Viimsi raamatukogu

Aastad 1920–1939

Rahvaraamatukoguna käsitleti omavalitsuste või eraasutuste loodud raamatukogusid, mis rahvahariduse taseme tõstmiseks olid maksuta või väiksema tasu eest kasutada laiematele kohalikele ringkondadele.
Viimsi Raamatukogu asutamisaasta kohta on ka erinevaid suulisi kinnitusi, mis määravad raamatukogu alguse 1911. aasta ümbrusesse. Siiski saab ametlikult Viimsi raamatukogu asutamisaastaks lugeda 1920. aastat, mida on nimetatud kõigis hilisemates raamatukogu aastaaruannetes. Raamatukogu sai alguse 1919. asutatud Viimsi Haridusseltsi eestvõttel.Viimsi avalik raamatukogu töötas Viimsi Algkooli juures. Viimsi raamatukogul oli 1921. aruandeaastal 50 lugejat ja kogus 139 eestikeelset raamatut, millest teaduslikke 47 ja ilukirjanduslikke 92. Riik toetas raamatute ostmist 1500 margaga.
1924. aastal võeti Riigikogus vastu avalikkude raamatukogude seadus, mis hakkas kehtima 1. jaanuaril 1925. Seadusega nähti ette raamatukogude loomist sellisel hulgal, et raamatud oleksid kõigile lugemishuvilistele kättesaadavad. Raamatukogude asutamine ja ülalpidamine tehti ülesandeks kohalikele omavalitsustele, kes pidid raamatukogudele eraldama 2 senti iga piirkonnas elava kodaniku kohta. Viimsi vallavalitsus võttis raamatukogu haridusseltsilt üle 15. jaanuaril 1925. Raamatukogule eraldati 300 marka toetust. Alates aastast 1925 kuulub Viimsi raamatukogu ka Harju maakonna avalike raamatukogude võrku.
Alates aastast 1926 sai Viimsi avaliku raamatukogu asukohaks Viimsi vallamaja Miiduranna külas. Raamatukogu kasutuses ühes vallavalitsuse kantseleiga oli üks tuba, põrandapinnaga 16 m². Raamatute paigutamiseks oli tarvitada üks kinnine kapp, kus oli kolm jooksevmeetrit riiuleid. Raamatukogu juhatajaks sai vallasekretär Ants Sard (end. Hans–Wilhelm Starrkopf), kelle sõnul olid raamatukogus tingimused töötamiseks kehvad ja nõuetele mittevastavad. Aastatel 1929–1933 mõjutas Harjumaa raamatukogude arengut ülemaailmne majanduskriis, mistõttu vähenesid toetussummad raamatukogudele ja areng aeglustus.
Kui varem puudus raamatute väljaandmisel eeskiri, siis 1937. aastal kehtestati raamatukogu tarvitamise kodukord, mis on kirjas valla volikogu 27. novembri 1937. aasta protokollis. Vastavalt kodukorrale laenutati lugejatele korraga 2 raamatut 2 nädalaks. Tagatist ei olnud, kuid õigeaegselt tagastamata raamatu eest tuli maksta leppetrahvi 1 sent nädalas. Raamatukogu senist lahtioleku aega kl 17–19 pikendati tunni võrra.
1939. aastal, mil Viimsi vald likvideeriti ja liideti ühes Nehatu vallaga Iru vallaks, koliti raamatukogu Pringi külla Viimsi algkooli majja. Raamatukogu olmetingimused muutusid veelgi halvemaks – halb juurdepääs, asukoht eemal keskusest, mitteköetav ruum. Valla ümberkorralduste ja raamatukogu asukoha muutumise tõttu oli raamatukogu 1. aprillist kuni 28. oktoobrini 1939 suletud. Viimsi avaliku raamatukogu 1939. aasta 27. novembri revisjoni protokollis on eriliste märkmetena välja toodud: "Kuna raamatukogu on endisest Viimsi vallamajast selle aasta oktoobrikuus üle toodud, vajaks ta energilist sissetöötamist". 1939. aasta lõpus korraldatigi esimene üritus. Selleks oli raamatunädala aktus ja pidu, kus tehti raamatuteemalist propagandat, et äratada elanikes lugemishuvi. Inimesi tuli kohale küll poolesaja ringis, kuid oma eesmärki üritus ei teeninud – raamatukogu kasutajate arv ei tõusnud. Kui eelmises asukohas oli lugejaid üle 300, siis nüüd vaevalt 70.
