google/wiki40b huggingface dataset:
Konfessionaliseerumine

Konfessionaliseerumine (saksa Konfessionalisierung) on alates 1970.–1980. aastatest laiemalt kasutusel olev reformatsiooni- ja sotsiaalajaloos kasutatav mõiste. See tähistab kiriku, riigi ja ühiskonna vastastikmõjust kantud protsessi, mis viis selgete usuliste vastasleeride kujunemiseni eriti Saksa-Rooma riigis ning riigisiseselt ühe läänekristliku uskkonna (konfessiooni) kehtestamiseni riigiusuna ja ühes sellega ka riikliku kontrolli kasvamisega kogu ühiskonna üle. Mõistet on kasutatud Euroopa, eriti aga Saksamaa ajaloos perioodi 1555–1648 (Augsburgi usurahust Vestfaali rahuni) kohta, mida on nimetatud ka konfessionalismiajastuks. 
Konfessionaliseerumise mõiste eelkäijaks oli konfessioonirajamine (saksa Konfessionsbildung), mille võttis kasutusele Ernst Walter Zeeden, tähistades sellega riiklikku konfessioonipoliitikat riigikiriku rajamisel. Konfessionaliseerumise mõiste võtsid aga 1970. aastatel kasutusele Saksa ajaloolased Heinz Schilling ja Wolfgang Reinhard. Nad hakkasid seda kasutama tunduvalt laiemas tähenduses kui Zeeden, nimelt mõjutas konfessioonide kujunemine ja nende riiklik rajamine nende tõlgenduses sisuliselt kõiki ühiskondlikke protsesse, eriti aga riigi keskvõimu tugevnemist ning seega territoriaalriigi ja absolutismi kujunemist, sellega seoses ka riikliku sunnivõimu olulist laienemist oma alamate üle. Seetõttu on konfessionaliseerumist seostatud ka sotsiaalse distsiplineerimise mõistega. 
Kuigi konfessionaliseerumine mõjutas Reinhardi ja Schillingi järgi kogu ühiskonda, oli selle keskmeks siiski kiriku ja riigi vahekord. Konfessionalismiajastul kujunes välja tugev riigikirik, mis asus koostöös riigiga ühiskonnale peale suruma seaduseid, norme ja piiranguid. Konfessiooni tähtsus hakkas aga kahanema seda enam, mida tugevamaks muutus riigiaparaat, mis hakkas kirikuvõimu tagaplaanile tõrjuma. Üldiselt loetakse konfessionalismiajastu lõpuks 17. sajandi keskpaika, ent samas jäi kiriku positsioon ühiskonnas mõjukaks veel vähemalt 18. sajandini, mil konfessionaliseerumine valgustusajastu jooksul oma tähenduse kaotas.
Konfessionaliseerumise mõistet kasutatakse kõigi peamiste 16.–17. sajandi läänekristlike konfessioonide, nii katoliikluse, luterluse kui ka kalvinismi kontekstis.
Alates 1990. aastatest on Reinhardi ja Schillingi esialgset konfessionaliseerumisteooriat ka kritiseerima asutud. On leitud, et see on liialt riigikeskne ning ka, et väljaspool Saksamaad selle peamised karakteristikud täies ulatuses ei kehti: Lääne-Euroopas näib, et kiriku positsioon jäi võrreldes riigi omaga nõrgemaks või ei integreeritud seda kuigivõrd riigi struktuuridesse; idapoolses Euroopas (eriti Ungaris ja Poolas) aga polnud keskvõim piisavalt tugev, et kirikut endale allutada või keskset kirikukorraldust rajada.
Põletusora

Põletusora (ka: tuliork) on endisaegne tööriist (raudora), millega puust asjadesse tehti põletades väikesi auke.
Nt 19. sajandil kasutati Eestis põletusora laialdaselt nt ämbrikõrvadesse sangaaukude tegemisel.
Läänemaa Tervisetee

Läänemaa tervisetee on jalgratturitele ja jalakäijatele mõeldud rada Harju- ja Läänemaal.
Tervisetee on rajatud Riisipere ja Haapsalu vahelisele endisele Keila–Haapsalu raudteetammile, Haapsalust jätkub rada Rohuküla suunas. Kogu raja pikkus on ligikaudu 63 kilomeetrit ning see avati 2008. aastal.
Tee on kõva liivakattega, nii vihma kui ka kuivaga läbitav nii jala kui ka jalgrattaga.
Alates 2019. aasta algusest on Turba ja Riisipere vaheline teelõik liiklejatele suletud seoses Keila-Riisipere raudtee pikendamisega Turbasse.
Lūcijs Endzelīns

