google/wiki40b huggingface dataset:
Kliment Vorošilov

Noorus ja poliitilise tegevuse algus

Kliment Vorošilov alustas iseseisvat elu Jekaterinoslavi kubermangu kaevandustes töölisena, osales 1905. aasta revolutsioonis ning oli Luganski linna VSDTP linnakomitee ja ka linna tööliste saadikute nõukogu juht. Pärast 1905. aasta revolutsiooni mahasurumist lahkus ta Jekaterinoslavi piirkonnast ning kolis Peterburi, kus asus poliitilisse tegevusse koos Peterburis tegutsenud Vladimir Uljanovi, Jossif Stalini ja Mihhail Kalinini ja teistega. Kliment Vorošilov osales VSDTP Stockholmi ja Londoni konverentsil.
Pärast naasmist Venemaale vahistati Kliment Vorošilov poliitilise tegevuse eest ning saadeti asumisele Arhangelski kubermangu. Sealt põgenes ta Bakuusse, kus tegeles koos Jossif Staliniga eksproprieerimistega.
1912. aastal vabanes ta järjekordselt asumiselt ja kolis Tsaritsõnisse. Seal töötas ta relvatehases kuni 1914. aastani, mil algas Esimene maailmasõda. Siis kolis ta perega Petrogradi lähistele ja asus tööle erarelvatehasesse.
Romi Mankin

Romi Mankin (sündinud 7. novembril 1947 Paistu vallas Viljandimaal) on eesti füüsikateoreetik.

Elulugu

Ta sündis taluniku peres.
Lõpetas 1965 Rakvere 1. Keskkooli, 1970 Tartu Riikliku Ülikooli füüsikaosakonna ja 1974 Tartu Riikliku Ülikooli aspirantuuri.
Füüsika-matemaatikakandidaadi väitekirja "Huygensi printsiibi rikkumisest nõrgas gravitatsiooniväljas" kaitses 1974 Tartu ülikoolis, juhendaja Ivar Piir.
Admetos

Admetos oli vanakreeka mütoloogias Tessaalia kuningas, Alkestise abikaasa.
Admetos oli Tessaalia kuninga Pherese poeg ja elas Pheras, mis oli tema isa asutatud. Noorena võttis Admetos osa argonautide retkest ja Kalydoni metsseajahist.
Zeus saatis Apolloni Admetose juurde sunnitööle. Nimelt oli Zeus pahandanud, et Apolloni poeg Asklepios ravis kõiki haigusi, mistõttu maa peal enam ei surdud, ja tappis ta. Apollon oli sellest nii raevunud, et tappis Etna mäel töötanud kükloobid, kes Zeusile piksenooli sepistasid, aga mõne autori järgi kükloopide pojad. (Mingil juhul ei tapnud Apollon kõiki kükloope maailmas.) Apolloni karistusaja pikkus oli eri autorite andmetel ühest üheksa aastani. On ka väidetud, et Apolloni süü põhjuseks oli Pythoni tapmine. Tõenäolisemalt ei toonud Pythoni surmamine siiski kaasa mingit karistust.
Admetos oli lahke ja seltskondlik mees. Kuigi ta ei tundnud oma uues teenris ära jumalat, kohtles ta teda hästi. Apolloni peamiseks tööks oli karja hoidmine. Tasuks hea suhtumise eest korraldas ta, et kõik Admetose kariloomad tõid kaksikuid järglasi.
Kui Apolloni karistusaeg lõppes, avaldas ta Admetosele, kes ta on, ning lubas teatada, kui moirad on tema elulõnga lõpuni kerinud ja kavatsevad selle läbi lõigata, et ta võiks leida kellegi, kes vabatahtlikult tema eest sureks.
Admetos tahtis naiseks võtta Iolkose kuninga, oma isa poolvenna Peliase tütart Alkestist. Pelias ei tahtnud teda üldse mehele panna ja seadis sellepärast tingimuseks, et annab ta naiseks ainult sellele, kes tuleb kosja kaarikuga, mille ette on rakendatud lõvi ja metssiga. Apolloni abiga täitis Admetos selle soovi ja Pelias andiski talle Alkestise.
Pulmapäeval keeldus Admetos ohverdamast Artemisele ning karistuseks saatis Artemis mõrsjakambrisse palju madusid. Apollon soovitas Artemisele ohverdada ja jumalanna võttiski maod ära.
Ei läinud kaua aega, kui Apollon teatas Admetosele, et tal on määratud varsti surra. Admetos pöördus kõigepealt oma vanemate poole, aga need, kuigi juba elatanud ja haiged, keeldusid poja eest suremast. Ka ükski sõber ega ori ei nõustunud sellega. Seda tegi hoopis Alkestis.
Admetos kurvastas väga ja lasi Alkestisele korraldada suurejoonelise matuse. Siis aga sattus sinna Herakles. Admetos salgas, et midagi tõsist on lahti, kostitas Heraklest, nagu suutis, ja käskis oma teenijannadel tema eest hoolitseda, aga ise läks matusele. Herakles jõi end purju, laulis kõlvatuid laule ja käitus nii, nagu matusepäeval ei sobinud. Kui teenijannad talle selle eest märkusi tegid, taipas Herakles, et miski on korrast ära. Kui ta teada sai, et Alkestis on surnud, süüdistas ta ennast taipamatuses ja katsus seda heaks teha.
Herakles läks allmaailma, võitles Thanatosega (Surmaga) ja tõi sealt Alkestise tagasi.
Admetos ja Alkestis said poja Eumelose, kes Admetose järel kuningaks sai.

