiivse tegevuseni, ja kui tegija on sama, on toimingud ühitamatud. (Järelikult subjektiivne olevik on samaulatuslik valimisvõime, semioosi ja tähendusloomega. Inimestel on subjektiivne olevik peaaegu alati olemas, rakkudel võib-olla ainult aeg-ajalt.) lllustratsiooniks sobib Stuart Kauffmani ("From physics to semiotics") näide, et kruvikeerajal on palju funktsioone. Põhjus võib olla selles, et toimingud kui loogilised struktuurid võivad olla sõltumatult omandatud. Otsustamine pole arvutamine, vaid valimine. Arvutamine põhineb toimingutel, mis ei võimalda nõutust. Otsustamine pole ka paralleelne arvutamine, sest ka see sisaldab algoritmi, mis konflikti väldib. Tänu tellingutele muutub valik suunatuks. Arenenud tellingud võimaldavad nõutusest ruttu üle saada ja kergesti otsuse teha. Kui suunatus on täielik, siis otsustamine on ennustatav ning osutub tehteks. Tehete või koodide ühitamatusest tulebki läbirääkimine ja valimine. Tellingud, varasematest valikutest kujunenud ehitis, aitavad otsustada. Võib-olla Edmund Husserli põiki- ja pikiintentsionaalsus vastab koodide ühitamatusele ja tellingutele (Francisco Varela, "The specious present: A neurophenomenology of time consciousness"). Semiootilised tellingud annavad suuna, koodide paljusus annab ühitamatuse. Tellingud annavad suuna sellepärast, et need koosnevad ühendustest, mis on varasemate valikute, otsuste saadused.
Ühitamatus, mis tekitab probleemi, on alati semioos. Semioosi, tõlgendamise paneb alati liikuma ühitamatus. (Clarisse Sieckenius de Souza (The Semiotic Engineering of Human-Computer Interaction) ütleb, et iga kommunikatsiooniakt sisaldab nii probleemi lahendamist kui ka disainimist.) Semioos on märgiprotsess ise. Miks seda on olnud nii raske formaalse mudeliga kirjeldada? See on tehete kokkupõrge, formaalse loogika ülesütlemine (Kalevi Kull, "Semiosis includes incompatibility: On the relationship between semiotics and mathematics."). Semioosis formaalne mittekooskõlalisus katkeb, seal on määramata, mis edasi saab, mudeli osad ei sobi kokku. Semioos toimub ühitamatuses. Charles Sanders Peirce'i semioosimudelis on niisugune olukord iseloomulik abduktsioonile, märgiprotsessi abduktiivsele osale. Abduktsioon toimub tänu valikuvõimalusele, alternatiivsete käitumisviiside olemasolule. Erinevalt deduktsioonist ja induktsioonist ei ole abduktsioon hästi formaliseeritav, vähemalt on sellel mitteformaliseeritav aspekt. See ei ole loogikas tundmatu olukord: paradoksiolukorrad on sarnased. Paradoksi uurimiseks on tarvis metakeelt. Käitumisharjumusi (need on alati omandatud reeglid) saab formaliseerida funktsionaalsete seostena, tehetena või algoritmidena. Tõlgendus, niivõrd kui see jätab jälgi, disainib seoseid, millest vähehaaval saavad harjumused ja algoritmid. Need seosed võivad saada organismi ehituse osadeks. Peale tehete saab uurida ka protsesse mittetehetest teheteks ja olukordi, kus tehted ei ole kohased (see on suuresti semiootika teema). (Väikse liialdusega võib öelda, et märgi ja teadmise fundamentaalne eeltingimus on mittekohasus.)
