Vormel 1

Ajalugu

Esimese Grand Prix' võistluse organiseeris 1906. aastal Prantsusmaa Autoklubi.
Nimetus "Vormel 1" võeti kasutusele 1948.aastal. Prantsuskeelne nimetus Grand Prix tähendab "suurt auhinda" ning seda nimetust kasutatakse laialdaselt paljude spordialade võistlussarjades.
Esimesel hooajal (1950) toimus seitse etappi. Esimesel hooajal oli Grand Prix'del esindatud kaheksa autotootjat: Alfa Romeo, Ferrari, Maserati, Talbot Lago, Simca Gordini, ERA, Alta ja Cooper.

Esimene etapp

Esimene maailmameistrivõistluste etapp peeti 13. mail 1950 Inglismaal vanale sõjaväe lennuväljale ehitatud 4700 meetri pikkusel Silverstone'i rajal. Sellel osales 21 autot ja läbida tuli 70 ringi. Sõidu võitis itaallane Giuseppe Farina autol Alfa Romeo. Alfa Romeole kindlustasid kolmikvõidu Luigi Fagioli (Itaalia) ja Reg Parnel (Inglismaa). Võitja keskmine kiirus oli 146,39 km/h. Kiireima ringi läbis Farina: 152,98 km/h. Avasõidu lõpetas 11 sõitjat.
Vormel 1 kui spordiala tähtsust näitab seegi, et esimesele etapile olid kohale tulnud isegi Inglismaa kuningas ja kuninganna.
Kuulsa Ferrari autod ei ilmunud esimesele etapile kohalegi, osalt seetõttu, et Ferrari juhtidel polnud usku uude võistlussarja, ning teisalt sellepärast, et eelmine aasta oli Ferraril ebaõnnestunud ja plaaniti isegi võistlusspordist loobumist.

Autod

1950. aastatel võeti esmakordselt vormel 1 autodel kasutusele ketaspidurid. Eesmootoritega varustatud autode asemel hakkasid domineerima tagamootoriga autod.
1950–1951 oli auto kompressormootori töömaht 1500 cm³ või normaallaadimismootoril 4500 cm³. Autode kaalu ja parameetrite suhtes piiranguid polnud.
Aastatel 1952–1953 oli mootori töömaht kuni 500 cm³ (ülelaadimisega) või kuni 2000 cm³ normaallaadimise korral.
1954–1960 oli mootori maksimaalseks töömahuks 750 cm³ (kompressormootori korral) või 2500 cm³ (normaallaadimismootori korral).
1960. aastatel ehitati esimene neljarattaveoline vormel 1 auto.
Aastal 1961 võeti esmakordselt kasutusele kuuekäiguline käigukast.
Aastal 1962 ehitas Colin Chapman esimese monokokk-kerega Lotus 25.
Aastal 1967 ilmusid esimesed antitiibadega varustatud autod. Aasta hiljem tulid kasutusele kõrged esi- ja tagatiivad. Need osutusid ohtlikeks ja nende kasutamine keelati.
Aastal 1968 tulid esmakordselt rajale sponsorvärvides vormelautod.
Aastatel 1961–1965 oli normaalmootori töömahuks lubatud 1300–1500 cm³. Turbomootorid olid keelatud. Autode minimaalseks kaaluks ilma kütuseta oli 450 kilogrammi.
1966–1985 oli normaallaadimismootori töömahuks kuni 3000 cm³, turbomootoritel kuni 1500 cm³.
Aastal 1971 võttis rehviettevõte Goodyear esimesena kasutusele täiesti siledad, ilma mustrita rehvid, nn slick-rehvid.
Alates 1972 oli mootorites lubatud kasutada enam kui 12 silindrit.
1980. aastad. Aastal 1981 ehitas McLaren esimese kerge süsinikkiuga armeeritud plastmonokokiga auto McLaren MP4.
Aastal 1982 katsetas Ferrari algelist aktiivvedrustust.
Aastal 1986 olid keelatud normaallaadimismootorid. Varem ja hiljem olid need lubatud.
1987. aastal oli turbomootorite maksimaalseks töömahuks 1500 cm³ ja normaallaadimismootoritel kuni 3500 cm³.
Aastal 1989 oli Ferraril esmakordselt nii poolautomaatne kui seitsmekäiguline käigukast. 1989. aastast võis sõita vaid 3500 cm³ vabalt hingavate mootoritega vormelautodega. Turbomootorid olid keelatud 1989–1993. Kohustuslik oli võistluse ajal tankida.
Aastal 1990 ehitas Tyrrell esimese kõrge nn haininaga vormelauto.
Aastal 1993 olid vormel 1 autod varustatud ABS-piduritega. Need keelati 1994.
Aastal 1994 oli normaallaadimisega mootori töömahuks kuni 3500 cm³.
1995–1996 olid 3000 cm³ normaallaadimisega mootorid. Auto minimaalseks kaaluks oli koos sõitjaga 595 kilogrammi.
Alates 1996 oli autode mootori maksimaalseks lubatud töömahuks 3 liitrit ja 10 silindrit, vähimaks kaaluks koos sõitjaga 600 kilogrammi.
1998-2008 ei tohtinud autod enam kasutada slick-rehve. Nii kuiva kui märja ilma rehvid peavad olema kindla mustriga. Esirehvi laiuseks oli 305 mm ja tagarehvil 355 mm.
2009. Aastast tohivad autod kasutada slick-rehve. Esirehvi laiuseks on 370-380mm ja tagarehvi laiuseks 455-470mm.