Admetos ja Alkestis kunstis

Seda teemat on kasutanud Euripides, Hans Sachs, Christoph Martin Wieland, Vittorio Alfieri, Hugo von Hofmannsthal ja Thornton Niven Wilder draamas, Georg Friedrich Händel oratooriumis (1726) ning Jean Baptiste Lully ja Christoph Willibald Gluck ooperis.
Seda teemat on maalinud Friedrich Heinrich Füger ja Paul Cézanne.
Tainod

Tainod ehk Taíno-indiaanlased [ta'iino] olid Haiti saare, Puerto Rico (taino keeles Borikén), Jamaica ning Kuuba idaotsa põliselanikud, kes kuulusid aravakkide hulka.
Paljude teadlaste arvates on tainod genotsiidi ja haiguste tagajärjel välja surnud, kuid mõned põliselanike grupid peavad ennast siiani tainodeks.
Kui Christoph Kolumbus 1492 Haiti saarele saabus, oli seal viis tainode kuningriiki, millest igahte valitses kuningas (cacique), kellele anti andamit. Tainod olid sõjajalal kariibidega, kuid said nähtavasti hästi läbi siboneidega.
Hispaanlaste vallutuse ajal elas suuremates tainode asulates umbes 3000 inimest.
UMA (ansambel)

Ajalugu

UMA on kahe muusiku, Robert Jürjendali (kitarr) ja Aleksei Saksa (trompet, corno da caccia) koostööna 2007. aastal sündinud projekt. Muusikute kava koosneb enda kirjutatud paladest, mida võib iseloomustada kui segu erinevatest stiilidest: ambient, post-rock, elektroonika ja põhjamaine džäss.

