google/wiki40b huggingface dataset:
Mügri

Välimus

Mügri on mõõtmetelt rotisuurune. 
Karvastiku värvus varieerub hallikaspruunist mustani (noored on alati hallid). Saba moodustab tüvepikkusest umbes poole või pisut rohkem. Kõrvalestad on lühikesed ja ulatuvad karvastiku seest vaevu välja.
Tüvepikkus on 12–24 cm, kehamass 80–180 (harva kuni 300) g.

Levik

Ta on levinud Euraasias Atlandi ookeani rannikult Leena paremkalda ja Baikali järveni. Lõunas ulatub levila Väike-Aasia, Kesk-Kasahstani ja Loode-Mongooliani, põhjas metsatundrani.
Eestis on vesirott tavaline. Eriti sage on ta saartel, laidudel ja Lääne-Eesti rannikul. 
Mügri ei kuulu looduskaitse alla. Kui kiskjad tema arvukust ei kontrolli, paljuneb ta massiliselt ja võib tekitada olulist kahju, uuristades kogu mullapinna oma käike täis ja süües ära kõigi taimede juured.

Elupaik ja eluviis

Mügri elab peamiselt veekogude läheduses, ta on hea ujuja ja sukelduja. Pesa teeb ta tarnamätastesse, õõnsatesse kändudesse või ehitab selle taimede vartest ja lehtedest. Suve lõpul lähevad nad kõrgematele kohtadele, kus rajavad keerukaid taliurge. Põhitoiduks on vesirotile pilliroo, osjade ja kollase vesikupu mahlakad osad, kuid ta sööb meelsasti ka kartuleid, porgandeid, peete ja maasikaid. Talvel ei ütle ta ka ära lehtpuude koorest ja võrsetest. Talveks kogub ta endale toitu varuks.
Mügri vaenlased on kärp, saarmas, rebane ja röövlinnud.

Sigimine ja areng

Mügride sigimisperiood vältab märtsist oktoobrini, mille sees emasloom sünnitab 2–3 pesakonda, igas 2–10 poega. Tiinus kestab 29 päeva. Nägemisvõime tekib poegadel harilikult 8 päeva vanuselt, ujuda suudavad alates 10. elupäevast. Imetamine kestab 12 päeva. Noored vesirotid lahkuvad pesast kolme nädala vanuselt. Suguküpseteks saavad kahe kuu vanuselt. Maksimaalne eluiga on neli aastat.
Aiandi tänav (Tallinn)

Aiandi tänav on tänav Tallinnas Mustamäe linnaosas Kadaka asumis.
Aiandi tänav algab Mustamäe teelt ja lõpeb Laki I kvartalis tupiktänavana. Tulevikus kulgeks tänav läbi kvartali, ristudes Rabaküla tänavaga ja lõppeks Laki tänavaga.
Tänava nimi võeti kasutusele 2006. aastal seoses piirkonna uue detailplaneeringuga. Nime valimisel lähtuti sellest, et tänav asub endise Kadaka aiandi maa-alal.
August Eelmäe

August Eelmäe (kuni 1936. aastani August Eifel; sündinud 28. oktoobril 1931 Holdre vallas Valgamaal) on eesti kirjandusteadlane ja -kriitik.
Ta on uurinud 20. sajandi eesti kirjanduse ajalugu ja kauaaegse Tuglase majamuuseumi juhatajana eriti Friedebert Tuglase loomingut; osalenud Tuglase Kogutud teoste 7. (1996), 9. (2001) ja 10. (2004) köite väljaandmises.
Ta on alates aastast 1981 Kirjanike Liidu liige.
Tema vend oli näitleja Lembit Eelmäe.
Nikolai Mladenov

Nikolai Mladenov (sündinud 5. mail 1972 Sofias) on Bulgaaria poliitik, aastatel 2010–2013 Bulgaaria välisminister.
Ta lõpetas Sofia majandusülikooli rahvusvaheliste suhete alal.
Aastatel 2007–2009 oli ta Euroopa Parlamendi liige, 2009–2010 kaitseminister.
Tallinna kullasseppade tsunft