Raamatukogu tollane juhataja Bernhard Lilleste, kes töötas algkoolis asendusõpetajana, tegi ettepaneku anda raamatukogu üle mõnele kohalikule organisatsioonile. Raamatukogu tulevikuväljavaateid nähti kirjanduse juurdemuretsemises ja sarnaselt 1920. aastate teise poolega Randvere osakonna asutamises. Randvere raamatukogu hakkas tööle aga alles peale sõda 1944. aastal.

Aastad 1940–1975

Peale Viimsi raamatukogu töötas tollase Iru valla territooriumil veel neli raamatukogu: Maardu, Kallavere, Iru ja Randvere Raamatukogu.
1940. aastal hakkasid avalikud raamatukogud rahvaraamatukogude nime kandma. Novembris 1940 anti välja rahvaraamatukogunduse korraldamise juhend, mille alusel pidi raamatukogu kasutamine olema tasuta (lubatud on ühekordne registreerimismaks) ning see pidi avatud olema vähemalt kaks korda nädalas. Peale sõda olid külaraamatukogude juhatajateks sageli kooliõpetajad kohakaaslust tehes, kuid järjekordse üleliidulise aktsiooni korras kaotati see võimalus 1948. aastal. Edaspidi olid rahvaraamatukogudes töötajad, kes tegelesid ainult raamatute ja lugejatega.
1948. aastast asus Viimsi raamatukogu tööd juhtima Elena Benno (end Helene Benno), kelle eesrindlik töö on ära märgitud 13. jaanuaril 1953. aastal ilmunud "Harju Elu" veergudel: "…aktiivne ühiskondlikest üritustest osavõtt on sm. Bennol võimaldanud koguda raamatukogu juurde laialdase aktiivi … raamatuid viivad lugejaile koju raamatukogu aktivistid, kellest tublim sm Kollo viis möödunud aastal lugejaile koju üle 60 raamatu". Paratamatult oli tolle aja raamatukogu üheks lüliks kommunismiahelas: tõhusalt tuli kaasa aidata nõukoguliku kirjanduse tutvustamisele ja populariseerimisele ning töötajate kasvatamisele kommunismi ideede vaimus. Ideelage kahtlane kirjandus oli keelatud ja selle omamine karistatav.
1954. aastast viidi raamatukogu töö kindla plaani ja riikliku eelarve alusele. Alustati alfabeetilise kataloogi koostamist. Kataloog valmis kahe aastaga. 1955. aastal inspekteeris raamatukogu kontrollkomisjon, kes märkis, et raamatukogul on tarvitada nõuetele vastav iseseisev ruum, mis on kaunistatud 2 loosungiga. Raamatukogus paiknevad trükitud plakatid, seinaleht, autahvlil on välja pandud kolhoosi eesrindlikud kalurid.
1962. aastal kustutati arvelt hulgaliselt kirjandust: põhiliselt kõik Stalini teosed, "Raamatukroonika" kuni 1950. aastani ning põllumajandusteemalist kirjandust. Ühtegi eksemplari ilukirjandust ei kustutatud.
1963. aastast alates hakati raamatukogus suuremat tähelepanu pöörama lugemise juhtimisele. Lugejatena võeti arvele kõik lööktöölised ja kommunistlike tööbrigaadide liikmed. Erilist tähelepanu pöörati kaugõppijatele ja lastele.
Suure osa Viimsi raamatukogu lugejaskonnast moodustasid vene sõjaväelased, nende perekonnad, koduperenaised, õppurid, töölised, kalurid ja teenistujad. Eraldi arvestust peeti aktiivsemate lugejate kohta. Sel perioodil tõusid raamatukogu töönäitajad suuresti. Inimesed lugesid tol perioodil väga palju, eriti hoogsalt loeti ajalehti ja ajakirju. Samas täheldati suurima probleemina ajalehtede vargusi ja ajakirjadest piltide väljalõikamist.