Plaadid

2008. aastal ilmus UMA esimene plaat "Civitas Soli" (Elwood), mida viimistles produtsent Markus Reuter ja ambient-muusika guru Robert Rich. Albumi lugu "Eight Months" ilmus London Jazz Festivali poolt väljaantaval CD-kogumikul "European Jazz Compilation 2010".
Teine album "Hymn To Undiscovered Land" (UMAMUSIC) ilmus 2010. aasta kevadel. Plaadi produtseeris Andi Pupato, löökpillimängija Šveitsi zen-funk kultusansamblist Nik Bärtsch's Ronin. Külalisena esineb plaadil ansambli No-Man laulja Tim Bowness.
Album "Eesti metsa lugu" ilmus 2011. aasta lõpus. Plaadi elektroonilised põhjad on loonud Andi Pupato. Janek Mäggi luulet loeb Guido Kangur.
Kolmas rahvusvaheline album "Meeting Unknown" ilmus 2012. aastal. Plaadil teevad kaasa Andi Pupato, Markus Reuter, Iris Oja.
15. veebruaril 2013 ilmus uus album "Peidus pool", mille muusika sündis Aleksei Saksa, Robert Jürjendali ja Iiris Oja koostöös ning mis on loodud Anzori Barkalaja luulele.

Esinemised festivalidel

UMA on esinenud sellistel festivalidel nagu London Jazz Festival, Jazzkaar, Tallinna Kultuuripäevad Peterburis, Tallinn Music Week, Matsalu Loodusfilmide Festival, Viljandi Kitarrifestival, ECMi festival "Täiuslik vaikus", Ateena Jazz Festival.
Eesti-Kosovo suhted

Eesti-Kosovo suhted on bilateraalsed suhted Eesti ja Kosovo vahel. 
Eesti tunnustas Kosovo iseseisvust 21. veebruaril 2008. Kahe riigi vahelised diplomaatilised suhted sõlmiti 24. aprillil 2008 Tallinnas.
Eesti suursaadik Kosovos on Eve-Külli Kala, kes sai selleks 29. märtsil 2011. Ta resideerib Viinis.
Roberto Bolaño Ávalos

Roberto Bolaño Ávalos [rov'erto bol'anjo 'aavalos] (28. aprill 1953 Santiago – 14. juuli 2003 Barcelona) oli Tšiili kirjanik.
Eesti keeles on ilmunud tema romaanid "Metsikud detektiivid" ("Los detectives salvajes", Tallinn: Koolibri, 2013, tõlkinud Klaarika Kaldjärv), "Tšiili nokturn" ("Nocturno de Chile", Tallinn: Kultuurileht, 2013, tõlkinud Kai Aareleid) ja "Liuväli" ("La pista de hielo", Tallinn: Kultuurileht, 2015, tõlkinud Ruth Sepp).
Rahvaastronoomia

Rahvaastronoomia on vähese kooliharidusega talu- ja rannarahva astronoomilised (pms astrognostilised), kosmoloogilised, meteoroloogilised ning kalendri- ja ajamõõdualased teadmised, pärimused ning uskumused.
Eesti rahvaastronoomiat on uurinud teiste seas Friedrick Amelung, Jakob Hurt, Paul-Egon Prüller.
In Our Reach

In Our Reach on meloodilise hardcore'i ja skatepungi mõjutustega Eesti bänd, mis loodi 2005. aasta kevadel Pärnus. 
Bändi lüürika on tugevalt sotsiaalkriitilise sõnumiga ja vasakpoolselt meelestatud. 2008. aasta alguses läks bänd (ajutiselt) lahku.
Aastate jooksul on In Our Reach mänginud nii sise- kui väliskontsertidel pea kõikides Eesti linnades, kus viljeldakse aktiivsemalt alternatiivkultuuri. In Our Reach on osalenud mitmel noortebändide konkursil ning võitnud kolmanda koha protestilaulude konkursil aastal 2006.
Johann Martin

Sportlasena

Sportima hakkas ta 1905. aastal Tartus spordiseltsis Aberg vendade Oskar ja Paul Liidi eestvedamisel. Ta harrastas kergejõustikku (teivas-, kõrgus- ja kaugushüpet), ujumist, uisutamist, võimlemist ja jalgrattasõitu. Hiljem harrastas ka jääpalli ja kiiruisutamist.
Parimaid tulemusi: kergejõustikus 60 m jooks 7,2, kõrgushüpe 1.72, teivashüpe 3.50 (1914); kiiruisutamises 500 m 48,1, 1500 m 2.37,5, 5000 m 9.14,0. 
Ta sai Eesti meistrivõistlustel 1920. aastal kõrgushüppes 3. koha.
Kuulus jääpallis Eesti meistrivõistlustel 2. koha saanud Tartu Kalevi meeskonda.

