José Raúl Capablanca

Nooruspõlv

Capablanca sündis 19. novembril 1888 Kuubas Havannas Hispaania armee ohvitseri teise pojana. Omaenda sõnul õppis ta malekäigud selgeks nelja-aastaselt, vaadates pealt isa mänge ning seejärel talle vigu ette näidates. Pärast seda suutis ta juba oma isa võita. Kaheksa-aastaselt liitus ta Havanna Maleklubiga, kuid arsti soovituste tõttu ei mänginud ta tihti. 13-aastasena, aastal 1901 võitis ta napilt juba Kuuba malemeistrit Juan Corzot. Sellest hoolimata jäi ta järgmisel aastal Kuuba meistrivõistlustel kuue mängija hulgas neljandaks, kusjuures ta kaotas Corzoga mõlemad mängud. 
1905. aastal astus Capablanca Columbia ülikooli New Yorgis. Seal liitus ta Manhattani maleklubiga ja teda tunnustati varsti kui klubi tugevaimat mängijat. Ta oli eriti domineeriv välkmales, millest kõneleb selgelt tema 1906. aasta turniirivõit, kus ta edestas isegi Emanuel Laskerit. 1908. aastal lahkus ta ülikoolist, et ennast täielikult malele pühendada.

Algne karjäär

Capablanca võimekus välkmales tõi talle kuulsust ning 1909. aastal võttis ta ette USA simultaaniturnee, mille raames ta mängis 17 linnas 602 mängu, millest ta võitis 96,4%. See on tunduvalt kõrgem näitaja, kui varasemad simultaani andjad olid taolistel turneedel saavutanud. Frank Marshalli sama aasta tulemuseks oli 88%. Taoliste tulemuste toel sponsoreeriti tema osalemist sõprusmatšis Marhsalliga. Capablanca võitis Marshalli skooriga 15-8 (8 võitu, 1 kaotus, 14 viiki). Matši lõppedes väitis Capablanca, et ta pole kordagi oma elus ühtki avanguteooriat käsitlevat raamatut avanud. Pärast mitmeid edukaid esinemisi New Yorgis kutsus Marshall teda osalema ka San Sebastiani turniiril, mis oli väga kõrgetasemeline, kuna seal osalesid kõik maailma hetke parimad mängijad, välja arvatud Emanuel Lasker. Capablanca võitis selle turniiri kuue võidu, ühe kaotuse ja seitsme viigiga, kusjuures tema kaotus Rubinsteinile osutus hiljem tolle karjääri üheks parimaks saavutuseks. Siitpeale sai Capablancast ka reaalne maailmameistrikandidaat.

Maailmameistrikandidaat

1911. aastal esitas Capablanca väljakutse Emanuel Laskerile maailmameistritiitli eest mängida. Lasker võttis pakkumise vastu, kuid esitas 17 tingimust, millest mõnele Capablanca vastu oli ning erimeelsuste tõttu jäi matš pidamata. 
1913. aastal osales Capablanca mitmel turniiril: ta võitis New Yorgi turniiri 11 punktiga 13-st, edestades Marshalli poole punktiga ja jäi siis oma kodulinnas Havannas Marshalli järel teiseks saavutades 10 punkti 14-st. Järgnenud New Yorgi turniiril oli ta taas edukas, võites kõik 13 mängu. 
Peterburi turniir aastal 1914 oli esimene turniir, kus toimus Laskeri ja Capablanca vaheline mõõduvõtt. Omavahelistes mängudes mängisid nad kõigepealt viiki ning hilisemas voorus alistas Lasker Capablanca, mis pani aluse ka Laskeri turniirivõidule ning Capablanca pidi leppima teise kohaga, kaotades Laskerile poole punktiga. 
Hiljem pakkus Capablanca välja uued maailmameistrivõistluste reeglid, mis kiideti teiste poolt heaks Peterburi turniiril ning kinnitati lõplikult samal aastal Mannheimi kongressil. Uute reeglite kohaselt pidi valitsev maailmameister olema valmis igal aastal oma tiitlit matšiga kaitsma ja matši võitis see, kes võitis vastavalt valitseva meistri eelistusele kas 6 või 8 mängu.