Tallinna kullasseppade tsunft oli Tallinna Püha Kanuti gildi kuuluv tsunft.
Esimene säilinud skraa on teada 1393. aastast ja on koostatud Lübecki kullasseppade tsunfti eeskujul. Kullassepad pidid põlvnema vabadest kristlikus abielus olevatest saksa soost vanematest. Esimene teadaolev Tallinna kullassepp oli 1312. aastal eestlane Wedike aurifaber.
1635. aastal määras Tallinna raad kullasseppade arvu üheksale meistrile. Tsunfti kuulusid ka pitsatigraveerijad ja mündimeistrid.
Kuna Tallinna kullassepad kuulusid käsitööliste tsunfti, ei võinud nad endi valmistatud ehteid kanda.
Viimane Tallinna kullasseppade tsunftimeister oli Joseph Kopf, kes suri 1930. aastal.
Theater an der Wien

Esietendunud operetiliteratuuri tippteoseid

von Suppé Das Pensionat (1860), Die Frau Meisterin (1868) ja Bellmann (1887); Joh. Straussi Indigo (1871), Karneval in Rom (1873), Die Fledermaus (1874), Cagliostro in Wien (1875), Prinz Methusalem (1877), Blindekuh (1878), Das Spitzentuch der Königin (1880), Der Zigeunerbaron (1885), Simplicius Simplicissimus (1887), Jakuba (1894), Waldmeister (1895) ja Die Göttin der vernuft (1897); Millöckeri Gräfin Dubarry (1879), Apajune, der Wassermann (1880), Der Bettelstudent (1882), Gasparone (1884), Der Feldprediger (1884), Die sieben Schwaben (1887) ja Der arme Jonathan (1890); Zelleri Die Carbonari (1880), Der Vogelhändler (1891) ja Der Obersteiger (1894); Heubergeri Der Opernball (1898); Eysleri Bruder Straubinger (1903) ja Die gold’ne Meisterin; Falli Die Dollarprinzessin (1907) ja Die Rose von Stambul (1912); Lehári Wiener Frauen (1902), Die lustige Witwe (1905), Der Mann mit den drei Frauen (1908), Der Graf von Luxemburg (1909), Eva (1911), Die ideale Gattin (1913), Endlich allein (1914), Frasquita (1922), Die gelbe Jacke (1923) ja Schön is die Welt (1931); Oscar Strausi Der tapfere Soldat (1908), Die Dorfmusikanten (1919) ja Der Bauergeneral (1931); Kálmáni Der kleine König (1912), Gold gab ich für Eisen (1914), Gräfin Mariza (1924), Die Zirkusprinzessin (1926), Die Herzogin von Chicago (1928) ja Der Teufelsreiter (1932); Granichstaedteni Bacchusnacht Auf Befehl der Kaiserin (1915), Der Orlow (1925) ja Reklame! (1930); Gilberti Die Dame mit dem Regenbogen (1933); Ábráhami Dschainah (1935); Benatzky Axel an der Himmelstür (1936).
Nals

Geograafia

2010. aasta 30. novembri seisuga elas seal 1815 inimest ja valla pindala on 12,3 km².
Nals külgneb järgmiste valdadega: Andrian, Eppan, Gargazon, Unsere Liebe Frau im Walde-St. Felix, Terlan ja Tisens.

Frazioni

Nalsi vallas on frazione (alljaotus) Sirmian (Sirmiano).

