De magistro

"De magistro" 'Õpetajast' on Augustinuse filosoofiline teos, mis valmis aastal 388 või pisut hiljem. 
See on Augustinuse dialoog oma poja Adeodatusega, milles arutatakse, kas keele abil on võimalik midagi õpetada.

Pealkiri

Teose pealkirja "De magistro" mainivad Augustinuse teosed "Pihtimused" (9,14) ja "Retractiones" (1,12) ning Possidiuse koostatud Augustinuse teoste nimekiri (indiculus; lisandiga liber unus 'üks raamat').

Kirjutamise aeg ja koht

"Pihtimustes" (9,14) mainib Augustinus, et 387. aasta ülestõusmispühade ajal ristiti koos temaga ka tema poeg Adeodatus, kes ei olnud veel 15-aastaseks saanud, ja kiidab poja andekust, mis võimaldas tal väljendada mõtteid, mis on dialoogis tema suhu pandud. Dialoogi tegevusajaks peetakse 388. aastaks. See ei pruugi aga kokku langeda kirjapanemise aastaga. Mõned autorid peavad kirjutamise ajendiks poja surma, aga see ei pruugi nii olla, mistõttu ei saa poja surmaaega ja teose valmimisaega kindlalt seostada. Teoses "Retractiones" ütleb Augustinus, et ta kirjutas dialoogi "De magistro" (1,12) ning teosed "De Genesi contra Manichaeos" (1,10), De musica (1,11) ja De vera religione (1,13) ning veel kolm teost pärast Thagastesse tagasipöördumist (sügis 388) ja enne preestriks pühitsemist (391). Sellepärast paigutatakse teose kirjutamisaeg ajavahemikku 388–391.

Käsikirjad ja väljaanded

Säilinud on umbes sada käsikirja, millest kõige varasemad dateeritakse 9. sajandisse ja enamik 12. sajandisse.  
Esmatrüki andis välja Angelo Ugoletto Parmas 1491, järgnes Peregrino Pasquale väljaanne Veneetsias 1491.