Maailmameister

1920. aasta jaanuaris kirjutasid Capablanca ja Lasker alla kokkuleppele pidada 1921. aastal maha maailmameistrivõistlused, sest Capablanca ei saanud 1920. aastal mängida. Selle viivituse tõttu nõudis Lasker, et kui ta selle aja jooksul alla annaks, saaks Capablancast automaatselt maailmameister. 27. juunil 1920 andiski Lasker alla, kinkides sellega tiitli Capablancale. Matš toimus sellegipoolest 1921. aastal Havannas, kuid Lasker oli oma sõnul nüüd mitte valitsev maailmameister, vaid tiitlipretendent. Capablanca nõustus selle klausliga ning nad allkirjastasid selles osas ka kokkuleppe. 
Matš toimus 1921. aasta märtsist kuni aprillini ning pärast 14 mängu andis Lasker alla, kuna Capablancal oli juba 4 võitu, 10 viiki ja mitte ühtegi kaotust. Mängueelsest kokkuleppest hoolimata arvestatakse Capablanca maailmameistriks tulekut aastast 1921, mitte 1920.
Capablanca jätkas pärast tiitli võitmist turniiridel mängimist ning järgmisel, 1922. aasta Londoni turniiril saavutas ta esikoha, saades 15 punktist 13. Selle turniiri ajal pakkus Capablanca välja uued maailmameistrivõistluste reeglid, mida tuntakse ka Londoni reeglite nime all: Esimene maletaja, kes matšis jõuab 6 võiduni, võidab matši; mängu pikkuseks on 5 tundi; ajalimiidiks on 2 ja pool tundi 40 käigu jaoks; maailmameistrivõistluste korraldamine peab aset leidma vähemalt aasta pärast väljakutsuja soovi; maailmameister valib matši aja; maailmameister ei pea võistlema nendega, kes ei suuda matši auhinnafondi teha suuremaks kui 10 000 USA dollarit; 20% auhinnafondist paneb välja tiitlikaitsja ja ülejäänud osa eest peab hoolitsema vastaspool; võitja saab 60% auhinnafondist, kaotaja 40%; auhinnafondi kõrgeima panuse tegija väljakutse peab maailmameister vastu võtma. 
Samal aastal andis Capablanca ka ühe suure simultaani, mängides kokku 103 vastasega. Ta võitis 102 ja viigistas ühe mängu, püstitades sellega parima suuremahuliste simultaanide võiduprotsendi. 
1927. aastal lepiti tema ja Alehhini vahel kokku maailmameistrivõistluste korraldamises. Enne seda osalesid mõlemad aga kõrgetasemelisel New Yorgi turniiril, kus Capablanca ei kaotanud ühtki mängu ning võitis ka Alehhinit.

