google/wiki40b huggingface dataset:
Micheline Calmy-Rey

Micheline Calmy-Rey (sündinud 8. juulil 1945 Sionis Valais' kantonis) on Šveitsi sotsiaaldemokraatlik poliitik. 2003–2011 oli ta Šveitsi Liidunõukogu liige. Aastatel 2007 ja 2011 oli ta ühtlasi Šveitsi liidupresident.
Ta sündis Charles ja Adeline Rey' prantsuskeelses perekonnas ning sai keskerihariduse Saint-Maurice'i linnas. Pärast kaubanduskooli lõpetamist 1963. aastal asus ta õppima politoloogiat Genfis. Ülikooli lõpetas Micheline Calmy-Rey 1968 litsentsiaadi kraadiga.
Poliitikasse suundus Calmy-Rey 1981. aastal, mil ta valiti Šveitsi Sotsiaaldemokraatliku Partei liikmena Genfi kantoni suurnõukogu liikmeks. Sellele ametikohale jäi ta aastani 1997, olles perioodil 1992–1993 ühtlasi nõukogu president. Ühtlasi oli Calmy-Rey 1986–1990 ja 1993–1997 Sotsiaaldemokraatliku Partei Genfi piirkonna esimees. Aastatel 1994–1997 oli ta ühtlasi Genfi lennujaama nõukogu liige.
Novembris 1997 valiti Micheline Calmy-Rey Genfi kantoni riiginõukogu ehk valitsuse liikmeks. Aastatel 2001–2002 oli ta Genfi kantoni riiginõukogu president. Aastal 2002 kuulus ta ühtlasi Šveitsi Riigipanga nõukogusse.
4. detsembril 2002 valiti ta Ruth Dreifussi järglasena Šveitsi Liidunõukogu liikmeks ja on alates 1. jaanuarist 2003 Liidunõukogus vastutav välissuhete eest, olles sisuliselt riigi välisminister. Aastal 2006 oli ta ühtlasi Liidunõukogu asepresident.
Välispoliitikas on Calmy-Rey olnud nn. aktiivse neutraliteedipoliitika toetaja, nähes Šveitsi rolli rahvusvahelistes suhetes inimõiguste ja Genfi konventsiooni kaitsjana. Tema kriitika Iisraeli ja Ameerika Ühendriikide tegevuse suhtes rahvusvaheliste konfliktide lahendamisel on muutnud ta Šveitsi parempoolsete seas ebapopulaarseks. Calmy-Rey poliitikat on teravalt kritiseerinud peamiselt saksakeelse valijaskonna huve esindav konservatiivne Šveitsi Rahvapartei. 
13. detsembril 2006 valiti Micheline Calmy-Rey Liidukogu mõlema koja ühisel istungil 147 häälega Šveitsi liidupresidendiks. Ta võttis ameti parteikaaslaselt Moritz Leuenbergerilt üle 1. jaanuaril 2007.
9. aprillil 2007 viibis ta töövisiidil Eestis.
1. jaanuaril 2008 sai uueks liidupresidendiks Pascal Couchepin. Micheline Calmy-Rey jätkas tööd Liidunõukogu liikmena, vastutades endiselt välissuhete valdkonna eest.
9. detsembril 2010 valis parlament Micheline Calmy-Rey liidupresidendiks 2011. aastaks.

Isiklikku

Micheline Calmy-Rey on aastast 1966 abielus André Calmy'ga, kellega neil on kaks last.
Wig Wam

Wig Wam oli Norra ansambel.
2005. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindas ta Norrat lauluga "In My Dreams".
Ansambli solist oli Åge Sten Nilsen, esinejanimega Glam.
Maraton

