Kulešovi efekt

Kulešovi efekt

Kulešov monteeris lühifilmi, kus kaader matinée näitleja Ivan Mosjoukine neutraalsest näoilmest kõrvutati erinevate teiste kaadritega (supp taldrikul, tüdruk kirstus, naine kušettil). Filmi näinud publik tajus, et Mosjoukine näoilme oli iga kord erinev. Tema näoilme sõltus sellest, mida ta "vaatas". Vastavalt sellele, mis kaader talle järgnes (supp taldrikul, laps kirstus, naine kušettil) tajuti ka Mosjoukine näoilmes nälga, leina, iha. Tegelikult oli kaader Ivan Mosjoukine`st iga kord sama. Vsevolod Pudovkin (kes hiljem väitis, et on sama eksperimendi kaasautor) kirjeldas 1929. a. publiku "meeleärevust nähtud näitlejatööst… sügavamõtteline melanhoolsus unustatud supist seguneb sügava kurbusega, kui ta vaatab surnud last ja täieneb ihaga, kui ta näeb naist. Aga me ju teame, et kõigil kolmel juhul on näoilme täpselt sama."
Kulešov tõstis oma eksperimendiga esile montaaži efektiivsust ja kasulikkust filmis. Vaataja võtab enda emotsionaalsed reaktsioonid filmi vaatamisse kaasa ja omistab need näitlejale ning jälgib näitleja emotsioonitut nägu oma enda emotsioonides. Kulešov leidis et kino, kui iseseisva kunstivormi põhialus seisneb montaažis.
Nimetatud efekti on uurinud ka psühholoogid ja tuntud filmitegijad. Alfred Hitchcock viitab samal efektile jutuajamistes François Truffaut`iga, kasutades näitena James Stewart`it.
Hitchcock`i kuulsas intervjuus "Definition of Happiness" selgitab ta detailselt montaaži eri liike. Neist viimast, mida ta kutsub "pure editing" selgitab ta visuaalselt, kasutades Kulešovi efekti. Esimeses näites näeme põrnitsevat Hitchcock`i, siis näeme naist lapsega, ja siis ,nüüd juba naeratavat Hitchcock`i. Efektist ilmneb, et ta on tore vanamees. Teises näites näeme, et naine lapsega on asendatud naisega bikiinides. Hitchcock selgitab: "Mis ta nüüd on? Ta on räpane vana mees."
Eksperiment ise on koosnes, juba olemasoleva filmi kaadritest, ilma lisatud materjalita. Mosjoukine oli publikule juba tuttav oma romantiliste osatäitmiste poolest tsaariaegses filmitoodangus.
Kulešov demonstreeris montaaži vajalikkust, kui põhilist tööriista kinokunstis. Kulešov`i nägemuses koosneb kino tükkidest ja nende tükkide kokkusobitamisest, elementide kooslustest, mis tavaelus on eristatavad. Ta ei pea silmas pildi sisu, mis on filmis oluline, aga nende kombinatsioone. Kunstiteoses on olemas konstrueeritavad elemendid, mida kunstnik on võimeline konstrueerima.
Eksperimendist, mida Kulešov 1910-ndate lõpus ja  1920-ndate alguses läbi viis, kujunes teoreetiline baas Nõukogude Liidu kinokunsti montaaži alal, mida kasutasid paljud nimekad režissöörid nagu: Sergei Eisenstein, Vsevolod Pudovkin ja Dziga Vertov. Kaasa arvatud filmid: "Soomuslaev Potjomkin", "Oktoober","Ema","St. Petersburi viimased päevad" ja "Mees filmikaameraga".
Nõukogude Liidu kinokunsti pärssis ohtralt 1930-ndatel Jossif Stalin rõhutades uuringuid formalismist kunstis, mis olid vastuolus Nõukogude Liidu ametliku kunstnike doktriiniga sotsiaalsest realismist.

Kaasaegsed katsed

Kulešovi efekti on psühholoogide poolt uuritud ainult viimastel aastatel. Prince ja Hensley (1992) korraldasid 137 vabatahtlikuga algupärase katse, kuid ei saavutanud ootuspärased tulemusi. Mobbs (2006) korraldatud katses, leidis et on olemas positiivne, negatiivne ja neutraalne mõju. Kui neutraalselt nägu näidati enne kurba stseeni, tundus see kurb, kui õnneliku, tundus see õnnelik. Barratt, Rédei, Innes-Ker, ja van de Weijer (2016) testisid 36 osalist kasutades 24 filmikaadrit viie emotsionaalse seisundi vahel (rõõm, kurbus, nälg, hirm, iha), lisaks neutraalne seisund. Katse kinnitas Mobbs`i varajasemat katset, aga midagi uut sellest katsest ei selgunud. Kulešovi efekti katsetasid ka Baranowski ja Hecht kombineerides muusikat neutraalsete portree kaadritega. Nad leidsid, et muusika mõjutab oluliselt kaadris olnud näo emotsioone.