Tiitli kaotus Alehhinile ja hilisem karjäär

Kuna Capablanca oli New Yorgi turniiril nii hästi osalenud, siis enne matši Alehhiniga ei kahelnud keegi tema üleolekus. Sellest hoolimata Alehhin võitis Capablancat ning sai kokku 6 võitu, 25 viiki ja 3 kaotust. See oli ühtlasi ka pikim tiitlimatš, mis tol ajal peetud. Alehhini võit üllatas kogu malemaailma ning hiljem, pärast Capablanca surma, tunnistas ka Alehhin ise, et ta ei arvanud, et ta Capablancast parem on või et ta teda tol ajal võita suudaks. Garri Kasparovi hilisema analüüsi kohaselt alistas Alehhin Capablanca peamiselt seetõttu, et ta oli enne matši uurinud põhjalikult Capablanca mänge ning leidnud sealt väikseid ebatäpsusi, mida ära kasutada, ja mis Kasparovi sõnul tulenesid sellest, et Capablanca ei soovinud nendele piisavalt keskenduda.
Pärast matši teatas Alehhin, kes oli Capablancat üritanud ka 6 aastat tagasi välja kutsuda, kuid ei olnud suutnud raha enne 1927. aastat kokku koguda, et ta on valmis Capablancale pakkuma revanšimatši samadel tingimustel, millega tema oli maailmameistriks tulnud. Hiljem, pärast Capablanca surma, väitis Alehhin, et Capablanca 10 000 USA dollari klausel oli vajalik vaid selleks, et väljakutsujaid vältida. Seda klauslit on kutsutud ka kuldseks kaitsevalliks. Alehhini ja Capablanca omavahelised suhted jahenesid ning Alehhin hakkas küsima suuremat osalemistasu turniiridel, kus ka Capablanca osales.
Edasi hakkas Capablanca osalema rohkematel turniiridel. Järgmisel New Yorgi turniiril oli Capablanca taas edukas, võites kõik 13 mängu. 1928. aastast kuni 1931. aastani võitis ta 6 esikohta, kuid sellel ajavahemikul ei mänginud ta kordagi Alehhiniga. Nad kohtusid omavahel alles 1936. aastal Nottinghamis pärast seda, kui Alehhin oli oma maailmameistritiitli Max Euwele kaotanud. Headest tulemustest hoolimata, hakkas tema mäng veidi alla käima: noorusest tuntud mängukiirus kadus. Pärast 1931. aasta New Yorgi turniiri tõmbus ta tõsisest malemaailmast eemale, kuid naasis maleareenile 1934.–1935. aasta Hastingsi turniiril, kus ta jäi neljandaks. Kusjuures teda edestas isegi kolmanda koha saanud bioloogilise ime korda saatnud 66-aastane Lasker. 
1938. aasta AVRO turniiril, kus triumfeeris Paul Keres, jäi Capablanca kaheksa maletaja hulgas koguni seitsmendaks.
1938. aasta Buenos Airese maleolümpiaadil tegi ta esimesel laual turniiri parima esituse ning üritas ka Alehhinit maailmameistrivõistlusteks mängima saada, kuid Alehhin keeldus pakkumisest ning Capablanca teatas, et kui Kuuba ja Prantsusmaa koondised oleksid pidanud üksteise vastu mängima siis tema seal ei mängida ei kavatse.
7. märtsil 1942 kukkus Capablanca Manhattani Maleklubis kokku ning suri järgmisel hommikul haiglas. Surma põhjuseks oli kõrgest vererõhust põhjustatud ajuverejooks. Capablanca maeti 15. märtsil Havannas.

Mängustiil ja tugevus

Täiskasvanud Capablanca kaotas kokku ainult 34 tõsist mängu. Ta püsis võitmatuna 1916. aasta veebruarist kuni 1924. aasta märtsini, kui ta kaotas Richard Rétile. Sellesse perioodi mahtusid ka maailmameistrivõistlused Laskeriga. Kokku pidas ta selles vahemikus 63 mängu, võites 40 ja viigistades 23. Ainult Marshall, Alehhin ja Rudolf Speilmann on suutnud Capablancat võita kahel või enamal korral, kuid neil kõigil oli Capablanca vastu negatiivne koguskoor. Meistritest oli ainult Paul Keresel Capablanca vastu positiivne skoor (1 võit, 5 viiki, 0 kaotust). Kerese ainus võit pärines 1938. aasta AVRO turniirilt, mil Keres oli 22-aastane ja Capablanca 50-aastane. 
Hilisem maleprogrammide (Rybka 2, Rybka 3) tehtud analüüs on näidanud, et Capablanca oli maailmameistrivõistlustel oma käikudega läbi aegade kõige täpsem.
Capablanca oli tugevaim lihtsates positsioonides ning lõppmängudes ja tema positsioonitaju oli väljapaistev. Taktikalise poole pealt ei jäänud ta samuti maha. Selle näiteks on tema 1918. aasta mäng Marshalliga, kus viimane oli varem valmis mõelnud ja läbi analüüsinud terava variatsiooni, mida tuntakse praegu Marshalli rünnaku nime all ja mille Capablanca siiski üle mängis.

Pärand malemaailmale

Capablanca ei asutanud ise ühtki malekooli, küll aga mõjutas tema stiil tugevalt Bobby Fischeri ja Anatoli Karpovi mängu. Capablanca oli ka noore Kerese lemmikmängijaks .
Capablanca ei kirjutanud palju detailseid analüüse ning selle asemel keskendusid tema analüüsid kriitilistele hetkedele erinevates mängudes. Tema kirjaviis oli lihtne ja üheselt mõistetav.