Henri Matisse

Isiklik elu

Henri Matisse sündis 31. detsembril 1869 Kirde-Prantsusmaal Le Cateau-Cambrésis’s. Ta isa Emile Matisse ja ema Héloise Matisse (neiupõlvenimi Gérard) olid pärit Le Cateau’st, aga elasid Bohainis ning pidasid toidupoodi, kus oli lisaks üks seemneosakond ja värviosakond. Henri Matisse’i isa Emile oli kasvatuses karmikäeline ning tema jaoks oli iseenesestmõistetav, et ta poeg võtab ühel päeval isa ameti üle. Kehv tervis ja teistsugused huvid elus tingisid siiski Henri Matisse'i jaoks teise suuna.
Henri Matisse ei näidanud lapsena välja erilist kunstiannet ega ka suurt huvi kunsti vastu, erinevalt näiteks Pablo Picassost. Kuid kuna ta oli suurema osa 1890. aastast pimesoolepõletiku tõttu voodiravil, tõi ema talle karbitäie värve, et Henri saaks aega millegagi kergemini mööda saata. Siis avastas Henri Matisse endas kire, mis oli pikalt varjus olnud.
Henri Matisse tutvus oma tulevase abikaasa Amélie-Noémie-Alexandrine Parayre’ga 1890. aastate alguses ning aastal 1894 sündis neil tütar Marguerite. Aastal 1898 abiellus ta oma tütre ema Amélie’ga. 1899. aastal sündis neil poeg Jean ning aasta hiljem teine poeg Pierre. 
1900. aastal kolis Matisse perega tagasi Pariisi, kus järgnenud aastatel tegeles maalimisega ning ta abikaasa pidas kübarapoodi – lapsed jäeti tihti vanavanemate hoolde. Matisse’i teoste ja ka kübarate müük ei läinud hästi ning sellega kaasnesid rahalised raskused. Matisse oli sunnitud vastu võtma tellimustöid, millest üks oli näiteks koos Marquet’ga Grand Palais’ dekoreerimine Pariisis aastal 1900. 
Matisse hindas kõrgelt Vincent van Goghi, Auguste Rodini, Paul Gauguini, Rochefort’i ja Paul Cézanne’i loomingut, kelle kõigi teoseid ta oli ka oma isiklikku kunstikogusse soetanud. Aastal 1906 tutvus Pablo Picassoga, kes tutvustas talle Aafrika skulptuuri. Järgmisel aastal vahetasid Picasso ja Matisse üksteisega maale. 
1909. aastal lahkus kunstnik Pariisist ning ostis maja Issy-les-Moulineaux’s, kuhu ehitas endale ka stuudio.
1914. aastal, kui puhkes esimene maailmasõda, soovis Matisse vabatahtlikult sõjaväeteenistusse astuda, kuid ta soov lükati tagasi.

Haridus ja karjäär

Henri Matisse õppis aastatel 1882–1887 Henri Martini nimelises koolis Saint Quentinis, misjärel õppis kaks aastat Pariisi Ülikoolis õigusteadust. Tal oli ka mõte ja soov töötada apteekrina, kuid aastal 1889 asus siiski tööle juristi abina Saint Quentinis. 1889 võttis joonistuskursusi professor Croisé käe all Ecole Quentin de la Tour’s. Alles siis, ning küllaltki ootamatult, avastas ta endas kutsumuse kunsti vallas.  
Matisse naasis Pariis 1890/91, et Académie Julianis võtta tunde William Bougereault ning valmistuda École des Beaux-Artsi sisseastumiseksamiteks. Bougereau küll esitas Matisse’i kandidaadina, kuid Matisse ei läbinud eksamit. Matisse käis ka École des Arts décoratifis, kus tal tekkis pikaaegne sõprus Albert Marquet’ga. Märtsis 1895 läbisid Matisse ja Marquet mõlemad edukalt eksami ning nad immatrikuleeriti sümbolistliku kunstniku Gustave Moreau õpilastena École des Beaux-Artsi. Matisse ja Marquet olid mõlemad olnud regulaarsed külastajad Moreau stuudios juba aastast 1893.  
Noore õpilasena Matisse’i vaimustus impressionismist. See ei valmistanud ta sümbolistist õpetajale heameelt – siiski oli nende vahel vastastikune austus ning Moreau hindas oma õpilast kõrgelt. Näiteks kui 1897. aastal esitleti Matisse’i teost „Lõunalaud“ Rahvussalongis, siis oli Moreau üks esimestest, kes kaitses oma õpilase loomingut oponeerijate eest. Pärast Moreau surma aastal 1899, katkestas Matisse oma õpingud École des Beaux-Arts’is ning osales viimast korda oma kunstiga Rahvussalongis. Põhjuseks olid lahkhelid Moreaud asendanud uue õpetaja Cormoniga. 
1899. aastal võttis Matisse õhtusi kursusi skulptuuri vallas. 
Kui Matisse üritas jätkata oma õpinguid École des Beaux-Artsis, siis Fernand Cormon nõudis, et Matisse lahkuks (koos Marquet’ ja Camoiniga) kohet ateljeest. Cormon tõi põhjuseks selle, et Matisse ületab vanusepiirangu, olles rohkem kui 30 aastat vana. Selle peale naasis Matisse Academie Juliani lühikeseks perioodiks. Sealt liikus ta edasi vastasutatud kunstikooli, kus õpetas Rodini sõber Eugène Carrière. Matisse tutvus seal André Derainiga, kes omakorda tutvustas talle Maurice de Vlamincki. Sel perioodil valmisid Matisse’il mitmed natüürmordid, aktid ja skulptuurid.  

