Pius VI

Konklaav 1774–1775

Pius VI valiti paavstiks 15. veebruaril 1775 Vatikani paavstipalees. Ta ordineeriti kardinal Gian Francesco Albani poolt piiskopiks ja krooniti apostel Peetruse ametisseastumise päeval 22. veebruaril kardinal Alessandro Albani poolt.
5. oktoobrist 1774 15. veebruarini 1775 toimunud konklaavi viimases voorus osales 44 kardinali. See oli pikim konklaav pärast 1740 peetud konklaavi, millel valiti Benedictus XIV. Hiljem pole ükski konklaav nii kaua kestnud.
Kardinal Giovanni Carlo Boschi vastu esitati veto. Konklaavil keeldusid Hispaania, Portugali ja Prantsusmaa esindajad esialgu Braschit paavstina tunnustamast, kuna teda peeti jesuiitide toetajaks.

Suhted Austria ja Saksamaaga

Febrionianismist mõjutatud Saksa-Rooma keiser Joseph II asus Austrias teostama oma religioonipoliitikat, mille käigus ta kehtestas oktoobris 1781 sallivusedikti, paavsti alluvuses olevate kloostrite ülemineku piiskoppide alluvusse ja keelas piiskoppidel esitada apellatsioone paavstile.
Pius VI tegi 1782 välisvisiidi Viini. Ta oli esimene paavst pärast Clemens VII-t, kes lahkus Itaaliast, järgmise välisvisiidi tegi Pius VII. 27. veebruaril 1782 lahkus Pius VI Roomast ja saabus 22. märtsil Viini, kust asus 22. aprillil tagasiteele, tehes eelnevalt peatuse Mariabrunni kloostris. Paavst reisis 25. ja 26. aprillil läbi Altöttingi, viibis 26. aprillist 2. maini Münchenis ja saabus 15. mail Veneetsiasse, kust lahkus 19. mail 1782.
Pius VI ei saavutanud Viinis soovitud eesmärki ja keiser külastas paavsti 1783 Roomas, sest Pius VI ei olnud rahul sellega, et keiser määras eelnevalt paavstiga kooskõlastamata Milano peapiiskopiks Filippo Maria Visconti. Joseph II teatas Roomas Hispaania suursaadikule, et kavatseb ka moodustada roomakatoliku kiriku sees autonoomse germaani kiriku. Väidetavalt kaalunud Pius VI keisri ekskommunitseerimist, kuid vastastikuste suhete normaliseerimiseks andis ta keisrile loa määrata keisririigis ametisse piiskoppe ja sõlmis keisriga 1784 konkordaadi.
1786 kavatses paavst rajada Münchenisse nuntsiatuuri ja määras nuntsiuseks Bartolomeo Pacca, kuid Saksamaa katoliku piiskopid teatasid paavstile, et nad ei soovi paavsti sekkumist kiriku asjadesse Saksamaal.

Suhted Prantsusmaaga

1785 puhkes Prantsusmaa õukonnas kuninganna Marie Antoinette'i intriigide tõttu kaelakeeafäär, millesse oli segatud ka kardinal Louis-René-Eduard de Rohan-Guéménée, kes soovis pääseda kuninganna lähikonda. Kardinal vangistati ja saadeti Bastille'sse. Pius VI taandas 13. veebruaril 1786 Rohani kardinaliametist, kuid 18. detsembril 1786 taastas tema volitused kardinalina.
Pius VI võttis seoses Prantsuse revolutsiooni puhkemisega vastu Prantsusmaalt saabunud põgenikke. 12. juulil 1790 võeti Prantsusmaal vastu tsiviilseadus, milles nõuti vaimulike truudusvannet uuele võimule, kuid Pius VI mõistis selle 10. märtsil 1791 avaldatud entsüklikas "Quod aliquantum" ja 13. aprillil 1791 avaldatud entsüklikas "Caritas" hukka. Ta taunis ka inimõiguste deklaratsiooni. Pärast Prantsusmaa suursaadiku Nicolas-Jean Hugou de Basseville'i tapmist Roomas 13. jaanuaril 1793 katkestas Prantsusmaa diplomaatilised suhted Roomaga ning Prantsusmaa väed okupeerisid paavstile kuuluvad Avignoni ja Venaissini. Pius VI toetas ka esimest koalitsiooni ja keeldus 1795 Hispaania vahendusest vaherahu sõlmisel Prantsusmaaga. Kui Napoleon Bonaparte okupeeris Milano, nõustus paavst oma suhtumist revolutsiooni muutma ja 5. juulil 1796 avaldatud kirjas "Pastoralis sollicitudo" tunnustas paavst Prantsusmaa vabariiki, kohustades katoliiklasi uuele võimule kuuletuma ning tunnustas Romagna okupeerimist Prantsusmaa vägede poolt. 19. veebruaril 1797 sõlmitud Tolentino rahulepinguga pidi paavst loobuma territoriaalsetest nõudmistest Avignonile ja Venaissinile.