1965. aastal toimus üleminek 6-päevasele töönädalale. Asutustes ja kolhoosides oli laupäev vaba, raamatukogule kujunes sellest aga kõige töörohkem päev.
1968. aastal toodi 8443 raamatuga ja 196 lugejaga Viimsi raamatukogu üle Rohuneemest S.M. Kirovi nim. kalurikolhoosi keskusesse kalatööstuse territooriumile, kus 15 m² pindalal tegutses kuni 1976. aasta augustikuuni riiklikule süsteemile alluv külaraamatukogu.
Aastatel 1940–1975 oli raamatukogu ürituste valitsevaks vaimsuseks nõukogude propaganda. Raamatukogu võis nimetada nõukogude ideoloogia asutuseks, kus propagandaürituste raames toodi inimesteni kirjanduslikke teemasid, tutvustati erinevaid teoseid ja kohtuti nende autoritega.

Aastad 1976–1990

1. oktoobril 1976. aastal avati lugejatele S. M. Kirovi nim. Näidiskalurikolhoosi keskuses uus raamatukogu – ametliku nimetusega S. M. Kirovi nim. kalurikolhoosi raamatukogu, mis kuulus koos inventariga kolhoosile. Raamatukogu asus asula keskmes kolhoosi peahoone kõrval. Ruumid mahutasid 8000 köidet kirjandust, lugemissaali 31 kohaga ning perioodika lugemistoa 8 kohaga. Lastele oli raamatukogus spetsiaalselt sisustatud lastepärane rõõmsate värvide ja eritellimisel valmistatud mööbliga raamatutuba. Hoone siseviimistlus oli tolle aja kohta väga huvitav, eriti muljetavaldav oli lugemissaali ja trepikoja vaheline vitraaž.
Raamatukogu fondi moodustasid Viimsi külaraamatukogust ülevõetud teavikud ja S. M. Kirovi nim. Näidiskalurikolhoosi tehnikakirjandus. Oma töödest ja tegemistest tuli raamatukogul aru anda kolhoosi kultuuriosakonnale, kolhoosi juhatusele ja parteiorganisatsioonile ning iga-aastase aruande esitamise näol Harju rajooni keskraamatukogule. Raamatukogu töö aluseks said perspektiiv- ja kvartaliplaanid ning aastaplaanid. Põhialuseks töö planeerimisel olid NLKP suunised ja kolhoosi eesseisvad ülesanded. Raamatukogu töötaja Ene-Linda Tammik meenutab: "Nii nagu S. M. Kirovi Näidiskalurikolhoos oli omaette nähtus, nii oli omaette vaatamisväärsus ka selle raamatukogu. Kolhoosiga sõitsid tutvuma turismigrupid ja delegatsioonid üle Liidu. Programmi hulka kuulus kindlasti ka raamatukogu külastamine. Mitu korda päevas avanes raamatukogu uks ja külalisgruppide juht Kalju Helisalu astus sisse, seljataga suur hulk turiste".
Raamatukogu tutvustati maailma esimesele naiskosmonaudile Valentina Tereškovale.
Kolhoosiraamatukoguks saamisest alates alustati süstemaatiliselt kolhoosi profiilile vajaliku eksemplaarsuse ja temaatilise koostisega raamatufondi loomist. See toimus nii üleliiduliste kui ka vabariiklike temaatiliste plaanide alusel koostöös majandi spetsialistidega. Komplekteerimise prioriteediks olid kalakasvatus, laevaehitus, toiduainetetööstus, masinaehitus ja teised S. M. Kirovi nim. Näidiskolhoosis viljeldavad valdkonnad. Komplekteerimisnimekirjadesse kuulus suurel hulgal parteilist ja ideoloogilist kirjandust. 1970. aastatel oli fondi omapäraks nimetuste suur eksemplaarsus, mis aga aastatega muutus – nimetuste arv suurenes ja eksemplaride arv vähenes. Oluline rõhk oli venekeelsel kirjandusel.
Komplekteerimise allikateks olid Bibkollektor, raamatukauplused, Raamat postiga, Harju keskkogu vahetusfond asukohaga Keilas ning mitmed annetused. Sagedasteks kinkijateks olid väliskülalised (sakslased, ameeriklased, rootslased jne). Teosed puudutasid nende maad, rahvast ja kultuuri. Annetajateks hulka kuulusid ka mitmed väliseestlased, kes kunagi Viimsis sündinud või elanud. Suurima arvu raamatuid annetas Hilda Uukareda.