Maraton ehk maratonijooks on kergejõustiku ala, pikamamaajooks. 1924. aastal määrati distantsi pikkuseks 42 195 m. See vahemaa vastab 1908. aasta Londoni olümpiamängudel läbitud vahemaale Windsori lossi ja White City staadioni vahel.
Nimi pärineb legendist, mis tekkis Kreeka-Pärsia sõdades (u 499–449 eKr) peetud Marathoni lahingu (u 490 eKr) järel, kui kreeklaste võiduteate olevat Marathonist Ateenasse (u 42 km) viinud käskjalg joostes. Jõudnud valitseja ukse ette, jaksas ta ainult öelda „Olge tervitatud, me võitsime!“ ja varises surnult kokku. 1896. aastal nimetati maratoniks esimestel kaasaegsetel olümpiamängudel kavas olnud ülipikamaajooks.
Eesti esimene maratonijooksuvõistlus toimus 28. aprill 1913 (praeguse kalendri järgi 11. mai). Paldiskist Tallinna lähistele Mustjõele kulgenud 39 versta (40,2 km) pikkuse katsumuse võitis Pjotr Šubin Peterburist, ajaga 3:23:45. Kokku osales 8 jooksjat ning parima eestlasena jõudis neljandana finišisse tartlane Arnold Feldmann ajaga 4:12:41. Seda ajaloolist sündmust loetakse Eesti maratonijooksu sünnipäevaks.
Seisuga 28. september 2014 on meeste maailmarekord 2:02:57 (Deniss Kimetto, 28.09.2014 Berliini maraton) ja naiste maailmarekord 2:15:25 (Paula Radcliffe, 13.04.2003 Londoni maraton).
Röa mõis

Ajalugu

Röa mõis rajati 17. sajandi algul. 1639. aastal oli see iseseisev mõis, 1696–1890 riigimõis. Mõis kuulus eri aegadel Budbergidele, Sternidele, Baranoffidele ja Girard de Soucantonitele.
1874. aastal omandas mõisa parun Ferdinand Stackelberg, kellele kuulus mõis kuni 1919. aasta võõrandamiseni. Mõisasüda jäi Stackelbergide valdusse kuni 1939. aastani.
1914. aastal kuulus mõisa koosseisu 851 ha mõisamaad, 15 lahustükki (808,4 ha), Palivere, Puramäe ja Röa küla.
1939. aastal asus endine mõisasüda Väätsa vallas.

Mõisakompleks

Mõisa ühekorruseline varaklassitsistlik poolkelpkatusega kivist peahoone valmis 1800. aasta paiku.
19. sajandi lõpus lisati tiibhoone.
Härrastemaja ümbritses suur park, kus paiknesid ka kõrvalhooned.
Peahoone põles 1980. aastatel ja muutus seejärel varemeiks.
2004. aastal läks mõisakompleks eravaldusse ja mõisahoonet on põhjalikult taastatud.
Abihoonetest on säilinud ait ja ümberehitatud laut.
Liivimaa kodusõda (1297–1330)

Liivimaa kodusõda oli 1297–1330 Liivi ordu ning Riia peapiiskopkonna ja Riia linna vahel toimunud sõjaliste konfliktide seeria. Riiat toetas selles pikas sõjas Riia peapiiskopkond koos talle alluvate piiskopkondadega (Tartu ja Saare-Lääne).
Kodusõja käigus vallutas Liivi ordu küll piiskopkondadelt mitmeid alasid, ent need tagastati hiljem piiskopkondadele paavsti esindajate isikliku sekkumise järel.
Vaimõisa mõis

Vaimõisa mõis (saksa k. Waddemois) oli rüütlimõis Märjamaa kihelkonnas Läänemaal. Tänapäeval jääb kunagine mõis Rapla maakonda Märjamaa valla territooriumile.