Suhted Napoliga

Napoli kuningas Fernando IV esitas paavstile nõuded piiskoppide määramiseks oma valdustes, kuid Pius VI keeldus kuninga nõudmistele järele andmast. Seetõttu polnud Napolis 1789 pooled piiskopid ametisse kinnitatud, kuid aprillis 1791 saavutas paavst Napoliga kompromissi.

Suhted Portugaliga

Pius VI sõlmis 1778 Portugaliga konkordaadi.

Suhted Rootsiga

Pius VI kohtus 1. jaanuaril 1784 Roomas Rootsi kuninga Gustav III-ga, kes oli esimene protestantlik valitseja pärast reformatsiooni, kellega paavst kohtus.

Suhted Toscanaga

Saksa-Rooma keisri Joseph II vend Toscana suurhertsog Leopoldo I (hilisem keiser) kavatses Toscanas kuulutada kiriku paavstist sõltumatuks. 18. – 28. septembril 1786 peeti piiskopi Scipio de' Ricci eesistumisel Pistoias sinod, kus kinnitati Toscana kiriku sõltumatus Roomast. Pius VI kohustas Riccit tagasi astuma, kuid Ricci keeldus ja soovides rõhutada oma mõjuvõimu, kutsus kokku kohalikud preestrid, kellest vaid 7 toetasid Riccit. Suurhertsog kutsus 11. aprillil 1787 Firenzes kokku Toscana piiskopid, kes mõistsid Ricci tegevuse hukka. 28. augustil 1794 avaldatud entsüklikas "Auctorem fidei" mõistis Pius VI hukka Pistoia sinodi 85 artiklit.

Poola jagamised

Pius VI saatis 1794 Poolasse nuntsiuseks Lorenzo Litta, kes ei suutnud Poola viimast jagamist 1795 takistada.

Suhted Venemaaga

Pius VI keeldus tunnustamast Katariina II poolt Venemaal teostatud roomakatoliku kirikule kuuluvate piiskopkondade reorganiseerimist.

Reformid Kirikuriigis

Pius VI teostas Kirikuriigis reforme: lasi parandada teid, osaliselt kuivendada Rooma ümbruse märgalasid ning süvendada Anzio ja Terracina sadamaid. Ta teostas ka põllumajandusreformi, reformis rahandust, lubades mitmele linnale müntimisõigust, ja viis läbi maksureformi.
Ta tõstis 1777 Maltas elavate vaimulike tasu 45 malta tukatilt 80-le.

Kuuria

Pius VI reorganiseeris 1793 Püha Tooli riigisekretariaadi ja moodustas Prantsusmaa suhetega tegelemiseks vastava kongregatsiooni.

Avizi rüütliordu

Pius VI toetas 1. augustil 1789 Avizi rüütliordu reformimist.

Illuminaadid

Pius VI mõistis Freisingi piiskopile 18. juunil 1785 ja 12. novembril 1785 saadetud kirjades hukka Adam Weishaupti rajatud illuminaadid.

Jesuiidid

Pius VI püüdis Preisimaa kuningat Friedrich II Suurt ja Venemaa keisrinnat Katariina II-t mõjutada taunima jesuiite, kuid oli hiljem nõus tunnustama jesuiitide tegevust Venemaal, kus Katariina II lubas jesuiitidel võtta vastu noviitse. Ta soovis vabastada vangistusest jesuiitide ülemkindrali Lorenzo Ricci, kes suri 24. novembril 1775 vahetult enne vabastamiskäsu kättesaamist.

Natsareenid

Pius VI tunnustas Juan Varella y Losada rajatud natsareenide ordu (Ordo religiosus de penitentia) konstitutsiooni.

Pakanaristid

Pius VI tunnustas 1798 Jeesuse Pühima Südame vennaskonda (pakanariste) ja kohtus augustis 1798 Sienas vennaskoja rajaja Niccolò Paccanariga.

Passionistid

Pius VI tunnustas 15. septembril 1775 avaldatud bullas "Praeclara virtutum" Risti Pauluse rajatud passionistide reegleid.

