Menon (dialoog)

"Menon" on antiikfilosoof Platoni dialoogi vormis filosoofiline teos.
Sisu on fiktiivne kirjanduslik kõnelus. Platoni õpetaja Sokrates diskuteerib aristokraadist Tessaallase Menoniga, kes peatub mõneks ajaks Ateenas, ja tema võõrustaja poliitik Anytosega. Peale selle osaleb kõneluses mõnda aega Menoni ori. Teema on Menoni küsimus, kas voorust saab ära õppida või sisse harjutada või see on kaasa sündinud. Tavaliselt "vooruseks" tõlgitav Kreeka sõna aretē ei tähenda  mitte ainult moraalselt soovimisväärset hoiakut, vaid ka tublidust ja suurepärasust laias mõttes.
Kõigepealt peaks selgeks tehtama, mis voorus õieti on, aga see ei õnnestu; uuritakse erinevaid definitsiooniettepanekuid ja need osutuvad kõlbmatuteks.   Sokrates usub siiski, et on olemas kaasasündinud, kuid unustatud teadmine, kuhu kuulub ka vooruse teadmine, ning seda teadmist saab meenutamise teel aktiveerida. Sellega läheb jutt teadmise hankimise peale. Sokrates püüab didaktilise eksperimendiga, kus katsealune on Menoni ori, kinnitada oma hüpoteesi, et õppimine on seletatav juba olemasoleva teadmise meenutamisena ("anamnēsis '​e hüpotees"). Ent see, kas voorus on õpetatava teadmise seas, tundub küsitav, sest pole vooruse õpetajaid.  On võimekaid isiksusi, kellel küll on voorus, kes aga ei saa seda teistele edasi anda. Arutelu viib apooriasse (nõutusesse), sest küsimus, milles voorus seisneb, jääb lahtiseks. 
Platoni anamnēsis '​e mõistest, mis tuleb esimest korda jutuks "Menonis", sai lääne filosoofias alguse aprioorse teadmise (kogemusest sõltumatu teadmise) probleem.

Koht, aeg ja osavõtjad

Arutelu leiab aset Ateenas. Täpset kohta pole dialoogis mainitud; tõenäoliselt on tegu gümnaasiumiga, võimalik on siiski ka Anytose kodu. Fiktiivse tegevustiku aeg tuleneb Menoni Ateenas viibimise dateeringust 403/402 eKr. Sokrates oli siis juba umbes 67-aastane.
Nagu teisteski Platoni varajastes dialoogides, juhib Sokrates vestlust, tuues välja vestluskaaslaste läbimõtlemata ettekujutuste piisamatuse ning andes seejärel arutelule uue pöörde. Tema vestluskaaslased Menon ja Anytos on ajalooliste isikutena hästi teada. Vaated, mis Platon dialoogitegelastele suhu paneb, võivad olla kirjanduslik fiktsioon. 
Ajalooline Menon kuulus ühte Tessaalia juhtivatest suguvõsadest. Ajal, mil ta viibis Ateenas, kus tal tõeliselt oli diplomaatiline missioon, oli ta umbes 21-aastane. Pisut hiljem, aastal 401 eKr, osales ta palgasõdurite juhina sõjakäigus Pärsia kuninga Artaxerxes II vastu. Ettevõtmine ebaõnnestus, Menon sattus vangi ja hukati. Kaaasaegsed ajaloolased Xenophon ja Ktesias Knidosest, kes sellest sõjakäigust samuti osa võtsid, näitavad Menoni iseloomu väga halvas valguses. Xenophon kirjeldab teda rahaahne südametunnistuseta petise ja intrigaanina, Ktesias süüdistab teda reetmises.
Menoni võõrustaja Anytos kuulus Ateena poliitikas demokraatliku suuna juhtivate peade hulka. Ateenal oli traditsiooniliselt demokraatlik riigikord (Atika demokraatia), kuid 404 eKr oli ühel oligarhide rühmal õnnestunud demokraatia kõrvaldada ning kehtestada lühiajaliseks jäänud terrorirežiim (kolmkümmend türanni). Tagajärg oli kodusõda, milles demokraadid 403 eKr (veidi aega enne Menoni saabumist) võitsid. Pärast seda võitu oli Anytos oma mõju haripunktis. Mõni aasta hiljem 399 eKr oli Anytos kõige väljapaistvam neist kolmest süüdistajast, kes algatasid Sokratese vastu kohtuasja, mis lõppes filosoofi süüdimõistmise ja hukkamisega. Sellepärast suhtus Platon temasse vaenulikult ja võitles tema vastu kirjanduslike vahenditega.
Platoni dialoogide tegelasena jätab Menon vähem ebasoodsa mulje kui ajaloolaste teadetes. Küsimuse vastu, mille ta esitab, paistab tal olevat siiras huvi.   Ta tahab õppida ja taipab dialoogi kestel oma teadmatust. Ent ta käitub üleolevalt ja ilmutab vähe arusaamist süstemaatilise uurimise nõuetest ning vähe kannatlikkust nende vastu. Tema nõrkused ilmnevad selgelt: ta ei argumenteeri keskendunult ja püsivalt, tema arvamus on konventsionaalne ja läbimõtlematu, sügavamast tegelemisest vooruse defineerimise raskete probleemidega hoiab ta kõrvale. Nähtavasti pole ta selle teema kõrgusel. Tema eneseteadlikkus filosoofilises kõneluses põhineb sellel, et ta on olnud kuulsa retoorikaõpetaja Gorgiase õpilane ja saab viidata tema autoriteedile. See aga ei avalda Sokratesele muljet. Menoni ebaõnnestumiste kujutamisega tahab ta diskrediteerida ka tema õpetajat Gorgiast.
Anytost, kes ajaloolise isikuna oli Sokratese kõige ohtlikum vaenlane, näitab Platon äärmiselt negatiivses valguses. Tema Anytos on sallimatu, eelarvamuste küüsis ega kuula argumente, mis võiksid tema jäika, konservatiivset maailmapilti ohutada. Asjalikele vastuväidetele vastab ta varjatud ähvardusega.

Sisu ülevaade

Jutt käib Platoni ajal populaarsel teemal – aretē (tubliduse, suurepärasuse, vooruse) päritolust. Et Platoni ja tema dialoogi tegelase Sokratese jaoks on eetilised tekstid esiplaanil, tõlgitakse tema tekstides tavaliselt "vooruseks". Tuleb aga alati silmas pidada, et vanakreeka keeles on ettekujutus tublidusest ja kõlblikkusest lahutamatu voorusest eetilises mõttes. Mittefilosoof nagu Menon ei mõtle aretē '​st rääkides eraldi vooruslikkusele kui moraalsele kvaliteedile, vaid üldiselt tublidusele või kõlblikkusele, mis toob edu, kusjuures tunnustatud sotsiaalseid norme, nagu näiteks õiglust, tuleb küll arvestada.

Sissejuhatav kõnelus

"Menonis" kohtuvad Ateenasse saabunud noor Tessaalia aristokraat Menon ja Sokrates. Raamtegevus puudub, kõnelus algab vahetult. Alguses osalevad ainult Menon ja Sokrates. Menon küsib Sokrateselt, kas voorused (aretē) on õpitavad või kas neid omandatakse kuidagi teisiti. Sokrates vastab puiklevalt. Ta kostab selle peale, et ta ei tea tegelikult, mida voorus tähendab, rääkimata sellest, missugune voorus on, sealhulgas kas voorus on õpetatav, ja et ta ei tea ka kedagi teist, kes seda teaks. Peale selle väidab ta, et Ateenas ei tea keegi midagi voorusest. Irooniliselt omistab ta sellise asjatundmise Menoni kaasmaalastele tessaallastele. Iroonia seisneb selles, et tessaallasi peetakse tsiviliseerimatuteks ja kombetuteks, Ateena aga on Kreeka tsivilisatsiooni oluline keskus.   Menon, kes küsimuse raskusest midagi ei aima, imestab Sokratese teadmatuse üle. Ta arvab ilma pikemata, et suudab voorust eksprompt õigesti defineerida. Seejuures annab ta edasi vaateviisi, mille ta on saanud oma õpetajalt Gorgiaselt.

