Pegasus (kanderakett)

Pegasus on õhus käivituv kanderakett, mis on ette nähtud mehitamata kosmosemissioonideks. Selle töötas välja Orbital Science Corporation.
Rakett viib Maa-lähedasele orbiidile kuni 443-kilogrammiseid laadungeid. Pegasus lendas esimest korda aastal 1990 ning on kasutusel tänapäevani. Kanderakett koosneb kolmest tahkekütusega astmest ning valikulisest neljandast vedelkütusega astmest, mis aitavad raketil saavutada orbitaalkiirust.

Pegasuse programm

Kanderaketi kolme astme Orioni mootorid on toodetud firmas Alliant Techsystems. Suurem osa Pegasusest on disanitud Antonio Eliase ja tema meeskonna poolt. Raketi tiib ja uimed on disaininud Burt Rutan.
5. aprillil 1990 toimus esimene edukas Pegasuse missioon. Algselt kasutatud lennukit B-52 Stratofortress NB-008, mis kanderaketi õhku viis, juhtis NASA testipiloot ning erru läinud astronaut Gordon Fullerton. Lennuk startis Edwardsi õhuväe keskusest, mis asub Lõuna-Californias.
Pegasuse kanderaketist on 2 versiooni: standard ja XL. Pegasuse XLi hakati tootma 1994. aastal. Rakett tehti suuremaks ning 1. ja 2. aste seepärast ka pikemaks, kolmas ja neljas aste on varasematega samad. XL genereerib ka suuremat tõukejõudu. Praegu toodetakse ainult Pegasus XL-i rakette.
• Mass: 18 500 kg (Pegasus), 23 130 kg (Pegasus XL)
• Pikkus: 16,9 m (Pegasus), 17,6 m (Pegasus XL)
• Diameeter: 1,27 m
• Tiiva laius: 6,7 m
• Kandevõime: 443 kg (diameeter 1,18 m, pikkus 2,13 m)

Kosmosesse lendamine

Rakett viiakse algul lennukiga Stargazer L-1011 12 kilomeetri kõrgusele, kus see lahti lastakse. Enne esimest staadiumi on see viis sekundit vabalangemises.

Esimene staadium

Pärast viiesekundilist vabalangemist süttib Orion 50S tahkekütuse mootor. Rakett juhib ennast kolmnurkse tiiva ja raketi taga olevate uimede abil. Esimene staadium kestab umbes 69 sekundit ja lõpeb 61 kilomeetrit kõrgemal maapinnast. Esimese staadiumi lõpuks kolmnurkne tiib ja uimed kaovad.

Teine staadium

Teisel staadiumil süttib Orion 50 tahkekütuse mootor ja asendi hoidmiseks kasutatakse tõukejõu vektorjuhtimist. See on siis kahes dimensioonis: kalde hoidmiseks ja kõrvalekallete vastu. Orion 50 põleb umbes ühe minuti ja kümne sekundi jagu. Pärast seda kaob kate pealt ja paljastub satelliit, mida rakett kannab.

Kolmas staadium

Siis hakkab töötama Orion 38 mootor, mis töötab 64 sekundit. Põlemise lõppedes kukub ülejäänud rakett satelliidi küljest lahti.

Valikuline neljas staadium

Valikuline neljas staadium kasutab kütusena hüdrasiini. Selle staadiumi lisamine tähendab seda, et satelliitide jaoks on raketis vähem ruumi, sest kütus peab samasse kohta mahtuma. Seda kasutatakse selleks, et saavutada orbiidile laskmisel suurem täpsus.

Lennuk

Olulisemaid põhjuseid, miks kanderakettide starte edasi lükatakse, on halvad ilmastikuolud. Lennukiga viiakse rakett 12 kilomeetri kõrgusele stratosfääri, kus külgtuuled on nõrgad, aga lennuki õhkutõusmisel on ilm ikkagi tähtis tegur. Lennuki kasutamisel on suureks eeliseks ka raha kokkuhoid varustuse pealt, näiteks pole vaja stardiplatvormi ja sellega seotud varustust. Lennukiga saab kanderaketi käivitada ookeani kohalt, mis on kokkuhoid kindlustusmaksude pealt. Algul kasutati kanderakettide õhkuviimiseks NASA enda B-52 Stratofortress NB-008 lennukit. 1994. aastal hakkas Orbital Science Corporations kasutama vana Air Canada modifitseeritud Lockheed L-1011 lennukit.