Lechi lahing (955)

Allikad

Kõige olulisem allikas lahingu kohta on ehk Gerhardi monograafia Vita Sancti Uodalrici, mis kirjeldab aset leidnud sündmuste jada saksa vaatepunktist. Teine allikas on Corvey Widukind, kes esitab selle kohta olulisi üksikasju. Kroonika Gesta Hungarorum vaatab sündmusele ungarlaste vaatevinklist, kuid see pandi kirja alles 12. sajandil.

Lahing

Saksa sõjaväe marssimisjärjekord oli järgmine: kolm baierlaste väeosa, kaks frankide väeosa hertsog Konradi juhtimisel, kuninglik üksus (keskel), kaks sueebide väeosa ja böömlaste väeosa. Delbrücki järgi paigutati baierlased kolonni etteotsa, kuna nad marssisid läbi Baieri alade, mida nad loomulikult ka kõige paremini tundsid. Kõik väeosad olid ratsa.
Kroonik Corvey Widukindi järgi "püstitas Otto oma laagri Augsburgi linna territooriumile ja liitus seal Baieri hertsogi Henry I, kes lamas surmahaigena seal lähedal, ja Lotringi hertsogi Konradiga, kellega koos oli ka suur frankidest rüütlite kaaskond. Konradi ootamatu saabumine julgustas võitlejaid sedavõrd, et nad soovisid vaenlast kohe rünnata".
Lotringi (varem Lotharingia) pagendatud hertsogi, Otto väimehe Konrad Punase, saabumine oli eriti julgustav, kuna ta oli veidi aega enne seda liitunud ungarlastega, kuid oli taas otsustanud Otto alluvuses võidelda; järgnenud lahingus kaotas ta oma elu. Sueebe juhtis Otto vennatütre Hedwigiga abiellunud Švaabimaa hertsog Burchard III. Otto ise juhtis ligikaudu 3000 mehest koosnenud sakside armeed.
Ungarlased ületasid jõe ja ründasid kohe böömlasi ning seejärel sueebide väeosasid, kuid olid pärast lühikest võitlust sunnitud taganema. Kui Otto rünnakust kuulis, andis ta Konradile käsu käest antud varustus tagasi saada ja enne põhiväe juurde naasmist suutis Konrad selle ka täide viia. Otto jaoks oli selge, et see oli õige aeg ungarlaste ründamiseks ja ta ei kõhelnud seda tegemast. Vaatamata ungarlaste poolt lendu lastud nooltele tungis Otto sõjavägi ungarlaste liinidesse ja alustas neist üle pühkimist.
Sakslased said seega ungarlastega lähivõitlust pidada: traditsioonilistele nomaadidest võitlejatele ei antud seega ruumi kasutada oma tavalist "lase ja põgene" taktikat. Bulcsú teeskles koos osa oma sõjaväega põgenemist, püüdes peibutada Otto mehi oma rivi murdma ja neid jälitama, kuid tulutult. Otto väed säilitasid oma formatsiooni ja ajasid ungarlased sõjaväljal põgenema. Nad säilitasid oma rivistuse ja distsipliini ka pärast seda ning jälitasid ungarlasi järgmised paar päeva metodoloogiliselt, mitte ei hajunud juubeldades laiali (nagu sakslaste sõjaväed teadaolevalt minevikus teinud olid).
Kuna nende hobused olid kurnatud, otsisid mõned vaenlastest pelgupaika lähedalasuvates külades, kuid nad piirati ümber ja põletati koos hoonetega. Vangistatud ungarlased kas hukati või saadeti tagasi sellal valitsenud suurvürsti Taksony juurde (maha lõigatud kõrvade ja ninadega). Ungarlaste juhid Lél, Bulcsú ja Sur, kes ei kuulunud Árpádi dünastiasse, hukati pärast lahingut. Ka hertsog Konrad tapeti: pärast seda kui ta oli suvekuumuses oma võrksärgi lõdvaks lasknud, tabas üks nool ta kõri. Kroonik Widukind kirjutas, et "kunagi varem ei olnud nii metsiku rahva üle saavutatud võit nii verine olnud".

