Rüütlilaul

Rüütlilaul ehk rüütliluule (saksa keeles höfisch-ritterliche Dichtung) on keskaegne õukonnaluule, mida tavaliselt esitati lauldes mõne poogen- või näppepilli saatel. Tänapäevani säilinud keskaegsest ilmalikust luulest moodustab rüütlilaul kõige suurema osa.

Rüütlilaulu päritolu

Rüütlilaul sündis 11. sajandil maurist Cordoba vürsti õukonnas Hispaanias ja levis sealt Lõuna-Prantsusmaale Provence'i. Sealt levis rüütlilaul Burgundia kaudu Saksamaale ning Põhja-Itaalia kaudu Austriasse. 
Rüütlilaul on lisaks klassikalisele ladinakeelsele luulele (Ovidius, Horatius) ka tugevate araabia mõjudega: näiteks saksa minnesingerite lauludes on kasutusel araabia rütmidega värsistruktuurid ning muidki andaluusia luule tunnuseid. Rüütlilaulu on mõjutanud nii keskladina vaimulik luule, vagantide ladina- või segakeelne luule, mille kõrgaeg oli 12. sajandil, araabia kurtuaasne lüürika kui ka erinevate maade rahvalaul.

Luuletajad

Nagu kreeka luule ja varakristlikud kirikulaulud elas ka rüütlilaul esmalt vaid laulduna ning tekstid pandi kirja hiljem (vahel ka koos meloodiaga). Luule ja muusika on sellel ajaperioodil veel lahutamatult seotud ning kõik luuletajad ühtlasi heliloojad.
Rüütlilaulude loojad olid tavaliselt kõrgaadli hulka kuulunud rüütlid, kes olid asunud vürsti teenistusse, kuid rüütlilaule võisid luua ka alamaadel, kleerikud või linnakodanikud. Oma lauludes nimetasid rüütlilaulude loojad ennast abielus naise, kelleks enamasti oli vürsti abikaasa, "teenriteks". Lisaks daami austamisele olid rüütlilaulude teemad tihti seotud ka usuga Jumalasse ning rääkisid isiklikest läbielamistest. Vürstid toetasid rüütlilaulude loojaid majanduslikult, tellides neilt laule.
Rüütlilaulu looja oli reeglina ühes isikus poeet ja laulja, kes tavaliselt esitas oma laule ise. Ta võis ennast saata kas fiideli, lauto või harfiga, vahel võisid teha vürsti teenistuses olevad rändmuusikud. Teksti saade oli tavaliselt laulu meloodia heterofooniline improvisatsioon. Muusikainstrumentidel mängiti laulu saateks meloodia kaunistatud variante ning improviseeriti sellele eel- ja järelmäng. Rüütlilaulu saadet üles ei kirjutatud, säilinud on vaid ühehäälsed meloodiad. Rüütlilaulu traditsiooni kandsid edasi rändmuusikud. 
Rüütlilaulude loojaid nimetati piirkonniti erinevalt: Lõuna-Prantsusmaal nimetati neid trubaduurideks, Põhja-Prantsusmaal truväärideks ning Saksamaal ja Austrias minnesingeriteks.
13. sajandil hakkas rüütlilaul levima ka linnades.

Muusikalised vormid

Õukonnaluule saateks loodud säilinud muusikat saab jaotada nelja põhitüüpi.

Sekventsitüüp

Analoogiliselt kirikulaulu sekventsile koosneb laul riimuvatest paarisvärssidest, millele võib liituda avatud või suletud lõpp. Sekventsitüüpi muusikaga on näiteks lee (prantsuse lai, laich, leich), estampii (estampie) ja descort; kaks viimatinimetatut on tänapäeval tuntud instrumentaalmuusikana, aga pole võimatu, et nad on olnud lauldavad.

Hümnitüüp

Vormilt vastab see tüüp ambroosiuse hümni vormile. Stroofis on neli värsirida (a b c d) läbikomponeeritud meloodiaga; kui kaht esimest (ladina pes, saksa Stollen) korratakse (ab ab cd), tekib nn bar-vorm AAB, mis on tavaline vorm kantsoonis.  Kui AAB lõppu korratakse A muusikalist lõppu (ab ab cdb), saadakse ringkantsoon.