Keeleline jaotus

2011. aasta rahvaloenduse järgi kõneleb 90,58% rahvastikust esimese keelena saksa keelt, 8,78% itaalia keelt ja 0,64% ladiini keelt.
Hando Kruuv

Hando Kruuv (sündinud 13. mail 1937 Tartus) on Eesti vabadusvõitleja ja leiutaja.
Hando Kruuvile kuulub Eesti vanim puulaev Tempo, mille tema isa, Tartu lodjameister August Kruuv, ehitas tema sünni puhul.
Ta on Emajõe Lodjaseltsi auliige ja Põllumeeste Kogu juhatuse liige (erakonna liige alates 25. juulist 1997).
Ta on kandideerinud Riigikogu valimistel 1992. (sai 82 häält) ja 1999. (sai 40 häält) aastal.
Hando Kruuv on Krista Kruuvi isa.
Annette Funicello

Annette Joanne Funicello (22. oktoober 1942 – 8. aprill 2013) oli USA laulja ja näitleja.
Johannes Martins

Johannes Eduard Martins (25. juuni 1889 Pajusi vald, Viljandimaa – 18. september 1943 Irkutski oblast) oli Eesti sõjaväelane (kolonel).
1938–1940 oli ta Varustusvalitsuse ülem.
Graaf

Graaf  on järjestatud paar mittetühjast hulgast V ja selle hulga elementide paaride hulgast E.
Hulga V elemente nimetatakse graafi tippudeks ja hulga E elemente graafi servadeks või seosteks. Seostatud tipupaari nimetatakse naabertippudeks. 
Graafe uurib graafiteooria.

Graafi olulisemaid osiseid

Servade ehk naabertippude jada kahe tipu vahel on tee (joonisel 1-5-4-6 ja 1-2-3-4-6). Lühimat teed kahe tipu vahel nimetatakse kauguseks.
Kui kõik tipud on omavahel teidpidi ühendatud, siis on graaf sidus. Graafi mittesidusaid osi nimetatakse komponentideks.
Tee, mis algab ja lõpeb ühe ja sama tipuga (suletud tee), on ring ehk tsükkel (joonisel 1-2-3-4-5-1), kusjuures lühim on vöö (joonisel 2-3-4-5-2).
Omavahel servipidi täielikult seostatud (naabertippudeks olevate) tippude alamhulk on klikk (joonisel 1, 2, 5).
Omavahel mittenaabertippudeks olevate tippude alamhulgad, niisugused, mis on servipidi seotud teiste samasugustega, moodustavad aluseid. (Esineb kahe- ja mitmealuselisi graafe.)
Tippude (alam)hulka, mille omavaheline ümbervahetamine või -nummerdamine säilitab graafi struktuuri, kujutab endast automorfismide transitiivsuspiirkonda, mida nimetatakse orbiidiks. See käib ka servade kohta. (Orbiidist suvalise tipu või serva eemaldamisel saadud jääkgraafid on isomorfsed.)

Graafi regulaarsusi

Graaf, mille kõikidel tippudel on võrdne arv k naabertippe, on regulaarne, täpsemini k-valents- ehk astakregulaarne.
k-valentsregulaarne graaf, mille iga naabertippude paar omab a ühist naabertippu ja iga mittenaabertippude paar b ühist naabertippu on tugevregulaarne.
Graaf, mille iga tipu kõik mittenaabertipud asuvad kaugusel d, on d-distantsregulaarne.
Graaf, mille kõik tipud asuvad ringis (vöös) ümbermõõduga d, on d-vööregulaarne.
Graaf, mille kõik tipud asuvad klikis võimsusega n, on n-klikkregulaarne.

Sümmeetriast graafis

Harilikku ehk lihtgraafi nimetatakse oma suunamatute servade pärast vahel ka sümmeetriliseks graafiks. See ei ole korrektne, sest sümmeetrial on siin hoopis teine tähendus.
Graafi sümmeetria on graafi tippude ja tipupaaride omadus jaguneda sümmeetriaklassidesse, mida eri käsitlustes on nimetatud ka orbiitideks, ekvivalentsus- või transitiivsusklassideks.
Tippudest transitiivset graafi, mille kõik tipud kuuluvad ühte orbiiti nimetatakse tippudest sümmeetriliseks.
Tippudest sümmeetrilist graafi, mille kõik servad kuuluvad ühte orbiiti nimetatakse servadest sümmeetriliseks graafiks.
Graafi, mille kõik servad kuuluvad ühte ja kõik „mitteservad” kuuluvad teise orbiiti nimetatakse bisümmeetriliseks graafiks.
Graafi sümmeetriaomadused omavad olulist tähendust graafi struktuuri määratlemisel.

