Charles Sanders Peirce

Charles Sanders Peirce [pöörss] (10. september 1839 Cambridge (Massachusetts) – 19. aprill 1914) oli USA filosoof ja mitmekülgne teadlane, polühistor, sealhulgas loogik ja matemaatik. Ta on üks semiootika rajajaid.
Viimastel kümnenditel on huvi Peirce'i loomingu vastu märgatavalt kasvanud. Tal olid uudsed ideed paljudel aladel, eriti matemaatikas, loogikas ja filosoofias.
Peirce pani aluse filosoofilisele suunale pragmatismile (hiljem nimetas ta oma positsiooni pragmatitsismiks).
Peirce pidas mis tahes tõde esialgseks ning oli seisukohal, et ühegi propositsiooni tõesus pole kindel, vaid üksnes tõenäoline. Seda vaadet nimetas ta fallibilismiks.

Elulugu

Charles Sanders Peirce'i isa oli mõjukas teadlane, Harvardi Ülikooli astronoomia- ja matemaatikaprofessor Benjamin Peirce, ning ema Sarah Peirce (Sarah Hunt Mills).
Charles oli isa lemmik. Isa arendas tema matemaatilisi võimeid ning äratas temas kiindumust teaduse ja filosoofia vastu.
12-aastasena luges Charles oma vanemale vennale kuulunud Richard Whately loogikaõpikut "Elements of Logic". Sellest sai alguse tema eluaegne kirg loogika ja arutlemise vastu.
Harvardi Ülikoolist sai ta bakalaureuse- ja magistrikraadi ning 1863 Lawrence Scientific Schoolist cum laude magistrikraadi keemias.
Harvardi õppejõudul Charles William Eliotil kujunes Peirce'ist ebasoodne arvamus. Aastatel 1869–1909 (peaaegu kogu Peirce'i loomeajal) oli too mees Harvardi president, kellena ta keelas ära Peirce'i töölevõtmise mis tahes ametikohale.
Harvardis sai Peirce eluaegseks sõbraks Francis Ellingwood Abboti, Chauncey Wrighti ja William Jamesiga.
Peaaegu kogu eluaja kannatas Peirce kolmiknärvi neuralgia all, mida tollal nimetati näoneuralgiaks. Valuhoos oli "ta algul peaaegu tuimastunud, ning seejärel osavõtmatu, külm, masendunud, äärmiselt umbusklik, kannatamatu vähimagi vasturääkimise suhtes ning ägedatele vihapursetele kalduv". Seda on peetud tema sotsiaalse isoleerituse oluliseks põhjuseks.
Aastatel 1859–1891 töötas Peirce vaheaegadega mitmel teaduslikul ametikohal geodeesiateenistuses United States Coast Survey (praeguse U.S. National Geodetic Survey üks eelkäijatest). Kuni isa surmani 1880 oli ta seal isa protektsiooni all. See töö vabastas Peirce'i osavõtust Ameerika kodusõjast; see oleks olnud talle ebamugav, sest Peirce'id olid Konföderatsiooni pooldajad.
Peirce tegeles peamiselt geodeesia ja gravimeetriaga, täiustades meetodit raskuskiirenduse määramiseks pendli abil.
Ta viibis viis korda lähetusel Euroopas. Esimesel korral 1871 osales ta päikesevarjutust vaatleval ekspeditsioonil. Euroopas otsis ta üles mõttekaaslastest Briti matemaatikud ja loogikud Augustus De Morgani, William Stanley Jevonsi ja William Kingdon Cliffordi.
Aastatel 1869–1872 töötas ta assistendina Harvardi observatooriumis, andes olulise panuse tähtede heleduse ja Galaktika kuju määramisse.
Peirce'i esimene abikaasa Harriet Melusina Fay jättis ta 1875 maha. Varsti hakkas Peirce suhtlema naisega, kelle neiupõlvenimi ega rahvus pole kindlalt teada (kõige tõenäolisemalt oli see prantslanna Juliette Froissy).
Aastal 1876 valiti ta Rahvusliku Teaduste Akadeemia liikmeks.
Aastal 1878 defineeris ta esimesena meetrit teatud sagedusega valguse lainepikkuse kaudu. Seda laadi definitsioon oli kasutusel 1983. aastani.
Aastal 1879 võeti Peirce uue ülikooli, Johns Hopkins Ülikooli loogikalektoriks. See oli ainuke akadeemiline ametikoht, mis Peirce'il kunagi oli.
Peirce'i püüded saada akadeemilist töökohta ja grante ning saavutada teaduslikku prestiiži nurjusid tollase olulise teadlase Simon Newcombi vastuseisu tõttu. Akadeemilise töökoha saamist võis takistada ka tema iseloom.