Menoni definitsioonikatsed

Menon ei võta jutuks voorust kui niisugust, vaid vooruste paljuse. Selle, mida tuleb vooruseks pidada, seab ta sõltuvusse isikust ning tema eluolukorrast ja ülesandest. Ta ütleb, et voorus erineb inimeseti, ehk siis mehe voorus erineb naiste omast, lapse oma vanuri omast ja orja oma vaba inimese omast. Näiteks seisneb tema meelest mehe voorus selles, et ta lööb poliitikas läbi, soosib oma sõpru ja kahjustab oma vaenlasi ning kaitseb end vastaste kimbutamiste eest. Naise voorus seisneb heas majapidamises ja kuulekuses abikaasale.  Vanadel inimestel ja lastel on erinevad eakohased voorused. Vabade inimeste voorused on teist laadi kui orjade omad. Igal tegevusel on eriline voorus.
Sokrates ei ole sellega rahul. Ta selgitab, et ta ei küsi mitte erinevate üksikvooruste kohta, vaid vooruse kui niisuguse kohta, selle kohta, mis on erinevatele voorustele ühine ning õigustab seda, et nende kohta kasutatakse ühist nimetust. Menon saab aru, mida Sokrates silmas peab, satub aga nüüd küsimusele vastamisel segadusse. Ta tahaks kinni hoida oma soo- ja easpetsiifilistest voorustes. Sokrates toob esile, et näiteks tervis, suurus ja tugevus on ühtsed mõisted, mida ei defineerita soo- ja easõlteliselt. Kui need mõisted käivad üldiste omaduste kohta, mis on igal pool samad, siis ei ole selge, miks voorust tuleb nendest erinevalt defineerida eri moodi sõltuvalt sellistest teguritest nagu sugu ja vanus. Heaks riigijuhtimiseks on tarvis mõõdukust ja õiglust, ja need on needsamad omadused, mis võimaldavad ka head majapidamist. See, kes talitab mõõdukalt ja õiglaselt, toimib sõltumatult vanusest; pole olemas erilist raukade mõõdukust või õiglust, mis teiste inimeste omast erineb. Kui öeldakse, et inimene on hea, siis ei mõisteta selle all vastavalt vanusele ja soole eri asju. Järelikult peab voorus, mis teeb inimese heaks, olema kõigi jaoks sama.
Et esimene definitsioonikatse on nurjunud, teeb Menon teise katse. Ta võtab arvesse Sokratese kriitikat ning otsib üldkehtivat määratlust. Ta pakub, et kõigile ühine voorus võiks olla võime võimu kasutada, valitsemise tublidus. Sokrates ei nõustu sellega, sest sellisel juhul ei saaks olla ühtki vooruslikku orja. Orjade ja laste puhul ei saa rääkida valitsemisest, nii et see definitsioon ei hõlma kõike, mida see peaks sisaldama. Peale selle tekib küsimus, kas mõeldud on igasugust võimukasutamist või ainult õiglast valitsemist. Menon nõustub õigluse kaasamisega, sest ta teab, et seda peetakse vooruseks ja seetõttu ei saa selles kontekstis õigluseta läbi. Ka mehisusel ja teistel voorustel on võimuga ümberkäimise juures oma osa ning ka need tuleks seetõttu definitsiooni sisse võtta. Sellega aga tekib jälle vooruste paljus ning nende omavaheline seos jääb ebaselgeks. Nii et teine definitsioonikatse ei vii kaugemale kui esimene. Nüüd on Menon nõutu.
Sokrates selgitab 'kuju' mõiste najal, mis on mõistemääratluse puhul tähtis: mitte üksikud kujud, vaid see, "mis on kõikidel nendel sama". Kuju defineerib ta sellena, "mis ainsana olevatest värvusega alati kaasneb". Menon nimetab seda definitsiooni lihtsameelseks, sest see, kes ei tea, mis on värvus, ei saa sellest aru. Ent Menon on see juures kuju ettepandud definitsiooni lühendanud selleks, "mis alati värvusele järgneb", tehes sõnade "ainsana olevatest" ärajätmisega teinud definitsioonist kõigest tarviliku tingimuse. Sokrates nõustub, et parem, dialektilisem oleks olnud kõigepealt lasta vestluskaaslasel tunnistada, et definitsioonis tarvisminevad mõisted on talle tuttavad, ning annab teise definitsiooni jaoks ette ainult kolm mõistet, mille kohta Menon tunnistab, et need on talle tuttavad: 'piir', 'pind' ja 'keha'. Sokrates ütleb nüüd Menonile, et kuju on keha piir.
Sokrates on siin samuti andnud kujule ainult tarviliku tingimuse, sest mitte iga keha piir ei ole kuju. Aga seda viga saaks kergesti parandada, kui nimelt võtta definitsiooni kolmas mõiste, mille ta enne sisse tõi: kuju on keha piir, mis on pind. Iga kuju võib mõista keha lõikepinnana. Ilmselt pidi Menon seda puudust märkama ja parandama. Menon aga ei kommenteeri uut kuju definitsiooni ja nõuab Sokrateselt selle asemel värvuse definitsiooni. Et seda sõna uues definitsioonis üldse ei esine, on see Menoni nõudmine täiesti põhjendamatu ning Sokrates nimetab Menoni käitumist siis ka häbematuks vältimismanöövriks, annab aga lõpuks ka värvuse definitsiooni optiliselt tajutava väljavooluna kujudest, toetudes Empedoklese teooriale, mida Gorgias pooldab. Täiesti erinevalt Sokratesest kiidab Menon seda definitsiooni taevani. 
Menon pakub, et voorus võiks olla heade asjade ihaldamine ja võime neid saavutada. Sokrates märgib, et paljud pole suutelised head kurjast eristama ja sel juhul tekib küsimus, kas heade asjade omandamine ja saavutamine ebaõiglasel viisil on ikka vooruslik.
Seejärel küsib Menon, et kui me ei tea, mis on voorus, siis kuidas me seda uurima peaksime? Kuidas me peaks ära tundma, et oleme otsitava leidnud, kui me ei tea, mida me otsime? Kujuneb Menoni paradoksiks nimetatud dilemma: inimene ei saa otsida ei seda, mida ta teab, ega ka seda, mida ta ei tea. Ta ei saa otsida seda, mida ta teab, sest seda teades ei ole tal enam mingit vajadust seda otsida – ja ta ei saa otsida seda, mida ta ei tea, kuna ta ei tea, mida ta otsib.
Järgnevas dialoogi osas näitab Sokrates, et hing on surematu. Algselt jutustab ta Menonile sellest kui legendist, väites, et õppimine on üksnes eelnevalt kogetu meenutamine. Seejärel demonstreerib ta seda, kutsudes kohale ühe Menonile kuuluva orja. Ta demonstreerib seda, et ori ei tea, kui pikk peab olema ruudu külg, et see oleks algselt maha joonistatud ruudust kaks korda suurem. Ori oletab algselt, et kui ruut peab olema poole suurem, siis peab ka külg olema poole pikem.
Seejärel joonistab Sokrates algse ruudu juurde teise ruudu, kasutades selleks esimese ruudu diagonaali. Lisades veel kolm ruutu, mille diagonaalideks selle ruudu küljed on, aitab ta orjal jõuda äratundmisele, et algsest ruudust poole suurema ruudu küljepikkuseks peab olema algse ruudu diagonaal. Kuna ori seda enne ei teadnud ja keegi seda talle otseselt ka ei öelnud, siis pidi see talle varasemast elust meenuma.
Menon nendib seepeale, et Sokratese teooria peab olema õige. Sokrates kostab, et ta usub sedasama, kuid pead selle eest anda ei või. Samas on ta kindlalt veendunud, et kui inimesed otsivad neid väärtusi, mida nad ei tunne, siis muudab see otsing nad paremateks ja vapramateks.
Kuigi Sokrates tahab jätkata uurimist, mis voorus on,  pöördub Menon tagasi algse küsimuse juurde. Sokrates ütleb, et voorus on teadmised, mis võimaldavad raha, võimu ja iseloomuomadusi õigesti kasutada, aga nendib, et kui voorus on teadmised, siis peab seda olema ka võimalik õpetada. Kui aga õpetajaid ei ole, siis ei saa voorus kuuluda õpetatavate teadmiste hulka.
Seejärel ilmub Menoni võõrustaja Anytos. Sokrates nendib, et Anytose isa Anthemion teenis oma vaeva  ja taibukusega suure varanduse, ja et ta andis ka oma pojale parima võimaliku hariduse, seega tasub just temalt küsida, kes võiks olla vooruse õpetajad. Ta pakub, et seda võiksid olla sofistid, ent see mõte kohutab Anytost, kes ei tahagi selle küsimuse vastust teada. Seejärel küsib Sokrates, miks vooruslike vanemate, näiteks Themistoklese, Aristeidese, Periklese ja Thukydidese lapsed ei ole alati vooruslikud. Kui juba nemad ei suutnud oma poegadele voorust õpetada, siis nähtavasti voorus ei ole õpetatav. Anytos peab seda küsimust isiklikuks solvanguks. Seejärel jätkab Sokrates Menoniga vestlemist.
Sokrates eristab nüüd tõeseid uskumusi tõelisest teadmisest. Tõese uskumise järgi talitades saavutame sama tulemuse kui teadmist kasutades, ent esimene on siiski ebakindlam ja vajab abi meenutamiselt. 
Lõpuks väidab Sokrates, et varasemate aegade suurkujude vooruslikkus on vähemalt osaliselt jumaliku inspiratsiooni tulemus. Ent selgust sellest asjast polevat võimalik saada, kuni pole teada, mis on voorus.
Dialoog jääb lahtiseks, sest voorus jääb defineerimata. Samas toob dialoog välja selle, mida Sokrates vooruse definitsioonilt ootab: see ei tohi olla lihtsalt loetelu, see peab sisaldama ainult voorusele omaseid tingimusi, tooma ära kõik voorusele omase ega tohi kasutada tsirkulaarset loogikat.