Teivashüppajana

Parimaid tulemusi saavutas teivashüppes. Ta osales Venemaa eest 1912. aastal Stockholmi olümpiamängude kergejõustikuvõistlusel teivashüppes, kus tal jäi eelvõistlusel algkõrgus ületamata. 
Kordas 1910. aastal 3.36-ga Venemaa rekordit, oli aastatel 1913 ja 1914 Venemaa meistrivõistlustel 1., aastatel 1910 ja 1911 2. ning aastatel 1915 ja 1916 3. 
Ta osales Eesti eest 1920. aastal Antwerpeni olümpiamängude kergejõustikuvõistlusel samuti teivashüppes, kus tal samuti jäi eelvõistlusel algkõrgus ületamata.
Eesti meistrivõistlustel võitis ta aastatel 1918–1927 2 kulda (1920 ja 1925), 1 hõbeda ja 2 pronksi. Kuulus 2 korda Eesti koondisse.

Kiiruisutajana

Kiiruisutamise Eesti meistrivõistlustel võitis mitmevõistluses 4 hõbedat ja 7 pronksi ning üksikdistantsidel 19 hõbedat ja 21 pronksi, jäädes peamiselt alla oma andekatele õpilastele Aleksander Mitile ja Christfried Burmeistrile. 1934. aastal kuulus ta esimesel Eesti-Läti maavõistlusel 41-aastasena Eesti koondisse, järgmisel maavõistlusel (1935 Tartus) oli ta juba peakohtunik.

Sporditegelasena

Oli 1920–1925 Tartu Kalevi esimees, alates 1926. aastast Tartu Veespordiklubi esimees; Tartumaa Spordiliidu asutaja (1932) ja spordinõunik (1933), Kergejõustikuliidu revisjonikomisjoni esimees (1935). Oli aastatel 1945–1958 Kiiruisutamissektsiooni juhatuses ja kohtunikekogu esimees. 1958. aastal juhtis korralduskomisjoni esimehena Tallinna Spordiveteranide Koondise põhikirja koostamist ja asutamiskoosolekut.
Friedrich Magnus VI

Friedrich Magnus VI (Friedrich Magnus Graf zu Solms-Wildenfels, sündinud 18. jaanuaril 1927 Wildenfelsis) on Solms-Wildenfelsi krahv alates 6. septembrist 1945.
Oma ema, Schwarzburgi printsessi Marie Antoinette'i kaudu on tal õigus taotleda ka Schwarzburgi vürsti tiitlit.
Friedrich Magnus on olnud neli korda abielus. Tema pärija on tema vanim poeg Michael.
Viktor Dragunski

