google/wiki40b huggingface dataset:
Vojtech Tuka

Vojtech Lazár Tuka (4. juuli 1880 Štiavnické Bane – 20. august 1946 Bratislava) oli slovaki poliitik ja jurist.
Vojtech Tuka oli pärit õpetaja Anton Tuka perekonnast. Ta õppis õigusteadust Budapesti, Berliini ja Pariisi ülikoolides. 1903. aastal sai ta rahvusvahelise õiguse õppejõuks Budapestis. 1907–1914 oli ta õppejõud Pécsis. 1914–1919 oli Tuka õigusfilosoofia ja rahvusvahelise õiguse professor Bratislavas.
Pärast Tšehhoslovakkia moodustamist 1918. aasta lõpus astus ta Slovaki Rahvaparteisse. Tuka oli ka aastatel 1925–1929 Tšehhoslovakkia parlamendi liige. 1923. aastal asutas ta sõjaväestatud organisatsiooni Rodobrana (keelustati 1931).
1. jaanuaril 1929 avaldas Vojtech Tuka artikli "Vacuum iuris" ("Juriidiline vaakum"), milles ta väitis, et 30. oktoobril 1918 vastu võetud Martini deklaratsioonil oli salajane lisa. Vastavalt sellele lisale olevat Slovakkia ühinenud Tšehhoslovakkiaga 10 aastaks. 30. oktoobril 1928 olevat salajane lisa oma kehtivuse kaotanud ning Tšehhoslovakkia keskvalitsusel ei ole enam õigust Slovakkiat valitseda. Tšehhoslovakkia võimud süüdistasid Tukat seepeale spionaažis ja riigireetmises ning mõistsid ta 15 aastaks vangi. Vanglast vabanes ta amnestiaga 1937. aastal.
Andrej Hlinka surma järel 1938. aasta augustis sai Vojtech Tuka Slovaki Rahvapartei peasekretäriks. Kui Slovakkia iseseisvus 1939. aasta märtsis, siis sai Tukast Slovakkia asepeaminister.
26. oktoobril 1939 määras president Jozef Tiso Tuka Slovaki Vabariigi peaministriks ja välisministriks. Tuka ajas peaministrina radikaalset ja saksameelset poliitikat ning oli vastuolus kleriakaal-konservatiivse presidendi Jozef Tisoga. Tuka mängis olulist rolli Slovakkia juutide deporteerimisel Saksa koonduslaagritesse.
1943. aastal halves Tuka tervis tõsiselt ning 1944. aasta alguses hakkas ta mõtlema ametist tagasiastumisele. 5. septembril 1944 astus ta peaministri ja välisministri ametist tagasi.
Sõja lõpul põgenes ratastoolis Tuka koos hooldajate, isikliku arsti ja naise Božena Tukovága Austriasse. Ta langes liitlasvägede kätte vangi ning anti välja Tšehhoslovakkia võimudele. 14. augustil 1946 mõisteti ta surma ning hukati 20. augustil 1946 poomise teel.
Eesti Tekstiilikunstnike Liit

Eesti Tekstiilikunstnike Liit (ETeKL) on Eesti mittetulundusühing, üks Eesti Kunstnike Liidu alaliite.
Alates aastast 1996 annab Eesti Tekstiilikunstnike Liit välja preemiat "Aasta tekstiilikunstnik". Lisaks antakse välja preemiat "Aasta noor tekstiilikunstnik" kuni 35-aastastele tekstiilikunstnikele või -disaineritele ning preemiat "Aasta tekstiilitegu" eelmisel kalendriaastal tekstiilikunsti või -disaini valdkonnas olulist ühiskondlik-kultuurilist mõju omanud teo või tegevuse eest.
ETeKLi juhatusse valiti 2013. aasta sügisel Sigrid Huik (juhataja); Aune Taamal, Aet Ollisaar, Kaire Tali ja Riste Laasberg.
Liidu esimees aastatel 2011–2013 oli Ene Pars.
ETeKL annab välja oma infolehte Koiliblikas.
Ökorelv

Ökorelv (inglise ecological weapon) on ökosüsteemi mõjutuste kaudu sõjalise ülekaalu saavutamiseks kavandatud relv ja relvasüsteem.
Paratamatult kujunevad igasugused massihävituseks kavandatud relvad kasutamisel suuremal või vähemal määral ökorelvaks. Nii bioloogilise, keemilise kui tuumarelva mõju võib pöördumatult kahjustada ökosüsteemi. On viidatud ka võimalike klimaatiliste (meteoroloogiliste) relvade mehhanismidele, mille olemuseks on mitmesuguste mõjutusvahendite abil näiteks destruktiivsete atmosfäärimuutuste esile kutsumine ning nende nii ajas kui ruumis kontrollitud juhtimine. Samuti on viidatud tektoonilise relva toimepõhimõttele, mis võimaldaks maakoore teatud piirkonnas suurejõuliste plahvatuste abil vallandada maakoores olevaid pingeid ning seeläbi esile kutsuda maavärinaid.
Ökosüsteemis kätketud energia ulatuslik kasutamine sõjalisel otstarbel on aga ilmselt pöördumatu iseloomuga ning tegelikkuses arvatavasti väljub kontrolli alt.
Oru vald