Raamatukogule moodustati täielik kataloogide süsteem: alfabeetiline-, süstemaatiline- ja pealkirjade kataloog. Lastekirjanduse kataloogid olid joonistatud käsitsi teemade kaupa. Osa neist on säilinud tänaseni.
Lisaks S. M. Kirovi Kalurikolhoosi keskuse raamatukogule töötasid vaadeldaval perioodil filiaalid Kolgal, Kaberneemes ja Pärnu pansionaadis. Rändkogud olid organiseeritud baaslaeval "Miidurand" ja teistel kalalaevadel. Käsikogud olid antud kasutamiseks Viimsis asuvale projekteerimisbüroole ja Viimsi haiglale.
Raamatukogu oli avatud esmaspäeval, teisipäeval, neljapäeval ja reedel kell 10.00–18.00. Kolmapäeval kell 13.00–18.00, iga kuu viimasel reedel oli sanitaarpäev. Laupäev ja pühapäev olid puhkepäevad.
Kuigi venekeelseid teoseid oli fondis eestikeelsetega võrdselt, loeti viimaseid siiski enam. Populaarsed olid A. H. Tammsaare, Juhan Smuuli, Aadu Hindi, Eduard Vilde teosed. Rohkem laenati teaduskirjandust, kuigi ühiskondlik-poliitilisi teoseid propageeriti ohtralt. Kuna huvi nende vastu ei olnud piisavalt suur, siis plaanide täitmise huvides laenutati neid kohustuslikus korras.
Raamatukogus moodustati klubi ROPS (Raamat On Parim Sõber). Klubi toimimise põhimõtteks oli kohtumine kirjanikuga ja elav vestlus valitud raamatu teemal. Raamatukogu üritustega käsikäes toimus alati raamatumüük, mis soodustas raamatuüritustest suurt osavõttu, kuna vaadeldaval perioodil oli raamat defitsiitne kaubaartikkel. Klubiüritusi toimus aastatel 1976–1990 kokku 640. Vormiliselt olid need kantud valitsevast poliitilisest ideoloogiast, kuid vaatamata sellele tehti siiski väga tugevat sisulist raamatukogutööd. Kõik kirjandusõhtud olid suurepäraselt ette valmistatud meisterlikult kujundatud raamatunäitusega ja põhjalikult kaalutletud kirjandusvalikuga. Kolhoosi palgal olid kutselised kunstnikud, kes teostasid kujunduse igale raamatunäitusele jm raamatukogutööks vajalikule.
Perioodi 1976–1990 võib Viimsi raamatukogu arenguloos nimetada edukaks. Raamatukogu sisuline töö oli väga hea, kuna töötajad olid kõik eriharidusega ja nad andsid oma parima raamatukogu ülesehitamiseks. Raamatukogu areng oli vastavuses S. M. Kirovi nim. Näidiskalurikolhoosi sihiga – kolhoosis pidi sel ajal olema kõik parim, nii ka raamatukogus. Nõukogude propaganda tõttu olid raamatukogud ideoloogia asutused. Vaatamata sellele suutis tollane raamatukogu juhataja Asta Joost oma suurejooneliste kirjandusõhtutega säilitada ja propageerida eesti kultuuri ja kirjandust. Säilinud materjalide ja mälestuste põhjal on võimalik väita, et toimunud kirjandusõhtud olid lugejate seas väga populaarsed. Ürituste kõrget taset näitab ka see, et Martin Viirandi juhtimisel salvestati enamus Eesti Raadio kirjandussaadetest just Viimsi raamatukogus.

Aastad 1991–2005

Ühiskonnas toimunud muutustest tingituna vabanesid rahvaraamatukogud ideoloogilisest survest ja asusid täitma oma sotsiaalseid, kultuurilisi ja informatsioonilisi ülesandeid – raamatukogutöö mitmekesistus, suurenesid kontaktid teiste asutustega (muuseumid, kirikud, seltsid jmt), intensiivistus lugejateenindus, suurenes päringutele arv ning laienes nende temaatika. 1990. aastate teisel poolel sai Eesti raamatukogunduse märksõnaks automatiseerimine ning hoogustus osalemine rahvusvahelistes projektides.