Trappistid

Pius VI tunnustas 31. juulil 1794 trappistide ordut ja nimetas Val-Sainte kloostri trappistide emakloostriks.

Tsistertslased

Cîteaux' kloostri abt François Trouvé palus 25. juulil 1790 Prantsusmaal puhkenud revolutsiooni tõttu paavstil tsistertslaste emakloostriks määrata Salsmansweileri kloostri.

Liturgilised otsused

1775. aastat tähistati juubeliaastana.
Pius VI redigeeris 19. märtsil 1777 Inglismaa katoliiklaste kirikupühade kalendrit.
18. detsembril 1779 lubas ta augustiinlastel pidada tunnipalveid neitsi Maarja austamiseks.
Ta andis passionistidele erilisi privileege Kristuse kannatuste austamiseks.
Ta tunnustas Antonio Martini itaaliakeelset Uue Testamendi tõlget.
Ta kohustas 8. veebruaril 1787 Corbeil' kloostri nunnasid ja 1799 Palermo piiskoppi tähistama neitsi Maarja puhtama südame kirikupüha.

Onupojapoliitika

Vastavalt Innocentius XII 1692 dekreedile ei tohi paavst pühitseda kardinaliks rohkem kui ühe sugulase. Pius VI pühitses 29. mail 1775 kardinaliks in pectore oma onu Giovanni Carlo Bandi ja pärast Bandi surma oma õepoja Romoaldo Braschi-Onesti.

Pius VI kultuuriloos

Pius VI lasi oma sugulaste jaoks ehitada Palazzo Braschi palee. Tema ajal jätkus Museo Pio-Clementino ehitamine. Rooma Peetri kirikus ehitati sakristoorium ja 1785 paigutati kirikusse uus kell.
Ta oli teoloogi Nicola Spedalieri patroon. Ajaloolane Flaminio Annibale de Latera pühendas paavstile oma uurimistöö "Ad Bullarium Franciscanum".
Ta tunnustas 1784 Torino Maximuse tööde avaldamist.
24. märtsil 1790 saadetud kirjas rõhutas ta Bonni ülikooli kahetsusväärset olukorda.
Ta pidi 1797 sõlmitud Tolentino rahulepingu alusel saatma Prantsusmaale ohtralt hinnalisi kunstiväärtusi.
Pompeo Batoni tegi paavstist portree. Paavsti on maalidel kujutanud kunstnikud Bénigne Gagneraux, Francesco Guardi ja Giacomo Beys. Skulptor Antonio Canova püstitas talle Rooma Peetri kirikusse hauamonumendi.

Vangistus ja surm

Pärast seda, kui Roomas puhkenud ülestõusus tapeti 27. detsembril 1797 Prantsusmaa kindral Léonard Duphot, käskis Direktoorium kindral Louis Berthier'l tungida Kirikuriiki. 13. veebruaril 1798 kuulutas Berthier Roomas välja vabariigi ja tagandas paavsti riigipea ametist. Pius VI pidi 20. veebruaril Roomast lahkuma ja siirduma Toscanasse. Ta elas algul Sienas, siis Firenze lähedal kartuuslaste kloostris. Direktoorium kavatses paavsti küüditada Sardiiniasse, kuid kartes paavsti vabastamist, sai markii Pedro Gómez Labrador Direktooriumilt käsu tuua paavst Prantsusmaale.
28. märtsil 1799 lahkus Pius VI Firenzest, siirdus Parma, Piacenza ja Torino kaudu üle Alpide, saabus 30. aprillil Briançoni, veetis Grenoble'is 2 päeva ja jõudis 13. juulil Drôme'i departemangus asuvasse Valence'i, kus ta kohalikus kindluses 29. augustil suri. Ta maeti 29. jaanuaril 1800 Valence'i kalmistule, kuid tema säilmed toodi 17. veebruaril 1802 tagasi Rooma ja maeti järgmisel päeval Rooma Peetri kirikusse. Igal aastal peetakse 29. augustil Valence'i katedraalis Pius VI mälestuseks missa.
Ta oli viimane paavst, kes suri väljaspool Itaaliat. Enne teda suri viimati väljaspool Itaaliat Urbanus V.
Pius VI valitses 24 aastat, 6 kuud ja 14 päeva. See oli pikim valitsemisaeg pärast Peetrust. Hiljem on temast veel kauem valitsenud Pius IX, Leo XIII ja Johannes Paulus II.