Funktsionaalsed suhted on üldises mõttes see, mis töötatakse välja teatud ühitamatuste, probleemide lahendamiseks. Uue funktsionaalse suhte väljatöötamist võib nimetada õppimiseks. Õppimine on selles mõttes sama lai mõiste nagu semioos. Funktsionaalse suhte omandamist on mitut tüüpi: millegi uue äratundmine, millegi seostamine millegagi, mingi liigutuse jäljendamine, millelegi nime andmine. Funktsionaalne suhe on teatud tarvituseks, eesmärgiks või otstarbeks. Tavaliselt tähendab õppimine, et uut funktsionaalset suhet saab kuidagi "mäletada", nii et pärast algset kehtestamist võidakse seda korrata. Uus suhe on uus reegel. Peirce nimetab seda harjumuseks. Uue reegli omandamine on harjumuse omandamine. Jesper Hoffmeyer ("Semiotic scaffolding of living systems") ütleb, et harjumuse omandamist võib mõista tõlgendusaktina, vahendava ühenduse kujundamisena kahe korrapära vahele, näiteks kui Pavlovi koer tõlgendab kellahelinat toitu tähendavana. Harjumusel on alati pragmaatiline aspekt: harjumused on süsteemi funktsioneerimise, millegi tegemise vahendid. Harjumused on toimingud. Need on lokaalsed ja ajalikud, sest need on omandatud, kehtestatud. Reeglitena erinevad need fundamentaalselt universaalsetest loodusseadustest. Olemata seadustega vastuolus, on reeglid lisapiirangud süsteemi käitumisele. (Reegleid ehk harjumusi saab samastada koodidega Umberto Eco või Marcello Barbieri mõttes.) Omandatud tehted piiravad käitumisvõimalusi,  kitsendavad tõlgenduste määramatust, juhivad käitumise teatud kanalisse. Harjumused annavad käitumisele lokaalse suuna. Tehteid võib kirjeldada näiteks kui-siis-reeglitena. Et reeglid omandatakse lokaalselt, võib teine reegel komponente siduda teistmoodi, esimesega vastuolus olevalt. Sellised vastuolud on valiku eeltingimused. Õppides omandavad süsteemid omaenda käitumisloogika, funktsioneerimisloogika. Loogika on nende tehete hulk, mis süsteemil on. Kui-siis-tehet võib pidada märgisuhteks Peirce'i mõttes. See on komplementaarne viis teatud märgisüsteemide kirjeldamiseks. See ilmutab mõned märgiprotsesside aspektid, millest võib semiootika rakendustes abi olla. Õppimisel on kolm põhistaadiumi: 1) ühitamatus: funktsionaalse muutuse võib esile kutsuda märgisuhete inkongruentsus, semiootiline (loogiline) konflikt, tõlkimatus; see nähtub fenomenilise olevikuna; 2) uuendus: kui korraga on saadaval mitu võimalus, siis tuleb teha valik, kehtestada teatud seos; see toimub subjektiivses olevikus; see on probleemi lahendamine, otsustamine; varasemal kogemusel piirangute, harjumuste, tellingute kujul  on otsustamise suunamises tähtis koht; 3) harjumine: nõnda võib uus seos püsistuda ja osaliselt päranduda.  Semiootilise õppimisega omandatud märgisuhted on ka modelleerivad suhted: õppimine on modelleerimine. Et eksperimenti võib pidada mudeliks (Shank, May, Joshi, "Models as scaffolds for understanding") ja märki võib pidada mudeliks (Kalevi Kull, "Zoosemiotics is the study of animal forms of knowing"), siis semioos on eksperiment.
Selleks et õppida, tuleb kehas  midagi muuta, ja selleks peab keha olema plastiline. Organismil peab olema varuks mitu alternatiivset käitumist, ta peab olema mitmeteeline. Mitmeteelisus (multiviality) on süsteemi võime kasutada mingi ülesande täitmiseks mitut teed (Kalevi Kull, "Towards a theory of evolution of semiotic systems"). Seda nimetatakse tavaliselt plastilisuseks (võime võtta eri tingimustes erinevaid vorme) või polümorfismiks või polüetismiks (käitumiste paljusus). Aga plastilisus eeldab mitmeteelisust, viimane on fundamentaalsem. Kõik funktsioonitsüklid on mitmeteelised. Harjumise käigus kipub funktsioonitsükli mitmeteelisus kitsenema. Mitmeteelisus on evolutsioonilise muutuse peamine allikas. Evolutsioon toimub siis, kui mitmeteelisusele lisatakse mõned piirangud (tavaliselt nimetatakse seda päranduvaks muutumiseks).