Graafi struktuur

Graafi struktuur on graafi tippude ja tipupaaride omadus olla organiseeritud, omavahel seostatud mingil kindlal viisil ehk kindlas vormis. Graafi struktuur on isomorfsete graafide täielik invariant.
Graafi struktuurist räägitakse tavaliselt kui selle mingitest omadustest. Näiteks, graafi „algebralise struktuuri“ all mõeldakse selle teatud algebralisi omadusi. 
Graafi struktuur on määratletav tema sümmeetriaomaduste, klikkide, vööde ja teiste atribuutide põhjal.
Litograafia

Ajalugu

18. sajandi lõpus leiutas Alois Senefelder (1771–1834) kiviplaadilt tõmmiste trükkimise menetluse – kivitrüki ehk litograafia. Litograafia sünniaastaks oli arvatavasti 1796. Alois Senefelder ei olnud tegelikult graafik, vaid näitleja, muusik ja luuletaja, aga ta otsis lihtsamat vahendit reprodutseerimiseks (valdavalt noodikirjade paljundamiseks), kui olid olnud senised. 1796. aastal trükiti Senefelderi poolt esimesed noodivihikud, neile järgnesid koolilaulikud. 
1799. aastal avas Senefelder Münchenis oma trükikoja.
Baieri õukonnaraamatukogu direktor C. v. Aretin (1773–1824) otsustas 1807. aastal toetada litograafiatöökoja rajamist. Ta palkas mitmed joonistajad (näiteks Johann Nepomuk Strixneri ja Ferdinand Piloty) ja peatselt ühines ka Alois Senefelder. Müncheni kunstikogud sisaldasid rohkesti kuulsate meistrite teoseid, mida laiemale publikule võimaldas nüüd tutvustada uudne litograafiatehnika. Litograafia kui graafikaliigi ja kõnesoleva litograafiatöökoja kuulsus kasvas kiiresti.
1810. aastal alustati Baieri kuninglikes kunstikogudes leiduvate 15.–18. sajandi meistrite joonistuste populariseerimist ulatusliku sarja 
"Litograafiad" kaudu, mis ilmus kuueleheliste vihikutena kuni 1816. aastani, kokku 72 vihikut. 1817. aastal hakkas ilmuma teine kunstiteoseid reprodutseeriv sari "Baieri maalisaal" ("Bayerischer Gemälde-Saal"), millest 1821. aastani oli välja tulnud 108 lehte.
Kunstiteoste reprodutseerimise kõrval hakati kiviplaati kasutama ka maastiku- ja arhitektuurivaadete vahetuks edasiandmiseks. 
1818. aastal andis Alois Senefelder välja litograafiaõpiku "Vollständiges Lehrbuch der Steindruckerey", mis osutus väga oluliseks litograafiatehnika kuulsuse kasvule. See litograafiaõpik sisaldas ka näidislehti kõigist kiviplaadilt trükkimise võtetest. 
Uue tehnika levik oli kiire ja seda kasutati 19. sajandil suuretiraažiliste väljaannete trükkimisel.
Tänapäeval kasutatakse litograafiat põhiliselt kunstis, trükitööstusliku litograafia asemel on kasutusel ofsettrükk.