Ajalugu

Valla algne nimi oli Linnamäe vald. See moodustati 1991. aasta 19. detsembril. Otsus nimetada vald ümber Oru vallaks tehti 30. aprillil 1992.

Asustus

Vallas oli 15 küla:
Auaste, Ingküla, Jalukse, Keedika, Kärbla, Linnamäe, Niibi, Oru, Mõisaküla, Salajõe, Saunja, Seljaküla, Soolu, Uugla ja Vedra.
Õppiv tütarlaps

"Õppiv tütarlaps" on skulptuur Tartus kunagise hotelli Park esisel haljasalal, Vallikraavi tänav 23.
Istuva ja süles avatud raamatut hoidva pruunikast graniidist tütarlapse kuju autor on skulptor Juhan Paberit. 1959. aastal valminud skulptuuri modelliks oli H. Viidas.
Glencadami destilleerimiskoda

Glencadami destilleerimiskoda on Šotimaal Highlandi regioonis aastal 1825 asutatud viski destilleerimiskoda.
Toomas Saat

Toomas Saat (sündinud 8. märtsil 1954 Muhus) on Eesti bioloog, ihtüoloog ja embrüoloog.

Elulugu

Toomas Saat on töölise poeg.
Lõpetas 1972 Orissaare Keskkooli ja 1978 kiitusega Tartu Ülikooli bioloogiaosakonna. 1978–81 oli ta NSVL TA Arengubioloogia Instituudi aspirant. 1984 kaitses ta samas bioloogiakandidaadi kraadi väitekirjaga "Закономерности созревания ооцитов у костистых рыб (на примере вьюна и серебряного карася)".
1978 oli ta Läänemere Kalamajanduse TUI Tallinna osakonna teadur, 1981–82 TÜ zooloogia kateedri vanemlaborant, 1982–86 assistent, 1986–87 vanemõpetaja, 1988–91 teadusosakonna embrüonaalse histogeneesi sektori vanemteadur ja juhataja, 1991 zooloogiamuuseumi juhataja, 1991–92 zooloogia kateedri juhataja, dotsent, 1992–97 zooloogia ja hüdrobioloogia instituudi juhataja, professor, 1998– TÜ Eesti Mereinstituudi direktor, ühtlasi zooloogia ja hüdrobioloogia instituudi professor. Saat on olnud õppe- ja teadustööl 1993 Kuopio Ülikoolis ja Rootsi Rannikumere Instituudis, 1995 Lissaboni Ülikoolis.

Teadustöö

Toomas Saadi peamised uurimisvaldkonnad: luukalade embrüoloogia; Eesti kalandus; kalafauna dünaamika, kaitse ja ratsionaalne kasutamine; mageveekalade ajaline ja ruumiline levik Läänemere kaldalähedastel aladel.
Saat on olnud ajakirja Cybium toimetuskolleegiumi liige, väljaannete Acta Musei Zooloogici Universitatis Tartuensis, Eesti Kalandus ja mitme kogumiku ("Väinamere kalastik ja kalandus", 2002; "Liivi lahe kalastik ja kalandus", 2005 jt) toimetaja või kaastoimetaja. Ta on Eesti bioloogilise mitmekesisuse kaitse strateegia ja tegevuskava üks autoreid, Euroopa Ihtüoloogiaühingu, Prantsuse Ihtüoloogiaühingu ja Northwest Atlantic Fisheries Organizationi (NAFO) teadusnõukogu liige. Ta on avaldanud üle 100 teadustrükise.

Tunnustus

2016. aastal otsustas president Toomas Hendrik Ilves anda Toomas Saadile Valgetähe IV klassi teenetemärgi.
Vene Talurahva Põllupank

Vene Talurahva Põllupank (ka Vene Talurahvapank) oli Venemaal aastatel 1882–1917 töötanud pank, mis andis talupoegadele raha maa ostmiseks.
Aastal 1906 avas pank osakonnad ka Balti kubermangudes.
Aastal 1919 läksid Eesti territooriumile jääva panga osakonna maaomandid Eesti Põllutööministeeriumile.
Aleksander Klaas

Aleksander (Andres) Klaas (1868–1935) oli eesti õigeusu vaimulik: köster-kooliõpetaja, diakon, preester, ülempreester. 