Tellingud on otsustamist ja õppimist toetav vahend. See annabki määramatuse olukorras teatud eelistused otsustamisel. Tellingud on ka sellised struktuurid, mis kannavad varasema kogemuse jälgi, mille on jätnud elu, semioos (näiteks metssigade rada). Teeme vahet probleemolukorral ja selle lahendusel. Kui probleemi lahendamine on ühekordne ega jätta mällu jälgi, siis kitsas mõttes õppimist ei toimu. Õppimine oleks jälg ehk muutus mälus, mis võimaldaks sama probleemi lahendada tulevikus vähem ennustamatult. Õppimine on probleemi lahendamiseks tellingute ehitamine. Eri tüüpi õppimismehhanismid võivad ehitada eri tüüpi tellinguid, mis võivad viia eri tüüpi märgisuheteni. Kui semiooiliste tellingute määratlust täpsustada, sõnastades selgemalt nende vahekorda semioosi ja koodiga, saame võib-olla ühe keskse mõiste üldsemiootika jaoks. Jesper Hoffmeyer ütleb, et semiootilised tellingud on õppimist toetav tööriist; inimese üleolek loomadest tuleb kõige rohkem meie loovusest semiootiliste tellingute ehitamisel. Ta ütleb ka, et genoom ei juhi ontogeneesi, vaid on sellele tellinguteks, nii nagu raamatud ei määra kultuuri, kuid on sellele tellinguteks ("The semiome: from genetic to semiotic scaffolding"). On võimalik teha järeldus, et semiootilised tellingud on üks semioosi üldine tulemus ja funktsioon. Suuremat osa organismi kehast võib pidada tellinguteks. Tellingud on õppimise tulemus. Semioos tekitab tellingud, mis semioosi toetavad (Kalevi Kull, "Scaffolding", "Catalysis and scaffolding in semiosis"). Tellingud on ka ehitis kindlate skeemide või koodide kujundamiseks. Tellingud näevad ise välja peaaegu nagu kood, ka koodid on alati semioosi saadused. Erinevalt koodidest on tellingud funktsionaalsed. Koodi saab kirjeldada vastavusena, aga tellingutel on abistav ja toetav ülesanne. Harjumus kui semioosi saadus on alati mingil määral õpetav. Semioos on õppimine, mis tekitab tellingud või harjumused, millest võivad lõpuks saada koodid. Elu võib võtta paradoksina või paradoksaalse käitumisena, mida võetakse semioosina; tellingutega semioosi võib võtta märgina. Eri tüüpi tellingutest tulevad eri tüüpi märgid. Kui näiteks tellingud on äratundmisakna tüüpi, siis saadakse ikoonid. Kui tellingud on tingimise tüüpi, saadakse indeks. Kui tellingud on emotsiooni tüüpi, saadakse emon (selgroogsetel jäljendamist vahendav märk (Kalevi Kull, "A taxonomy and evolution of semiosis as based on the mechanisms of learning: Emonic signs", "Catalysis and scaffolding in semiosis")). Kui tellingud on kokkuleppe tüüpi, saadakse sümbol. Märgi tüübi saab selle tekitamisel kasutatavate tellingute järgi ära tunda, sest vastloodud märk sõltub tellingutest. Tellingud kui piirang on vabadusastmete arvu vähendamine, sellepärast need ongi kasulikud.