Ajalugu

Esimesed kirjalikud teated Vaimõisa mõisast pärinevad 1426. aastast. Sel ajal Farensbachidele kuulunud mõisa keskuseks oli tõenäoliselt vasallilinnus. Veel praegu viitavad suhteliselt varastele ehitusetappidele härrastemajas omaaegsetele vasallilinnustele omane ruumijaotus ning esimesel korrusel osaliselt säilinud arhailine võlvidesüsteem. 
17. sajandi alguses läks Vaimõisa koos Päädeva ja Kõrvetaguse mõisaga Flemingitele. Põhjasõja järel oli mõis panditud Bohnsackidele, kuid alates 1724 oli mõis Wetter-Rosenthalide omanduses. 18. sajandi lõpus kuulus mõis lühikest aega ka Reutzidele, Nasackinitele ja Baranoffidele. 1802 omandasid mõisa Wilckenid, kelle käes oli mõis kuni 1891. aastani. Seejärel olid omanikuks Knorringid ning 1899 - 1916 Alfred Schmidt. 1919. aastal võõrandati mõis eestlastest omanikelt Johannes Kiverilt ning Peter Shashulinilt. 
Pärast Vabadussõda jäid mõisasüdame maad ja hooned Kängseppadele, kelle valdusse jäid mõisahoone ja 50-hektariline talu kuni 1920. aastate lõpuni. 1933 sai Vaimõisa omanikuks Peeter Oha, kes suurendas mõisa maad 120 hektarini. Mõis oli tema käes kuni 1940. aasta juunipöördeni. Peeter Oha küüditati Siberisse, kuid tema noor abikaasa jäi Eestisse ning lahkus 1944 Läände. Pärast sõja lõppu 1945. aastal läksid mõisa hooned ja maad Vaimõisa põhikoolile ning kolhoosile. Kool töötas peahoones kuni 1970. aastate alguseni, mil see suleti. 1990. aastate alguses tagastati mõis Peeter Oha seaduslikele pärijatele. Mõis on eravalduses.

Mõisakompleks

Kahekorruselise kelpkatusega varaklassitsistliku peahoone ehitust alustati 1790. aastatel ning lõpetati 1819. Peahoone esifassaadil on kolmnurkfrontooniga keskrisaliit. Viiluväljal on säilinud Nasackinite vapp. Säilinud on ka klassitsistlikud välisuksed. Idapoolsel otsauksel on 20. sajandi algusest pärit varikatus. Esimesel korrusel on avar vestibüül, saal jt anfilaadsed esindusruumid on teisel korrusel.
Majandushooned (laudad, valitsejamaja, sepikoda) asuvad peahoonest põhja pool, ajaloolise sissesõidutee ääres. Mõisa "tagaväljakut" raamistasid kavaleride maja, tall-tõllakuur (varemetes) ning ait-kuivati. Lümandu mõisa poole mineva tee ääres on ainulaadne uusgooti stiilis magasiait 19. sajandi lõpust ning mõisa kivist tuuleveski (varemetes).
Mõisahooneid seob kompleksi korrastatud park: idapoolne vabakujunduslik osa on valdavalt 19. sajandi keskpaigast, läänepoolne on varasem, ilmselt endine hilisbarokne regulaarpark. Mõisa ümbruses olnud paljudest hiiekohtadest on tänaseni säilinud nn Hiielepik.
Juhan Käosaar

Juhan Käosaar (sündinud Joann Käosaar, kuni 1935 Johann Käosaar; 13. september 1909 Soosaare vald, Kolga-Jaani kihelkond, Viljandimaa – 7. märts 1986 Kääriku) oli Eesti folklorist ja kirjandusteadlane. 
Ta lõpetas 1930. aastal Põltsamaa Ühisgümnaasiumi. Ta õppis Tartu Ülikoolis aastatel 1931–1937 ning lõpetas filosoofiateaduskonna cum laude. Ta oli EYS Veljesto liige.
Ta kaitses 1937. aastal väitekirja "Laste ahellaul "Kits kile karja" eesti rahvatraditsioonis" ning sai magistrikraadi, mis arvestati 1949. aastal ümber filoloogiakandidaadi kraadiks. 
Ta oli aastatel 1937–1941 Hugo Treffneri Gümnaasiumi õpetaja ja Tartu Õpetajate Seminari soome keele õpetaja. Ta oli Saksa ajal 1941-1942 kolm kuud vangistatud poliitilistel põhjustel. Aastatel 1942–1944 oli ta gümnaasiumiõpetaja Rakveres. 
Ta põgenes 1944. aastal Soome ja oli aastatel 1944–1945 Helsingi Ülikooli eesti keele lektor ja Soome Kirjanduse Seltsi teadur. Ta pöördus Eestisse tagasi 1945. aastal, oli aastatel 1945–1958 Tartu Riikliku Ülikooli eesti kirjanduse ja rahvaluule kateedri õppejõud ning dotsent. 
Ta töötas aastatel 1945–1948 Kirjandusmuuseumis teadurina, aastatel 1947–1953 Tartu Õpetajate Instituudi eesti keele ja kirjanduse kateedri juhatajana ning aastatel 1961–1969 Keele ja Kirjanduse Instituudis teadurina.
Ta uuris peamiselt eesti vanemat kirjandust ja kirjanikke, 1950. aastatel keskendus Eduard Vilde elule ja loomingule.
Aare Suss

