Televiisor

Televiisor ehk teler (argikeeles telekas) on televisiooni vastuvõtu seade, mis muudab raadio teel või kaablivõrgu kaudu saabuva signaali liikuvaks pildiks ja sellega kaasnevaks heliks.
Televisioonis nagu filmikunstiski antakse kujutiste liikumist edasi üksteisele kiiresti järgnevate liikumatute piltide ehk kaadritega. Iga pilt koosneb muutuva heleduse ja värvusega ridadest. Pildi jaotamist järjestikusteks ridadeks ja pildielementideks nimetatakse laotuseks.

Ajaloost

Esimestes katsetes liikuvat pilti elektrisignaali kujul üle kanda laotati pilt ridadeks mehaaniliselt Nipkowi ketta abil (Paul Nipkow sai sellele patendi 1886. aastal). Niisuguses kettas on spiraaljoont mööda väikesed ruudukujulised avad. Ketta pöörlemisel moodustab iga järgmine ava üle pildivälja liikudes ühe uue pildirea (joonisel on pildiväli ümbritsetud raamiga). Saatjas muundati heleduse muutused ridades fotoelemendiga elektrisignaaliks, mida edastati raadiolainete abil. Vastuvõtjas kasutati elektrisignaali nähtavaks kujutiseks muutmiseks valgusallikat, mis valgustas signaali tugevuse taktis samasugust sünkroonselt pöörlevat avadega ketast. 
Termini televisor (moodustatud kreeka k sõnast tele, ’kaugele’ ja ladina k sõnast visio, ’nägemine’) võttis kasutusele Šoti tehnikamees J. L. Baird, kes nimetas nii omakonstrueeritud ja 1926. aastal valmistatud Nipkowi kettaga televisioonivastuvõtjat, mille kujutist sai vaadata 3×4 cm suurusel 30-realisel ekraanil. Televisioonisignaali edastasid siis mõned kesklaine-raadiosaatjad.
Juba 1929. aastal demonstreeris V. Zworykin USA-s 120-realist 24-hertsise kaadrisagedusega elektrontelevisiooni süsteemi. Selleks ajaks olid loodud elektronlampidega võimendid ja generaatorid, elektronkiiretoru baasil saatetoru ikonoskoop ja vastuvõtutoru kineskoop. 
Televiisorite pildiridade arv kasvas aasta-aastalt: 1937. aastal võeti kasutusele 441-realises kaadris ülerealaotus. Ühtsetele süsteemidele vastava mustvalge televisiooni saated algasid Euroopas 1950. aastail, Tallinnas 1955. Ameerika Ühendriikides sai sel ajal juba näha värvisaateid (värvitelevisiooni standard NTSC kehtestati 1954. aastal). Euroopa maadesse jõudis värvitelevisioon kümmekond aastat hiljem, Eestisse 1972. aastal.
1960. aastail asendusid elektronlambid transistoride ja mikrolülitustega ning kineskoop hakkas näitama värvilist pilti. Kineskoop oli telerite valitseva kuvaseadisena kasutusel kuni sajandivahetuseni. Seejärel hakkasid neid kogukaid ja suure energiatarbega seadiseid välja tõrjuma LCD- ja plasmatehnoloogial põhinevad õhukesed kuvapaneelid. 2010. aastast toodetakse põhiliselt LCD-telereid.

100 Hz telerid

100 Hz kaadrivahetustehnoloogia korral arvutab signaaliprotsessor 25-hertsise sagedusega järgnevatest kaadritest interpoleerimise teel välja pildi vahepealsed signaalid. Tulemusena muutub kujutiste kiire liikumine sujuvamaks; see võib olla eriti tuntav nt spordiülekannetel. Paljud teleritootjad pakuvad ka 200 Hz ja suurema pildisagedusega telereid. Olenevalt signaalitöötluse tasemest võib niisugune tehnoloogia kaasa tuua ka spetsiifilisi moonutusi, nagu pildi võbisemine ja kiiresti liikuvate objektide ebaloomulik eraldumine taustast.

3D-telerid

Stereokinodes on ruumilise (3-mõõtmelise) pildiga filme aeg-ajalt näidatud juba 1950. aastatest. Filmimisel ja filmi vaatamisel on seejuures kasutatud stereofotograafiast pärinevaid tehnikaid.
Esimesed telerid ja videoprojektorid 3D-filmide vaatamiseks tulid müügile 2010. aastal. Ruumilist pilti võib näha läbi eriprillide, mis on olenevalt tootjast passiivsed polarisatsioonprillid või aktiivsed LCD-katikprillid (Shutter 3D System). Katikprillide kummaski klaasis on vedelkristallikiled, mille läbipaistvust muudetakse sünkroonselt vasaku ja parema pildi vaheldumisega ekraanil. Nii näeb vasak ja parem silm erinevaid pilte, mis tagab stereoskoopilise nägemistaju.
On valmistatud ka vertikaalribadena paigutatud mikroprismadega ekraane (autostereoscopic display), millelt näeb ruumilist pilti ilma prillideta (seda küll teatavas kitsas vaatenurgas). 
Kõrglahutusega 3D-filmide andmekandjaks võib olla BD-plaat ja multimeedia-kõvaketas. Mitmed Euroopa TV-satelliidid edastavad 3D-HD-demoprogramme.
3D-filmide kestev vaatamine võib põhjustada ajutisi nägemishäireid ja peapööritust, eriti aktiivprillide kasutamisel. Lastel ei soovitata järjest vaadata mitte üle poole tunni.

4K-telerid

4K-teleri ekraani eraldusvõime on senisest neli korda suurem. Kui nn täiskõrglahutuse (Full HD, SHD) teleri ekraanil on reas 1920 pikslit (pildipunkti) ja ridu 1080, siis 4K-teleri korral on need arvud kaks korda suuremad: 3840 × 2160 pikslit. Seega osutub ekraani pikslistruktuur senise vaatekauguse juures nähtamatuks ka kaks korda suurema diagonaaliga ekraani korral. Tänu ka edasiarendatud videotöötlusele paistab pilt detailsem ja sügavam, värvid kirkamad (ja seda ka üles skaleeritud HD-signaali korral). 
4K-ekraani eelised tulevad täielikult esile mõistagi vastava resolutsiooniga videomaterjali korral. Kuni televisiooniorganisatsioonid valmistuvad üleminekuks HD-lt 4K-televisioonile kaabli- ja mobiilivõrgu ning veebi kaudu, saab 4K-programme juba alates 2016. aastast tuua ekraanile satelliit-TV saatjatelt.
4K-televisiooni puhul kasutatakse vahel ka liigitust Ultra HD ja UHD, kuid need on laiema tähendusega, vt Ultrakõrglahutusega televisioon.

Teleri heli

Õhukeses teleris ei ole võimalik luua piisavat kõlaruumi madalate basside esiletoomiseks. Seetõttu on teleri heli optimeeritud eelkõige kõne selgusele. Kallimatesse teleritesse võib olla sisse ehitatud eraldi bassikõlar, mis mõnevõrra parandab madalate toonide esitust.
Et suure ja terava pildiga kaasneks korralik heli, ühendatakse teleriga eraldi kõlarid, soovitatavalt läbi AV-ressiivri, et sobiva signaaliallika (nt BD-mängija) olemasolul kuulata mitmekanalilist ruumiheli.