Viktor Dragunski (vene Виктор Юзефович Драгунский; 1. detsember 1913 New York – 6. mai 1972 Moskva) oli juudi rahvusest venekeelne lastekirjanik.
Viktor Dragunski sündis Ameerika Ühendriikides Venemaa Keisririigist pärit juudi immigrantide perekonnas. 1914. aastal, vahetult enne Esimese maailmasõja algust, naasis perekond Gomelisse. Viktor Dragunski isa suri Venemaa kodusõja ajal tüüfusesse, tema kasuisa, punane komissar Ippolit Voitsehhovitš hukkus 1920. aastal. 1925. aastal asus Viktor Dragunski koos ema ja teise kasuisaga, juudi teatri näitleja Mihhail Rubiniga elama Moskvasse. Varsti seejärel läks Rubin teatriga külalisetendustele ja ei tulnud enam tagasi. Tema edasine saatus on teadmata. Kooli lõpetamise järel töötas Dragunski treialina tehases "Samototška" ja seejärel oli alates 1930. aastast sadulsepa õpilane vabrikus "Sport-turizm". Pärast "Kirjanduse ja teatri töökoja" lõpetamist asus Dragunski tööle Transporditeatris. Noorte talentide ülevaatusel esinemise järel kutsuti ta tööle Satiiriteatrisse. Teise maailmasõja ajal oli ta algul maakaitseväes ja seejärel esines rinde kontsertbrigaadis. 1945. aastal sai Viktor Dragunskist Filminäitlejate Teatristuudio näitleja. Aastatel 1948–1958 oli ta kirjandus- ja teatriparoodiaansambli "Sinjaja ptitška" juhataja.
Kirjanduslikku tegevust alustas Viktor Dragunski 1940. aastatel, kui kirjutas följetone ja estraadipalade tekste. 1961. aastal ilmus ta esimene Deniska lugude raamat "Он живой и светится" ('Ta on elus ja helendab'). Järgnesid "Расскажите мне про Сингапур" ('Rääkige mulle Singapurist', 1961), "Человек с голубым лицом" ('Sinaka näoga mees', 1963), "Девочка на шаре" ('Tüdruk pallil', 1964), "Ста­рый мореход" ('Vana merehunt', 1964), "Денискины рассказы" ('Deniska jutud', 1966) ja "По­хититель собак" ('Koertevaras', 1966).
Eesti keeles on 1977. aastal ilmunud valik Viktor Dragunski lastejutte pealkirjaga "Deniska jutud".
William Golding

Sir William Gerald Golding (19. september 1911 – 19. juuni 1993) oli inglise kirjanik. 
Aastal 1980 sai ta Bookeri auhinna ja 1983. aastal Nobeli kirjandusauhinna.
Häädemeeste vald (1990)

Alevik

Häädemeeste

Külad

Häädemeeste vallas on 20 küla: Arumetsa, Ikla, Jaagupi, Kabli, Krundiküla, Majaka, Massiaru, Metsapoole, Nepste, Orajõe, Papisilla, Penu, Pulgoja, Rannametsa, Sooküla, Soometsa, Treimani, Urissaare, Uuemaa ja Võidu.

Ajalugu

6. detsembril 1990 muudeti Häädemeeste külanõukogu Häädemeeste vallaks. 2017. aastal ühines Häädemeeste vald uue Häädemeeste vallaga.

Vallavanemad

2013–2014 oli Häädemeeste vallavanem Ants Järvesaar. Alates 2014. aastast on vallavanem Magnus Mõttus.
Kausatiivverb

Eesti keel

Kausatiivverbid on enamasti tuletatud sihitutest tegusõnadest: ma-lõpust on saanud tama-lõpp: harjuma > harjutama; kaduma > kaotama. Kuna tuletamise käigus muutub sihitu tegusõna sihiliseks, siis saab tuletusaluse verbi subjektist kausatiivverbi objekt: Puu (tegevussubjekt) kõigub > Kõigutan puud (tegevusobjekt).
J-pop

J-pop (jaapani keeles J-POP Jei-poppu, lühend inglise keelest Japanese pop "jaapani popmuusikast") on muusikažanr, mis pärineb Jaapanist.

Ajalugu

Esimest korda kõlas see termin 1988. aastal. 
Mõned Jaapanist pärit laulud on saavutanud maailmas suure populaarsuse juba alates 1950ndatest aastatest. Samal ajal toimus euroopaliku popmuusika laialdasem levik Jaapanisse. Erilise populaarsuse saavutas Jaapanis elektrikitarrimuusika, hiljem ka süntesaatorimuusika.
Laiematele rahvahulkadele, eriti aga noortele sobis hästi ansamblite esiatatud popmuusika, mida hakati jäljendama. Sellest arenes aga omamoodi Jaapanile iseloomulike elementidega popmuusika vorm, milles on väga oluline osa lavalisel showl.
Ferdinand Cohn