Kirjutamise aeg

Peetakse usutavaks, et "Menon" kuulub Platoni varajasse loomeperioodi ning selles hilisemasse faasi, mida nimetatakse ka keskmisse loomeperioodi ülemineku ajaks. Täpsem paigutus tundub võimatuna. Katsed järeldada oletatavatest seostest teiste teostega või Platoni õpetuse hüpoteetilisest arengust dialoogide tekkimise järjekorda ei ole andnud usaldatavaid tulemusi. Üks märk räägib selle kasuks, et "Menon" on kirjutatud umbes samal ajal "Sokratese apoloogiaga". Uuemas uurimistöös on pääsenud maksvusele oletus, et Platon kirjutas "Menoni" 380. aastate keskpaigas eKr pärast "Gorgiast" ning Akadeemia asutamist.

Paralleel "Protagorasega"

Menoniga sarnaseid teemasid käsitleb Platon ka dialoogis Protagoras, kus Sokrates jõuab aga sootuks vastupidistele tulemustele, nimelt et vooruslikkus on õpitav. Seal käsitletakse vooruslikkust teadmisena, "Menonis" aga pigem ideede olemuse tajumisena.

Retseptsioon

See, mida Sokrates või Platon tekstiga meenutamisest mõtleb, on olnud hiljem mitmete filosoofiliste arutelude teemaks.
Tänapäeval peab suurem osa autoreid lõpusõnu irooniaks, ent leidub siiski autoreid, kes arvavad, et need väljendavad Sokratese enda siirast, ehkki oletuslikku, seisukohta.

Antiik

"Menoni" antiikaegsetest kommentaaridest ei ole midagi pärandunud, kuid selle mõju oli suur. 
Platoni õpilane  Aristoteles mainis seda korduvalt. "Teises analüütikas" käsitles ta üldise potentsiaalse teadmise aktualiseerumist ning tegeles seejuures Platoni Menoni esitatud paradoksaalse teesiga, et tundmatut pole põhimõtteliselt võimalik teada saada. "Esimeses analüütikas" tõlgendas ta õppimist kui meenutamist. "Poliitikas" vastustas ta Platoni Sokratese vaadet, et ei ole spetsiifilisi voorusi vastavalt soole, vanusele ja sotsiaalsele positsioonile, vaid voorus on kõigil inimestel sama. 
Teine Platoni õpilane Xenokrates kirjutas teose, milles ta tegeles "Menoni" temaatikaga; peale pealkirja "Et voorus on õpitav" pole sellest kaotsiläinud teosest midagi pärandunud.
Pseudoplatoonilise (vääralt Platonile omistatud) dialoogi "Voorusest" autor käsitles oma teoses küsimust, kuidas voorus tekib. Seejuures toetus ta tihedalt "Menonile". Ta oli veendunud, et vooruse ratsionaalselt plaanitav edasiandmine teistele ei ole võimalik. Tema argumentatsiooni järgi ei ole kellelgi ülekantavat voorusteadmist, sest tõeline vooruseõpetaja peaks olema hea inimene ja niisugusena ei hoiaks oma teadmist endale; ta peaks olema sellega ka esinenud ja oma võimet praktiseerinud. Seda ei ole aga juhtunud. Algetest tingitud vooruslikkuse välistas dialoogi "Voorusest" autor samuti, sest muidu oleks olemas selle varase äratundmise tehnika. Ka "Menonis" ettepandud vahepealset teed teadmise ja mitteteadmise vahel, "õiget ettekujutust" ei jätnud ta lahti. Ilmselt kuulus ta Akadeemiasse ja elas hiljemalt 3. sajandil eKr. Võib-olla oli tema teos suunatud stoikute käsituse vastu: nood pooldasid vooruse õpetatavuse vastu ja pidasid ka looduslikku alget olemasolevaks. Peaaegu pool dialoogi "Voorusest" tekstist koosneb "Menoni" tsitaatidest ja parafraasidest. Menoni ja Anytose asemel vestleb siin Sokratesega tema nimetu sõber.
Cicero kasutas mitmes kohas anamnēsis '​e mõistet. Teoses "Tusculanae disputationes" kasutas ta katset Menoni orjaga argumendina hinge igavesuse kasuks. Teoses "De divinatione" mainis ta ulatuslikke teadmisi, mis hing on meenutamishüpoteesi järgi minevikus omandanud. Sellega olevat seletatavad endelised unenäod, sest unes suutvat hing keha paigal olles ligi pääseda päeval varjatud universaalsele teadmisele.
Platoni teoste jaotuses tetraloogiateks, mis pärineb nähtavasti 1. sajandist eKr, kuulub "Menon" kuuendasse tetraloogiasse. Diogenes Laertios arvas selle proovilepanevate, st teadmatust paljastavate dialoogide hulka ning mainis alternatiivset pealkirja "Menon". Seejuures viitas ta keskmise platooniku Thrasyllose kaotsiläinud teosele.
Filosoofiavastaselt meelestatud õpetlane Athenaios ütles oma poleemikas Philoni vastu muu hulgas, et Menonit kiidetavat tema nime järgi nimetatud dialoogis ebaõiglaselt, tema iseloomu kujutatavat seal valesti; tõde leiduvat Xenophonil.
Ka kristlikud autorid pöörasid "Menonile" tähelepanu. Aleksandria Klemens kiitis heaks dialoogis esitatud hüpoteesi, et voorust tuleb seletada Jumala annina.  Arnobius Vanem vastustas teoses "Adversus nationes" ("Paganate vastu"; 2,24) meenutamisõpetust, esitades argumendid geomeetrilise eksperimendi tõestusjõu vastu.  Ka Augustinus vaidles hüpoteesiga, et hing toob  kaasa teadmise, mis tal oli olnud juba enne keha tekkimist. Tema vastuväide seisnes selles, et sellisel juhul ei saaks kõik geomeetrilist teadmist kaasa tuua, vaid ainult need, kes olid juba varasemas elus matemaatikud. 
Antiigi tekstipärand piirdub ühe papüürusefragmendiga Rooma keisririigiaja algusest ja nappide  tsitaatidena teistes fragmentaarselt papüürusel pärandunud teostes.

Keskaeg

Vanim säilinud keskaegne "Menoni" käsikiri koostati 895. aastal Bütsantsis. Käsikirjaline pärand koosneb umbes 50 koodeksist, mis seda teksti täielikult või osaliselt sisaldavad.
10. sajandil kirjutas al-Fārābī ülevaate Platoni teostest pealkirjaga "Platoni filosoofia, selle osad ja selle osade järjekord algusest kuni lõpuni". Selles võttis ta "Menoni" filosoofilise sisu lühidalt kokku tunnetusteoreetilise optimismi vaatekohast kokku. al-Fārābī, kes toetus antiiksele keskplatoonilisele allikale, jõudis järeldusele, et Platon lükkas selles dialoogis tagasi Menoni tunnetusteoreetilise pessimismi, sest ta tundis ära, et uurimise abil saab väga hästi tõeni jõuda.
Lääne ladinakeelsetele õpetlastele oli "Menon" tuntud sellest ajast saadik, kui Sitsiilias elanud õpetlane  Henricus Aristippus selle ajavahemikus 1154–1160 ladina keelde tõlkis. Tõlge on väga originaalilähedane. Eessõnas selgitas Henricus, et tema põhieesmärk oli sisu mitte moonutada, mistõttu ta ohverdas hea stiili. Tekst on pärandunud viies hiliskeskaegses käsikirjas.