Litograafia ajalugu Eestis

Eesti esimese litotöökoja asutas kunstnik Carl Sigismund Walther 1818. aastal Tallinnas. 1832. aastal rajas Georg Friedrich Schlater Tartusse litograafiameetodil töötava trükikoja. Sama sajandi teisel poolel võeti litograafia kasutusele ka mitmes varem asutatud trükikojas ning sajandi lõpul loodi suur hulk uusi trükikodasid.
Litograafia püsis trükikodades kasutusel kuni 1970. aastateni, mil selle vahetas välja ofsettrükk. 1970ndatel harrastati Eestis ka fotolitot, kus kivile kanti valgustundlik kiht, millele projitseeriti foto. Teise maailmasõja eelsest ajast oli levinud ka mõiste „autolito“: see tähendas seda, et kivile kandis kujutise ja selle trükkis ka paberile autor ise, mitte meister. 
Kui värvilise litograafiaga vaeva ei tahetud näha, võidi teoseid koloreerida akvarelli või pliiatsiga. Suurem osa 1920. ja 1930. aastate lasteraamatute illustratsioonidest on trükitud litograafiatehnikas.
Pöidlaküüt

Pöidlaküüdiks nimetatakse tee ääres hääletamist ehk (üldreeglina tasuta) küüdi palumist.
Seda tehakse seistes tee ääres näoga liikluse suunas, üks pöial üles tõstetud. Käe asend on muutuv, olenevalt inimesest ja regionaalsetest erinevustest. Käe üles tõstmine annab autojuhtidele märku hääletaja soovist.
Vahel kasutatakse ka trafaretti: silti, kuhu on peale kirjutatud sihtpunkt. Selle abil saab autojuht juba enne peatumist teada, kas tal on võimalik hääletaja soovitud kohta viia.

Pöidlaküüt Eestis

Hääletamine on Eestis juba algusaegadest peale olnud palju populaarsem kui paljudes teistes (lääne-) maades, kuna sealsetel kiirteedel on hääletamine rangelt keelatud ja väiksematel tugimaanteedel liigub vähem autosid. Teiseks on paljudes riikides arenenud täiuslikum ühistranspordivõrgustik, mistõttu muutub hääletamine ebavajalikuks.
Kuna hobuvankrite ajastu elustiil oli märksa paiksem, siis ei olnud hääletamine tol ajal kuigi aktuaalne. Hääletamine kui nähtus kujunes välja tõenäoliselt umbes 1950ndatel aastatel, kui loodi sõitmiskõlblike teede võrk ja teedel hakkas liikuma rohkem autosid. Hääletajate arv kasvas eriti stalinismiperioodil, mil legaliseeriti hääletamine ja seda toetati riiklikul tasandil. Hääletamiseks pidi ostma hääletamispileteid, mida tuli anda autojuhtidele teatud läbitud kilomeetrite eest. Selle-eest oli pöidlaküüt väga populaarne, sest ka autojuhtidel oli justkui kohustus vähendada sõjajärgset transpordivähesust. Kogutud talongide eest said juhid osta bensiini. Autoklubi Autom jagas samuti kaardikesi. Sinna sai kirjutada autojuhi nime ja kaart läks loosimisse, kust autojuht vajalikke asju võitis.
Seda võimalust ei kasutanud mitte ainult vaesed ja kergemeelsed tudengid nagu tänapäeval üldiselt hääletajate kontingendi kohta arvatakse, vaid vastupidi – arvestatav osa hääletajaid olid tavalised töölised, kes eelistasid häälega liikumisvõimalust tol ajal veel suhteliselt vähestele käigus olevatele ühissõidukitele. Hääletamisele vaadati kui millelegi täiesti normaalsele.
Peamised automargid, mida võis tänavatel näha, olid Pobedad, hirvega Volgad, hiljem maanteemuhkudeks kutsutud Zaporožetsid ja Moskvitšid.
Liiklusõnnetuste korral, kui vigastatud hääletajate ees vastutamise probleem päevakorrale tuli, ei saanud riik seda tegevust enam toetada. Sellele vaatamata eksisteeris hääletamine edasi, nüüd spontaanne ja mitte enam organiseeritud, kuigi ettevaatlikumalt, sest üha enam kardeti vargaid. Iseseisvuse taastudes olukord ei paranenud, pigem halvenes veelgi. Hakkasid levima kuuldused autoröövlitest. Tänapäeval on hääletamine muutunud taas üsna populaarseks, kuigi autojuhtide hirm varaste ees pole kuhugi kadunud. Ollakse ettevaatlikumad.
Sõna "hääletamine" on üsna hiline metafoor ja põhineb koosolekutelt jms vastava käeliigutuse sarnasusel.
Aserbaidžaani-Armeenia konflikt 2016. aastal

