Ukraina Rahvavabariik

Ukraina riigi väljakuulutamine

1917. aasta novembris, pärast Petrogradis toimunud bolševike poolt toime pandud Venemaa Ajutise Valitsuse kukutamist ja Oktoobrirevolutsiooni tulemusel Nõukogude Venemaa Rahvakomissaride Nõukogu võimuletulekut, kuulutasid Ukraina rahvuslased välja oma iseseisva Ukraina Rahvavabariigi (ukraina keeles Українська Народна Республіка), Ukraina Keskraada (7. november 1917 – 29. aprill 1918) juhtimisel, mille juhiks oli Mõhhailo Gruševskõi. Vaatamata Ukraina iseseisvuse väljakuulutamisele pidi URV siiski olema föderatsioonis Venemaaga.

Ukraina iseseisvumine

3. märtsil 1918 Brest-Litovskis Venemaa Nõukogude Vabariik ja Nelikliidu vahel sõlmitud Brest-Litovski rahulepingu 6 punkti alusel kohustus Venemaa Nõukogude Vabariik "kohe sõlmima rahu Ukraina Rahvavabariigiga ja tunnustama Ukraina ja Nelikliidu riikide vahel sõlmitud rahulepingut". Samuti pidi Venemaa Nõukogude Vabariik puhastama Ukraina territooriumi "Vene vägedest ja vene Punakaardist". Täiendavalt kohustus Nõukogude Venemaal lõpetama igasuguse Ukraina Vabariigi valitsuse- ja riigiasutuste vastase agitatsiooni. 
1918. aasta novembris, pärast Novembrirevolutsiooni Saksamaal ja vägede lahkumisel Ukrainast, alustasid Ukraina rahvuslaste väed Ukraina Rahvavabariigi Direktooriumi sõjaministri Sõmon Petljura juhtimisel Ukraina vabastamist. 
Samuti ühines Ukrainaga ka enne sõda Austria-Ungari ühendkeisririigi koosseisus olnud ukrainlastega asustatud ja iseseisva riigi moodustanud Lääne-Ukraina Rahvavabariik Galiitsia piirkonnas. 
Baltimaadest ja Valgevenest tagasitõmbuvate Saksa vägede kannul alustas läänesuunal 17. novembril liikumist Nõukogude Venemaa Punaarmee Läänearmee, millele olid antud aga juhised lahinguist sakslastega hoiduda, väed jõudsid taanduvate Saksa vägede kannul 10. detsembriks joonele Daugavpils–Minsk–Słuck–Šatsõlka.
Ukraina Rahvavabariigil ei olnud tegelikku kontrolli oma territooriumi üle, sest territooriumil asusid ja osalesid sõjategevuses Saksa – Austria-Ungari, Briti – Prantsuse väed, Nõukogude Venemaa Punaarmee ja vene valgekaartlaste Anton Denikini Lõuna-Venemaa Relvajõud ning ka sageli vastavalt poliitilisele olukorrale liitlasi vahetavad algselt Ukraina Direktooriumi toetanud nn "rohelised", Nestor Mahno, Matvei Grigorjev, Ангел, Зеленый, Sokolovski, Tjutjunnik, Šepel.

Tegevus eksiilis

Petljural õnnestus põgeneda Poolasse Tarnówi linna, kus ta jätkas Ukraina eksiilvalitsuse juhtimist. Kuna VSFNV nõudis Poolalt Petljura väljaandmist, korraldas Poola Petljura "kadumise", ning ta viidi salaja Varssavisse. VSFNV jätkas Petljura väljaandmise nõudmist, mispeale 1923. aastal Petljura lahkus Poolast ning l­õpuks asus elama Pariisi.
Pärast Petljura mõrva 1926. aastal jätkas tema tööd toona Poolas elanud Andri Livõtskõi. Juulis 1948 Augsburgis korraldati Ukraina RV eksiilvalitsus ümber, loodi Ukraina Rahvuslik Nõukogu (Українська Національна Рада). Livõtskõist sai nõukogu esimees ja Ukraina RV president eksiilis. Pärast Livõtskõi surma 17. jaanuaril 1954 valiti märtsis 1954 toimunud nõukogu kongressil presidendiks Stepan Võtvõtskõi. Pärast Võtvõtskõi surma 9. oktoobril 1965 valiti 1967. aasta kongressil presidendiks Livõtskõi poeg Mõkola.
Pärast Mõkola Livitskõi surma 8. detsembril 1989 sai presidendiks Mõkola Plavjuk. Pärast Ukraina taasiseseisvumist peeti 14.–15. märtsil 1992 nõukogu viimane, erakorraline kongress, kus võeti vastu otsus nõukogu tegevus lõpetada ja võim üle anda uuele Ukraina valitsusele. 22. augustil 1992 toimunud Ukraina Ülemraada eriistungil loobus Plavjuk presidendiametist ja andis oma võimu üle 1. detsembril 1991 Ukraina presidendiks valitud Leonid Kravtšukile, tunnistades riiki Ukraina RV õigusjärglasena.