Elussüsteemide teisenemised jagatakse tavaliselt arengulisteks ja evolutsioonilisteks. Arengulised teisenemised on potentsiaalselt pööratavad kas samas põlvkonnas või järgmistes põlvkondades, süsteem võib korrata samu konfiguratsioone. Evolutsiooniliste teisenemiste puhul on niisugune kordamine peaaegu võimatu, sest evolutsiooniline teisenemine puudutab generatiivset süsteemi (geneetilist süsteemi) ennast. Evolutsioon kui pöördumatu muutus võib olla kas neutraalne või kohastumuslik. Neutraalne evolutsioon on muutus, mis põhineb ainult (pärlikkuse või orgaaniliste struktuuride eest vastutava) kopeerimise juhuslikul ebatäpsusel ja paljunemise stohhastilisel muutlikkusel ilma selektsioonilise võimendamiseta. Kuigi muutus on primaarselt juhuslik, võib see arenguprotsesside asümmeetriate tõttu mõnikord anda mõnede tunnuste suunatud muutusi (Stephen Jay Gould, Full House: The Spread of Excellence from Plato to Darwin). Ortogenees ehk seaduspärane evolutsioon võib mõnikord olla puhtjuhuslike, mitteselektiivsete muutuste tagajärg. Neutraalne evolutsioon ei vii kohastumusteni (juhuslik liikumine ei vii välja kindlasse kohta). (Ent erinevus triivi ja valiku vahel pole selgepiiriline (Philippe Huneman, "Inscrutability and the opacity of natural selection and random genetic drift: distinguishing the epistemic and metaphysical aspects").) Kohastumuslik evolutsioon on kohastumusi tekitav muutus. Adaptatsioon on millegi sobivus mingites tingimustes, see on funktsionaalne suhe. Kohatumuslik evolutsioon võib looduslikku valikut kasutada või mitte, kuid eeldab alati õppimist (Hoffmeyer ja Kull, "Baldwin and biosemiotics: What intelligence is for"; Kull, "Adaptive evolution without natural selection"). Looduslik valik on pseudoõppimine. See töötab diferentsiaalse ellujäämise ning juhuslikult ilmunud muutuste replitseerimise kaudu. (Daniel J. Nicholson, "The machine conception of the organism in development and evolution: a critical analysis".) See võib tunduda just nagu õppimisena või selle analoogina, sest mõnikord võib see anda sama tulemuse nagu tõeline õppimine. Aga see ei ole semiootiline õppimine, sest see ei pärine nõutusest ega probleemist, vaid paljunemist hõlbustavatest tingimustest. Looduslik valik võib toimuda ilma võimalustevahelise valikuta, ilma tõlgendamiseta, ilma küsimuseta, mida edasi teha. Looduslik valik on lihtsalt juba olemasoleva geneetilise erinevuse diferentsiaalne võimendamine. Üldiselt see ei tekita märgisuhteid. Sõna "õppimine" kasutatakse ka masina või arvuti puhul, kui sellel on sisemine loodusliku valiku sarnane mehhanism. Masin on tellingud ilma semioosita. Väliselt võib selle käitumine paista väga sarnane organismi käitumisega, kuigi masin ei tee valikuid ja tal pole subjektiivset olevikku. Seevastu semiootilise õppimise korral leitakse kõigepealt lahendus nõutuses, subjektiivses olevikus, enne surma ja paljunemist. See kestab ainult murdosa elutsüklist.  Semiootiline õppimine eeldab olemasolevate harjumuste vahelise ühitamatuse ületamist või modifitseerimist. Õppimine nõutuse ületamine, probleemi lahendamine. See omakorda eeldab probleemi olemasolu. Nagu ütleb Henry Plotkin (Darwin Machines and the Nature of Knowledge), on teadmine omane kogu elule, see on kõigi elusolendite kõigis kohastumustes. Aga teadmist ei loo looduslik valik. Teadmine on omandatud suhe, mis toimib, õppimise teel kehtestatud ja käitumises kasutatav suhe. Teadmist ei ole väljaspool semioosi. Teadmine on toimiv suhe, millel on teatud kvalitatiivne suhe, teisele osutamine ja millekski kasutamine. Looduslik valik kui genotüüpide diferentsiaalne paljunemine ei tekita uut teadmist. See saab ainult lasta mõnedel teadmise kandjatel (organismidel, institutsioonidel jne arvukamaks muutuda või mõnesid teisi kõrvaldada. Arvuline erinevus pole teadmine, pole suhe. Olemasolevate süsteemide väline valik ei lisa süsteemidele endile teadmist. Teadmise omandamine põhineb uutel suhetel, mida õppiv süsteem ise kehtestab. Väliselt on võimalik õppimist ainult hõlbustada (või raskendada), seda tellingud teevadki.