Renessanss ja varauusaeg

Esimene uusaegne tõlge ladina keelde pärineb Marsilio Ficinolt, kes avaldas selle 1484 Firenzes oma Platoni-tõlgete kogumikus. Sissejuhatuses (argumentum) "Menoni" tõlkesse ütles ta, et anamnēsis on kõrvalteema ning peateema on voorus. Originaalteksti esmatrükk ilmus septembris 1513 Venezias Aldo Manuzio kirjastamisel Markos Musurose toimetatud Platoni teoste kogumikus.  
René Descartes avaldas 1643 arvamust, et teadmine Jumala kohta on sama laadi nagu geomeetriline teadmine, mille latentset kohalolu "Menonis" demonstreeriti; mõlemad kuuluvat "meile kaasasündinud tõdede hulka".  Leibniz kiitis 1686 "ilusat eksperimenti". Ta pidas aprioorse teadmise tõestust õnnestunuks ning ütles, et anamnēsis '​e kontseptsioon on kindlal alusel, kui seda õigesti käsitada. Ta lükkas siiski tagasi hüpoteesi hinge eeleksistentsist enne keha tekkimist.

Kirjanduslikud aspektid

Mõjukas Platoni tõlkija Friedrich Schleiermacher ei pidanud "Menonit" väljapaistvaks saavutuseks; ta kirjutas 1805 sissejuhatuses selle dialoogi tõlke esimesele trükile, et tegu on ühega Platoni lõdvematest mitte täielikult läbitöötatud esitustest Hilisemad hinnangud kirjanduslikule kvaliteedile on siiski tavaliselt hoolimata üksikasjade, näiteks Anytose järsu sissetoomise kriitikast kiitvad. John Stuart Mill märkis 1866 avaldatud essees, et "Menon" on juveel; üheski teises dialoogis ei pakutavat nii kompaktselt nii palju Platonile iseloomulikku. Ulrich von Wilamowitz-Moellendorffi hinnangul ei hiilga "Menon" kunstilise kaunidusega, sellel puudub tugev paatos, ometi on ülesehitus kunstipärane, esitusviis pingne. Alfred Croiset leidis, et dialoogil on suur kirjanduslik sarm. Franz von Kutschera nimetas seda hästi komponeerituks.

Pealkiri

Pealkiri "Menon" on hästi tõendatud, sest Aristoteles mainib seda (Esimene analüütika II, 67a21; Teine analüütika I, 71a29).
Mõnikord väidetakse, et Platon tahtis pealkirjadega jäädvustada inimesi, keda ta austas või kes talle meeldisid. Vähemalt enamasti see nii ei ole. Pealkirja mõte peab selguma dialoogi käigus. Pealkiri toob välja dialoogi peateema või mõne tähtsa aspekti või vihjab sellele või peidab seda.
See, kes on Menon dialoogi tegelasena, selgub dialoogist endast. Ent Platon eeldab, et kaasaegsel lugejal on ajaloolise Menoni, nagu teistegi tegelaste prototüüpide kohta, eelteadmisi, kas või kuulujuttudest, võib-olla on ta teda isegi isiklikult tundnud. Me saame kasutada säilinud allikaid, et kujutada ette, missugune oli Menoni kuvand. Selleks tulebki teateid ajaloolisest isikust arvesse võtta. Peamine allikas on Xenophon (Anabasis II, eriti 6,  21–29). Plutarchose (Artaxerxese elulugu, 18) ja Photiose (Bibliotheca, cod. LXII, Bekker 43b–44a) kaudu jõuavad meieni Artaxerxes II arsti Ktesiase, mõnede Aasias Menoniga toimunud sündmuste pealtnägija tunnistused. Kolmas allikas, Diodoros, järgis nähtavasti Ephorost, kes toetus nähtavasti Xenophonile ja Ktesiasele. Menoni iseloomu asjas on allikad ühel meelel, lahkarvamused puudutavad tema surma asjaolusid. Xenophon vastandab teda väejuht Klearchosele, kes oli väljapaistev sõjamees, sõjaarmastaja, karm ja karge, suutis käskida, kuid ei kaldunud alluma, tark, kuid otsustaval hetkel mitte piisavalt kaval, ja väejuht Proxenosele, kes oli Gorgiase õpilane, poliitiliselt auahne, soovis valitseda ja käskida, kuid see ei tulnud hästi välja, oli õiglane ja õilis. Mõlemad jäävad kaugelt alla Kyrosele, kuid on kaugelt üle Menonist, kes allutas kõik rikkuse kogumisele, rikkudes teadlikult käitumisnorme, oli reetlik ning täiesti kindel, et suudab asjad oma kasuks pöörata. Platoni kaasaegsed pidasid Menonit väga paheliseks. Ja Xenophon näidab meile teda väga andekana.
Traditsioon, mis pärineb nähtavasti Herodikoselt, räägib Platoni ja Xenophoni vahelisest kiivusest. Ühena näidetest mainitakse, et Xenophon on Menoni vastu vaenulik, Platon aga kiidab teda. See ei pea paika: 
78 c4 – d3 ja 86 d6–7 annavad hinnangu, mis Xenophoni omast ei erine.
Selleks et aru saada, kes on Menon dialoogi tegelasena ja millist osa etendab meie eelarvamus temast, tuleb näidendit täpselt jälgida. See, kes Menon dialoogis on, võib olla dialoogi mõistmisel keskne küsimus. Mitte juhuslikult ei küsi Sokrates dialoogi alguses: "Või kas sulle tundub võimalik, et keegi, kes ei tea üldse, kes Menon on, teab, kas ta on ilus või rikas või kas ta on õilis või vastupidi?" (71b4–7)