Aastal 1883 leidis lõpuks aset Peirce'i lahutus esimesest abikaasast ning ta abiellus uuesti. Simon Newcomb andis samal ajal ühele Johns Hopkinsi Ülikooli usaldusisikule teada, et Peirce oli ülikooli töötajana elanud ja reisinud koos naisega, kellega ta polnud abielus. See viis Peirce'i lahkumiseni ülikoolist.
Hiljem püüdis Peirce edutult tööd saada Clarki Ülikoolist, Wisconsin-Madisoni Ülikoolist, Michigani Ülikoolist, Cornelli Ülikoolist, Stanfordi Ülikoolist ja Chicago Ülikoolist. Põhjus pole täpselt teada, kuid arvatakse, et põhjus oli sama, mis tingis tema lahkumise Johns Hopkinsi Ülikoolist.
Peirce'il ei olnud kummastki abielust lapsi.
1880ndatel kasvas Peirce'i ükskõiksus oma geodeesiaameti töö bürokraatlike üksikasjade vastu, tema töö kvaliteet langes ja töö geodeesiateenistuses ei edenenud enam endise kiirusega. Aruandeid, mis pidid valmima mõne kuuga, kirjutas ta aastaid. Vahepeal kirjutas ta sadu artikleid loogikast, filosoofiast ja loodusteadusest väljaandele "Century Dictionary". Aastal 1885 ei leidnud Allisoni komisjon Peirce'il süüd, kuid uurimuse tulemustele toetudes tagandati superintendent Julius Hilgard ja mõned teised geodeesiateenistuse töötajad avalike vahendite kuritarvitamise eest.
Aastal 1887 kulutas Peirce osa oma vanemate varandusest, et osta 2000 aakrit (umbes 8 km²) põllumaad Pennsylvanias Milfordi lähedal. See ost ei tasunud end ära.
Peirce tegeles pisut teadusliku ja tehnilise nõustamisega ning kirjutas palju viletsa tasu eest, põhiliselt sõnaraamatu- ja entsüklopeediaartikleid ning retsensioone väljaandes The Nation, mille toimetaja Wendell Phillips Garrisoniga ta sai sõbraks. Smithsonian Institutioni direktori Samuel Langley õhutusel tegi ta tollele asutusele tõlkeid. Samuti tegi Peirce olulisi arvutusi Langley lennundusalase uurimistöö tarvis. Lootes raha teha, proovis Peirce leiutamist. Ta alustas üsna mitut raamatut, ent ei viinud ühtegi lõpule. Aastal 1888 määras president Grover Cleveland ta Assay komisjoni.
Aastal 1890 sai ta sõbraks ja imetlejaks Chicago kohtuniku Francis C. Russelli, kes tutvustas Peirce'i filosoofiaajakirja The Monist toimetajale Paul Carusele ja omanikule Edward Hegelerile; ajakiri avaldaski umbes 14 Peirce'i artiklit. Vastasutatud Carnegie Institutionilt taotles Peirce granti oma elutööd kokku võtva raamatu avaldamiseks. Taotlus lükati tagasi; asutuse täitevkomiteesse kuulus Peirce'i vaenlane Newcomb ning selle president oli olnud mees, kes oli Peirce'i lahkumise ajal olnud Johns Hopkinsi Ülikooli president.
Aastal 1891 lahkus Peirce superintendent Thomas Corwin Mendenhalli ettepanekul teenistusest. Püsivat töökohta ta hiljem enam ei saanud.
Oma maale Milfordi lähedal ehitas Peirce suure maja, millele ta pani nimeks Arisbe. Seal veetis ta ülejäänud elu, kirjutades palju. Suur osa tema kirjutistest on tänini avaldamata.
Et Peirce elas üle oma võimete, tekkisid tal tõsised rahalised ja juriidilised raskused. Elu paarikümnel viimasel aastal ei saanud ta talviti sageli maja kütta ning elas vanast leivast, mida kohalik pagar talle annetas. Et tal polnud võimalik uut kirjutuspaberit hankida, kirjutas ta oma vanade käsikirjade pöördele. Mõnda aega varjus ta võlausaldajate eest New Yorgis. Tema võlgu, maamakse ja hüpoteegiintresse maksid teiste seas tema vend James Mills Peirce ja naabrid, Gifford Pinchoti sugulased.
Rasketel aegadel aitas Peirce'i kõige rohkem tema vana sõber William James, kes pühendas Peirce'ile oma teose "Will to Believe" ning korraldas Peirce'ile neli tasulist loenguseeriat Harvardis või selle läheduses. Igal aastal alates 1898. aastast kuni Peirce'i surmani kirjutas James oma Bostoni sõpradele, paludes neil annetada Peirce'i toetuseks. Vastuseks määras Peirce Jamesi vanima poja oma pärijaks eeldusel, et Peirce'i abikaasa Juliette sureb enne teda. Tänuks William Jamesi toetuse eest hakkas Peirce oma teise eesnimena kasutama Santiagot.
Peirce suri oma majas. Lesk elas veel 20 aastat.