Lūcijs Endzelīns (21. mai 1909 Tartu – 27. oktoober 1981 Adelaide) oli läti päritolu Austraalia maletaja, kirimale suurmeister (1959).
Ta sündis keelteadlase Jānis Endzelīnsi perekonnas. Ta mängis Läti võistkonna koosseisus kolmel maleolümpial – 1936. aastal mitteametlikul maleolümpial Münchenis (7. laual; Läti võistkond sai 6. koha), 1937. aastal Stockholmis (varumängijana) ja 1939. aastal Buenos Aireses (neljandal laual). 
Ta oli abielus maletaja Milda Laubertega. Koos sõitsid nad laeval Piriápolis Buenos Airese maleolümpiale (samal laeval oli ka Eesti võistkond eesotsas Paul Keresega). 
1944. aastal põgenes Endzelīns pealetungiva Nõukogude armee eest läände (Lauberte jäi Lätti). Ta mängis aastatel 1946–1947 maleturniiridel Saksamaal. Endzelīns emigreerus Saksamaalt Austraaliasse. 
Endzelīns tuli 8 korral Lõuna-Austraalia malemeistriks. 1961. aastal võitis ta Austraalia meistrivõistlused. 
Kirimales võttis ta osa maailmameistrivõistlustest. Parimaks tulemuseks jäi 2.–3. koha jagamine 2. kirimale MM-il (1956–1959).
Alvin Goldman

Alvin I. Goldman (sündinud 1938) on USA filosoof.
Sai doktorikraadi Princetoni ülikoolist.
Oli 2002. aastani Arizona ülikooli filosoofiaprofessor ja teadur kognitiivteaduse alal. Töötab alates 2002. aastast Rutgersi ülikoolis.
On olnud Filosoofia ja Psühholoogiaseltsi ning Ameerika filosoofiaühingu Vaikse ookeani divisjoni president.
Tema põhilised uurimisvaldkonnad on epistemoloogia, vaimufilosoofia ja kognitiivteadus. Ta on kirjutanud ka metafüüsikast, poliitika- ja õigusteooriast ning teadusfilosoofiast.
Epistemoloogias on ta pooldanud kausaalset teadmisteooriat (artikkel "A causal account of knowing"), relevantsete alternatiivide lähenemist teadmisele ja religabilismi õigustusteoorias.
Raamat "Epistemology and Cognition" ("Epistemoloogia ja tunnetus") 1986) uurib epistemoloogia ja kognitiivteaduse vahelisi seoseid.
Raamat "Knowledge in a Social World" ("Teadmine sotsiaalses maailmas"; 1999) väljendab tõele orienteeritud sotsiaalse epistemoloogia kontseptsiooni ja näitab, kuidas tõe poole püüdlemist võivad edendada hea inimestevaheline argumenteerimine ja hästi projekteeritud avaliku kommunikatsiooni tehnoloogiad ja institutsioonid. Jutt on teadusest, õigusest, demokraatiast ja haridusest.
Raamatusse "Pathways to Knowledge" ("Teed teadmiseni"; 2002) on koondatud uuemad artiklid episteemilisest internalismist, aprioorsest volitusest (warrant), filosoofilistest intuitsioonidest ja usaldusest ekspertide vastu.
Goldman kirjutab raamatut inimesetundmise simulatsiooniteooriast, ühendades vaimufilosoofiast, arengupsühholoogiast ja kognitiivsest neuroteadusest pärit lähenemisi.
Mati Unt

Isiklikku

Aastatel 1965–1973 oli ta abielus Ela Tomsoniga.
Mati Undil on poeg Indrek, kes on abielus olnud tele- ja raadiosaatejuhi Pille Minevaga.
Smiltene mõis

Smiltene mõis (saksa keeles Schloß Smilten, läti keeles Smiltenes muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Smiltene kihelkonnas. Praegu asub Lätis Smiltene piirkonnas Smiltene vallas Kalnamuiža asulas, osaliselt ka Smiltene linnas.