Ferdinand Julius Cohn (24. jaanuar 1828 Breslau – 25. juuni 1898 Breslau) oli saksa bioloog ja taimefüsioloog, üks mikrobioloogia rajajaid.
Cohn sai 1847. aastal kraadi botaanikas, olles 19-aastane.
Cohn oli esimene, kes klassifitseeris bakterid taimede hulka. Ta jagas ka bakterid nelja rühma: Sphaerobacteria (kerakujulised), Microbacteria (pulkjad), Desmobacteria (filamentsed) ja Spirobacteria (kruvikujulised bakterid).
Aastal 1885 pälvis ta mikrobioloogide kõrgeima auhinna – Leeuwenhoeki medali.
Cohn on tuntud ka grampositiivsete Bacillus'e perekonda kuuluvate bakterite elutsükli uurijana: ta avastas, et kui Bacillus'e bakterid satuvad ebasoodsasse keskkonda (näiteks kõrge temperatuuri kätte), siis moodustavad nad endospoore. Sellega näitas Cohn, et steriliseerimine kuumutamisega ei ole efektiivne.
Nullpunkt (romaan)

"Nullpunkt" on Margus Karu 2010. aastal ilmunud romaan 21. sajandi algusaastate Eesti koolinoorte elust.

Film

Raamatu põhjal on tehtud film "Nullpunkt", mis linastus 2014. aasta detsembris.
Kurisu neeluauk

Kurisu neeluauk (ka: Kurisu koobas) on Hiiumaal, Kurisu küla lähistel olev karstilehter.
Lehtri ülemine serv on umbes 32-meetrise läbimõõduga, alumises osas kitseneb see 12 meetrini ja sügavus 6,2 meetrit. Selles kaob Pihla soost tulev oja maa alla. Suvel, kui oja on väike, võib näha kurisu põhjas paljandumas paest aluspõhja ja mustendamas väikest koopaava. Laskunud järsust nõlvast alla, ilmneb, et koopaava on just nii suur, et saab hädavaevu maa alla roomata. Algul on koopa põhi 3 meetri ulatuses veidi kaldus, tagapool aga horisontaalne. Koopa pikkus on vaid 6 meetrit, kõrgus 0,7 meetrit ja laius ava lähedal 2,7 meetrit. Tagapool laius väheneb ja 6 meetri kaugusel, kust edasi on juba võimatu saada, on laius 0,4 meetrit. Üsna koopaava lähedal jaguneb urgas kaheks: peakäik viib Otste küla suunas, väiksem pöörab täisnurga all paremale. Koobas läheb üle kitsaks lõheks asimuudiga 320 kraadi.
Kurisu koobas olnud vanasti poole laiem. Nüüd on see osalt mulda ja prahti täis. Neeluaugu põhja võib täielikult näha vaid südasuvel kuivaga.
Kevadise suurvee ajal kandub siia kokku nii palju pinnavett, et kogu lehter on veega täidetud ja osa voolab laiali ümbrusesse ning kogu koht meenutab siis väikest järve. Ojadel, mis järvekesest välja voolavad, merre väljapääsu ei ole ning suurvee vähenedes pöördub nende vool ja vesi voolab neeluauku tagasi. Mõnel päeval neeluauk täitub, öösel voolab aga tühjaks. Kui vett on juba parasjagu vähe, hakkab vesi vooluaugus keerlema. Kurisusse kaduv vesi tuleb taas maapinnale 3 km kaugusel Pihla küla vanal karjamaal.
Suure neeluaugu ümbruses on mitu väikest karstiava, kus vett neeldub maa sisse veel siis, kui suur lehter on juba kuivaks jäänud.