Aare Suss (16. august 1946 Vana-Kasaritsa – 28. veebruar 2016) oli eesti kontrabassimängija ja pillimeister.
Ta lõpetas aastal 1964 Tallinna Muusikakooli kontrabassi erialal (õpetaja Vladimir Luht), seejärel jätkas ta aastatel 1964–1966 Vladimir Luhti juhendamisel õpinguid Tallinna Riiklikus Konservatooriumis; ta lõpetas aastal 1971 Moskvas Gnessinite-nimelise Muusikapedagoogikainstituudi (Vladimir Homenko klassis). Aastal 1973 astus ta Vladimir Homenko juurde aspirantuuri.
Ta töötas aastatel 1974–1975 (kontrabassirühma kontsertmeistrina) ja 2000–2003 ERSO-s. Aastatel 1976–1981 töötas ta Moskva Suure Teatri orkestris (mängides ka Suure Teatri sekstetis ja kammerorkestris). Aastatel 1981–1990 töötas ta NSV Liidu Riikliku Televisiooni ja Raadiokomitee Suures Sümfooniaorkestris, aastatel 1990–2000 Venemaa Rahvusorkestris (ontrabassirühma kontsertmeistri I asetäitjana), aastatel 2003–2007 Venemaa Rahvuslikus Filharmoonilises Orkestris ja aastast 2007 Moskva Riiklikus Akadeemilises Sümfooniaorkestris.
Ta on esinenud solistina koos Tallinna Kammerorkestriga (Dragonetti kontrabassikontsert, dirigent Neeme Järvi, 1968) ja ERSO-ga (Tubina kontrabassikontsert, dirigent Neeme Järvi, 1969). Lisaks on ta valmistanud viiuleid, vioolasid, tšellosid ja kontrabassi, õpingute ajal mängis omavalmistatud kontrabassil; Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis on elava mälestusena kasutusel üks tema valmistatud tšello.

Isiklikku

Tema õde Liivi Tamm on muusikapedagoog, vend Väino Suss (1940–1969) oli koorijuht ja muusikapedagoog, vennapoeg Kaido Suss on fagotist. Tema poeg Paul Suss on tšellist, poeg Anton Suss on töötanud televisioonis filmioperaatorina.
Aksioloogia

Aksioloogia ehk väärtusõpetus ehk väärtusfilosoofia on filosoofia valdkond, mille raames uuritakse väärtusi. Enamasti peetakse aksioloogia alla kuuluvateks eetikat ja esteetikat. Laiemas mõttes mahub aksioloogia alla kõik, mis on seotud inimeste või inimgruppide ning nende poolt pooldatavate või taunitavate väärtustega, nt kultuuriväärtused, kunstiväärtused, ühiskondlikud väärtused, rahvuslikud väärtused, kristlikud väärtused, põhiseaduslikud väärtused jne.
Aksioloogia on filosoofia valdkondadest kõige praktilisem ning vahetumalt inimese tegevusse puutuvam.
Julia Lebel-Arias