Punktisüsteem

Aastatel 1950–1991 said punkte iga sõidu 5 esimest finišeerijat, alustades esimesest lõpetajast 8, 6, 4, 2 ja 1 punkti. Aastatel 1950–1960 sai kiireima ringi eest lisapunkti.
Maailmameistrivõistluste sarja üldkokkuvõttes arvestati aastatel 1950–1953 vaid 4 parima sõidu tulemusi. Aastatel 1954–1957 ja 1959–1962 arvestati 5 parima sõidu punkte. Aastatel 1958 ja 1963–1965 arvestati 6 parimat sõitu.
Aastatel 1967–1980 oli võistlussari jagatud kahte ossa ja kõige viletsam tulemus meistrivõistluste kummaltki poolelt ei läinud arvesse. 1979. aastal arvestati MM-sarja esimeselt ja teiselt poolelt kummaltki 4 parimat tulemust. Sama süsteemi järgi, aga 5 parimat tulemust arvestati 1980. aastal.
Aastatel 1981–1990 läksid võistlussarja kokkuvõttes arvesse 11 parimat etappi.
Aastatel 1991–2002 said punkte iga sõidu kuus kiireimat sportlast (vastavalt 10, 6, 4, 3, 2, ja 1 punkti). Alates 2003. aastast saab punkte iga sõidu kaheksa paremat (vastavalt siis 10, 8, 6, 5, 4, 3, 2, 1) autosportlast ja arvesse lähevad kõik hooaja jooksul saadud punktid.
Alates 2010. aasta hooajast jagatakse punkte kümnele parimale. (25, 18, 15, 12, 10, 8, 6, 4, 2, 1)

Autod

Praegune Vormel 1 määrustik ütleb, et autode loomine on võistkondade endi töö.
Aastast 2014 peavad meeskonnad kasutama V6 1,6-liitrise töömahuga turbomootorit. Uued eeskirjad sisaldavad mitmeid energia taaskasutussüsteeme ja kütusevoolu piiranguid. Usutakse, et mootorid arendavad  875 kuni 1000 hobujõudu.
Aastatel 2006-2013 pidid meeskonnad kasutama V8 2,4-liitrise töömahuga mootorit, mis asub sõitja ja tagumiste rataste vahel. Enne kasutati kolmeliitriseid V10 mootoreid. Neid mootoreid on ainsa erandina luba kasutada Scuderia Toro Rossol, sest Minardil ei olnud eelneval aastal raha uusi mootoreid osta. Usutakse, et mootorid arendasid kuni 850 hobujõudu.
2004. aasta lõpul keelustas Rahvusvaheline Autoliit (FIA) rehvivahetuse, nõudes ühe kummikomplekti vastupidamist nii kvalifikatsioonis kui ka võistlusel. 2006. aasta hooajast on rehvivahetus taas lubatud.

Sõit

Maailmameistrivõistluste etapp algab tavaliselt reedel, mil sõitjad saavad oma oskusi rajal vabalt harjutada ja lihvida.
Alates 2006. aasta hooajast on kasutusel uus kvalifikatsioonisõitude süsteem. Nimelt laupäeval peetakse kolmeosaline kvalifikatsioonivõistlus. Kahe 15-minutilise sessiooni jooksul sõelutakse välja kümme kiireimat pilooti, ülejäänud langevad välja ehk kvalifikatsiooni järgmises osas ei osale. Esimese kümne koha saatus otsustatakse järgmise 20 minuti jooksul. Kellel parim aeg, see ka stardib vastavalt esimeselt jne positsioonilt.
Mootori vahetamine pärast kvalifikatsiooni toob kaasa 10-kohalise kaotuse stardireas.
Pühapäeval toimub põhisõit. Sõidudistants on enamjaolt 305 km või sõiduaeg 2 tundi.

Punktisüsteem

Alates 2003 peetakse ka meeskondlikku arvestust. Võistleja kogub punkte nii endale kui ka sellele võistkonnale, mille eest ta sõidab. Võitja meeskond saab Konstruktorite karika.
Kui võistlus katkestatakse, uut starti ei anta ja võistlusest on läbitud rohkem kui 75% ettenähtud distantsist, siis võistlejad saavad ettenähtud punktidest pooled. Nii on juhtunud 1975. aastal Hispaania ja Austria, 1984. aastal Monaco, 1991. aasta Austraalia Grand Prix'l ja 2009. aasta Malaisia Grand Prix'l.
Maailmameistriks tuleb see, kes kogub etappidelt kõige rohkem punkte. Arvesse lähevad kõik kogutud punktid.

Fakte

Noorim vormel-1 etapil startinu on Max Verstappen, kes oli siis 17 aastat ja 166 päeva vana (2015. aasta Austraalia GP).
Noorim vormel-1 etapi võitja on Max Verstappen, kes oli siis 18 aastat ja 228 päeva vana (2016. aasta Hispaania GP).
Vanim vormel-1 etapi võitja on Luigi Fagioli, kes oli siis 53 aastat ja 23 päeva vana (1951. aasta Prantsusmaa GP).
Vanim vormel-1 etapil startinu on Louis Chiron, kes oli siis 55 aastat ja 292 päeva vana (1955. aasta Monaco GP).
Kiireim vormel-1 boksipeatus kuulub Max Verstappenile kellel kulus selleks 1.88 sekundit (2019. aasta Saksamaa GP).