Ajalugu

Mõis kujunes ajaloolise Smiltene lossi asemele. Põhjasõja käigus vallutasid Vene väed linnuse ja lõhkusid rootslaste remonditu ning hävitasid ka selle juures asunud asula. Rüüstatud ja mahajäetud linnust enam ei taastatud, lossi ümber asuvad maad kuulusid riigile, moodustades riigimõisa.  Aastal 1730 püstitati lossivaremete juurde mõisa puidust häärber.
Aastal 1759 andis vene keisrinna Jelizaveta I Liivimaa kindralkubernerile krahv George Brownele Smiltenest 20 ha maad rendile ja keisrinna Katariina II lisas 1780 ümbruskonnast veel 10 ha. Tema rajas ka tänapäevase Smiltene mõisa peahoone. Seejärel rentisid ligi 100 aastat mõisa Riiast pärit Bandau suguvõsa kaupmehed.
XIX sajandil ehitati linnuse kaitsemüüri sisse mõisale kuuluvad elu- ja majandushooned. Aastal 1893 sai mõisa omanikuks hiilguslik vürst Paul von Lieven, kes lasi osa mõisa maadest elamukruntideks tükeldada. Ka lasi ta mõisa ja Smiltene linna tarvis ehitada haigla, rajas mõisa juurde Baltimaade esimese hüdroelektrijaama, Ainaži-Valmiera-Smiltene kitsarööpmelise raudtee ja saekaatri.
Aastal 1919 sai mõisa uueks omanikuks Läti Põllumajandusministeerium. Aastal 1922 rajati Smiltene mõisa peahoonesse piimanduskool, millest  hiljem kasvas välja sovhoostehnikum, selle ümber kujunenud Kalnamuiža külast kujunes aga selle keskasula. Aastast 1990 kannab kool nime Smiltene tehnikum.

Mõisaansambel

Mõisa hooned järgivad veel XVIII sajandist pärinevat jaotust. Hooned paiknevad Abulsi jõe oru nõlvadel, paiknedes kahe osana. Ühe osa sellest moodustab esinduskompleks, kuhu kuuluvad häärber, ait ja veel mõned hooned. Teine osa hoonetest asub piiskopilinnuse varemete vahel ja oli mõeldud tootmiskompleksiks, seal asuvad laudad ja mõisateenijate majad. Abulsi orus asub tiik, mille juures seisis varem vesiveski-jõujaam, mis on nüüdseks aga varemetes. XVIII sajandi teisel poolel rajati mõisa juurde ka vabakujundusega ja romantismist mõjustatud park.

Mõisa suurus

Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 35 adramaad, sellele allus 1253 mees- ja 1505 naishinge.
Aastal 1920 mõis likvideeriti, sel hetkel kuulus sellele 2840 hektarit maad.

Karjamõisad

Mõisa koosseisus oli aastal 1816 mitu karjamõisa: Grothus, Johansshof, Neu-Smilten, Ruhsul, Lembe, Rausenhof, Schöning ja Pelnanz.
Carl Rall

Carl Friedrich Johann Rall (25. november/7. detsember 1859 Tallinn – 1. märts 1924 Paide) oli Eestimaa vaimulik.
Õppis aastatel 1870–1879 Tallinna Kubermangugümnaasiumis ning 1879–1885 Tartu ülikooli usuteaduskonnas, sooritades ka usuõpetaja eksamid. Oli aastatel 1885–1886 Kollmanni eragümnaasiumis usuõpetajaks. Ordineeriti õpetajaks 15. juunil/27. juunil 1886.
Oli aastal 1886 Koeru Maarja-Magdaleena koguduse adjunktõpetaja. Aastatel 1886–1924 oli Paide Püha Risti- ja Anna koguduse õpetaja, lisaks oli ta aastatel 1903–1920 Järva praost. Aastal 1915 saadeti Eestimaa kubermangust välja, elas aastatel 1915–1918 Moskvas, Kaasanis ja Tartus. Väljasaatmise põhjuseks oli Esimese maailmasõja ajal Venemaal levinud spionomaania. Leidus tunnistajaid, kes väitsid, et nad olid ühel kuuvalgel ööl näinud Saksa aeroplaani lähenevat praosti majale. Aeroplaanilt visatud alla pikk nöör metallklambriga, praost pannud klambri lehmale ümber kõhu, aeroplaan tõstnud lehma õhku ja kadunud Saksamaa suunas.
1905. aastal oli ta Järvamaa Muinsusasjade Alalhoidmise Seltsi asutajaliige.
Carl Rall on maetud Paide Reopalu kalmistule.