70a1–4: järsk algus, Menoni küsimus vooruse õpetatavusest

Dialoog algab järsult Menoni küsimusega Sokratesele: "Kas sa oskad mulle öelda, Sokrates, kas voorus on õpitav; või mitte õpitav, vaid harjutatav; või mitte harjutatav ega õpitav, vaid tuleb inimestele loomupäraselt või mingil muul viisil?"
Enamasti on Platoni dialoogidel pikk ekspositsioon. Seetõttu on arvatud, et dialoogi algus on kaduma läinud, või et tegu on varase teosega, kus kompositsioon ei ole veel hea. Kuid teoses on tihe vihjeterohke, kuigi tavalisest kokkusurutum ekspositsioon, mis jätkub kuni Sokratese väiteni, et pole võimalik teada, kuidas voorust saab omandada, teadmata, mis see on (71b3–8). Platoni dialoogide sissejuhatustes ennetataksegi sageli põhiteemasid.  
Peaks tunduma ehmatav ja naljakas, et küsimuse voorusest esitab pahelisuse poolest kurikuulus Menon vooruse eeskujule Sokratesele. See, et küsimus esitatakse tühjalt kohalt ilma sissejuhatuseta, teeb selle veel naljakamaks. Hiljem (76e) saame teada, et Ateenat külastav Menon oli eelmisel päeval Sokratest kohanud, kuid siis kõnelduga ei paista sel küsimusel seost olevat (saame teada ainult seda, et Menon jääb Ateenasse lühikeseks ajaks). Küsimuse järskusel võib olla tõsisem tähendus.
Viis, kuidas Menon oma küsimuse esitab, näitab mõningaid tema iseloomujooni ja ennetab mõningaid dialoogi teemasid. Menon on võimukas (75b1, 76a8–c3 ja 86d3–8) ja ta ka defineerib voorust võimuna (73c9–d1). Ta on harjunud saama oma küsimustele nõudmise peale vastust. Sokrates püüab teda selles ja muuski suhtes kasvatada (talle voorust õpetada). Peale selle, Menon eeldab, et ta saab küsimusele niisuguse vastuse, mis võimaldab tal autoriteetselt kõnesid pidada ja teisi õpetada. Just nii on ta Gorgiaselt õppinud: tema vastused meelde jätnud. Aristoteles teatab, et rändõpetaja (sofist) Gorgias, kes rändas linnast linna ja õpetas tasu eest, väitis, et ta õpetab retoorikat, ta kõneles uudselt ja tema kõnekunst oli imetletud. Raamatu "Sofistlikud kummutused" lõpus (34, 183b36–184a8) kaebab Aristoteles, et Gorgias ei õpetanud kõnet koostama, vaid andis ette valmis kõned, nagu kingsepp, kes ei õpeta õpilastele oma kunsti, vaid annab neile valmis kingad, mis loodetavasti klientidele jalga lähevad. Menon arvab, et kui ta on Gorgiase sõnad vooruse kohta meelde jätnud, siis ta ka teab, mis voorus on (kuigi pole voorust ennast õppinud). Õpetamine on lihtsalt edasiandmine ja õppimine on meeldejätmine. Gorgias vastab lühikesele küsimusele kõnega, Sokrates aga esitab ise küsimusi, millele õppija peab vastama. Õppida tuleb Sokratese järgi seest, mitte väljast. Õpetaja aitab oma küsimustega meenutada.    
Küsimus on iseenesest tõsine: kuidas avalikus elus väljapaistev või kõrge isikliku moraaliga inimene oma voorused sai, õpetajatelt, harjutamisest, kasvatusest, sünnipärasest geeniusest või taeva annist.
Konkreetsete vooruste ja oskuste omandamise küsimust arutatakse ka Platoni dialoogides "Alkibiades I", "Euthydemos", "Laches", "Protagoras" ja "Riik". Alati mainitakse teguritena loomust, harjutamist ja õpetamist. Arutatakse, kuidas tuleb hinnata sofistide pretensiooni, et nad õpetavad tõde; mis kasu on argumendist, et voorust saab õpetada, kui vooruslikel meestel pole kunagi õnnestunud oma poegi õpetada; vajadust voorus defineerida, enne kui selle õpetatavust arutada; võidu peale arutamise ohte ja Sokratese teesi, et voorus on teadmine. Menoni sõnastus näitab, et ta on käimasoleva diskussiooniga kursis. Hiljem (80b2–3) selgub, et Menon on pidanud vooruse kohta lugematuid kõnesid, millega ta on väga rahul. Ta teab, et arvamused lähevad lahku, mida ta ka mainib (95b1–5). Saame ka teada (79e7–80a2), et Menon on kuulnud küsimuste ja vastuste mängust, milles Sokrates pidevalt raskusi tekitab. Ta sõnastab oma küsimuse väljakutsena: "ütle, kui oskad".
Sõna "voorus" (aretē) oli palju konnotatsioone, ja see on üks põhjus, miks Sokrates tahtis, et see defineeritaks. Menon igatahes peab paljuski silmas omadust või omaduste komplekti, mida vajab edukas juht (71e3, 73c9–d1 ja 91a3–4; dialoogis "Protagoras" saab Protagoras umbes samamoodi voorusest aru). Ka Sokrates räägib voorusest kui omadusest, mille abil riigimees toob linnale kasu (89b6–7 ja 98c8–9). Kuid seda sõna sai kasutada ka paljudes teistes seostes. Siin on jutt ainult inimese voorusest, aga seegi on laialt mõistetav, ja igatahes ei ole ainult juhtimisega seotud. Peale selle, voorust mõisteti soona, mille liigid on õiglus, mehisus, mõõdukus ja tarkus (nii ka mujal Platonil). Sokrates püüab selles mitmekesisuses, mida Menon hästi esindab, ühtset alust leida.
Seda, kuidas voorust omandatakse, oli juba vähemalt pool sajandit intensiivselt arutatud, osalt poliitiliste muutuste tõttu Ateenas: kõrgetesse ametitesse tõusid mittearistokraadid. See tekitas küsimuse sünnipära ja omandamise rollist poliitilist edu soodustavate omaduste väljakujunemisel. Osalt sellepärast hakkasidki sofistid õpetama võimule pürgivatele noortele meestele vastavaid oskusi. Demokraatia nõudis kõneoskust, millega veenda kohtus ja poliitilistes kogudes. Sofistid pakkusid võimalust õppida seda ja muudki: Protagoras, kes lubas õpetada ka voorust, õpetas esitama argumente nii poolt kui ka vastu, ja Hippias õpetas ka matemaatikat. Et sofistid küsisid ka tasu, siis oli muidugi tähtis, kas voorust saab õpetada.
Alternatiivid, mida Menon mainib, (looduse, õpetamise ja harjutamise panus) olid juba ammu välja toodud, "muul moel" viitab jumala annile, millest dialoogi lõpus juttu tuleb. Tekib küsimus, miks Menon esitab need alternatiividena. Tõsi, Pindaros oli öelnud, et voorus pärineb ainult loomusest. Demokritos (DK 68 B242) ja Kritias (DK 88 B9; vrd  Epicharmos (DK 23 B33)) ütlevad: "rohkem inimesi saavad heaks harjutamise teel kui loomusest", aga Demokritos ütleb teisal (B33, B56 ja B182), et ka õpetamine ja loomus on olulised. "Phaidonis" (82a11–b3) ütleb Sokrates, et "rahvalik voorus" (mitte tõeline voorus) omandatakse ainult harjutamise teel (vt ka Riik VII 518d9–e2, X 619c7–d1). Tavalisem oli siiski öelda, et mängus on mitu tegurit, sageli kõik kolm, ainult rõhuasetus oli erinev. Menon paistab arvavat, et voorusel on ainult üks allikas, ja ka Sokrates ei vaidlusta seda. 
Pole selge, kas Menon mõtleb harjutamise all poliitilise tegevuse harrastamist; hiljem sellest juttu ei tule. Ühes tähtsas käsikirjas (F) see puudub ning harjutamise kohal on hoopis õppimine, nii et harjutamise võisid toimetajad hiljem sisse tuua. Tänapäeva kommentaatorid ja tõlkijad lükkavad F-i versiooni tagasi. Tavaliselt esitatakse kolm argumenti. Esiteks, harjutamine oli "pedagoogilise triaadi" üldtunnustatud liige. Teiseks, Aristotelese "Nikomachose eetika" (Nikomachose eetika#9. peatükk I 9, 1099b9–11) mainib samu tegureid nagu "Menongi", nii et on ahvatlev mõelda, et ta toetub "Menonile". Kolmandaks, võib väita, et harjutamisest edaspidi ei räägita sellepärast, et õpetamise vastu öeldu (93a5–94e2) on kohandatav ka harjutamise kohta. Dominic Scott esitab vastuargumendid. Esiteks, harjutamise võis paigutada ka "muu" alla, sest põhiliselt käib jutt loomuse ja õpetamise vastandamisest, või siis mõistis Menon õpetamist nii laialt, et selle alla käis ka harjutamine (tõsi küll, "Menonis" Sokrates õpetamist nii ei käsita). Teiseks, pole konkreetset alust arvata, et Aristoteles just "Menonile" toetub, pealegi ei rääkinud Aristoteles vooruse, vaid õnne omandamisest. (Teisal (X 9, 1179b20–1), esitab Aristoteles needsamad tegurid seoses vooruse omandamisega, aga siingi ei pruugi allikaks olla "Menon", seda enam, et terminid ei lange täielikult kokku.) Kolmandaks, "isa argument" on küll harjutamisele kohandatav, aga kui Menon oma küsimuse uuesti esitab (86c7–d2), siis ta harjutamist ei maini, ja isa argument pole veel esitatudki. Samuti ei maini harjutamist Sokrates 89a6, kus ta kõrvaldab õpetamise alternatiivina ainult loomupärasuse. Scott jõuab järeldusele, et algses dialoogis harjutamisest juttu ei olegi.