Taktikalised üksikasjad

Otto rivistas oma väeosad ühele ilma reservideta joonele. Vasakult paremale hoidsid rivi hertsog Konradi frangid, kolm Baierimaa väeosa, Otto väeosa ja kaks Švaabimaa väeosa. Böömimaa väeosa kaitses laagrit. Ungarlased alustasid endale tüüpiliselt kiiret otsesuunalist rünnakut koos paljude hobustel vibuküttidega, lastes sakslastest rüütlite suunas teele suure hulga nooli. Ent tegemist oli vaid pettemanööveriga: peamine rünnak moodustas sõõri ümber Otto võõrustaja ja ründas laagrit, lüües Boleslavi rüütlid põgenema. Ungarlaste külgedel asunud jõud ründasid seejärel tagant kahte Švaabimaa väeosa ja ülejäänud ungarlased ründasid eestpoolt.
Kahekordne rünnak ajas sueebide väe küll segadusse, kuid nad ei sattunud paanikasse. Selle asemel taandusid nad võideldes kuninga sõjaväeosa suunas. Otto andis seejärel Konradile käsu oma väeosa paremast servast ära tuua ja viia see Saksamaa liini taha, et aidata rünnaku all oleval vasakul tiival paiknenud sueebe. Konrad sooritas keeruka manöövri hiilgavalt ja tema rüütlid ründasid ungarlaste külgmisi vägesid. Konradi väe ja sueebide vahele jäänuna lõigati ungarlaste ratsavägi väiksemateks osadeks. Samal ajal suutsid Otto ja baierlased edukalt tõrjuda ungarlaste eestpoolt tehtud rünnaku. Kui Konrad oli vastaste flankeerivast väest lahti saanud, juhtis Otto kogu oma sõjaväe üldisele pealetungile (ent Konrad ise suri teda tabanud noolest).
Nähes, et asjad ei lähe nii, nagu nemad tahaksid, sööstsid ungarlased oma laagri suunas. Üle jõe pagedes saadi paljud neist madalas kiviklibust kallastega jõesängis kätte või tapeti kui nad ajasid oma väsinud hobuseid üles Lechi jõe järsust ja libedast läänekaldast. Kui sakslased olid ungarlaste laagrit rünnanud ja selle rüüstanud, võtsid sissetungijad suuna tagasi Ungarisse. Nad olid sunnitud võtma ette pika ringiga tee lõunasse ja itta, mille jooksul raevunud kohalikud elanikud hulga väiksemaid sõjasalku kinni võtsid ja tapsid.

Järelkaja

Lahinguväljal tõstsid Saksamaa isandad Otto germaani kombe järgi oma kilpidele ja kuulutasid ta keisriks. Mõni aasta hiljem läks Otto selle sündmuse toel Rooma ja lasi end paavst Johannes XII poolt esimeseks Saksa-Rooma keisriks kroonida.
Kuningas veetis lahingujärgse öö Augsburgis. Seal andis ta välja käsu, et jõe kõik ületuskohad tulid võimalikult paljude ungarlaste, eriti nende juhtide, tabamiseks ja tapmiseks valve alla võtta. See strateegia osutus edukaks, kuna Baieri hertsog Heinrich vangistas mitmed nende juhid ja tappis nad.
Ungarlaste vangistatud pealikud Bulcsú, Lél ja Sur viidi Regensburgi ning hukati seal.
Selle üle, kuidas see lahing Ungari riiklust mõjutas, on vaieldud. Kindel on, et see ei olnud ungarlaste jaoks hävitav kaotus, kuna Otto ei olnud suuteline nende sõjaväge taga ajama ja lahingut ungarlaste maadele viima. Kaotusegа jõudis lõpule peaaegu 100 aastat kestnud ajastu, mil ungarlasi nähti Euroopa domineeriva sõjalise jõuna.
955. aasta järel peatasid ungarlased oma läänesuunalised sõjakäigud täielikult. Lisaks ei algatanud ka Otto edasisi sõjakäike ungarlaste vastu. Ungarlaste juht Fajsz tõugati kaotuse järel oma positsioonilt ja tema järglaseks Ungarlaste suurvürstina sai Taksony.

Olulisus

Lahingut nähakse kui rüütlite raskeratsaväe, mis määras ära kõrgkeskaegse Euroopa lahingutegevuse, võitu nomaadide kergeratsaväe üle, mis oli iseloomustanud Kesk- ja Ida-Euroopa lahingutegevust varakeskajal.
Ajaloolane Paul K. Davis on kirjutanud, et "ungarlaste kaotus lõpetas nende rohkem kui 90 aastat kestnud rüüstamised Euroopa lääneosas ja veenis ellujäänud ungarlasi paikseks jääma, pannes aluse hilisemale Ungari riigile".