Julia Lebel-Arias (sünninimi Julia Arias; sündinud 10. märtsil 1946 Aguilareses Argentinas) on Argentina päritolu Monaco maletaja, naiste rahvusvaheline meister (1985). 
Lebel-Arias mängis kuni 1982. aastani rahvusvahelistel malevõistlustel Argentina eest, aastatel 1982–2001 oli ta Prantsusmaa mängija ja alates 2001. aastast esindab ta malevõistlustel Monacot.
Ta on neljakordne Argentina (1974–1977) ja kolmekordne Prantsusmaa (1983, 1986, 1990) naiste malemeister.
Lebel-Arias on osa võtnud 12 naiste maleolümpiast – Argentina (1976–1980), Prantsusmaa (1980–1990) ja Monaco (2012–2018) naiskonna koosseisus. Kolmel korral (2002–2006) mängis ta maleolümpiatel Monaco võistkonna koosseisus (koos meestega). 
Ta mängis naiste maailmameistrivõistlustel: 1985. aastal Železnovodskis tsoonidevahelisel turniiril (16 osavõtjat) jagas ta 15–16. kohta ja 1987. aastal tsoonidevahelisel turniiril Tuzlas jäi ta viimaseks (18.koht).
Suulaeluu

Suulaeluu (ladina os palatinum) on paljudel selgroogsetel peas paiknev paariline näokoljuluu. Suulaeluu on seinaks nina- ja suuõõne, silmakoopa ning tiibjätkesuulae augule.
Suulaeluu areng, anatoomia, asend, kuju ja morfoloogia võivad erineda nii liigiti kui ka indiviiditi. 
Koduloomadel paikneb suulaeluu koljubaasil kiil- ja ülalõualuu vahel ja koosneb kahest lestmest (lamina horizontalis, lamina perpendiculatis). Suulaeluus esineb suulaeurge (sinus palatinus).
Inimestel on suulaeluu näokoljuluu, mis koosneb kahest omavahel ühenduvast luuplaadist – rõht- ja püstleste –, mis ühenduvad ülalõualuuga.
Uråsa

Uråsa on kirikuküla Växjö vallas Kronobergi läänis Rootsis. Asub ajaloolise Smålandi maakonna piirides.
Hans Jaanimägi

Hans Jaanimägi oli Eesti politseinik.
13. veebruaril 1920 jälitas vanemkordnik Jaanimägi kaht hobusevarast. Ta sai kurjategijad kätte ja tahtis nad kinni pidada, aga kui vargad aru said, et Jaanimägi on üksi ja abiväge tulemas pole, tungisid nad politseinikule kallale ja lasid ta maha.
Antanas Merkys

Antanas Merkys (20. jaanuar 1887 Bajorai – 5. märts 1955 Vladimiri oblast) oli Leedu poliitik.
Antanas Merkys lõpetas gümnaasiumi eksternina Riias. Õppis Tartu Ülikoolis õigusteadust, lõpetas 1916. aastal Kiievi Ülikooli õigusteaduskonna. Esimese maailmasõja ajal mobiliseeriti Vene armeesse.
1919. aastal astus ta vabatahtlikult Leedu armeesse. Ta oli Leedu kaitseminister 12. märtsist 1919 kuni 21. augustini 1919 ja 17. detsembrist 1926 kuni 9. augustini 1927. 
1927–1932 oli Antanas Merkys Klaipėda piirkonna kuberner. 1933–1939 oli ta Kaunase linnapea. Ta oli 1936–1940 Leedu Seimi liige. Pärast Vilniuse piirkonna üleandmist Leedule oli ta seal valitsuse täievoliline esindaja.
21. novembrist 1939 kuni 17. juunini 1940 oli Antanas Merkys Leedu peaminister. Kui Leedu president Antanas Smetona läks 15. juunil 1940 eksiili, siis määras ta Merkyse Leedu presidendi kohusetäitjaks, millises ametis ta oli kuni 17. juunini 1940. Nõukogude võimuesindajate nõudmisel nimetas Merkys Leedu peaministriks Justas Paleckise.
17. juulil 1940 arreteeris NKVD Antanas Merkyse ja ta deporteeriti Saratovisse. 1941. aastal Merkys ja ta perekond vangistati. 1954. aastal lasti ta vangistusest vabadusse, kuid tal ei lubatud Leedusse tagasi pöörduda.
Ferdynand Zarzycki

Ferdynand Zarzycki (22. detsember 1888 Tarnów – 10. oktoober 1958 Chicago) oli Poola sõjaväelane ja poliitik.
1933–1934 oli ta Poola kaubandus- ja tööstusminister.
1934 anti talle Kotkaristi I klassi teenetemärk.
Nicolas de Grigny

Nicolas de Grigny (ristitud 8. septembril 1672 – 30. november 1703) oli prantsuse organist ja helilooja.