Sisu

Teos esitab kõneluse õpetava Augustinuse ning õpilasena küsimustele vastava Adeodatuse vahel. 
Erinevalt teistest Augustinuse dialoogidest ei liigenda seda dialoogi mitte päeva kulg ega jaotus raamatuteks, vaid dispositsioon (4.7.), Adeodatuse kokkuvõte eelnevast (7.19–7.20), Augustinuse mõtisklus dialoogi pedagoogilisest sihist (8.21) ning dialoogi lühikokkuvõte (10.31). Järgnevad Augustinuse monoloog ja Adeodatuse kinnitav kokkuvõte (14.46). 
Peatükkides 1.1.–3.6 visandatakse küsimusepüstitus: rääkimise (keele) olemus ja eesmärk. Seda kirjeldatakse õpetamise ja õppimise (1.1) kaudu ning tähistamise (2.3–2.4) kaudu, sest sõnad on ka märgid (1.2). Tekib küsimus, kuidas ilma märkideta saab midagi näidata. Väidet, et sõnad on märgid, illustreeritakse Vergiliuse "Aeneise" värsiga 2.659, mille kaheksa sõna tähendus tuleb Adeodatusel grammatikaõppija kombel määrata. Tekib probleem, et sõnu tuleb selgitada jällegi sõnadega, ent asju endid ei saa alati ilma sõnadeta näidata. Peatükis 4.7 tehakse selgeks järgneva arutluse ülesehitus. Eristatakse märke, mida näidatakse märkidega, ja asju, mis ei ole märgid ning mida saab näidata kas tegevust sooritades või märke andes. Edasi eristatakse juhtumeid, kus rääkimisel tähistatakse sõnadega sõnu, teisi märke või asju, mis ei ole märgid. Kõnelus peatükkides 4.8–8.21 tegeleb märgi ja märgi suhte erinevate juhtumitega ning märkide refleksiivsuse astmetega. Eristatakse märke, mis tähistavad märke, (4.8, 4.9) märke, mis tähistavad iseennast, (4.10) ja märke, mis tähistavad teineteist ja iseennast (5.11–6.18). Peatükkides 5.14–5.16 näidatakse, et kõiki sõnaliike saab kasutada ka noomenitena. Iga nimetus on ka nimi, isegi kui tähendus ei ole sama. Eri keeltesse kuuluvatel sünonüümidel on ka tähendus sama. Dialoogi ülejäänud osas on jutt märgi ja asja suhtest, kusjuures alguses kaitstakse teesi, et õpetamine ilma märkideta on võimalik (8.22–31), järgnevas ettekandes (10.32–11.37) kaitseb Augustinus aga teesi, et sõnadega ei saa midagi õpetada. Jutt on sellest, kuidas märgid tähistavad asju ehk tähistatavaid. Et Adeodatus kipub asja ja sõna segi ajama, ei oska ta end kaitsta eksijärelduse eest, et ta on nii inimene kui ka sõna homo. Selle eest kaitseb "mõistuse seadus", mis teeb selgeks, kas jutt on märgist või asjast, mida tähistatakse. "Rääkimise reegli" järgi suundub tähelepanu asjale, mida tähistatakse (8.24). Tähistatav on märgist väärtuslikum, sest märk on asjade tunnetamiseks (9.25). Kuigi mõni sõna on sellega tähistatavale asjale eelistatav, on teadmine, mis on asja hindamiseks vajalik, märgist kõrgemal (9.25). Samuti on asja tunnetus (9.27) alati asjast parem ja ka parem kui asja märk (9.26–9.28). Adeodatus jääb selle juurde, et midagi ei saa õpetada ilma märkideta; see käib ka kõndimise kohta (10.29) ja õpetamise kohta (10.30), sest tegevust tuleb alati märkidega selgitada. Augustinus aga näitab linnupüüdja näitel, kuidas taibukas vaataja õpib suudab üksiku näite varal taibata kogu linnupüüdmiskunsti (10.32), nii et ta õpib ilma märkideta, mis on linnupüüdmiskunst. Nüüd algab Augustinuse ettekanne, milles ta kõigepealt kaitseb teesi, et märkidega ei saa asju õpetada (10.32–11.37). Jumal ja loodus (10.32) näitab inimestele neid ümbritsevat maailma selle enese kaudu.  Sõna sarabarae (mis Augustinuse arvates tähistab mingeid peakatteid), kui juba ei teata, mis on "pea" ja mis on "katted", ja sõna "pea" õpitakse ainult juhul, kui asja ennast juba tuntakse, mitte ümberpöördult. Me ei õpi mitte sõnadest, vaid kaemusest (10.33–10.35). Sõnad võivad ainult ärgitada asja otsima või meenutama asja, mida me juba tunneme (11.36). Piibli tekst kolmest noorukist ahjus saab lugu edukalt edasi anda ainult juhul, kui lugeja juba tunneb neid asju, millest seal jutt on; jutustatud sündmusi on võimalik ainult uskuda, mitte teada (11.37). Lõpuks (11.38–14.46) selgitab Augustinus, kuidas tunnetus üldse toimub. Me ei saa seda kelleltki, kes väljastpoolt meiega räägib, vaid Kristuselt, kes on inimese vaimu seestpoolt juhtiv tõde. Ta annab mõistusega hingele nii palju teada, kui see on oma paha või halva tahte pärast suuteline vastu võtma (11.38). Ka meeleliselt tajutavate asjade kohta ei õpi me midagi sõnadest, sest sel juhul me räägime ainult piltidest, mida me mälust esile toome ja vaimus vaatame (12.39). Vaimselt me tunnetame ainult asju, mida kui kohalolevaid me kaeme selles seesmises tõevalguses (12.40). See valgus valgustab seesmist inimest, ja siingi õpitakse asjade eneste läbi, mida Jumal ilmutab (12.40). Sõnad ise ei anna teadmist: võidakse kuulata juttu, selle sisu tunnetamata, ja ka rääkija ei pruugi teada, et see, mida ta räägib, on tõde (10.41). Sõnad ei saa avada rääkija mõtet, nagu valetamise puhul, mõtlematu rääkimise puhul, keelevääratuse puhul, arusaamatuse puhul sõnade mitmetähenduslikkuse tõttu ja halva kuulmise puhul, eriti kui tegu on võõrkeelega (13.42–13.44). Lõpuks selgitab Augustinus, mis on õpetamine: õpetaja sõnad vallandavad õppijal tunnetuse kui õppija hakkab mõtlema, kas öeldu on tõsi. Seda saab ta teada seesmist tõde vaadates, sõnad ainult ärgitavad (14.45). Sõnad on küll kasulikud (14.46), kuid nendele ei tohi liiga suurt tähtsust omistada, sest Kristus on meie ainus õpetaja, kes ärgitab väljastpoolt märkidega, et me seespool tema poole pöördudes õpiksime.

Keelefilosoofia

Keelelised arutlused on Augustinuse järgi ainult eelmäng, millega teritatakse vaimu õndsa elu ja tõe küsimuste jaoks, mis on tähtsamad (8.21). Sellega asetab ta grammatika ja dialektika filosoofilisse ja teoloogilisse konteksti. Sõnu mõistetakse märkidena ja neile omistatakse viitav funktsioon (3.6) Kuigi ka varasemad autorid on mõistnud sõnu märkidena, käsitab Augustinus esimesena keelt põhimõtteliselt märgisüsteemina ning püstitab küsimuse tähistaja ja tähistatava suhtest osutusega. Et keelemärgid võivad üksteist vastastikku tähistada (5.11–6.18), saab ka sõna olla asi ja me saame rääkida keelest enesest. Ta alustab intensiooni ja ekstensiooni probleemist, mida ei saa lahendada ei sünonüümidega ega otsese ettenäitamisega: ilma "maailmateadmiseta" ei ole asjad arusaadavad (3.6, 10.29, 19.32). Kuulaja peab rääkija kavatsust õigesti tõlgendama ("rääkimise reegel", 8.24), temaga koostööd tegema. Lõpuks eitab Augustinus, et sõnade abil saab tunnetada; saab ainult ärgitada ja meelde tuletada (10.32–11.37), sarnaselt näpuga näitamisele (10.34). Aga asi pole selles, et häälikute järgi ei saa otsustada tähistatava asja kohta (sarabarae, 10.33), vaid selles, et tunnetada saab ainult asja, mis on vaimus vahetult kohal, ja see toimub sõltumatult väljaöeldud märkidest. Märki õpitakse asja kaudu, mitte asja märgi kaudu (10.33). Seesmine õpetaja õpetab ilmutuse kaudu, valgustatud saamise protsess on keelevaba.