Legend

Kord olnud põuane suvi, siis aga tulnud suur sadu ja vesi tõusnud jões kõrgele. Neeluaugu lähedal kündnud vaimutüdruk härgadega põldu. Ta viinud härjad kurisule jooma, kuid need libisenud ja kukkunud vette, tõmmates kaasa ka tüdruku. Suurvesi neelanud nad kõik. Hiljem leitud Pihla küla juurest ojast tüdruku punane juuksepael. Sellest peale hakatud neeluauku nimetama "kurjaks suuks", millest aegade jooksul kujunenud sõna "kurisu" (Aitsam, 1937)
Kurisu neeluauk on looduskaitse all.
Dietrich von Oldenbockum (Kandava foogt)

Dietrich von Oldenbockum (ka Altenbockum) oli Liivi ordu liige ja Kandava foogt aastatel 1529–1535.
Oldenbockum pärines Vestfaalist, kuid tema täpsemat põlvnemislugu pole teada. Samanimeline orduvend oli juba enne teda olnud Kandava foogt ja saanud hiljem Kuldīga komtuuriks, kuid nendevahelist tihedat sugulussidet saab vaid oletada.
1529. aasta paiku sai Oldenbockumist Kandava foogt, sel ametikohal oli ta kuni ordumeister Wolter von Plettenbergi surma-aastani. Seejärel taandati ta arvatavasti tavaliseks rüütelvennaks, kellena teda on 1554. aastal märgitud.
Lublini unioon

Lublini unioon (poola keeles Unia lubelska, leedu keeles Liublino unija) oli Poola kuningriigi ja Leedu suurvürstiriigi vahel sõlmitud ühinemist käsitlev leping, mille tulemusena loodi ühtne riik Rzeczpospolita.
Lublini uniooni sõlmisid mõlema riigi seimid Lublinis 28. juunil 1569, leping kinnitati 1. juulil ja ratifitseeriti 4. juuli 1569. Loodud ühisriigil Rzeczpospolital oli ühine monarh, seim ja välispoliitika. Leedu suurvürstiriik aga säilitas oma seadusandluse, haldus- ja kohtuorganid ning sõjaväe. Esialgu jäi vanavalgevene keel Leedu suurvürstiriigi ametlikuks keeleks, kuid poola keel hakkas üha rohkem domineerima ja vanavalgevene keel kaotas ametliku staatuse 1696. aastal.
Lublini uniooni sõlmimise üks olulisemaid põhjusi oli see, et Leedu suurvürstiriik oli sõjas Moskva tsaaririigiga sattunud raskesse olukorda.
Vastavalt Lublini unioonile läksid Leedult Poola koosseisu Volõõnia, Podoolia, Polesje ja ülejäänud Leedule kuulunud Ukraina alad.
Formaalselt kaotas Lublini unioon kehtivuse 3. mail 1791, mil võeti vastu Rzeczpospolita põhiseadus, mis muutis föderatiivriigi unitaarriigiks.
Neerupüramiid

Neerupüramiidideks (ladina pyramis renalis) nimetatakse paljudel selgroogsetel loomadel neerusäsi moodustuvaid koonusekujulisi neeru osasid.
Neerukoorest neerupüramiidide vahele kiiluvat osa nimetatakse neerusammasteks.
Neerupüramiidi tippu, mis ulatub neeruurkesse, nimetatakse neerunäsaks.
Neerupüramiidide areng, anatoomia, morfoloogia, histoloogia ja patoloogia võivad erineda nii liigiti kui ka indiviiditi.

Süstemaatiline anatoomia

Kehtivas loomaanatoomia standardis "Nomina Anatomica Veterinaria" liigitatakse neerupüramiidid urogenitaalsüsteemi.
Kehtivas inimese anatoomia standardis "Terminologia Anatomica" kuuluvad neerupüramiidid kuseelundite süsteemi.
Varem liigitati neerupüramiidid kuse-suguelundkonna kuseelundite hulka (Roosalu, 2010:128).