Eluloolisi andmeid

Ta sündis 8. septembril 1868 Muhus Hellamaal köster Andrei Klaasi ja Maria Klaasi (sünd Holmberg) peres, õppis Leisi õigeusu kihelkonnakoolis, lõpetas Riia Vaimuliku Kooli ja Seminari 1890. aastal ning omandas köster-kooliõpetaja kutse. Aleksander Klaas oli Saaremaa eesnike misjoni nõukogu liige aastatel 1913–1918; Põide Haridusseltsi liige, Pöide Tarvitajate Ühingu esimees aastatel 1907–1910; sama asutuse raamatupidaja-laekur aastatel 1920–1922; töötas koolijuhatajana Uuemõisa (Kõrkvere) algkoolis aastatel 1923–1927.
Ülempreester Aleksander Klaas suri 31. juulil 1935 Tornimäel ja maeti Tornimäe kalmistule.

Isiklikku

Aleksader (Andrei) Klaasi pere: abikaasa Raissa Klaas, nende lapsed: Valentin (sünd 1896); Nikolai (sünd 1898); Antonina (sünd 1899); Ljubov (sünd 1902); Natalia (sünd 1904); Andrei (sünd 1908); Aleksander (sünd 1914); Elena (sünd 1917).
Otto Reinock

Isiklikku

Ta on Andres ja Caroline Reinocki poeg.
Ta abiellus 3. septembril 1899. aastal neiu Liisa Kütiga (sündinud 27. oktoober 1873). Lapsi oli perekonnas kolm: Andrei (suri 4-aastasena), Nikolai, kes langes Vabadussõjas, ja tütar Harmilda. 
23. novembril 1922 suri laste ema Liisa Reinock, keda eelnevalt püüti päästa operatsiooniga Berliinis.
Voldemar Kaarma

Isiklikku

Voldemar Kaarma abikaasa oli rõivakunstnik Melanie Kaarma. Tema lapsed on 2011. aastal meie seast lahkunud raamatugraafik Jüri Kaarma, tekstiilikunstnik Mari Kaarma ja vaimulik Juvenalius (Märt) Kaarma.
Zimmermann

Zimmermann oli baltisaksa aadlisuguvõsa.
Suguvõsa esindajad olid kantud Liivimaa ja  Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse.
Mihhail Svinelupov

Mihhail Svinelupov (Михаил Георгиевич Свинелупов) (1903 Zlatoust – 13. august 1979) oli nõukogude sõjaväelane (kindralmajor 1945) NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Rahvakomissariaadi ja Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi juhtivtöötaja.

Teenistus nõukogude julgeolekuorganites

Mihhail Svinelupov asus nõukogude julgeolekuorganistesse teenistusse 1925. aastal, 1928. aastal astus VK(b)P liikmeks, aastatel 1928–1936 oli NSV Liidu OGPU-SARKi keskalluvusega kooli õppegrupi ülem, 1. oktoobrist 1937 viidi üle teenistust jätkama NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Rahvakomissariaadi Kaadrite osakonda.
1941. aasta veebruarist oli ta NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Rahvakomissariaadi Kaadrite osakonna ülema asetäitja ja seejärel Kaadrte osakonna ülem, 
1943. aasta maikuust oli Svinelupov NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Rahvakomissariaadi rahvakomissari asetäitja kaadrite alal ja Kaadriosakonna ülem, 
1946. aasta 11. maist oli ta NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi julgeolekuministri asetäitja ja Kaadritevalitsuse ülem ning nõukogude julgeolekuorganite Proletaarse Spordiühingu Dünamo Kesknõukogu esimees (1946–1948). 
1950. aasta 31. detsember vabastati ta Kaadritevalitsuse ülema kohustest;
1951. aasta 1. aprillist kuni 16. märtsini 1953. aastal oli Svinelupov Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi ministri asetäitja operatiivtöö alal;
1953. aasta juulist oli ta NSV Liidu Siseministeeriumi 3. Erilaagri (Dubravlag) ülema asetäitja ja hiljem ka laagriülema kohusetäitja, 1954. aastal ta vallandati, seoses isikkoosseisude koondamisega NSV Liidu Siseministeeriumis. 
1955–1957 pensionär Minskis, alates 1957 Moskvas.
Adenosiin

Adenosiin on adeniinist ja β-D-riboosist koosnev nukleosiid. Adenosiini molekulvalem on C₁₀H₁₃N₅O₄.
Ta on adenosiintrifosfaadi, adenosiindifosfaadi, adenosiinmonofosfaadi ja ribonukleiinhappe koostisosa ning toimib signaalmolekulina.
Bassaricyon neblina

