Youngi katse

Youngi katse ehk kahe pilu katse on optikas eksperiment, mis demonstreerib asjaolu, et valgusel võivad olla nii laine kui ka osakese omadused ning viitab ka kvantmehaaniliste nähtuste olemasolule.

Ajalugu ja üldine ettekujutus

Youngi katse on nime saanud inglise teadlase Thomas Youngi (1773–1829) järgi. 19. sajandi alguses (1802 aastal) konstrueeritud Youngi katse nägi välja järgnev: pimedas ruumis oli akna kattesse tehtud üks pisike ümmargune auk, millele langes peale loomulik päikesevalgus. Pilu läbimõõt oli ligikaudu 1 mm. Pilult langes kiirtekimp väikese plaadikese servale, mille paksus oli pisut väiksem pilu läbimõõdust ehk kiirtekimbu laiusest. Õhuke plaat jagas pealelangenud valguse kaheks ning neid plaadikese servasid, kus valguse jagunemine toimus, võib vaadelda kui uute lainete allikaid. Nende lainete liitumisel tekkisid ekraanile tumedad ja heledad ribakesed ehk tekkis interferentsipilt (interferentsipildi tekkimine on kujutatud alloleval joonisel A).
Hilisem ja tuntum versioon sellest katsest on aga järgmine: koherentne valgusallikas valgustab õhukest plaati, millele on tehtud kaks paralleelset pilu. Pilusid läbinud valgust registreeritakse õhukese plaadi taga oleval ekraanil. Kui valgusel oleks vaid osakese omadused, siis võiks arvata et ekraanile tekiksid pilude kujutised ehk nende projektsioonid (olukorda kirjeldab allolev joonis B). Kuna pärast pilude läbimist tekivad tegelikult ekraanile tumedad ja heledad ribad ehk tekib interferentsipilt, siis see viitab asjaolule, et valgusel on laine omadused (olukorda kirjeldab allolev joonis A).
Valguse laineomadusi saab jälgida ka ühe pilu abil: katse sooritamiseks peab panema kaks sõrme kokku nii, et nende vahelt on veel vaevu valgust näha. Hoides näppe silmale lähedal ja vaadates seejärel mingit valgusallikat (näiteks lambipirni), siis on näha, et näppude vahele tekivad nendega paralleelsed, peenikesed ja tumedad ribad. Nähtavad tumedad ribad ongi ühe pilu korral tekkiva difraktsioonipildi miinimumid, mis viitavadki valguse laineomadustele.

Üksikute osakeste interferents

Youngi katse ühes tähtsamas variatsioonis saadetakse osakesi (või laineid) ühekaupa läbi kahe piluga konstruktsiooni, mille järel ilmuvad need ekraanil. Kui lasta nendel osakestel ükshaaval ekraanile kuhjuda, siis on näha seal interferentsipildi tekkimist (osakeste kuhjumist on kirjeldatud paremal oleval joonisel). Kui näiteks läbi topeltpilu suudetaks kontrollitult tulistada korraga ainult üks elektron , võib interferentsipildist järeldada, et iga elektron on interfeerunud iseendaga ja seega pidi iga elektron korraga läbima mõlemat pilu . See väide on vastuolus meie tavapärase arusaamaga objektide olemusest. Sama nähtust on suudetud eksperimendiga näidata ka aatomite ja mõnede molekulide puhul. Näiteks sfääriline fullereeni molekul on üks suuremaid molekule, mille korral see eksperiment on veel edukalt läbi viidud. Põhimõtteliselt interfereeruvad küll mistahes molekulide leiulained kuid teatud suurusest alates pole mainitud efekt enam registreeritav. Eksperimendid kinnitavad Diraci käsitlust, et elektronid, prootonid, neutronid ja suuremad ühendid, mida üldiselt nimetatakse osakesteks, on sellest hoolimata lainelise olemusega ja eriomase sagedusega.
Kirjeldatud eksperimentaalne tulemus on väga hästi reprodutseeritav ja kvantmehaanika matemaatilised reeglid lubavad väga täpselt ennustada tõenäosust, et elektron ekraani mingit teatud piirkonda tabab. Sellegipoolest ei ole ennustatav elektronide ekraanile jõudmise järjekord – teadmine, mis ekraani piirkonda elektronid tabavad ja mis järjekorras eelnevad seda teinud on, ei anna alust öelda, kuhu satub iga järgmine elektron, kuigi on võimalik leida selle tõenäosusi erinevates piirkondades. Teineteist ei võimenda ega kustuta mitte detektori erinevates punktides ilmuvate elektronide tõenäosused, vaid amplituudid, kuna tõenäosus on amplituudi ruut. Kui mingis piirkonnas lained teineteist kustutavad, ei tähenda see, et elektron kaob. Selle kadumine näitab elektroni teatud piirkonnas leidumise tõenäosuse vähenemist ja samal ajal kasvab võimalus leida see kusagilt mujalt.