Kokkupõrked

Kumbi pool süüdistas vastast vaenutegevuse alustamises, mis rikkus Biškeki kokkuleppega kehtestatud relvarahu tingimusi. Aserbaidžaani allikate kohaselt jäid 2. aprillil Armeenia sõjaväe tule alla Aserbaidžaani kaitsepositsioonid ja rindelähedased asulad, mitu tsiviilisikut said surma või haavata. Aserbaidžaani armee läks vasturünnakutele Aghdara, Tartari, Agdami, Khojavendi ja Füzuli linnade läheduses. Väidetavalt jäid Aserbaidžaani üksused eesliinil ootamatult miinipildujate ja suurekaliibriliste granaatide tule alla, enne kui jõudsid sellele reageerida. Aserbaidžaani kaitseministeeriumi teatel murti vasturünnakul mitmes kohas läbi Armeenia kaitseliinidest ning vallutati mitu strateegilist kõrgendikku ja asulat, nende seas strateegiliselt oluline Lala Tepe küngas. Aserbaidžaani pool väitis, et suutis haarata mõned alad, sealhulgas kõrgendikud Talışi küla lähistel ja Seysulani küla. Armeenia ametlike teadete kohaselt evakueeriti kõik Talışi ja lähedase Madagizi küla elanikud, kes said peavarju piirkonna teistes osades.
Armeenia kaitseministeeriumi kõneisik Artsrun Hovhannisjan süüdistas seevastu teravalt Aserbaidžaani, kes tema sõnul "alustas provotseerimatut koordineeritud maismaarünnakut Armeenia vägede vastu", kasutades sõjalennukeid, tanke ja kahurväge, et murda läbi Mägi-Karabahhi sisealadele. Esimese võitluspäeva jooksul hävitasid Armeenia väed enda kinnitust mööda vähemalt kolm Aserbaidžaani tanki, kaks sõjaväehelikopterit (sealhulgas vähemalt üks relvastatud Mil Mi-8/17 ja kaks mehitamata drooni, millest jõudsid internetti ka fotod ja videod).
Armeenia positsioone eesliinil tugevdati, kohale toodi raskesuurtükid ning teenistusse kutsuti Mägi-Karabahhi Vabariigi pealinna Stepanakerti reservväelased. 3. aprillil teatasid Armeenia sõjaväevõimud, et Mägi-Karabahhi väed vallutasid tagasi mõned alad Talışi ümbruses. Aserbaidžaani kaitseministeerium lükkas armeenlaste väite ümber.
3. aprillil andis Aserbaidžaani kaitseministeerium teada vaenutegevuse ühepoolsest lõpetamisest. Armeenia kaitseministeerium seevastu väitis, et tulevahetus ei ole lõppenud.
Kokkupõrgete käigus tabas Mägi-Karabahhist pärinev miinipildujatuli ka küla Iraani Ida-Aserbaidžaani provintsis, kuid teateid purustustest ja haavatutest pole.
Esileht

Nädala artikkel

Uurali algkeel (ka Uurali aluskeel, alguurali keel) on hüpoteetiline keeleteadlaste rekonstrueeritud algkeel, millest pärinevad kõik Uurali keelkonna keeled.
Alguurali keelt räägiti kusagil Uurali mäestiku läheduses, kuid täpsema asukoha osas lähevad arvamused lahku: tavaliselt on välja pakutud paiku Volga jõe vesikonnas Uuralitest Euroopa poole jääval alal, kuid mõned paigutavad selle hoopis Siberisse. Traditsioonilise keeleteadlaste seisukoha järgi jagunes Uurali algkeel umbes 4000 aastat eKr samojeedi ja soomeugri algkeeleks. Uurali algkeele laialilevimist on seostatud tüüpilise kammkeraamika kultuuriga (umbes 3900–3500 aastat eKr). Osa uurijatest on viimasel ajal asunud toetama alguurali hilisemat dateerimist: selle lagunemist lääne-, kesk- ja idauurali keelteks umbes 2000/1900 aastat eKr ja levimist Seima-Turbino võrgustiku kaudu (u 1900–1600 eKr).

