Suhtelise eelise teooria

Alternatiivkulu teooria

Kuna Ricardo algne suhtelise eelise teooria oli rajatud mitmele piiravale eeldusele (vt kriitika alt), siis sattus teooria kriisi. 1936. aastal viis selle teooria Gottfried Haberler alternatiivkulu teooria alusele (teoses "Theory of International Trade"). Viimase järgi on teatud kauba tootmisel suhteline eelis riigil või piirkonnal, kus alternatiivkulu konkreetse kauba tootmiseks on väiksem. Sellisel juhul osundatakse suhtelise eelise teooriale vahel ka kui suhtelise kulu seadusele.
Alternatiivkulu on võimalik illustreerida tootmisvõimaluste rajaga e. transformatsioonikõveraga. Tootmisvõimaluste rada on kõver, mis näitab alternatiivseid kombinatsioone kahest kaubast, mida riik võib toota, kasutades täielikult oma ressursse parima kasutatava tehnoloogia puhul. Toome mõttelise näite Saksamaa õlletootmise (tähistame Õ) ja Šveitsi käekellatootmise (tähistame K) kohta. Näiteks võib Saksamaa toota oma ressurssidega aastas miljard liitrit õlut ja mitte ühtegi käekella või 50 miljonit käekella ja üldse mitte õlut või mõlemaid vahepealsetes kombinatsioonides. Alternatiivkulu oleks siis 200Õ=10K, nii et mõlema tootmiseks kulub samapalju ressursse. Selles näites on õlleühiku alternatiivkulu Saksamaal 1Õ=0,05K, kusjuures see on
muutumatu kogu tootmisvõimaluste raja ulatuses – tegemist on konstantsete alternatiivkuludega. Šveits saab omakorda toota kas miljard käekella või 50 miljonit liitrit õlut, kusjuures alternatiivkulu on 200K = 10Õ kogu tootmisvõimaluste raja ulatuses. Õlle püsiv alternatiivkulu Šveitsis on seega 1Õ = 20K.
Kaubanduse puudumisel saab riik tarbida ainult neid kaupu, mida ta ise toodab. Sellisel juhul on riigi tootmisvõimaluste rada ka tema tarbimise rajaks. See, millises kombinatsioonis kaupu toodetakse ja tarbitakse, sõltub nõudlusest. Näiteks võib kaubanduse puudumisel Saksamaa valida mingi vahepealse kombinatsiooni ja Šveits samuti vahepealse kombinatsiooni äärmuspunktidest. Kui nüüd kaubavahetuse tekkimisel Saksamaa spetsialiseeruks õlle tootmisele ja Šveits kellade tootmisele, siis suureneks maailma (kus on kaks riiki) kaubatoodang mõlema toote osas. Kui nad kaupleksid üks ühele ehk liiter õlut ühe käekella vastu, siis spetsialiseerumise ja sellega kaasas käiva kaubavahetuse korral saavad mõlemad riigid tarbida rohkem, kui neil oleks olnud võimalik omaenese ressurssidel kahte kaupa tootes. Täielik spetsialiseerumine poleks võimalik ilma kaubavahetuseta, sest Saksamaa tahab õlle kõrval tarbida ka teatud koguse käekelli ning Šveits käekellade kõrval teatud koguse õlut.
On oluline märkida, et kasu kaubavahetusest tekib kummagi riigi suhtelise eelise ärakasutamisest. Kaubavahetuse kasu ei tulene sellest, kas partner on "õiglane". Isegi kui Saksamaa rakendaks Šveitsi kelladele tollimaksu, saaks Šveits sellest kaubavahetusest kasu, kui tollid on väiksemad vahedest kaupade suhtelistes hindades.
Eelnev näide toetus asjaolule, et alternatiivkulud on püsivad, kuid tegelikus maailmas on tõenäolisem, et need kasvavad. Kasvavad alternatiivkulud
tähendavad, et riik peab loovutama kasvavas koguses üht kaupa, selleks et vabastada piisavalt ressursse täiendava ühiku teise kauba tootmiseks. Kasvavate alternatiivkulude põhjus on selles, et ressursid või tootmistegurid pole homogeensed ehk et ühe tootmisteguri kõik ühikud pole sama kvaliteediga ja neid ei kasutata samasuguses proportsioonis või samasuguse intensiivsusega kõikide kaupade tootmisel. Näiteks võib mõnes riigis olla nii tasandikulist kui mägismaad. Tasandikuline ala sobib viljakasvatuseks, mägine ala aga näiteks karjakasvatuseks. Algul ollakse küll spetsialiseerunud viljakasvatusele, aga siis hakatakse mägismaal karja kasvatama. Sel juhul peaaegu ei loobuta saadavast viljakogusest, kuid saadakse karjakasvatusest palju loomseid saadusi. Nii on viimase alternatiivkulus viljas väga väike, kuid kui karjakasvatust laiendatakse tasandikele, siis viimase alternatiivkulu suureneb tunduvalt.