Elu

Nicolas de Grigny täpne sünnikuupäev pole teada, teada on, et ta ristiti  Reimsis 8. septembril 1672. 
Nicolas de Grigny sündis muusikute peres. Tema vanaisa, isa ja onu olid organistid Reimsis St. Pierre'i ja St. Hilaire'i basiilikas. 
Aastatel 1693–1695 oli Nicolas de Grigny organist St.Denis' kirikus Pariisis. Pariisis õppis Nicolas de Grigny tolle aja Prantsusmaal tuntuima organisti Nicolas Lebegue'i juures.
Aastal 1696 tuli Nicolas de Grigny tagasi kodulinna Reimsi. Seal oli ta titulaarorganist Reimsi katedraalis  Notre Dame de Reims. See oli tähtis koht, sest Notre-Dame de Reimsis krooniti prantsuse kuningaid.
30. novembril 1703 Nicolas de Grigny suri 31-aastaselt.
Alaealisus

Alaealisus Eestis

Eestis on alaealise mõiste määratletud järgmiste seadustega: Karistusseadustiku (KarS) tähenduses on alaealine noorem kui 18-aastane ning süüvõime omistatakse isikule, kes teo toimepanemise ajal oli süüdiv ja vähemalt 14-aastane. Eesti Vabariigi lastekaitse seaduse § 2 kohaselt on laps kuni 18-aastane inimene. Tsiviilseadustiku üldosa seaduse § 8 järgi on alaealine alla 18-aastane isik ning alaealisel on piiratud teovõime. Kriminaalmenetluse seadustiku (KrMS) § 171 lõige 1 kohaselt peetakse isikut täisealiseks alates 18.sünnipäevale järgnevast päevast. „Seega kui isik paneb kuriteo toime oma 18.sünnipäeval, kohaldatakse tema suhtes KrMS-i erisätteid.“
Jaan Audru

Jaan Audru (sündinud 7. jaanuaril 1944 Tartus) on alates 12. detsembrist 1998 registreerimata Eesti Kodanike Keskerakonna liikmete poolt väljakuulutatud tunnustamata Vabariigi Valitsuse nn Nõmme valitsuse minister.  
Jaan Audru on MTÜ Konstantin Pätsi Muuseum juhatuse liige.
Karl Bücher

Karl Wilhelm Bücher (harvem eesnimena Carl; 16. veebruar 1847 – 12. november 1930) oli saksa majandusteadlane.
Ta oli Tartu ülikooli õppejõud aastail 1882–1883, seejärel töötas ta aastani 1892 Baseli ülikoolis.
Lilian Tamm

Lilian Tamm (enne 1935 Valkenklau; enne 1987 Vellerand; sündinud 25. novembril 1932 Tallinnas) on Eesti teatriteadlane ja -kriitik.
1956 lõpetas ta Tartu Riikliku Ülikooli filoloogiateaduskonna ja 1969 ENSV TA Ajaloo Instituudi aspirantuuri teatriajaloo valdkonnas.
Ta on töötanud ENSV TA Raamatukogus, ENSV TA Ajaloo Instituudis, Tallinna Draamateatris, Eesti NSV Teatriühingus ja Kultuuriministeeriumis.
Ta on tõlkinud näidendeid.

Isiklikku

Tema abikaasa on tõlkija ja toimetaja Aksel Tamm.
Toivo Luhats

Toivo Luhats (sündinud 13. novembril 1938) on eesti rahvapillimängija ja ansamblijuht.
Ta on ansambli Piibar kunstiline juht.