Isiklikku

Tema poeg Gerhard Rall oli arst.
Johannes-Eduard Maide

Johannes-Eduard Maide (30. jaanuar 1911 Tallinn – ?) oli eesti vaimulik.
Ta lõpetas aastal 1930 Tartu Tehnikaühisgümnaasiumi. Aastatel 1933–1938 õppis ta Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Ta oli Eesti Üliõpilaste Seltsi vilistlane. Ordineeriti 22. oktoobril 1939 õpetajaks.
Ta oli aastatel 1939–1941 (määrati 11. novembril) Harju-Madise koguduse õpetaja ja Paldiski Nikolai koguduse hooldajaõpetaja. Mobiliseeriti 1941 Nõukogude armeesse. Tema edasise saatuse kohta puuduvad andmed.
Georg Otsa Muusikakooli Bigbänd

Georg Otsa Muusikakooli Bigbänd on Georg Otsa Muusikakooli juures tegutsev bigbänd. Ansamblit juhib Siim Ainla.
Ansambel asutati 2004.
Ansambel on esinenud muu hulgas Tallinna vanalinna päevadel, noorte džässiüritustel ja festivalidel. Ansambel on esinenud ka Soomes ja Austrias.
Guara Muuga

Guara Muuga (sündinud 1925. aastal Rasinal) on eesti kunstnik ja illustraator.
Ta on töötanud Zooloogia ja Botaanika Instituudis ja joonistanud taimepilte mitmetele teaduslikele ja populaarteaduslikele botaanilistele raamatutele.
Heino Kruus

Heino Kruus (30. september 1926 Tallinn – 24. juuni 2012) oli eesti korvpallur, treener ja spordiõpetaja.
Ta mängis 1949–1954 Nõukogude Liidu korvpallikoondises ja 1945–1956 Eesti NSV korvpallikoondises. Kruus võitis Nõukogude Liidu korvpalli meeskonna koosseisus 1952. aasta suveolümpiamängudel hõbemedali ning 1951. ja 1953. aasta Euroopa meistrivõistlustel kuldmedali.
Ta tuli kuus korda Eesti meistriks: korvpallurina 1946, 1947, 1954 ja 1955 Tallinna kalevlasena (kaks viimast korda mängiva treenerina) ja 1949 ülikooli spordiklubi (ÜSK) meeskonnas ning käsipalli võistkonna treenerina 1958.
Kruus oli 1954–1963 Tallinna Kalevi treener ning 1963–1988 Tallinna Ehitus- ja Mehaanikatehnikumi kehalise kasvatuse ala juhataja.
Malbork