On oletusi, et alguurali keel oli suguluses jukagiiri, altai ja/või indoeuroopa keeltega, samuti et Uurali algkeelt pole tegelikult eksisteerinud ja Uurali keelkonna harud on eraldiseisvad keelkonnad, kuid taolised seisukohad pole laiemat tunnustust leidnud. Loe edasi ...
Arhiiv
Giorgio Di Centa

Maailmakarikavõistlustel

Giorgio Di Centa on osalenud (seisuga 17. jaanuar 2015) 315 maailmakarikavõistluste etapil ja jõudnud poodiumile 13 korral, millest ühel korral kõige kõrgemale astmele.

Isiklikku

Giorgio Di Centa on abielus Ritaga ja neil on kolm last, Laura, Martina ja Gaia. Tal on õde Manuela Di Centa, kes oli aastaid tagasi maailma paremaid naissuusatajaid.
Tümpanon

Tümpanon on kreeka või rooma templi kolmnurkne viiluväli, mis on kaunistatud ornamendi või skulptuuridega. Keskaja arhitektuuri kontekstis on tümpanon portaali osa, arhivoldiga piiratud poolringikujuline ehispind ukseava kohal, sageli reljeefidega kaunistatud. Silluskaare ja rõhtsalt sillatud ukseava vahele jääv kaareväli osutab Kreeka ja Rooma portaalitüübi kompromisslahendusele: viiluväli kaunistati hoonega sisuliselt seotud kompositsiooniga. Lääne-Euroopa suurte katedraalide tümpanoni toetab kesksammas (prantsuse keeles trumeau).
Eesti keskaegses arhitektuuris tümpanoniga kirikuid ei leidu.
Klassitsistlike ja historitsistlike frontooniga ehitiste viiluvälja puhul eesti keeles sõna tümpanon ei kasutata. Raamitud pinda maalingu või reljeefi jaoks portaali või ukse kohal nimetatakse renessansis ja barokis suprapordiks.
Hans Lippershey

Elulugu

Hans Lippershey sündis aastal 1570 Weselis Lääne-Saksamaal. 1594. aastal kolis ta Zeelandi provintsi pealinna Middelburgi. Samal aastal ta abiellus. 1602. aastal sai Lippersheyst Zeelandi kodanik. Selle ajaga oli ta saanud meistriks prilliklaaside ja läätsede valmistamises ning asutas prillipoe. Ta jäi Middelburgi kogu ülejäänud eluks.

Teleskoobi leiutamine

Hans Lippershey valmistas teadaolevalt vanima refraktori, mille kohta leidub kirjalikke andmeid. Tema töö optiliste seadmetega sai alguse prilliklaaside valmistaja ametist, erialast, millega tegeleti alates 13. sajandist Itaalias Firenzes ja Veneetsias ning hiljem ka Saksamaal ja Hollandis.
Lippershey pöördus Hollandi parlamenti 2. oktoobril 1608, et saada patent aparaadile, mille abil saab "näha kaugel olevaid asju nii, nagu nad oleksid lähedal". Ta jõudis teisest hollandi leiutajast Jacob Metiusest vaid paar nädalat ette. Lippershey ei saanud patenti, sest sama leiutise patenti tahtis veel mitu leiutajat, kuid Hollandi valitsus tasus talle jooniste koopiate eest heldelt.
Lippershey taotlust patendi saamiseks mainiti saatkonna diplomaatilises aruandes, mille saatis Hollandisse Siiami kuningriigi kuningas Ekathotsarot. Teadet levitati oktoobris 1608 üle kogu Euroopa ning see inspireeris teisigi leiutajaid sarnaseid seadeldisi katsetama. Nende hulgas proovisid telskoopi edasi arendada näiteks itaallane Paolo Sarpi, inglane Thomas Harriot, kes kasutas omatehtud teleskoopi juba suvel 1609, ja Galileo Galilei, kes täiustas aparaati.
Selle kohta, kuidas Lippershey teleskoobi mõttele võis tulla, on erinevaid lugusid. Ühe versiooni järgi nägi ta oma poes kaht läätsedega mängivat last, kes vestlesid omavahel sellest, kuidas nad näevad kaugel olevat tuulelippu palju suuremana, kui vaatavad seda läbi kahe läätse. On ka pakutud, et teleskoobi mõttele võis tulla Lippershey õpipoiss või mõni teine teadlane.
Tema järgi on nime saanud Lippershey kuukraater ja väikeplaneet 31338 Lippershey.
Albert Sánchez Piñol