Isiklikku

Tema isa oli Elmar Luhats. Toomas Luhats on tema poeg.
Karl Ree

Surm

Ree oli politseinik ja saadeti 1928. aasta detsembris Peipsi järvele, kus ta uisutades läbi jää vajus ja suri kaksteist päeva enne oma 27. sünnipäeva.
Alfred Pisuke (viiuldaja)

Alfred Pisuke (3. oktoober 1926 Valga – 7. aprill 2009 Stockholm) oli eesti viiuldaja ja dirigent.
13-aastaselt esines ta esmakordselt Valga Säde teatri laval. Ta mängis Valga Omakaitse orkestris, mobiliseeriti 1944. aastal aga Saksa lennuväe abiteenistusse.
Saksamaalt põgenes Pisuke läbi Taani Rootsi, kuhu jäi elu lõpuni. Seal jätkas ta ka viiuliõpinguid. 1955 sai ta stipendiumi, millega täiendas end Nathan Milsteini käe all Siena Muusikaakadeemias Itaalias. Järgmisel aastal andis ta Stockholmis esimese soolokontserdi.
Alfred Pisuke töötas Rootsi Raadio meelelahutusorkestris, seejärel Raadio Sümfooniaorkestris. Ta harrastas ka ansamblimängu ning oli sagedane solist muusikaõhtutel Stockholmi Eesti Majas. Alfred Pisuke tutvustas Eesti viiulimuusikat, eriti Eduard Tubina ja Kaljo Raidi loomingut, tehes ka esiettekandeid. Klaveril saatis teda kaua Hilma Nerep-Mossin, viimastel aastatel Klarika Kuusk.
Pärast 1991. aastat taastas ta aktiivselt sidemed Eestiga, olles varem esinenud ka USA ja Kanada eestlaste ees. Tänapäeva Eesti muusikast väärib mainimist koostöö Ester Mägiga tema viiuliloomingu tutvustajana Stockholmis.
Alfred Pisuke kuulus pikka aega Eesti Kultuuri Koondise juhatusse.
Otto Wilhelm Masing

Otto Wilhelm Masing (8. november 1763 Lohusuu – 15. märts (3. märts vkj) 1832 Äksi) oli eesti pastor ja keelemees, õ-tähe tooja eesti kirjakeelde.

Elulugu

O. W. Masing sündis Põhja-Tartumaal Lohusuus köster Kristian Masicku peres. Tema isa oli eestlane, kes oli abielus aadlisoost sakslanna Anna Ludovica von Hildebrandtiga.
Härghein

Nimi

Arvatakse, et härgheina eestikeelne nimi tuleb sellest, et tema lehtedel on teritunud tipud ning lehed asetsevad paarikaupa, nii et tekib sarnasus härjasarvedega.
Heili Rõivas

Heili Rõivas (aastani 1955 Prants, sündinud 14. aprillil 1934 Mõniste vallas Võrumaal) on Eesti loomakasvatusteadlane.

Elulugu

Heili Rõivas on talupidaja tütar.
Lõpetas 1952 Tartu 2. Keskkooli ja 1957 EPA agronoomiateaduskonna; põllumajanduskandidaat (1975 Eesti NSV TA Loomakasvatuse ja Veterinaaria Instituut (ELVI)), väitekiri "Lehmade kinnisperioodi pikkust mõjutavad tegurid ja nende seos piimajõudlusega suurfarmides". Oli 1959–74 ELVI laborant, ökonomist ja vanemzootehnik, 1974–76 Katsemajandite osakonna nooremteadur, 1976–81 vanemteadur ja 1981–90 ökonoomika osakonna vanemteadur.