70a5 – 71a7: Sokrates ei võta Menoni väljakutset vastu, vaid viib jutu vooruse olemusele

Sokrates ei võta väljakutset vastu, vaid jätab vastamata  ning räägib järsku hoopis sellest, kuidas Tessaaliat varem austati ratsutamiskunsti ja rikkuste pärast, nüüd aga on saanud kuulsaks ka sealne tarkus, Ateenast aga on tarkus kaduma läinud, nagu oleks sinna välja rännanud. Siin on ilmne iroonia. Tessaaliat peeti korratuks ja ohjeldamatuks maaks. Selle pööras tarkusele Gorgiase õpetus, kes mõjutas eriti Aleuaade, tähtsaimat Tessaalia valitsejasugu, kes on tuntud sellega, et nad olid sõjas pärslastega Xerxese poolel ja seega reetsid Hellase. Sokrates võrdleb Menoni võlude mõju Aleuaadide soo mõjukale liikmele Aristipposele sellega, kuidas Gorgiase tarkus võlus tessaallasi ja eriti Aristippost. Irooniaga ütleb Sokrates ka seda, et ükski ateenlane ei vastaks Menoni küsimusele teisiti, kui et rääkimata sellest, kuidas voorus tekib, ei tea ta sedagi, mis üldse on voorus. Tõenäoliselt ei oleks tegelikult ükski ateenlane peale Sokratese enese niimoodi öelnud. Hiljem (92e–93a) ütleb ateenlane Anytos (kelle maine oli küll veidi rikutud), et iga korralik Ateena kodanik oskab voorust õpetada, tahtes nähtavasti öelda, et igaüks neist teab, mis voorus on. Nii et Ateena ei erine tarkuse poolest Tessaaliast.    
Menonit tutvustatakse tessaallasena ning Aristippose kaudu seostatakse teda Pärsiaga ja selle valitsejatega. Hiljem (78d2–3) kinnitab Sokrates seda seost, nimetades Menonit Suure Kuninga pärilikuks sõbraks. Tegelane Menon kannab väljastpoolt dialoogi pärinevat taaka.
Gorgiase õpetusest rääkides rõhutab Sokrates, et Gorgias harjutas õpilastele sisse kombe vastata igale küsimusele kartmatult ja julgelt nagu need, kes teavad.
Menoni küsimus viib tagasi suuremale küsimusele, mis on voorus. Selle küsimuse seob Sokrates linna ja selle kodanike tarkuse või tarkusetusega. Jutt läheb kohe ka Ateena linnale.

71b1–8: ateenlased ei tea, mis on voorus

Sokrates samastab end oma kaaskodanikega, öeldes, et temagi ei tea, mis on voorus. Seetõttu olevat tal ka võimatu teada midagi voorusega seonduvat, näiteks kuidas see tekib. Ta toob näite, milles vooruse kohal on Menon (kui me ei tea, kes Menon on, siis me ei tea midagi tema voorustest ega pahedest). See näide on naljakas vastuolus Menoni mainega. Kui mitteteadmine, kes Menon on, tähendab, et temaga ei olda tutvunud, või temast pole kuuldud, siis see näide pole kehtiv, sest me oleme tuttavad vooruse ülistamisega ja kuulnud räägitavat vooruslikest inimestest ja oleme ka ise voorust kiitnud ja selle puudumist laitnud. Nii et me oleme voorusega ebamääraselt tuttavad, kuigi me ei tea, mis see on. Kui aga mitteteadmine, kes Menon on, tähendab, et temaga ollakse küll kuidagi tuttav, aga ei tunta nii hästi  tema iseloomu, et öelda, kes ta tegelikult on, siis näide ei kehti sellepärast, et kuigi me Menoni olemust ei tea, oskame siiski üht-teist öelda tema välimuse ja iseloomu kohta.
Seda võrdlust võiks mõista nii. Kuigi küsimusest Menoni kohta võib järeldada, et Menon on inimene, midagi muud tema kohta ei teata. Samamoodi teab Sokrates vooruse kohta ainult seda, et see on omadus, mida saab inimestele omistada, ja muud mitte midagi.
Sokrates ütleb, et pole võimalik teada, missugune miski on, kui ei teata, mis see on (71b3–4). Siin on vihje eristusele asja olemuslike ja mitteolemuslike atribuutide vahel. (Ta ütleb selle kohta vähe. "Euthyphronis" (11a6–b1) kaebab Sokrates, et kui Euthyphron defineeris vagaduse sellena, mida jumalad armastavad, ei andnud ta vagaduse definitsiooni, vaid kaasneva omaduse. See eristus figureerib ka "Lacheses" (189e3–190c2), "Protagorases" (312c1–4 ja 360e6–361d6) ning "Gorgiases" (463c3–5).) Aga miks ta arvab, et olemuse teadmine on vajalik mitteolemuslike atribuutide teadmiseks? Kui nüüd siin on vihje sellele, et teadmine nõuab seletavat arutlust (98a3–4), siis on tarvis lisada ainult eeldus, et olemus seletab mitteolemuslikke atribuute. See oleks Aristotelese ennetus. Seda toetab Aristoteles ise, väites, et Sokrates kasutas definitsioone tõestavate arutluste lähtekohtadena. (Seda tõlgendust pooldavad Gregory Vlastos  ja eriti W. J. Prior. Aristoteles eristas niimoodi olemust ja "paratamatuid aktsidentse", omadusi, mis ei kuulu olemusse, kuid mida olemus seletab. Näiteks kolmnurgal on olemuslikult kolm külge, kuid see, et tema sisenurkade summa on 180◦, ei kuulu olemusse, vaid järeldub sellest. Paratamatut aktsidentsi teatakse ainult juhul, kui see on olemusest tuletatud. See on apodeiktiline teadusekäsitus, mille järgi printsiibist dedutseeritakse teised omadused. Ent kui nii, siis mida teha analoogiaga sellega, kuidas teatakse, kes Menon on (71b4–8)? See analoogia on kergesti kritiseeritav. Kas siis Sokrates tahab öelda, et inimestel on defineeritavad olemused, millega saab nende iseloomujooni seletada? Ja mis on siin siis teadmine? Selleks et kindlaks teha, kas Menon on rikas või heast perekonnast, on tarvis ainult mõnd tunnusjoont, mis teda teistest eristab, aga see, mida on tarvis selleks, et teada, mis on voorus, on palju sügavam. Pole arusaadav, kuidas indiviid illustreerib midagi vooruse kohta. Võib-olla see analoogia polegi mõeldud nii kaugeleminevana. 
See, et Sokrates ütleb, et kõigepealt on tarvis teada, mis voorus on, heidab valgust sellele, kuidas ta Menoni küsimusest aru saab. Sõna didakton võib tähendada 'õpetatakse' või 'õpetatav', mathēton võib tähendada 'õpitakse' või 'õpitav', askēton võib tähendada 'harjutatakse' või 'harjutatav'. Nii et avaküsimus võib tähendada kas seda, kas voorust tegelikult õpetatakse, või seda, kas voorust saab õpetada. Ja võimatus voorust õpetada tähendab kas seda, et praegustel asjaoludel ei saa seda õpetada, näiteks sellepärast, et pole kedagi, kes oskaks õpetada, või seda,  et voorus ongi loomu poolest niisugune asi, et seda ei saa õpetada. Sokratese vastusest on näha, et ta mõistab küsimust selles viimases tähenduses, muidu ta oleks pidanud rääkima Ateena ajaloost.    
Definitsiooni prioriteet, millest siin juttu on, erineb printsiibist, mille järgi selleks et teada, kas antud asi on f, tuleb teada, mis on f-sus. On vaieldud, kas Sokrates pooldab seda printsiipi.
Platon omistab Sokratesele sageli väite, et ta ei tea. Kas seda peaks uskuma? Sokrates ütleb "Menonis" vooruse kohta hulga asju, näiteks et see on ühtne omadus ning õiglus, mõõdukus ja vagadus on vooruse tarvilikud osad. Ta ütleb (87d–89a), et voorus on teadmise vorm, toetudes eeldusele, et voorus on kasulik (87e3). Ta ei ole nagu see, kes pole Menonist midagi kuulnud. Dominic Scott saab asjast nii aru, et Sokrates ei tea, mis voorus on, selles mõttes, et tal pole sellest täiemõõdulist filosoofilist teadmist. Hiljem ta eristab teadmist ja tõest arvamust, kusjuures teadmine eeldab läbimõeldud seletust (98a1–8).
Kuidas nimetada seda arusaamist voorusest, mis Sokratesel on? Mõned uurijad ütlevad teiste dialoogide seoses, et Sokrates mõtleb teadmisest kahes mõttes. Näiteks Gregory Vlastos väidab, et Sokrates ütleb, et tal pole kindlat teadmist eetiliste asjade kohta, kuid kuna ta usub paljusid eetika propositsioone, sest need on uurimisele seni vastu pidanud, siis ta saab väita, et teab neid nõrgemas mõttes. Ka teiste kommentaatorite järgi omistab Sokrates endale mingi nõrgemas mõttes teadmise. Ent vaevalt saab seda öelda "Menoni" seoses, kus rõhutatakse ühtset definitsiooni ja teadmiseks tunnistatakse ainult seletavat arusaamist (98a3–4), jättes kõik muu pelgalt tõeseks arvamuseks. Võib-olla siis tulekski öelda, et Sokratesel ei ole mitte teadmine, vaid tõesed arvamused. See on usutavam, aga pole selge, mis see tõene arvamus on. Sokrates omistab tõese arvamuse orjapoisile, kes alles hakkas korrastatult arutlema (85c6–7), ning lõpuks Ateena suurtele riigimeestele, kes küll nähtavasti tegid suuri asju, aga ei mõelnud järele, mida nad tegid või ütlesid. Sokratese arusaamine voorusest ei sobi kummagagi kokku. Tal peab olema uskumuste võrk, mille seoseid ta on põhjalikult uurinud. Ta peab olema mõistmise teel kaugele, kuigi mitte lõpuni jõudnud.