Heckscher-Ohlini teoreem

Umbes samal ajal (1933. a) Bertil Ohlini teoses "Interregional and International Trade") sai alguse ja hiljem arendati Ricardo teooria põhjal välja Heckscher-Ohlini teoreem. Selle töötasid välja Eli Heckscher ja Bertil Ohlin Stockholmi Majanduskoolist.
Heckscher-Ohlini teoreemi järgi ekspordib riik kaupu, mille tootmisel suhteliselt intensiivselt kasutatakse antud riigis külluslikke tootmistegureid ja impordib kaupu, mille tootmisel suhteliselt intensiivselt kasutatakse antud riigis nappe tootmistegureid. See tähendab, et kapitalirikas riik hakkab eksportima kapitalimahukaid kaupu ja töökülluslik riik hakkab eksportima tööjõumahukaid kaupu. Kui kaks riiki alustavad kaubavahetust, siis algab kohe ka hindade kohandumise protsess. Riik hakkab tootma rohkem kaupa, mille tootmisel tal on suhteline eelis. Teise kauba tootmine väheneb ja selle import kasvab. Spetsialiseerumine kestab, kuni suhteline hind on mõlemas riigis võrdne ja kaubanduskolmnurgad tasakaalus. Seda tasakaaluseisundit iseloomustab mittetäielik spetsialiseerumine, s.t ka pärast kaubavahetuse alustamist jätkab riik teatud ulatuses imporditava kauba tootmist. Selle põhjuseks on kasvavad alternatiivkulud.
Heckscher-Ohlini mudelile on omane mittetäielik spetsialiseerumine, kuid põhimõtteliselt on võimalik ka olukord, kus ekspordisektori hinnatõus on nii suur, et impordiga konkureeriva toote valmistamise mõte kaob. Mittetäielik spetsialiseerumine on Heckscher-Ohlin mudeli suur erinevus võrreldes klassikalise mudeliga.
Teine erinevus kahe mudeli vahel ilmneb pöördnõudluse rollis tasakaaluhinna kujundamisel. Klassikalise mudeli korral on pärast kaubavahetuse algust tootmispunkt kohe fikseeritud ja see on täieliku spetsialiseerumise punkt. Seega saavutatakse ekspordi ja impordi tasakaalumahud ainult kahe riigi nõudluse muutumise kaudu. Pakkumisel pole siin mingit osa. Heckscher-Ohlini mudelis aga viib pöördnõudlus tasakaaluhinnani muutes nii nõudlust kui ka pakkumist.

Toote innovatsiooni teooria

Vastavalt toote innovatsiooni teooriale (eesti keeles on seda nimetatud ka "tehnoloogilise lünga mudeliks"), mille koostas M. V. Posner 1961. aastal, tugineb suur osa tööstusriikidevahelisest kaubandusest uute toodete ja uue tootmistehnoloogia juurutamisele. Tehnoloogiline uuendus on tähtis tegur rahvusvahelises kaubavahetuses eelisseisundi omandamisel. Uued tooted ei pruugi rahvusvahelise kaubanduse mahtu suurendada, kui nad asendavad vanu ekspordiartikleid. Kui aga uus toode asendab importi, võib uuendus alandada rahvusvahelise kaubanduse mahtu.
Mudeli suurimaks puuduseks on asjaolu, et see ei seleta tehnoloogilise lünga ulatust ega põhjenda, millest tuleneb tehnoloogiline lünk või kuidas saab seda aja jooksul kõrvaldada.

Eesti

Eestis on uuritud suhtelise eelise põhiselt konkurentsivõimet näiteks puidusektori näitel.
Töös hinnati Eesti puitehitiste rahvusvahelist konkurentsivõimet ilmutatud suhtelise eelise meetodil aastatel 2004–2010 ja uuriti Eesti puitehitiste ekspordi konkurentsivõimet võrreldes peamiste ekspordi partnerriikide – Soome, Rootsi,Saksamaa, Suurbritannia ja Prantsusmaa puitehitiste ekspordiga ning Eesti edukust sealsetel turgudel ja analüüsiti erinevate puidusektori allharude kaubanduse edukust omavahel ja Euroopa Liidu siseselt.
Töö tulemusena selgus, et Eesti nii puitehitiste kui puidutööstus on konkurentsivõimeline võrreldes Euroopa Liidu riikide (EU 27) puitehitiste ja
puidutööstuse ekspordiga üldiselt. Sarnaselt Eestiga on konkurentsivõimelised kauplemisel puitehitistega Soome ja Rootsi, pakkudes Eestile konkurentsi. Suhteline eelis puudub Saksamaal, Suurbritannial ja Prantsusmaal. Puidusektorist on kõigi valdkondade näitajad konkurentsivõime osas tõusnud, välja arvatud paberitööstus, kus on suhteline eelis koguekspordis saavutatud alles 2007. aastal ning puidusektori siseselt puudub suhteline eelis täielikult. Eesti puitehitiste kaubandus Rootsi, Norra, Saksamaa, Suurbritannia ja Prantsusmaa turul on olnud samuti väga edukas. Sama ei saa aga öelda Soome turu kohta, kus sektori siseselt saavutati suhteline eelis alles 2009. aastal.
Eesti puidusektori probleemiks on aga liialt kiire kulude kasv ning seega madal tootlikkus. Üheks põhjuseks tuuakse ettevõtete väiksus, mis ei ole võimelised tootmismahte kasvatama. Teiseks põhjuseks tuuakse toorme kättesaadavus, sest siinne metsaomanik ei ole huvitatud kõrgetest maksudest tulenevalt raiet teostama.
Suurimaks probleemiks on tööjõu puudus, mis tähendab seda, et ettevõtted ei leia endiselt sobivat tööjõudu ja sobivaid spetsialiste. Jätkuvalt on probleemiks kutsehariduse tase ja vajalike erialade spetsialistide koolitamise hulk, mis võib tulevikus saada väga oluliseks konkurentsivõimet vähendavaks teguriks.