Kriitiline õigusteadus

Kriitiline õigusteadus (Critical legal studies, CLS või Crit) oli õigusteoreetiline liikumine, mis rakendas õigusteaduses Frankfurdi koolkonna kriitilise teooria meetodeid. Liikumise peaeesmärgiks oli vaidlustada ja ümber lükata väljakujunenud tõekspidamisi õigusteoorias ja -praktikas.

Ajalugu

Ehkki kriitilise õigusteoreetilise mõtlemise juured ulatuvad USA 20. sajandi esimese poole õigusrealismi, tekkis kriitiline õigusteadus kui liikumine alles seitsmekümnendate lõpus. Paljud esimese põlvkonna kriitilised õigusteadlased said oma haridustee vältel tugevaid mõjutusi kuuekümnendate inimõiguslaste ja patsifistide protestiaktsioonidest. Kriitiline suhtumine USA sisepoliitikasse arenes ajapikku kriitiliseks seisukohaks Lääne ühiskonnas domineeriva õigusliku ideoloogia suhtes. Frankfurdi koolkonna ja prantsuse poststrukturalistide tööde põhjal üritasid kriitikud luua selgust üldise õiguspraktika keskmes asetsevate müütide osas.
Kriitilise õigusteaduse ametlikuks alguseks võib pidada konverentsi Wisconsin-Madisoni Ülikoolis 1977. aastal. Liikumise kõrghetk oli kaheksakümnendate esimesel poolel. Kümnendi lõpuks oli selle mõju märkimisväärselt vähenenud. Nimekamate teoreetikute hulka kuuluvad Roberto Mangabeira Unger, Robert W. Gordon, Morton J. Horwitz, Duncan Kennedy ja Katharine A. MacKinnon. Tänapäeval jätkab USA kriitiline õigusteadus peamiselt mõttekoolkonnana, olles põhjustanud mitme järglasliikumise tekke.
Ükski Euroopa kriitilise õigusteaduse koolkond ei saavutanud sarnast institutsionaalset tähtsust kui Ameerika oma. USA liikumisega ligikaudu samal ajal tekkinud Suurbritannia liikumine jätkab aga praegugi tegevust. Üks tuntumaid Euroopa akadeemikuid, kelle töödes on tunda selgeid kriitilise õigusteaduse mõjutusi, on advokaat ja rahvusvahelise õiguse professor Martti Koskenniemi.

Mõjutused

Hoolimata sellest, et kriitiline õigusteadus on olnud suuresti ameeriklaste liikumine, sai see oma mõjutused valdavalt Euroopa mõtlejatelt. Kriitiline õigusteadus põhineb 19. sajandi sotsiaalteadlaste Karl Marxi, Friedrich Engelsi ja Max Weberi töödele, Frankfurdi sotsiaalfilosoofia koolkonnast Max Horkheimeri ja Herbert Marcuse'i ideedele, samuti itaalia marksisti Antonio Gramsci ning prantsuse poststrukturalistide Michel Foucault' ja Jacques Derrida mõtetele. Foucault esineb kriitilises õigusteaduses eelkõige oma ajaloo-, Derrida kirjandusteadusliku käsitlusega.
Samuti laenas kriitiline õigusteadus palju õigusrealismilt, mille õitseaeg oli 1920.–1930. aastateni. Nagu kriitilised õigusteadlasedki, vastandusid õigusrealistid õiguslikus mõtlemises väljakujunenud tõekspidamistele ja tähtsustasid õiguse sotsiaalsesse konteksti asetamist.

Kriitika

Mitmed konservatiivsed ja ka liberaalsed õigusteadlased olid kriitilise õigusteaduse suhtes omakorda kriitilised. Kaheksakümnendate lõpus ründasid nad kuulsas debatis väidet, et õigusemõistmine ei ole õigusaktide ja kohtupraktikaga täielikult määratletud. Veelgi konservatiivsemad kriitikud väitsid, et liikumise äärmuslik iseloom ei ole vastavuses professionaalse õigusalase hariduse ideega.

Järglasliikumised

Kriitilise õigusteaduse tähtsus on viimastel aastatel Ameerika õigusteaduses küll vähenenud, kuid sellest ajendatuna on tekkinud hulk fundamentaalselt erinevaid ja kohati isegi vastuolulisi järglasliikumisi nagu feministlik õigusteadus (uurib sugu õiguses), kriitiline rassiteooria (uurib rassi õiguses), ökofeminism (uurib soolise võrdõiguslikkuse ja keskkonnakaitse probleemide seoseid) ja postmodernistlik õiguskriitika (kirjandusteaduse arengutest mõjutatud õiguse kriitika). Samuti on muljetavaldav hulk kriitilise õigusteaduse stiilis artikleid ilmunud viimasel kahel kümnendil võrdlevat ja rahvusvahelist õigust käsitlevates väljaannetes.