71b9–c2: Menonit ehmatab, et Sokrates ei tea, mis on voorus

Menon ei vaidlusta Sokratese argumenti ja näidet. Paistab, et teda lihtsalt ehmatab, et Sokrates tunnistab oma teadmatust. Kas Sokrates tõesti ei tea, mis on voorus? Nähtavasti oma saatjate poole pöördudes küsib ta, kas nad peaksid selle uudise, mida Ateenas nähtavasti teatakse, kodumaale viima. See, et Sokrates ei anna "kartmatut ja uhket" vastust, on harjumuspäratu. Sellepärast Menon ehmatabki või teeskleb ehmatust (ta on ju Sokratese kommetest kuulnud). Või on Menon üllatunud sellepärast, et öeldes, et ta ei tea, mis on voorus, süüdistab ta end voorusetuses? Sel juhul tuleb eeldada, et voorus sõltub täielikult teadmatusest, mis on voorus, nagu Sokrates on öelnud. (Vanemadki küsivad halvasti käituvalt lapselt, kas ta ei tea, kuidas tuleb käituda.) Kui nii, siis Menon, kes teab, mis voorus on, on vooruslik. See aga on vastuolus tema mainega.

71c3–7: Sokrates pole kohanud kedagi, kes teaks, mis on voorus

Sokrates ütleb, et enda arvates pole ta kohanud kedagi, kes teaks, mis on voorus. Menon küsib, kas Gorgias ei jätnud talle muljet, et too teab, mis on voorus.

71c8–d3: Menon ehk ütleb, mida Gorgias ütles

Sokrates vastab, et tal ei ole väga hea mälu, nii et ta ei oska öelda, aga võib-olla Gorgias tõesti teab, mis on voorus, ja Menon teab, mida ta ütles. Sellepärast teeb ta ettepaneku, et Menon tuletaks meelde, mida Gorgias ütles, või ütleks ise, sest küllap ta on Gorgiasega päri. Menon nõustub.  
Kui Sokrates ütleb, et tal ei ole väga hea mälu, siis see on iroonia. Sõnastus on niisugune: οὐ πάνυ εἰμὶ μνήμων, ὦ Μένων. Mnemon ('mäletaja') oli Artaxerxes II hüüdnimi, nii et neid sõnu võib tõlgendada nii: "ma ei ole päris Artaxerxes, Menon." Teated hilisemate sündmuste kohta Aasias ütlevad, et Menonit piinati Artaxerxes II käsul aasta läbi ja siis ta hukati, või siis Menonil õnnestus Ariaiose ja Tissaphernese abiga Artaxerxest meelitada ning teda ei hukatud nagu teisi kreeka palgasõdurite juhte. Nii et Sokratese sõnad tähendavad kas "Ma ei hakka sind piinama ja tapma, Menon" või "Sina, Menon, minu käest ei pääse." Need vihjed tulevikule ei ole arusaadavad Menonile, küll aga lugejatele. Ja need sõnad võivad tähendada ka, et Sokrates osutub Menonile kardetavamaks vaenlaseks kui Artaxerxes. Peale selle, "Mnemon" ja "Menon" kõlavad kokku. Menoni nimi seostub sõnaga menein 'jääma', see on võib-olla dialoogis tähenduslik. Igatahes on m ja n seotud mäluga, kuigi need paiknevad Menoni nimes pisut teisiti.
Järgmises lauses eristab Sokrates Gorgiase võimalikku teadmist, mis voorus on, ja Menoni võimalikku teadmist, mida Gorgias ütles. Teine "teadmine" on lihtsalt mäletamine, mis ei saa anda teadmist, vaid ainult arvamuse. Lauseehitus looritab seda erinevust. Järgmises lauses tundub see erinevus kaduvat, sest Sokrates räägib Gorgiase ja Menoni arvamuse võimalikust sarnasusest. Kogu Sokratese vastus vihjab teadmise, arvamise ja mäletamise seose probleemile.             
Sokratese vastus heidab võib-olla valgust ka Menoni iseloomule. Enamiku inimeste enamik arvamustest on teistelt üle võetud. Selliste arvamuste kogunemist nimetataksegi hariduseks.

71d4–8: võib-olla Gorgias ja Menon siiski teavad, mis on voorus

Sokrates pakub, et kuna Gorgiast pole kohal, võiks Menon ise öelda, mis voorus on. Kui Menon seda teab, on Sokrates õnnelikul kombel kohanud kaht inimest, kes seda teavad. Sokrates ei räägi siinkohal enam arvamusest.
Kui Sokrates räägib sellest, et võib-olla ta peab loobuma arvamusest, et ta pole kunagi kohanud kedagi, kes teaks vooruse loomust, on siin vihje sellele, et osutub, et nendel, keda ta on kohanud, ikkagi on teadmine, kuigi see on sügaval peidus.

71e1–72a5: Menon räägib, milles voorus seisneb

Menon rõhutab, et vastata on kerge, ja hakkab rääkima, milles voorus seisneb. See, mis on voorus, sõltub tema sõnul asjaoludest – soost, vanusest, ühiskondlikust positsioonist, tegevusalast, eesmärgist jne. Sama kehtib vooruse puudumise kohta. Konkreetsemalt kirjeldab ta ainult täiskasvanud mehe voorust kodanikuna ja abielunaise voorust majapidajana. Teised juhtumid on nähtavasti ilmsed. Kirjeldused heidavad pisut valgust sellele, kuidas Menon võis mõista voorusetust ehk pahet. Vooruslik, hea mees on Menoni järgi see, kes on piisavalt osav, et avalike asjadega niiviisi toime tulla, et ta toob sõpradele kasu ja vaenlastele kahju ning on ettevaatlik, et mitte endale kahju teha. (Menon ei maini endale kasu toomist.) Voorusetu, halb, oleks siis see, kes seda ei oska. Voorusetu naine oleks see, kes ei saa majapidamisega hakkama ja kipub mehe vastu sõnakuulmatu olema. Nii ei saa asjast aru ainult Menon, sest vooruse vastandit tähistaval sõnal kakia 'halbus, pahe' on tähendusväli, mis ulatub ebapiisavusest pahelisuseni. Sellel kahemõttelisusel oli oma osa ka Menoni ehtsas või teeseldud üllatuses selle üle, et Sokrates ei tea, mis on voorus. 
Menoni ütlus pidi väljendama ka Gorgiase vaadet. Sealt ei ole näha kuigi palju Gorgiasele omast kõneosavust, kui mitte arvestada kergust. Siin ei tundu tarvis minevat retoorilist pingutust, sest väljendatakse üldtunnustatud vaateid, ja sõnad jäetakse kahetähenduslikuks, kui nad tavakeeles seda on.
Aristoteles ütlebki, et Gorgias loetleb erinevate inimeste voorusi erinevatena. Küllap Gorgias eitaski mõnede hinnangusõnade puhul seda Sokratese printsiipi,  et kui sama sõna saab kasutada eri asjade kohta, kusjuures kõigi kohta võrdselt, siis neil asjadel on ühine omadus. Pole kindel, kas Gorgiase järgi on kõigil niisugustel juhtudel tegu ainult perekondliku sarnasusega. Tundub, et "Menonis" esitatud positsiooni järgi sõltub voorus mitmesugustest teguritest, mis omakorda on seotud eri tüüpi inimestega. Nähtavasti niisugune olukord tekib tema arvates ainult mõnede sõnade puhul. Sarnane näide on ehe (kosmos), mis on linnal, kehal, hingel, teol ja kõnel erinev.

72a6–c5: mille poolest mesilased on ühesugused?

