Harilik aaloe

Klassifikatsioon

Cronquisti süsteemis (1981) on aaloe liigitatud aaloeliste (Aloeaceae) sugukonda. 
APG II süsteemis (2003) on aaloe liigitatud tooneliilialiste (Asphodelaceae) ja APG III süsteemis heinpuuliste (Xanthorrhoeaceae) sugukonda.

Lühike botaaniline iseloomustus

Taim on väga lühikese varrega. Lehed on normaalselt hallikasrohelise värvusega ja ääristatud hambulise servaga. Õied on kollase värvuse ja toruja kujuga.

Vitamiinid

Harilik aaloe sisaldab nii vesilahustuvaid (B₁₂-vitamiin, foolhape, C-vitamiin ja B₄-vitamiin) kui ka rasvlahustuvaid vitamiine (A- ja E-vitamiin).

Ensüümid

Ensüüme on vähe uuritud, kuid teatakse 8 ensüümi: aliiase, alkaline phosphatase, amülaas, bradükinaas, carboxypeptidase, katalaas, tsellulaas, lipaas, ja peroxidase.
Bradükinaasile omistatakse bradükiniini lahustamise võime põletikukolletes. Teised tuvastatud ensüümid mängivad rolli suhkrute ja rasvade lõhustamisel.

Mineraalid

Mineraalidest sisaldab harilik aaloe tsinki, kaltsiumi, kroomi, vaske, seleeni, magneesiumi, mangaani, kaaliumi ja naatriumi.

Sahhariidid

Harilik aaloe sisaldab monosahhariide (glükoos ja fruktoos) ja polüsahhariidide.
Hiljuti avastati aaloe geelist ka allergiavastane glükoproteiin alprogen.

Rasvhapped

Rasvhapetest on tuvastatud 4 fütosteroidi: kolesterool, kampesterool, β-sitosterool ja lupeol. Neid seostatakse põletikuvastase toimega.

Hormoonid

Fütohormoonidest on ringlemas auksiinid ja giberelliinid. Neid seostatakse haavu raviva ja põletikuvastase toimega.

Aminohapped

Harilik aaloe sisaldab ligi 20 inimesele vajalikku aminohapet.

Hariliku aaloe saadused

Euroopa farmakopöa droog on aaloelehtedest pressitud ja kuivatatud mahl (nimetatakse saburiks).
Euroopa farmakopöa aaloe standarditud kuivekstrakti (aloes extraxtum siccum normatum) aga valmistatakse aaloelehti keeva veega ekstraheerides.

Toime inimestele

Seespidiselt kasutatuna on aaloemahlal lahtistav ning bakterite arengut pidurdav toime. Välispidiselt kasutatakse aaloemahla põletikuvastase ja haavu parandava toime tõttu, ka kaitseks kiirguse eest.
Mõnede allikate kohaselt on harilik aaloe ainuke taimravim, mis aitab kiirgusnahapõletike korral.
Uuringud aaloemahla ja/või kuivekstrakti kasutamise ja toimete kohta raseduse ja lapse rinnaga toitmise ajal puuduvad.
Aaloesaadused võivad ülitundlikkust põhjustada.
Gottshall (1949) leidis, et aaloel on antimükobakteriaalne toime tuberkuloosi põhjustavate tuberkuloosi mükobakterite vastu.
In vitro uuringud on näidanud, et aaloe suudab immuunsust mõjutada ja omab kasvajavastast toimet.

Ajaloolist

Hariliku aaloe kasutus rahvameditsiinis on kirjas Ebersi papüürusel (~1550 eKr).
Hariliku aaloe tervendamisvõimet olevat ära kasutanud ja sellest ka kirjutanud 1. sajandil arst, farmakoloog ja botaanik Pedanius Dioscorides, teatmeteoses "De Materia Medica". Dioscoridese kirjutise kohaselt kasutati hariliku aaloe keedetud mahla furunkulite ja eesnaha ravimiseks, rahustamaks kuiva ja sügelevat nahka, haavandunud suguelundeid, ravimaks mandleid, igemeid ja ärritunud kurku, vigastuste korral ja haavade veritsuse lõpetamiseks.
Plinius Vanem (23–79 pKr) olevat kinnitanud Dioscoridese avastusi teoses "Naturalis historia". Plinius Vanem olevat neile lisanud veel ka leepra korral leproomide ravimise.
Vana-Rooma arst ja anatoom Galenos (129 – umbes 200–216) olevat kasutanud ravivahendina samuti harilikku aaloed.
Aleksander Suure sõjalise eesmärgiga külaskäigul Sokotra saarele ja Christoph Kolumbuse kaaskond olevat sõjameeste haavaravis kasutanud harilikku aaloed.