Matemaatika

Peirce'i tähtsamad puhta matemaatika alased tööd puudutasid loogikat ja matemaatika aluseid. Samuti tegeles ta lineaaralgebra, maatriksite, mitmesuguste geomeetriate, topoloogia ja Listingi arvude, Belli arvude, neljavärviprobleemi ja pidevuse loomusega. Ta töötas ka rakendusmatemaatika alal, tegeldes rakendustega majandusteaduses, inseneriteadustes ja kaardiprojektsioonide alal (Peirce'i kvinkuntsiaalne projektsioon säilitab õiged nurgad ja moonutab pindalasid vähem kui teised projektsioonid) ning töötas eriti aktiivselt tõenäosusteooria ja statistika alal.

Retseptsioon

Bertrand Russell on öelnud: "Kahtlemata (...) oli ta üks 19. sajandi teise poole kõige originaalsemaid mõtlejaid ning kindlasti suurim ameerika mõtleja üldse." Tema "Principia Mathematica" siiski Peirce'i ei maini. A. N. Whitehead, kes 1924 Harvardis mõningaid tema käsikirju luges, oli rabatud sellest, kuidas Peirce tema protsessifilosoofiat oli ennetanud. Karl Popper pidas Peirce'i "üheks kõigi aegade suurimatest filosoofidest".
Peirce'i saavutusi ei tunnustatud kohe. Teda imetlesid küll tuntud filosoofid William James ja Josiah Royce ning temast kirjutasid austusega Cassius Jackson Keyser ja C. K. Ogden, kuid laiemalt tunnustatuks ta ei saanud.
Esimene Peirce'i spetsiaalne uurija oli Josiah Royce'i õpilane Morris Raphael Cohen, kes toimetas 1923 ilmunud Peirce'i kirjutiste antoloogia "Chance, Love, and Logic" ning koostas Peirce'i tööde esimese bibliograafia.
John Dewey oli olnud Johns Hopkinsi ülikoolis Peirce'i õpilane, ja alates 1916. aastast mainis ta oma töödes korduvalt lugupidamisega Peirce'i. Tema "Logic: The Theory of Inquiry" (1938) on läbinisti Peirce'i vaimus.