Sokrates ei ole Menoni vastusega rahul, sest ta küsis lihtsalt, mis on voorus, jättes kõrvale kahemõttelisused ja üldtunnustatu. See teeb küsimuse tavaarusaama jaoks hämaraks ning selle selgitamine nõuab Sokrateselt erilist retoorilist pingutust. Ta ütleb, et on õnnega koos, sest otsides ühte voorust, leidis ta Menonilt terve vooruste sülemi. (Menonit ümbritsevad voorused!) Ta kordab küsimust mesilaste puhul: mis on mesilane? (Võib-olla on see vihje sellele, et mesilased ei ole õppimisvõimelised.)
Sokrates kasutab kaht retoorilist vahendit. Esiteks, kui ta küsib, "mis on mesilase tõeline olemus [ousia]," siis ta kasutab sõna ousia ebatavalises, mittekõnekeelses tähenduses. Teiseks põimib ta küsimuse sisse hüpoteetilise kõneluse enda ja Menoni vahel, mis jätkub ka pärast Menoni vastust. Ousia 'olev-us' on termin, millega peetakse silmas midagi, mida igapäevajutud ei puuduta ning mis tuleb nähtavale alles pärast uurivat järelemõtlemist ja korduvat uurimist, millel põhineb technē. Hüpoteetilise kõneluse kasutamine muudab vestluse kaudseks, mis samuti iseloomustab technē '​t sõltumatult arutluse veenvusest. 
Mesilased erinevad omavahel värvuse, suuruse ja muu poolest, kuid mitte selle poolest, et nad on mesilased. Mille tõttu nad siis on ühesugused, nimelt mesilased? Sokrates küsib Menonilt (pilkavalt), kas ta oskaks sellele vastata, ja Menon vastaks, et ta oskaks. Ometi on seda raske öelda, ja vaevalt see vooruse puhul kergem on. Menon nõustus nähtavasti liiga rutakalt. Pealegi on voorusel erinevalt mesilasest ka vastand.

72c6–d3: vooruse "eidos"

Sokrates ütleb, et isegi kui on mitu voorust, siis on ikkagi miski, mille tõttu need kõik on voorused. Selleks et öelda, mis on voorus, tuleb see üles leida. Sokrates nimetab seda eidoseks. See sõna meenutab meile, nagu Platoni kaasaegsetelegi, ideedeõpetust. Loomuliku keele sõna tähendusel on hulk varjundeid ja konnotatsioone. Distantseeritud uurimise puhul kaotab sõna tavaliselt oma loomuliku mitmetähenduslikkuse, omandab kindlapiirilise tähenduse. Uurijast saab asjatundja, õpetaja, kes peaks oskama oma teadmist teistele edasi anda. Sõnadest saavad terminid ja nad lakkavad olemast harjumuspärased ja tuttavad. Ent kui terminid saavad omaseks, siis nad saavad omakorda tuttavaks ja nende tähendus hägustub, sulanduses tavatähendusega.  Tundub, et Platon kaldub võrdlema terminoloogilist kõnelemisviisi tavakeelsega, neid teineteises peegeldama ning tähtsatel juhtudel, nagu eidose puhul, tuletama sellest segunemisest uusi tähendusi. Sõna "eidos" on siin termin. Me teame, et see on terminina kasutusel, nagu võib-olla Menongi. Sõna tavatähendus on 'välimus'. Nähtavasti tahab Sokrates terminit kasutades panna Menonit võtma uurivat hoiakut.

72d4–73a: voorus on teistsugune kui tervis ja tugevus

Sokrates toob rööpnäideteks tervise, pikkuse ja tugevuse. Kas mehe tervis ja naise tervis kui tervis on erinevad? Menon nõustub, et kõikide tervisel on sama eidos. Sama lugu on tugevusega. Need näited on voorusele lähemad kui mesilase näide, sest tervis, pikkus ja tugevus võivad inimesel olla suuremal või vähemal määral  ning neil on vastandid. Sokrates küsib nüüd, kas voorus kui voorus on vanal mehel, lapsel jne erinev. Menon vastab, et talle tundub, et vooruse juhtum ei ole teistega sarnane. Sokratesel ei õnnestu panna Menonit sarnast järeldust tegema. Võib-olla voorus ongi teistsugune kui tugevus ja pikkus ja tervis?

73a6–c5: kõik inimesed on head ühtemoodi

Sokrates lähtub nüüd Menoni enda sõnadest. Menon ütles, et voorus seisneb asjade haldamises linnas ja majapidamises (Menon rääkis küll haldamisest ainult majapidamise puhul), ja Sokrates küsib, kas mõlemal juhul saab õigesti toimida ilma mõõdukuse ja õigluseta. Menon nõustub, et ei saa. Aga siis tuleb välja, et igal juhtumil on tarvis õiglust ja mõõdukust, et olla hea, st vooruslik inimene. Järelikult kõik inimesed on head ühtemoodi. Ja nad ei oleks ühtemoodi head, kui neil ei oleks sama voorus. 
Inimesed on head, kui nad on mõõdukad ja õiglased, neil on mõõdukus ja õiglus. Nad on ühtemoodi head selles mõttes, et neil on kaks ühist voorust. Sokrates ütleb nüüd ebamääraselt ja kaks korda "samamoodi", mitte "sama eidose poolest", nagu enne üks kord.  Enne ei tahtnud Menon teha analoogia põhjal järeldust, nüüd aga ei näe ta Sokratese järelduses vastuolu. Kuigi ta oskab erinevaid voorusi loetleda, ei näe ta selles vastuolu, et voorus on ühtaegu sama ja mitu. Võib-olla Menonil on õigus. Või pettis arutluse tuttavlikkus Menoni ära?

73c6‒e2: Menon peab vooruseks võimet valitseda

Sokrates palub Menonil meenutada, mis Gorgias ütles vooruse olevat ja millega Menon on päri. Sokrates rõhutab jälle, et Menon lihtsalt kordab Gorgiase sõnu, nii et tal on tarvis meenutada ja see nõuab pingutust. Menon püüab esimest korda vooruse kohta üldiselt vastata ning ütleb, et see on võime valitseda (juhtida) inimesi. Kas mitte võimet juhtida pole alati peetud vähemalt üheks vooruse märgiks, kui see on ehtne (keegi ei tõmba varjatult niite)? Kas mitte isegi Platoni "Riigis" ei iseloomusta see parimaid? Seal tuleb see võime küll tarkusearmastusest, mis tekitab soovi mitte valitseda. Menoni väide ei välista sellist tõlgendust, ükskõik kas Menon sellega nõustuks. Ja muidugi Menon unustab naised, lapsed, väga vanad mehed, rääkimata orjadest. Sellest punktist hakkabki Sokrates kohe kinni: kui see oleks nii, siis vooruslikud lapsed ja orjad valitseksid vanemaid ja peremehi. Edasi, võime valitseda on voorus ainult juhul, kui jutt on õiglasest valitsemisest. Menon ütleb, et asi on selles, et õiglus on voorus. Menon ei ole aru saanud erinevate vooruste ning vooruse kui ühe ja sellesama erinevusest. Sokrates küsib, kas õiglus on voorus või mingi voorus (üks voorustest).

73e3‒74b3: Menon nimetab voorusi, kuid ei oska öelda, mis voorus on

Sokrates selgitab seda erinevust kuju (nähtava asja kinnise pinna) näitel. Nähtaval asjal võib olla erinev kuju. Kui see on ümar, siis selle kuju on ümarus. Sokrates ütleb, et kui küsitakse, mis ümarus on, siis ta ei ütle, et see on kuju, vaid et see on mingi kuju, sest on ka lugematuid teisi kujusid. Menon nõustub ja ütleb, et temagi ütleb õigesti, et on ka teisi voorusi peale õigluse. Sokrates vastab: nagu minagi oskaksin nimetada  teisi kujusid, kui sa paluksid mul nimetada teisi voorusi.  (Meenub, kuidas Sokrates samastas end dialoogi alguses oma kaaskodanikega (71b1) ja kuidas ta ütles “sinagi” 71c10 ja 73 c7−8.) 
Menon nimetab julgust, tervet meelt, tarkust ja kõrgelennulisust. Sokrates ütleb, et nüüd on jälle ühe vooruse asemel mitu voorust, kuigi teistmoodi. Menon möönab, et ta ei oska nimetada ühte voorust, nii nagu Sokrates otsib. Sokrates lubab aidata.

74b3‒e10: mis on kuju?

Sokrates esitab probleemi üldise defineerimisprobleemi näitena ning räägib rööpnäidetena kujust ja värvusest. Sokrates küsib Menonilt, mis on kuju.

74e11‒75b1: Sokrates vastaku ise

Sokrates ütleb "katsu vastata", ning märgib, et jutt on sellest, mis on kõigil pindadel sama. Menon tahab, et Sokrates ise vastaks.