Linna ajalugu

Malbork oli hansalinn. Ta kontrollis liiklust ja eriti merevaigukaubandust kogu jõel ning kogus tollimakse. Korduvalt peeti Malborkis hansalinnade tippkohtumisi. Linnus pidas suurmeistri Heinrich von Plauen vanema juhtimisel edukalt vastu Jogaila vägede piiramisele pärast Grünwaldi lahingut 1410.
Kolmeteistaastase sõja ajal müüsid Böömi kuninga sõdurid, kes pidid linna kaitsma, Malborki ja veel kaks linnust 190 000 kuldtüki eest Poola kuningale Kazimierz IV-le. Hädavaevu suutis kuningas selle summa kokku saada. 6. juunil 1457 sisenesid Poola väed eesotsas kuningaga linna. 
Orduväed said seepeale üle kogu Preisimaa hulgaliselt abi. 28. septembril 1457, kui kuningas oli lahkunud, võtsid orduväed Malborki üllatusrünnakuga tagasi. Kogu Poola garnison peale selle ülema hukati. Linnapea Bartholomäus Blume juhtimisel pidas linn kolm aastat poolakate rünnakutele vastu. 5. juulil 1460 Malbork vallutati. Blume poodi reeturina, sest ta oli 1457. aastal vandunud Poola kuningale truudust. Teise Thorni rahuga 1466 läks Malbork Poola koosseisu.
Kuni Esimese Poola jagamiseni 1772 oli Malbork Poola kuningate üks residentsidest.
Esimeses maailmasõja järel korraldati piirkonnas rahvahääletus, kas Malbork peaks minema Saksamaale kuuluva Ida-Preisimaa või Poola alluvusse. Saksamaa poolt anti 9641 häält, Poola poolt 165 häält. Seega anti Malbork Preisimaale.
Teise maailmasõja lõpupoole kuulutas Saksamaa väejuhatus Malborki kindluseks ja tsiviilelanikud evakueeriti (4 tuhat inimest jäeti). Lahingud lõppesid 9. märtsil 1945. 
Juunis 1945 anti piirkond üle Poola võimudele. Selgus, et vahepeal on kogu tsiviilelanikkond piirkonnast lihtsalt kadunud. Malbork taasasustati poolakatega, kellest paljud olid Ida-Poolast nõukogude võimude poolt välja aetud. Juba 1946. aastal oli linnas 10 017 elanikku.
1996 leiti piirkonnast massihaud 178 surnuga, 2005 teine massihaud 123 surnuga ja oktoobris 2008 kolmas massihaud 2505 surnuga. Haudades oli mehi, naisi ja lapsi, nad olid kõik alasti ja umbes kümnendikku neist oli tulistatud pähe. Poola Rahvusliku mälu komisjon uurib selle massimõrva üksikasju.
1975–1998 asus Malbork Elblągi vojevoodkonnas, pärast seda Pomorze vojevoodkonnas.

Sõpruslinnad

Malborki sõpruslinnad on Margny-lès-Compiègne (Prantsusmaa), Monheim am Rhein (Saksamaa), Nordhom (Saksamaa), Sölvesborg (Rootsi) ja Trakai (Leedu).
Lunin

Lunin (vene Лунин; naissoo vorm Lunina) on vene perekonnanimi.
Élie Cartan

Élie Joseph Cartan (9. aprill 1869 Isère'i departemang – 6. mai 1951 Pariis) oli prantsuse matemaatik. Ta oli aastatel 1912–1940 Pariisi Ülikooli professor. Ta arendas põhjapanevalt Lie rühma teooriat. Tema peamised uurimisvaldkonnad olid matemaatiline füüsika, diferentsiaalgeomeetria ja rühmateooria.
1922. aastal lõi ta üldrelatiivsusteooria laienduse, mida hiljem hakati nimetama Einsteini-Cartani teooriaks. Tema esitatud on hüpoteetilise torsioonvälja mõiste, mida tänapäeval kasutatakse pseudoteaduslikes teooriates. Cartan oli ka üks neist, kes tegeles ühtse väljateooria loomisega.

Haridustee ja töökäik

Ta lõpetas 1891. aastal Pariisis École normale supérieure'i, kus ta kuulas ka Henri Poincaré loenguid. 1894. aastal kaitses ta Sorbonne'is väitekirjaga "Sur la Structure des groupes de transformations finis et continus" doktorikraadi.
Aastatel 1894–1896 töötas ta õppejõuna Montpellier' Ülikoolis ja 1896–1903 Lyoni Ülikoolis. 1903. aastal sai ta professori koha Nancy ülikoolis. 1909. aastal kolis ta perega Pariisi, kus ta asus õppejõuna tööle Pariisi Ülikooli, alates 1912. aastast professorina. 1940. aastal jäi ta pensionile.

Isiklikku

Tema pojad olid matemaatik Henri Cartan (1904–2008), helilooja Jean Cartan (1906–1932) ning vastupanuliikumises osalenud ja 1943. aastal hukatud füüsikadoktor Louis Cartan.
Kapten Granti lapsed

