Fuuga

Teema

Fuuga teema (prantsuse keeles le sujet) on tavaliselt põhilist muusikalist mõtet kandev meloodia, mis kõlab fuuga alguses tavaliselt ühehäälsena. Teema lõpeb umbes seal, kus algab vastus ehk teema läbiviimine teises hääles.
Fuugal võib olla mitu teemat. Näiteks 2-teemalist fuugat nimetatakse topeltfuugaks, 3-teemalist trippelfuugaks ning 4-teemalist kvadruppelfuugaks. Kui igal teemal on tavaliselt omaette eraldi ekspositsioon, siis repriisis kõlavad kõik teemad tavaliselt koos.
Mitmeteemaline fuuga võib alata kohe ka mitmehäälselt.
Koos fuuga teemaga võib kohe tulla sisse ka vastak ehk vastuhääl ehk kontrapunkteeriv hääl.
Teema võib alata väga erinevalt taktiosalt.
Teema võib alata ükskõik milliselt helilt. Tüüpiliselt algab teema kas toonikast või dominandist. Tonaalse fuuga puhul tuleb olla ettevaatlik, sest III astmelt alustamine tekitab tonaalse segaduse.
Fuuga teema võib olla tonaalselt püsiv, kalduv või moduleeriv. Kalduv teema võib alguses kalduda ning seejärel moduleerida uude helistikku. Mažoori korral toimub modulatsioon alati mažoorsesse dominanthelistikku, sest vastus on üldiselt alati dominandilt. Minoorse teema korral on ka teema dominandis läbiviimine minoorne.
Fuuga tonaalselt püsiv teema lõpeb tavaliselt toonika kolmkõla helil. Moduleeriva teema korral lõpeb teema uue helistiku kolmkõla helil (välja arvatud kvinthelil).
Teema lõpuhelile eelneb tavaliselt meloodiline kadents.
Kuna fuuga teema meloodia on tavaliselt avatud, siis on teema lõpunoot vaevata edasiliikumise tagamiseks teema kõige lühemaks noodiks.
Ülesehituse seisukohast võib fuuga teemasid liigitada kontrastita (sisaldab ühepikkusi helivältusi) ja kontrastseteks (jaguneb individuaalseks peamotiiviks ehk teema peaks ning üldisemat liikumist sisaldavaks arendusosaks).
Vaba stiili fuugade teemad võivad sisaldada ka sekventse.

Lõpuke

Duxi ja vastaku vahele võivad jääda helid, mis ei kuulu kummagisse. Seda komponenti fuuga ekspositsioonis nimetatakse vahemänguks, mille spetsiaalne nimetus on lõpuke (prantsuse keeles la coda) ehk codetta.
Lõpuke moodustab ühenduslüli teema ja vastaku vahel.

Teema lisand

Duxi ja vastaku vahel võib esineda ka ühenoodiline teema lisand.

Vahemäng

Vahemäng (prantsuse keeles le divertissement ehk épisode) ehk intermeedium laiemas tähenduses on igasugune fuuga lõik, milles ei toimu teema läbiviimist.
Vahemäng võib asuda juba fuuga ekspositsioonis pärast teema esmakordset läbiviimist, sest pärast teema esimest läbiviimist ja enne vastaku algust kõlavad helid moodustavad vahemängu erinimetusega lõpuke ehk codetta.
Ekspositsioonis võib vahemäng osutuda vajalikuks ka pärast fuuga teema teist läbiviimist ehk comesit, kuna järjekordne dux peab algama uuesti toonikast: kui teema ei moduleeri tagasi toonikasse, tuleb comesi ja duxi vahele kirjutada vahemäng. Selline vahemäng võib olla üpris mahukas.
Peaaegu alati on vahemäng erinevate ekspositsioonide, ekspositsiooni ja töötluse ning töötluse ja repriisi vahel.
Vahemängud on põhinevad tavaliselt imitatsioonil ning on sekventsilise ülesehitusega. Materjali ökonoomsuse huvides kasutatakse neis tihti teemast pärinevaid motiive.
Vahemängu võib üles ehitada ka vastaku materjalil.
Vahemäng või ka fuugas puududa.
Vahemäng võib olla püsiv ehk säilitatud ehk alalhoitud.
Uus vahemäng võib olla saadud eelmise vahemängu häälte ümberasetamise abil.

Tiheläbiviimine

Fuugas võib toimuda ka teemade tiheläbiviimine ehk stretto.
Tiheläbiviimise puhul astuvad hääled teemaga sisse ajaliselt kokkusurutult: uus hääl alustab enne, kui eelmine on teema lõpetanud.

Repriis

Pärast töötlust võib toimuda tagasipöördumine ehk repriis, milles teema või teemad esitatakse alghelistikus. Seda hetke nimetatakse fuuga repriisiks.

Kooda

Fuuga võib lõppeda koodaga, kus toimub näiteks teemade veelkordne läbiviimine orelpunktil.
Kooda võib endas ühendada nii orelpunkti, repriisi kui ka näiteks tiheläbiviimise.

Fuuga kui žanr

Fuuga kui žanri algus ulatub 14. sajandisse, kui sõna "fuuga" tähistas imitatsiooni alusel loodud muusikapala, milles justkui üks hääl "jälitab" teist.
Fuuga kõrgaeg oli barokiajastul ning selle suurimaks meistriks peetakse Johann Sebastian Bachi. Sel ajal kujunes fuuga mitmehäälseks vokaal-, instrumentaal- või vokaalinstrumentaalseks heliteoseks.
Fuuga ette hakati kirjutama ka sageli improvistasioonilisi eelmänge kas prelüüdi, tokaata või fantaasia näol.

Fuuga sugulased

Fuuga kui printsiip arenes välja kaanonist, millest teda eristatab lõdvem ülesehitus.
Fuuga lähisugulaseks on 16.-17. sajandil populaarne ritšerkaar (itaalia keeles ricercare, otsima), mis põhines tavaliselt mitmel teemal, millel igaühel oli omaette lõik. Teemade arvu vähenemine viiski lõpptulemusena põhimõtteliselt ühe teemaga fuuga väljakujunemisele 17. sajandil. 
Väikest fuugat nimetatakse fugetiks (fugetta).
Mõne vormi, näiteks sonaadi, rondo või variatsioonivormi, sisse paigutatud tavaliselt ainult ekspositsioonist koosnevat lõiku nimetatakse fugaatoks.
Fuuga kui printsiibi üks tuletisi ka inventsioon, mis üldises tähenduses kujutab enesest muusikapala, mis on arendatud välja ühest algsest teemast.