Inimestel

Inimese neerul on hulgaliselt neerupüramiide, mille ülesandeks on uriini transportimine neerukoorest neerutorukeste kaudu neerukarikatesse.
Iga neerupüramiidi sees on tõenäoliselt ligi 10 000 nefronit.
7. lend

Iseloomustuseks

Lavakunstikateedri 7. lendu peetakse sageli säravaks ja legendaarseks: neid üliõpilasi iseloomustas juba kooliajal suur töövõime ja distsipliin. On arvatud, et see võis kõige muu kõrval tuleneda sellest, et samal kursusel õppisid esmakordselt koos nii näitlejad kui ka lavastajad, kes pidid vältimatult üksteise vajaduste ning stuudiumi täitmise tingimustega arvestama. Suurem oli ka nende üliõpilaste elukogemus, kuna mitmed kursuslased olid varem, enne lavakooli jõudmist, jõudnud õppida mõnel muul erialal (Anne Paluver matemaatikat, Merle Karusoo sotsioloogiat, Külliki Tool fotograafiat, Ago-Endrik Kerge oli olnud tantsija jne). Seega võib 7. lendu pidada laia silmaringiga teadlike õppijate lennuks.
Silma hakkab ka üliõpilaste võrdlemisi suur vanusevahe sama kursuse lõikes (Karusool täitus lavakoolis 30. eluaasta, neljas elukümnend jooksis Kergel); otse keskkoolipingist tulijaid oli üksikuid (Orro, Spriit). Tooniandvateks kujunesid kursusel lavastaja suuna üliõpilased. Kursuse vaimseks liidriks ja autoriteediks võis pidada lavastaja suunal õppinud Merle Karusood, kes oli valitud ka kursusevanemaks.
Lõpetanute mälestuste kohaselt aidati üksteist koolitöös nii referaatide koostamisel, kohustusliku kirjanduse läbitöötamisel kui ka muus; kursus ei lasknud üksteisel võlgnevusi tekitada. Kursus armastas koos pidutseda ning hoidis võrreldes paljude teiste lavakooli lendudega ühte kuni lõpuni, ehkki hiljem (nt ETV saates "Lennud") tunnistavad ka selle kursuse lõpetanud, et seegi olnud teadlik valik ning pärast kooli lõppu pudeneti laiali. Kursusel oli ühiskassa, palju tehti väljasõite ning ühiskülastusi Moskva ja Peterburi teatritesse. Lavakooli lõpuaktuse päeval külastati üheskoos loomaaeda, kus meenutati esimese kursuse nn "loomaetüüde" ning korraldati pidulik õhtusöök kõigile pedagoogidele.
7. lend jäi lavakunstikateedris Voldemar Panso viimaseks lennuks ning Panso matustel viskasid üliõpilased teatrimehele hauda kaasa oma teklid. Seda on tagantjärele ebausust tõlgendatud kui saatuslikku tegu, sest 7. lennu 5 liiget surid verinoorena või parimas loomeeas: Tiit Berg uppus üsna varsti pärast lavakooli, Urmas Kibuspuu ja Jüri Krjukov surid raske haiguse järel, Sulev Luik mõrvati ning Aare Laanemets lahkus ootamatu terviserikke tõttu. Tänapäevani (2014) on näitlejatena repertuaariteatris veel vaid Anne Paluver (Vana Baskini teatris), Külliki Saldre (Vanemuises) ja Kalju Orro (Tallinna Linnateatris). Teine osa (Karusoo, Pedajas, Peterson) jätkavad lavastajana või õppejõuna ning kolmandad mõnes teatrile lähedases valdkonnas või on sootuks muule elualale suundunud (Kadri Tamberg).
Transjordaania

Transjordaania emiraat (inglise keeles Emirate of Transjordan, araabia keeles إمارة شرق الأردن Imārat Sharq al-Urdun sõnasõnalt "Ida-Jordaania emiraat") oli Briti protektoraat Lähis-Idas, aastatel 1921–1946.
Lauri Bambus

Isiklikku

Võõrkeeltest kõneleb Lauri Bambus inglise, vene, poola ja prantsuse keelt. Lauri Bambus on abielus, tal on tütar ja poeg. 
Tema ema õe lapselaps on vasaraheitja Anna Maria Orel.