Sisukirjeldus

Raamat räägib teadmata kadunud šoti meremehe kapteni Granti otsingutest. Jahtlaeva Duncan meeskond püüab merest vasarhai, kelle kõhust leitakse pudelisse suletuna kolm halvasti säilinud kirja. Kirjade dešifreerimisel selgub, et mõned aastad varem teadmata kadunuks jäänud laev Britannia hukkus ning kapten Grant ja kaks madrust pääsesid 37. lõunalaiuskraadil kaldale. Laeva omaniku lord Glenarvaniga astuvad ühendusse kapten Granti lapsed Mary ja Robert, kelle olukorrast liigutatuna asutakse nende isa otsima. Põhiprobleemiks merehädaliste asukoha määramisel on pudelposti kehv säilivus, mis võimaldab säilinut mitmeti tõlgendada. Ainsaks kindlaks orientiiriks on juba nimetatud 37. lõunapoolkera paralleel.
Lord Glenarvanist, tema abikaasast ning lähikondlastest koosneva otsingurühmaga liitub juhuse tahtel ka prantsuse geograaf Jacques Paganel, kes, soovides Indiasse jõuda, astus oma hajameelsusest tingituna Tšiili suunas sõitma asuvale Duncanile. Saatusega leppides ning seiklusi otsides otsustab Paganel oma geograafia-alased teadmised rühma käsutusse anda.
Esialgse tõlgenduse kohaselt asutakse kapten Granti jälgi otsima Patagoonia rannikult. Otsingud ei anna tulemusi, misjärel tõlgendab Paganel dokumenti uuel viisil ning soovitab kapten Granti otsida Austraalia rannikult. Austraalias kohtuvad nad Britannia pootsmani Ayrtoniga, kes nõustub neid laevahukupaika viima. Selgub aga, et Ayrton on reetur, kes üritas Britannial mässu tõsta ning tõsteti selle eest Austraalia rannikul kaldale. Ta üritab Duncanit kaaperdada ning seda oma endistest sunnitöölistest koosneva kaaskonnaga piraadilaevaks muuta, kuid tänu Paganeli järjekordsele hajameelsushetkele see kava ebaõnnestub. Austraalia maismaal hättajäetud otsingurühm, mille koosseisus on Glenarvanid, Granti lapsed, Paganel ning mõned madrused, arvavad aga, et Duncan on kaaperdatud ning sõidavad juhusliku laevaga Uus-Meremaale Aucklandi, et sealt mõne laevaga tagasi Euroopasse saada. Laev läheb aga tormis põhja ning kaldalejõudnud otsingugrupp langeb inimsööjatest maooride kätte vangi. Õnneliku juhuse tõttu õnnestub neil põgeneda ning jõuda tagasi Duncanile, mis Paganeli sulevääratuse tõttu Uus-Meremaa idarannikul patrullis.
Ayrton, kes pärast ebaõnnestunud mässukatset Duncanile vangi võeti, lubab rääkida kõike, mida ta kapten Granti asukohast teab, üksnes juhul, kui teda Briti võimudele välja ei anta, vaid jäetakse mõnele asustamata saarele. Kuigi Ayrtoni tunnistustest kasu ei ole, peab Glenarvan sõna ning Duncan suundub asustamata Tabori saarele, kust juhuse läbi leitakse ka kapten Grant koos kahe Britannia madrusega. Ayrton jäetakse üksinda saarele, et ta seal oma süütegude üle järele mõtleks ning meelt parandaks. Ayrtoni edaspidisest elukäigust annab ülevaate Jules Verne'i hilisem romaan "Saladuslik saar".
Pragmadialektika

Pragmadialektika on Frans H. van Eemereni ja Rob Grotendoorsti töödest alguse saanud argumentatsiooniteooria suund.
Viitna Linajärv

Viitna Linajärv on eutroofne järv Lääne-Viru maakonnas Kadrina vallas Viitna külas.
Järve pindala on 4,2 hektarit. Kaldajoone pikkus on 872 meetrit.
Piret Reiljan

Piret Reiljan (sündinud 1983) on Eesti ajakirjanik.
Reiljan on lõpetanud Tartu Ülikooli bakalaureuseõppe ajakirjanduse erialal (2005) ning Tallinna Tehnikaülikooli magistriõppe ärikorralduse erialal (2011).
Reiljan töötab Äripäeva uurivas toimetuses ajakirjanikuna.
Aroura

Aroura, ka arura (vanakreeka keeles ἄρουρα, ladina keeles arura) oli Vana-Kreekas kasutusel olnud pindalaühik.

Etümoloogia

Homeros kasutas 'ἄρουρα't tähenduses 'künnimaa' . Mõiste 'ἄρουρα' on tuletatud verbist "ἀρόω" (aroō), 'kündma' . Selle sõna vanim tõendatud kirjakuju on pärit mükeeneaegse lineaarkirja B silpkirjast, kus 'a-ro-u-ra' tähendas 'kündma' .