Albert Sánchez Piñol (katalaani hääldus: [əɫˈβɛrt ˈsaɲtʃeθ piˈɲɔɫ]; sündinud 11. juulil 1965 Barcelonas) on Hispaania katalaani antropoloog ja kirjanik, kes kirjutab katalaani keeles.
Sánchez Piñol on Barcelona klaretiinide kolleegiumi (Col·legi Claret de Barcelona) vilistlane. Barcelona ülikoolis alustas ta juuraõpinguid, ent lõpetas ülikooli antropoloogina. 1990. aastail käis ta seoses doktoritööga kahel etnograafilisel ekspeditsioonil Kirde-Kongos Mbuti pügmeede seas, kuid pidi kodusõja (1996-97) tõttu maalt lahkuma. 2000. aastatel on ta tegelnud peamiselt kirjandusega, kuid töötab ka Aafrika-uuringute keskuses.
Ajalehe The Guardian kriitik Giles Foden on nimetanud teda "silmapaistvaks Euroopa kirjanikuks". Piñoli fantastikas võib leida Robert Louis Stevensoni, Joseph Conradi ja Howard Phillips Lovecrafti mõju.
Sánchez Piñoli esikromaan "Külm nahk" (2003) kirjeldab nimetu meteoroloogi viibimist üksikul Antarktika-lähedasel saarel Lõuna-Atlandil. On arvatud, et algidee pärineb galeegi kunstniku Miguelanxo Prado koomiksist "Trazo de Tiza" ("Kriidikriips", 1992). 2002. aastal võitis romaan auhinna Ojo Critico Narrativa. Teos on tõlgitud enam kui 36 keelde (sh hiina keelde), sellest on ilmunud üle 25 trüki katalaani ja vähemalt 8 hispaania keeles. "Külm nahk on esimene osa triloogiast, mille teine osa on "Pandora Kongos" ning kolmandat osa autor alles kirjutab.
Raamatu järgi on režissöör Xavier Gens hakanud tegema filmi. Stsenarist on Jesús Olmo, produtsendid Mark Albela ja Denise O'Dell. Teistel andmetel on filmi režissöör David Slade ning stsenaristid Alex ja David Pastor.
Tōkyō Denryoku

Tōkyō Denryoku (jaapani keeles 東京電力, inglise keeles Tokyo Electric Power Company, lühendatuna TEPCO) on Jaapani energiaettevõte, mis toodab elektrit Kantō piirkonna, Yamanashi prefektuuri ja Shizuoka prefektuuri idaosa tarbeks.
Tōkyō Denryoku teenindatava piirkonna hulgas on Jaapani pealinn Tōkyō.
Tōkyō Denryoku aktsiad on noteeritud Tōkyō börsil, aktsia hind on Tōkyō börsi indeksite TOPIX ja Nikkei 225 komponent.
Ettevõtte peakontor asub Chiyodas Tōkyōs ja rahvusvahelised harukontorid tegutsevad Washingtonis ja Londonis.
Tōkyō Denryokule kuulub Fukushima I tuumaelektrijaam, milles 2011. aastal toimus tuumaõnnetus, ning Fukushima II tuumaelektrijaam.