Fovism

1905. aastal jätsid foovid kunstiajalukku esimese jälje esinemisega Sügissalongis. Nende jaoks oli tähtsal kohal värvides peituv elu ning kirkus. Matisse’i jaoks oli looduse täpse jäljendamise asemel olulisem hetkeemotsioon ning värvide kooskõla. Värvide kontrast oli olulisel kohal. Omamoodi oli siin tegemist primitiivse naasmisega kunsti põhitõdede ja puhtuse juurde. 
Fovistlikke maale saab nimetada värvides mässavateks teosteks. See oli kunstikogukonnale alguses nii harjumatu, et nad hakkasidki neid nimetama foovideks (tulnud prantsuse keelest – fauves, metsikud loomad). Fovismi eestvedajaks oli Matisse.

Looming

1895. aasta suvel kunstnik Émile Wéryga reisides avastas Matisse enda jaoks impressionismi. Reisilt naastes uuenes Matisse’i värvikasutus – nüüdsest leidis ta oma värvid prismat läbiva valguse vikerkaarespektrist. Hea näide sellest perioodist tema loomingus on „Lõunalaud“ (1897).
Vahetult pärast abiellumist, aastal 1898, reisis ta koos oma naise Amélie’ga Londonisse, et tutvuda J. M. W. Turneri maalidega. Pärast seda reisi kolis ta, Prantsusmaa piirkonnas asuvale Korsika saarele. Seal elades tärkas temas huvi maastikumaalide, interjööride ja natüürmortide vastu. 
Aastatel 1900–1904 oli Matisse'i üks peamisi ja olulisemaid mõjutajaid Cézanne. Hea näide sellest on Matisse’i „Meesmodell“ (1900). 
1904. aasta suve veetis Matisse Paul Signaci villas Saint-Tropez's. 
Aastal 1905 hankis ta ateljee Rue Sevrés’l ning maalis „Madame Matisse’i“ ja „Rohelise triibu“. 
Aastal 1909 tellis Moskva ärimees Štšukin Matisse’ilt teosed „Tants“ ja „Muusika“, millest said ühed Matisse’i tuntumad teosed. 1911. aastal reisis Moskvasse, kus kohtus Štšukiniga ja tutvus ikoonikunstiga. 
Matisse’il kulus aastaid, et leida oma stiil ja suund kunstis. Gustave Moreau käe all sai ta selgeks joonistamise ja kompositsiooni põhitõed; impressionismi kaudu õppis ta mõistma puhaste värvide mõju; Cézanne’i loomingut tundma õppides sai ta aru, et maal peab olema selgelt paigas. See teekond ja otsing, et leida oma koht kunstis, ei olnud Matisse’ile kerge ning ta kaalus ka mitu korda üldse maalimise hülgamist. 
1922 alustas litograafiate tegemist. 
1946–1947 pandi Museé National d’Art Moderne’is alus Matisse'i kollektsioonile. Matisse alustas tööd kabeliga Vence’is. 
1948 tegi esimesed kollaažid. 
1952 avati Matisse’i muuseum Le Cateau’s. 
Vanemas eas oli Matisse haiguse ning operatsioonide tagajärjel invaliidistunud ning maalimisega enam tegeleda ei saanud. Siis hakkas ta kasutama paberkollaaži tehnikat. Varem oli ta kollaažiga kokku puutunud, kui kasutas seda 1930. aastatel oma maalide eeltöödes. 
Matisse’i viimane teos oli vitraaž, mille tellis Nelson Rockefeller oma ema Abby Aldrich Rockerfelleri mälestuseks.