Semioos kui aktiivne tähenduse otsimise ja loomise protsess annab sageli tulemuseks mõned suhteliselt staatilised või isegi päris tahked struktuurid, mis kuidagi haaravad endasse aktiivse otsimise leide. Saadav struktuur on tellingud. See kanaliseerib edasist käitumist. See on uute harjumuste kujunemise raam. Semioosi võib pidada protsessiks, mille tulemuseks tellingute ehitamine edasiseks semioosiks. Semioos on otsustamine, mis toimub, kui vähemalt kaks omavahel osaliselt ühitamatut harjumust kohtuvad ning interakteeruvad käitumise alternatiividena. See saab toimuda ainult subjektiivses olevikus. Märgisuhet ilma semiootiliste tellinguteta ei saa kujutledagi, tellingud on viis kommunikatsiooni säilitamiseks ja kanaliseerimiseks. Organismid teeksid vaevalt mõistlikke otsuseid, kui  nende kehad koos ökosüsteemiga, kus on varasemad kogemused, ei aitaks neil tulevasi valikuid teha. Sellepärast eeldab ökosüsteemikehade kui tellingusüsteemide evolutsioon semioosi.

Mis on võimalus?

Artikkel "What is the possibility?" räägib võimaluste seosest subjektiivse olevikuga.
Donald Favareau tõstatas vestluses küsimuse, mis on võimalused, kuidas nad on olemas eri organismide jaoks, ning mis on võimalused biosemiootika jaoks. Võimalusi organismide jaoks tuleb empiiriliselt uurida.
Võimalused on olemas ainult nende jaoks, kes elavad ja tõlgendavad. Kui palju me praegu aru saame, kust võimalused tulevad? Nähtavasti me ei saa veel öelda, mis on võimaluste olemasolu piisav tingimus, kuid saame sõnastada mõned võimaluste olemasolu ehk valiku olemasolu ehk semioosi olemasolu tarvilikud tngimused.
Võimalus on üks alternatiividest käitumiseks. Võimaluse saab valida. Võimalusi peab olema mitu. Nad peavad olema korraga: kui nad oleksid ainult järjest, siis oleks igal hetkel ainult üks võimalus.
Selleks et võimalused oleksid olemas, tuleb nad ära tunda. Mitme võimaluse äratundmine võtab aega. Seda aega on nimetatud hetkeks. Karl Ernst von Baer defineeris 1864. aastal hetke kui lühima ajavahemiku, mida saab objektiivselt mõõta ilma näiva kestuseta. Baeri järgi on eri organismidel eeldatavasti väliselt mõõdetuna erinevad hetked. ("Welche Auffassung der lebenden Natur ist die richtige? Und wie ist diese Auffassung auf die Entomologie anzuwenden?"; Ernst Pöppel, Yan Bao, "Temporal windows as a bridge from objective to subjective time".) Hetk on võimaluste korragaoleku seisund. Seda võib samastada esmasusega Charles Sanders Peirce'i järgi. Esmasus saab olla ainult võimalikkus (CP 1.25). Esmasus on semioosi jaoks vajalik võimaluste vald. (Dinda L. Gorlée, "A sketch of Peirce’s Firstness and its significance to art.") Hetk on kestus, mil võimaluste järgnevus on määramata. Hetk ehk praegu on tingimus võimaluste valla järjestamiseks, korrastamiseks. Praegu on järgnevus vaba. Kogemusest on teada, et subjektiivne olevik on olemas (Ernst Pöppel, "The brain's way to create "nowness"".). Jeffrey S. Stamps (Holonomy: A Human Systems Theory) ütleb, et kui puhta järgnevuse maailmast ilmub elu, siis ilmub ka olevik. Sarnane arusaam on Julius Thomas Fraseril (Time as Conflict: A Scientific and Humanistic Study). (Vrd Eliseo Fernández, "Life and temporality: The place of biosemiotics within Peirce's general semiotics".)