Pindalaühikuna

1 arura = ¼ plethron'it = 625 vanakreeka ruutjalga.

Vana-Egiptuses

Mõistet arura kasutati Vana-Egiptuses maamõõduühikuna (aaker), arura võrdus 100 egiptuse küünraga
Karamagara sild

Karamagara sild (türgi keeles Karamağara Köprüsü 'musta koopa sild') on Kapadookias Ida-Türgis asuv Bütsantsi-aegne sild, teadaolevalt vanim teravkaarega ehitis. 1975. aastal jäi ta Kebani tammi ehitamisel Eufrati jõele koos suurema osaga jõeorust vee alla. Praeguse haldusjaotuse järele asub ta Elazıği provintsis.
Hummuli vald

Asustus

Hummuli vallas oli Hummuli alevik ja kaheksa küla: Aitsra, Alamõisa, Jeti, Kulli, Piiri, Puide, Ransi ja Soe.
Väärispuit

Väärispuit on hästi töödeldav ning omapärase värvusega ja tekstuuriga puit.
Väärispuitu kasutatakse iluasjade, skulptuuride, muusikariistade, mööbli, meenete valmistamiseks. Väärispuit on oluline ka ehitusel ja isegi kosmeetikas, kus erinevat väärispuitu kasutatakse parfüümide valmistamiseks. Huvitav on see, kui laialdaselt saab väärispuitu kasutada, alates raudteeliipritest ja hoonetest kuni nipsasjakeste, parfüümide ja maiustusteni välja. Väärispuit on väga vastupidav haigustele, kahjuritele, mõned taluvad tuld ja suure tugevusega lööke.
Väärispuidu alla kuuluvate liikide nimekiri on pikk. Mõned eksootilisemad neist on tiikpuu, mürobalaant, sandlipuu, paduk, mahagon, akažuu, sapeli, utile, omu, sedreel, okumee, makoree, eebenipuu, jakaranda, ipepuu, grenadill, raudpuu, pokkpuit, kebratšo, punapuu, hikkor, plataan, iroko, balsa jt. Eestis loetakse väärispuiduks näiteks kadakat ja pirnipuud.
Seoses väärispuiduga on tekkinud väga suur probleem, sest üha rohkem võetakse maha vihmametsi, kus leidub olulist väärispuitu. Järjest enam on troopiliste vihmametsade tagavara seadustevastaste raiete tõttu ohustatud. Samas on puit väga oluline majanduslik tuluallikas. Esialgsest vihmametsa hulgast on praeguseks inimtegevuse tõttu hävinenud pool. Igal sekundil hävib jalgpalliväljaku suurune ala. Troopilised väärispuud kasvavad metsas ühekaupa ja nende kättesaamiseks tehakse lageraideid, millest mets tavaliselt enam ei taastu.
Eesti Maaülikooli mahekeskus

Eesti Maaülikooli mahekeskus on Eesti Maaülikooli uurimis- ja arenduskeskus.
Mahekeskus tegeleb teadus- ja rakendusuuringutega mahepõllumajanduses, keskkonnasäästlike eluviiside ja mahetoidu tutvustamisega, koolitusega mahemajanduse valdkonnas ning koostöös ettevõtjatega lahenduste leidmisega mahesektori arendamiseks Eesti majanduses.
Mahekeskuse juhataja on Elen Peetsmann.
New Brunswicki vapp

New Brunswicki vapp (inglise keeles ametlikult The Arms of Her Majesty in Right of the Province of New Brunswick) on Kanada provintsi New Brusnwicki ametlik vapp. Selle kilbi ja moto kasutuse lubas 26. mail 1868 kuninganna Victoria.
Vapil on lõvi (või leopard), mis tähistab nii Inglismaad kui ka Braunschweigi. Laev tähistab provintsi ühendust merega. Deviis Spem reduxit (Lootus taastati) viitab provintsi poolt vastu võetud põgenikele Ameerika revolutsiooni ajal. Vapi kiivriehise, kilbihoidjad ja aluse võttis kuninganna Elizabeth II vastu avalikul tseremoonial Frederictonis 25. septembril 1984.