Orša

Nimi

Linna ametlik nimi on nii valgevene kui ka vene keeles Орша (Orša). Nii valgevene-eesti transkriptsioonis kui ka vene-eesti transkriptsioonis on linna nimekuju Orša. Ajalooline nimi on Ворша (Vorša). Venepärane Orša võeti kasutusele 1933. aastal valgevenelaste venestamisele suunatud valgevene keele reformi tulemusena. Valgevene klassikalises kirjakeeles (taraškievica) kasutatakse ainult ajaloolist nimekuju Vorša.
Nimi tuleb ilmselt linna läbiva Aršyca jõe vanast nimest Rša või Rža. Linn asus selle ääres, ehk siis – «Во Pша».

Ajalugu

Orša eelkäijaks on pronksiaegne ja rauaaegne asula Aršyca ning Dnepri ühinemispaigas. Esmakordselt mainitud kroonikas 1067. aastal. Toona oli Orša kohal olemas küla. Asula hakkas kasvama peale aastat 1116, mil Minski vürst sinna kindluse ehitas. XII sajandil hõivas asula Smolenski vürstiriik. Alates aastast 1320 kuulus Orša Leedu Suurvürstiriiki.
XIV sajandil rajati Orša linnamüür, aga aastail 1398–1407 kerkis sinna Vytautase eestvedamisel kivist müüridega kants. Orša lipkond võttis osa ka Tannenbergi lahingust aastal 1410. Aastal 1514 toimus aga linna all neljanda Moskva-Leedu sõja Orša lahing, mis on rahvuslikult meelestatud valgevenelaste jaoks sümboolse tähendusega. Kümmekond aastat hiljem maalis tundmatu kunstnik sellest lahingust pildi, mis on üks esimesi lahingut kujutavaid maale Ida-Euroopas. Pildi originaali säilitatakse Poola rahvusmuuseumis, aga koopia sellest pildist asub Orša dominiiklaste kloostris. Lahing peatas Moskva suurvürsti Vassili III algatatud Moskva suurvürstiriigi lainenemise läänesuunas, valgevenelastega asustatud aladele.
Aastal 1555 asutas Mikołaj Radziwiłł Must Orša linna kalvinistide koguduse, mis oli esimene protestantlik kogudus Valgevene territooriumil. Aastal 1558 kujutati Oršat esimest korda maakaardil. Aastal 1573 tulid linna jesuiidid. Aastal 1620 sai Oršast ametlikult linn.
Aastail 1654–1667 peetud sõjas sai Orša rängalt kannatada. XVII sajand tõi siiski koos järgmise sajandiga kaasa kloostrite tekke linna territooriumile. Linnas oli lõpuks kokku 11 erinevate usuvoolude kloostrit. Munkade kahekorruselised kivimajad puidust elumajade vahel ja kloostrite juurde kuuluvad kirikud andsid linnale ebatüüpilise välimuse.
Aastal 1772 läks linn Poola esimesel jagamisel Vene impeeriumi koosseisu. Aastal 1812 hõlvasid Orša prantsuse väed. Orša intendant oli hilisem kirjanik Marie-Henri Beyle. Lahkudes põletasid prantslased linna maha ja see taastati alles aastal 1848.
Aastal 1863 lasid venelased maha Poola ülestõusu kohaliku juhi. Rahvuslike meeleolude mahasurumiseks sulgesid võimud toona kõik katoliku kloostrid, aga katoliiklikud kirikud anti Moskva patriarhaadi käsutusse.
XIX sajandi teisel poolel sai Oršast tähtis raudteede sõlmpunkt. Tänapäeval hargnevad linnast raudteeliinid Minski, Mahiloŭi, Viciebski, Smolenski, Lepieli ja Kryčaŭi suunas. Orša kui transpordisõlme tähtsust suurendas veel Dnepril olev sadam. Aastal 1869 avati linnas telegraafijaam, aga aastal 1899 avalik raamatukogu.
1924. aastal liideti Orša Valgevene NSV-ga. Saksa okupatsioon kestis Oršas 16. juulist 1941 kuni 27. juunini 1944. Teises maailmasõjas oli Orša K. Zaslonaŭi partisanide rühma keskuseks. Pärast sõda laastasid Nõukogude võimud Orša vanalinna, hävitades paljud sakraalehitised ning vanad hooned ja ehitades nende asemele uued elamud.

Seosed Eestiga

Linnas töötas 1910–1911 Konstantin Ramul.
1918. aasta jaanuaris Orša raudteejaama lähistel aset leidnud rongiõnnetuses hukkus Johannes Pääsuke.