Võimalused on üksteisega määratletud kui alternatiivid: nad on ühitamatud. (Kalevi Kull, "Semiosis includes incompatibility: On the relationship
between semiotics and mathematics",  "Semiosis stems from logical incompatibility in organic nature: Why biophysics does not see meaning, while biosemiotics does"; Andreas Weber, Biopoetics: Towards a Biological Theory of Life-as-Meaning, ptk 6.) Võimaluse kasutamine põhineb funktsioonitsüklil. Funktsioonitsüklit võib kirjeldada algoritmina, mis ütleb: kui on x, siis tee y. Võimalus oleks siis äratuntud x. "Kui on x" tundub vihjavat valikule, aga masina puhul on algoritmiline tegevus kindlasti deterministlik, ilma vabaduseta. Käitumisvabadus eeldab olukorda, kus on korraga rakendatavad mitu algoritmi, kuid sel hetkel pole võtta algoritmi algoritmide vahel valimiseks. Funktsioonitsüklid ei koosne täielikult protsessidest, mis ei vaja täiendavat tööd: igas funktsioonitsüklis on eluprotsesside poolt konstrueeritud (varem omandatud, õpitud) seoseid. Funktsioonitsükli ehituses on teadmise (Donald Favareau, "Animal sensing, acting and knowing: Bridging the relations between brains, bodies and world", Kalevi Kull, "Biosemiotics: To know, what life knows") element. Funktsioonitsüklil on ennetuse element. Iga funktsioonitsükkel teeb füüsikalises mõttes tööd, vajab energia juurdevoolu, sest funktsioonitsükkel sisaldab koodisuhet Marcello Barbieri (The Organic Codes: An Introduction to Semantic Biology) mõttes. Koodisuhteks on tarvis koopialoomet ja koodiloomet, ja need ei saa põhineda ainult enesekoostamisel (Terrence Deacon, The Symbolic Species), mistõttu need ei saa läbi ilma energia juurdevooluta. Funktsioonitsüklid on tungid, ja nende kokkupõrge algoritmi puudumise korral teeb valiku vältimatuks; see valik on intentsionaalsuse ja agentsuse allikas. Seda me nimetame ka semioosiks. Valik (algoritmide või koodide ühitamatus) eeldab üheaegsust. Semioos toimub ainult hetkes. Donald Favareau ("Agapastic exploration of the biosphere: Alterity and
biosemiosis") ütleb, et kõik eluvormid kohtavad hetkest hetkesse juhust, muusust ja teisesust ning vastavad toimingute ja abduktsioonidega *alalisele kogemuslikule küsimusele, mida elu lakkamatult peale surub: mida ma nüüd teen?; loov tegelemine puhta teisesusega saab tekkida ning aktualiseerunud suhete sisseharjutamine saab alata üksnes üha uuenevast määramatusest ja võimalikkusest.