Perioodi alguses esines Viimsi raamatukogu tegevuses nii tõuse kui mõõnasid, kuid perioodi lõpuks jõuti stabiilse toimimise ja arenguni. Seoses S. M. Kirovi nim. Näidiskalurikolhoosi reorganiseerimisega osaühing "Esmariks" aastal 1991 hakkas Viimsi raamatukogu töö soikuma, sest loodud OÜ Esmaril ei olnud huvi raamatukogu ülalpidamise vastu. Samas polnud ka Viimsi vallavalitsus valmis raamatukogu oma alluvusse võtma. Kolhoosi raamatukogust sai taas vallaraamatukogu 1993. aastal, mil raamatukogu hakkas tegutsema Viimsi vallavalitsuse hallatava asutusena kinnitatud eelarve alusel.
Viimsi raamatukogu olukord kujunes keeruliseks 1994. aasta alguses, kui otsustati, et raamatukogu tuleb endise kolhoosikeskuse ruumidest välja kolida. Ruumid loovutati Rahvusvahelisele Concordia Ülikoolile. Raamatukogu uuteks ruumideks said Viimsi vallamaja riietusruumid, kuhu koliti 1994. aasta kevadel. Endise 105 ruutmeetri asemel tuli leppida palju väiksema pinnaga. Seoses ruumiprobleemidega ja kohaliku omavalitsuse suutmatusega lahendust leida puudusid raamatukogul pea nelja aasta jooksul arenguvõimalused.
1997. aastal sai Viimsi Raamatukogu uueks tegevust soodustavaks asukohaks taas Haabneeme alevik – ruumid "Rannapere" hooldekodu I korrusel. Lugejatele avati raamatukogu uutes ruumides 10. novembril 1997. aastal. Pidulik avamispidu tervituste ja sõnavõttude ning neile järgneva banketiga toimus 16. detsembril samal aastal. 330 m² põrandapinnal asus avariiulitega lugemissaal, eraldi lugemisala oli lastele.
Traditsiooniga korraldada raamatuüritusi alustati taas 1998. aastal. Fondi avamiseks koostati raamatute väljapanekuid,  lasteaia- ja algkoolilastele korraldati aeg-ajalt muinasjututunde.
1998. aastal soetas raamatukogu esimese arvuti ja raamatukoguprogrammi Kirjasto 3000 litsentsi. Alustati teavikute elektroonilise kataloogimisega. 2001. aasta septembrist oli võimalik ka raamatukogu lugejatel internetti kasutada – raamatukogus avati avalik internetipunkt. 2002. aasta lõpuks sai kogu teavikute fond kantud e-kataloogi. 2003. aastal võeti kasutusele Eestis arendatud raamatukoguprogramm URRAM.
Peale kaheksat aastat teenindamist raamatukogu jaoks kiirkorras kohandatud ruumides valmisid uued, spetsiaalselt raamatukogu tarvis ehitatud ruumid, mis avati pidulikult 9. septembril 2005. aastal.
Eesti Vabariigi taasiseseisvumise järgne aeg on Viimsi raamatukogu arengus olnud suurte arengute aeg, seda nii raamatukogundusliku tegevuse kui ka kultuurikeskuseks kujunemise vallas. Sarnaselt teistele Eesti rahvaraamatukogudele tuli ka Viimsi raamatukogul ümber vaadata senised kohustused klientide ees: laiendada info vahendamise elektroonilisi teenuseid, st avada raamatukogu fond e-kataloogis ning keskenduda enam Viimsi piirkonna õppurite teenindamisele, suurendada teadmiskirjanduse komplekteerimist. Viimsi raamatukogu arenguloo läbivaks jooneks on olnud pidevad ruumiprobleemid. Lahendus saadi 2005. aastal spetsiaalselt raamatukogu tarvis välja ehitatud ja sisustatud ruumide näol. Kuigi need on hubased ja kaasaegsed, on juba praegu seoses elanike arvu pideva suurenemisega ette näha ruumipuudust.