Osakeste detektorid piludel

Kahe pilu konstruktsiooni saab muuta lisades piludele osakeste detektorid. See võimaldab katse läbiviijal kindlaks teha osakese asukoha juba siis, kui see topeltpilu läbib ja näha, kas toimus läbiminek ühest pilust, nagu osakeselt oodata võiks, või mõlemast, mida võiks eeldada laine korral. Paljudest varasematest katsetest on leitud, et ükskõik millised katseseadmele tehtud muudatused vähendavad ekraanil ilmuva interferentsipildi nähtavust, mis illustreerib komplementaarsusprintsiipi: valgus, elektronid jne võivad käituda kas osakeste või lainetena, kuid mitte mõlemat korraga. 1987. aastal tehtud eksperimendi tulemused näitavad aga, et teavet osakese kohta on võimalik saada sõltuvalt sellest, millise tee osake on valinud, hävitamata kogu interferentsi. 2012. aastal suudeti viimaks iga osakese poolt läbitud rada kindlaks teha interferentsi mõjutamata. Selle saavutamiseks kasutati katseskeemi, kus ekraani tabavad osakesed ei tulnud mitte punktallikast, vaid kahe intensiivsusmaksimumiga allikast.

Viivitusega valik ja kvantkustutamise variatsioonid

Viivitusega valiku katse ja kvantkustutamine on peened variatsioonid ühe osakese interferentsi eksperimendist, kus detektorid ei asu mitte piludel, vaid kusagil mujal katseskeemis.
Viivitusega valiku katsete puhul toimub otsustamine, kas soovitakse vaadelda interferentsi või infot valitud raja kohta pärast seda, kui footon on juba topeltpilu läbinud. Tegu on John Archibald Wheeleri mõtteeksperimendiga, mille eesmärgiks on näidata, et footon "ei tea", kas ta tulevikus muutub interferentspildi osaks või satub detektorisse, mis määrab ära, kummast pilust ta läbi läks. Mõtteeksperimendi tulemused on ka eksperimendiga korduvalt kinnitatud. Eksperimendis kasutatakse topeltpilu asemel ka Machi-Zehnderi interferomeetrit.
Kvantkustutamine on eksperiment, mis näitab, et käitumine lainena on taastatav "valitud raja" informatsiooni kustutades või muud moodi kättesaamatuks tehes. Eksperiment kasutab põimolekus footonit, mõjutamaks juba pilu läbinud kaaslast.
Need katsed on võimalik kombineerida. Sel juhul on tegu viivitusega valikuga kvantkustutamisega. Antud katse korral teostatakse topeltpilu läbinud footoni jagamine kaheks põimolekus footonite kimbuks. Ühel detektoril registreeritakse kõik footonid ühest kimbust, teise puhul toimub aga juhuslik valik (poolläbipaistvate peeglite abil) nelja detektori vahel, millest kaks on kättesaadavad mõlemat pilu läbinud footonitele (puudub informatsioon läbitud pilu kohta) ning kaks vaid ühest pilust pärit footonitele (sisaldab rajainformatsiooni). Oluline on siinkohal, et esimese kimbu läbitav teepikkus võib olla oluliselt lühem, kui teise oma, st, esimese kimbu footonid on jõudnud ekraanile, enne kui toimub valik teise kimbu ekraanide vahel. Kui nüüd vaadata teise kimbu ekraanidele langenud footonite paariliste asukohti esimese kimbu ekraanil, siis nende footonite paarilised, mis langesid ühistele ekraanidele, moodustavad interferentspildi, ent nende footonite paarilised, mis langesid vaid üht pilu tuvastavatele ekraanidele, interferentspilti ei moodustanud. See viitab sellele, et esimese kimbu footon langes kohe "õigele kohale", enne kui oli teada, kas tema paarilise puhul tehakse kindlaks läbitud teekond või mitte.