Õppimine ja mälu on semioosi aspektid või vähemalt semioosiga otseselt seotud. Semiootikat pole veel õnnestunud õppimise ja mälu teooriatega hästi kokku panna. Need ei haara enamasti süvitsi tähendusloome aspekte ning semiootikateooriad enamasti ei arvesta õppimise ja mälu uurimise tulemusi. Sellepärast pole edasisel jutul suurt millelegi toetuda. Semiootiline õppimine on tellingute nihutamine funktsioonitsüklite raamistikus valikute tulemusel. Neil tellingutel ongi otsustav osa funktsioonitsükli käitumise piiritlemisel. Teadmine paistab olevat kumulatiivne struktuur, mis koosneb valikute tulemusel ühitamatuste kõrvaldamiste jälgedest. Et semiootilist mälu saab samamoodi määratleda, ei ole mälu ja teadmine siin eristatud.
Õppimiseks nimetatakse ka protsesse, milles puudub valik korraga antud võimaluste vahel. Nimetame need formaalseks õppimiseks. See ei loo tähendust, sest seal ei ole valikut. Kulli arvates on niisugune igasugune algoritmidel põhinev masinõppimine, olgu see deterministlik või stohhastiline. Erinevalt formaalsest õppimisest on semiootilises õppimises tõlgendus, milles on valik, ja semiootiline õppimine eeldab subjektiivset olevikku. 
Valikuolukord eeldab käitumise määramatust: praegu on hetkeks selgusetu, milline otsus tehakse. Asi on selles, et võimaluste olemasolu korral peab paratamatult olema otsustamatuse, nõutuse hetk, mil valik tehakse. Vabadus, praegu, tähendab nõutust. Õnneks ei kesta see kaua, praegu veel aega järgnevuse mõttes ei ole.
Kui mälu ei oleks, poleks juhtnööri võimaluste vahel valimiseks. Aga mälu puudumine ei kitsenda valikuid. Valiku tegemine paneb kehas midagi liikuma. Sellest hakkab kujunema juhtnöör, mida nimetatakse mäluks. Semiootiline mälu töötab juhtnöörina märgi taasloomiseks olevikus. Juhatamise sügavus oleneb loodava (või pigem looduva) märgi tüübist. Siit saab alguse orienteerumine.
Elu on probleemide lahendamine: valiku, ühitamatuse, nõutuse olukorda võib nimetada probleemolukorraks. "Probleem" on siin mõeldud väga üldistatult: jutt on olukorrast, kus iga tehtud valik on juba lahendus ja kõrvaldab määramatuse. Elu ei ole algusest peale nii keeruline. Vaim ei alga ühe sammuga. Peirce (CP 6.222) eristab kvaaliteadvust ja sellist teadvust, mida tugevdab tähelepanu; seda nimetab ta elavuseks.
Märk on olemas ainult tänu tõlgendamisele, semioosile. Märgi tüüp sõltub semioosist. Vaatame sinist mustrit, mis inimsilma jaoks sarnaneb tähtedega "Don". 0) Füüsikalisest vaatepunktist, taju osaluseta, pole sinised tähed vist isegi mitte objekt. 1) Kui me seda tajume, näeme seda kohe mustrina. Kui vaatamiseks antud aeg on liiga lühike, siis see ei pruugi meie jaoks olla midagi enamat kui muster, ikoon. 2) Kui aega on mõnikümmend millisekundit rohkem, siis me saame selle ära tunda kui osutava. Ladina kirja vallates haarame selle tervikuna ning teame juba, et see käib kellegi kohta, nagu indeks. 3) Selleks et näha seda kirjutatuna, tähtedest koosneva mustrina, loetavana, valmistatavana, peame nägema seda emonina. (Emon on indeksist keerukam ja sümbolist lihtsam märk, mis põhineb jäljendamisel. Sotsiaalne õppimine eeldab emoneid.)  