Teadustöö

Uurimisvaldkonnad: lehmade piimajõudlust mõjutavad geneetilised ja mittegeneetilised tegurid, optimaalse pikkusega poegimisvahemiku ja kinnisperioodi osatähtsus piimatoodangu suurendamisel ja karja taastootmise parandamisel. 38 teadustrükist.
Peep Leppik

Peep Leppik (sündinud 1941) on eesti pedagoog.
Ta on tegelenud haridusteaduse ja arengupsühholoogiaga.
RGBA

RGBA on Red Green Blue Alpha, mis tähistavad punast, rohelist, sinist värvitooni ja alfakanalit. Mõnikord nimetatakse seda ekslikult värvimudeliks, kuid tegelikult on tegemist lisainfoga RGB värvimudeliga. Alfakanal, neljas komponent, tähistab läbipaistvust. Selle nimi tuleneb lineaarse interpolatsiooni klassikalisest valemist αA + (1-α)B.
Alfakanalit kasutatakse harilikult läbipaistmatuse määramisel. Kui pikseli väärtus alfakanalis on 0%, on ta täielikult läbipaistev (ja seega nähtamatu), samas kui 100% alfakanalis tähendab, et objekt on täiesti läbipaistmatu. Vahepealsed väärtused võimaldavad pilte neid üksteise peale asetades liita: näiteks on võimalik luua pilt, mis sisaldab poolläbipaistvat varju, mida saab kohandada erinevate taustadega.
Genfi Ülikool

Genfi Ülikool on ülikool Šveitsis Genfis.
Ülikooli asutas 1559. aastal usureformaator Johann Calvin. Kuni 17. sajandini oli ülikool keskendunud teoloogiale, valgustusajastul hakkas religioossus vähenema ning 1873. aastal muutus ülikool ametlikult ilmalikuks.
Tänapäeval on Genfi ülikool õppijate arvult riigis suuruselt teine. Üliõpilasi on ligi 15 000.
Teaduskondi on kaheksa.
Troinoi (Singer Vinger)

"Troinoi" on Eesti ansambli Singer Vinger poolt 2000. aastal välja antud album, milles sisaldub selle looming alates selle tegevusest nimede Pära Trust ja Turist all kuni 1996. aastani.
Enno Eesmaa

Enno Eesmaa (aastani 1937 Heinrich Esberg; 15. september 1917 Tamsalu – 2. detsember 1997 Tallinn) oli eesti laulja (tenor).
Ta õppis laulmist aastatel 1940–1945 Tallinna Konservatooriumis, Aleksander Arderi ja Tiit Kuusiku klassis.
Ta oli aastatel 1942–1946 teater Estonia koorilaulja ja aastatel 1946–1987 ooperi- ja operetisolist. Laulis aastatel 1944–1960 meeskvartetis Kvarta.
Enno Eesmaa suri 2. detsembril 1997 Tallinnas ja ta maeti 5. detsembril 1997 Metsakalmistule.

Isiklikku

Tema poeg Enn Eesmaa on poliitik ja endine teleajakirjanik, tütar Andra Veidemann on etnoloog ja poliitik.
Hargla kalmistu

Hargla kalmistu on kalmistu Valga maakonnas Valga vallas Hargla külas Võru–Mõniste–Valga maantee ääres.
Kalmistu on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks. Samuti on kultuurimälestiseks arvatud kalmistul paiknev 1781. aastal püstitatud kabel. Lisaks on seal kaks kunstimälestist – kabeli sepistatud tuulelipp ja kabeli uks.
Kalmistu võtab enda alla 4,59 ha.
Tallink City Hotel

Tallink City Hotel on hotell Tallinnas aadressil Ants Laikmaa tänav 5. See hotell on üks neljast Tallinki haldavast hotellist. Hotellile on antud on neli tärni.
Ksülofaag

Ksülofaag on taimtoiduline loom, kelle toidust suure osa või tavaliselt kõik moodustab puit.
Ksülofaagid on nt mädamailaste röövikud, puiduvaablaste vastsed, termiidid).
Loomi, kelle elukeskkond on puit, nimetatakse, ksülobiontideks.
Václav Pilař

Václav Pilař (sündinud 13. oktoobril 1988 Chlumec nad Cidlinous) on Tšehhi jalgpallur, kes mängib Tšehhi klubis Olomouci Sigma poolkaitsjana.
UEFA Euro 2012 alagrupi turniiri ajal lõi Pilař kaks väravat, aidates oma rahvuskoondisel jõuda väljalangemismängudeni.