4) Peaaegu kohese taju järgmisel astmel võtame seda kellegi nimena, sümbol. Võib oletada, et see, kas me võtame seda märki ikoonina, indeksina, emonina või sümbolina, sõltub ajaühikust, mille vältel nägemine toimub. See ajaühik on liigiti erinev. See hüpotees või ehk lihtsalt tähelepanek on kooskõlas vaatega, et tõlgendamine on igal juhtumil erineva keerukusega. Terrence Deaconi (The Symbolic Species) järgi koosneb järgmise tasandi märk eelmise tasandi märkidest. Laps, kes tähti ei tunne, võib tähed "Don" ära tunda oma sõbrale osutavana. Selle, et muster võib olla seotud millegi muuga, võivad paljud loomad ära õppida, ilma et mõni loom kunagi võtaks seda mustrit loetavana, või vähemalt mitte eesnimena. Arusaamine kuulub subjektiivse oleviku juurde. Olevik ise peab paisuma, et mahutada rohkem suhestatavaid elemente. Lihtsaima õppimistüübi (1) korral tuleb ära tunda ainult üks objekt; sellist õppimist nimetatakse vermimiseks. Seostatud õppimise ehk tingimise (2) korral suhestatakse kaks objekti, mis paistavad olevat omavahel seotud. Jäljendav ehk sotsiaalne õppimine (3) nõuab seost teatud käitumise vahel kahtemoodi tajutuna ning sama käitumise vahel looduna: suhtes on kolm elemente. Suhestamine kokkuleppe põhjal (nime andmine) (4) võib olla ka õppimise versioon, kuigi keerulisem: see eeldab võimet erinevaid märke (vähemalt nelja elementi) kombineerida ja ümber kombineerida. Mida keerulisem on märgisuhe, seda enam see peab aset leidma praegu. Tähelepanu on sama asi. Kui tähelepanu laieneb, siis olevik kasvab, märgid kasvavad. Seda võib pidada laieneva omailma aluseks.
Semioos ja tõlgendamine toimub olevikus. Märgi triaadilisus ongi sellepärast taandumatu, et esitis, objekt ja tõlgend on üheaegsed, mitte üksteisele järgnevad. Midagi küll järgneb, kuid see saab alguse märgisuhte tekkest. See on valiku, tõlgendamise saadus, nihe tellingutes, mis teeb suhte vähemalt pisut korratavaks. See on harjumuse algus. Kui sarnast valikut korratakse, võib harjumus kõvastuda, nii et see lõpuks töötab automaadina, ilma semioosita. Semioosi saaduseks võib olla automaat, masin. Iga organism on semioosi ja masina hübriid ehk semioosi ja  koodide hübriid. Viimased on esimese saadused.
See on järjekordne samm arusaamises, mis on tsükliline, sest iga uus põlvkond peab sammud uuesti astuma, ja mis ei ole päris tsükliline, sest võimalik on kõrvalekalle või kallak parema arusaamise poole. Tuleb välja, et selleks et seletada, kust võimalus tuleb, tuleb ka seletada, kust olevik tuleb.  Et olevik saab laieneda, siis tundub, et semioosi keerustumine on otseselt seotud subjektiivse oleviku pikkusega. Need mõtted tuleb üksikasjalikult läbi analüüsida ja läbi mõelda. Tuleb üles leida lüngad mõttekäigus. Kui siit leitakse midagi vastuolulist või mõni koht arutluskäigus tuleb ümber teha, siis tuleb arutada. Teadus on vastastikune abi arusaamises. Võib-olla oleme siin lähedal arusaamisele, mis on võimalus ja mis on võimalused. See, mida me teada saame, ei pruugi püsima jääda. Teaduse areng ei ole ainult kuhjumine, vaid ka kummutamine ja unustamine. Kui siin on midagi vastuolulist või mitte märki läinut, siis pole tarvis kurvastada, sest nii just teadus käib ja niisugune ongi elu.

Pere

Tema isa oli matemaatik Lembit Kull, ema oli matemaatikaõpetaja Hilja Kull ja ökoloog Olevi Kull oli vend.