Kirjeldus

Olinguitod erinevad nendega samas perekonnas olevatest olingoliikidest ja ka kinkažudest (kinkažud on olingotesarnased, kuid mitte nende lähedased sugulased). Nad kaaluvad keskmiselt 900 grammi ja on sellega väikseimad pesukarulased. Olinguitod on frugivooridest omnivoorid, toitudes peamiselt puuviljast (näiteks viigimarjadest), aga ka putukatest ja nektarist. Arvatakse, et nad tegutsevad öösel ja on mõnevõrra eraklikud. Näib, et nad liiguvad ainult puude otsas. Neil on vaid üks piimanääre ja nad saavad tõenäoliselt korraga ainult ühe järglase.

Levik ja elukeskkond

Selle liigi esindajaid on leitud pilvemetsadest Lääne-Colombiast Ecuadorini. Arvatakse, et liik pole otseselt ohus, kuid 40 protsendil selle potentsiaalsest levilast on mets maha raiutud.

Avastamine

Uue liigi avastamisest teatasid Kristofer Helgen, Smithsonian Institutioni rahvusliku loodusajaloo muuseumi imetajate kuraator, Roland Kays, olingoekspert Põhja-Carolina loodusteaduste muuseumist ja teised kaastöölised 15. augustil 2013. Helgen avastas Chicago Fieldi muuseumist näidisisendid ja tegi DNA testide abil kindlaks, et tegemist on uue liigiga.
Liigi avastanud teadlased ei leidnud ühtegi kohalikku nimetust, mis tähistaks vaid seda liiki.
Tegemist oli esimese imetajaga kiskjaliste seltsist (mitte kõik kiskjalised pole karnivoorid, ka olinguito on omnivoor), kes Ameerikas viimase 35 aasta jooksul oli avastatud. Olinguitosid nähti ja isegi eksponeeriti aastakümneid enne seda, kui keegi aru sai, et tegemist on eraldi liigiga. Varem aeti neid segi oma sugulaste olingodega. Üks selline isend oli Ringerl, kes elas aasta Washingtonis rahvusloomaaias ja viibis ka teistes loomaaedades. Teadlased üritasid panna teda paarituma olingodega, saamata aru, et tegu on teise liigiga. Ringerl suri 1976. aastal.

Taksonoomiline hinnang

Olinguito on väiksem kui teised olingode perekonna liikmed. Ta on ka palju karvasem, teistsuguse hambavalemi, lühema saba ja väiksemate kõrvadega. Olinguitod elavad Põhja-Andides 1500–2750 meetri kõrgusel merepinnast, kõrgemal kui teised olingod. Morfoloogia põhjal eristatakse nelja alamliiki: Bassaricyon neblina neblina, B. n. osborni, B. n. hershkovitzi ja B. n. ruber.
Kahe olinguito alamliigi DNA-d võrreldi teiste olingode ja suguluses olevate liikide DNA-ga, tuginedes Kimura modelleerimisega leitud erinevusele mitokondriaalse DNA tsütokroom b aluspaari komponentides. Olinguitode ja olingode vaheline geneetiline erinevus näitab, et olinguitod on olingode perekonna tütarharu ja on võrreldav erinevateks liikideks või alamliikideks loetutega. Ilmselt toimus lahknemine umbes 3,5 miljonit aastat tagasi, mis vihjab, et perekonna liikide mitmekesistumine toimus Lõuna-Ameerika loodeosas varsti pärast seda, kui olingode esivanemad sinna Kesk-Ameerikast saabusid.
Surry maakond

Ajalugu

Surry maakond moodustati 1652. aastal James City maakonna osast. Maakond sai nime Inglise krahvkonna Surrey järgi.
Doomino

Doomino on 2–6 inimese lauamäng.

Mängureeglid

Igale mängijale jagatakse kätte seitse klotsi, ülejäänud pannakse tagasi maha. Klotse tuleb asetada lauale nii, et uue klotsi ühe osa täppide arv kordaks rivi viimase klotsi viimase osa täppide arvu. Kui sobivat arvu pole, siis tuleb maast uus klots võtta. Võidab see, kellel klotsid enne otsa saavad või vähem klotse kätte jääb.
Uue-Kastre piiskopilinnus

Uue-Kastre piiskopilinnus (saksa k Warbecke, Bischofsburg Warbeck) oli arvatavasti 14. sajandil ehitatud Tartu piiskopkonna linnus. See paiknes Emajõe vasakkaldal 12 km enne Emajõe suubumist Peipsi järve.

Ajalugu

Uue-Kastre linnus oli teetõkke linnus ja tollipunkt Emajõel, mis rajati tõenäoliselt pärast 1342. aastat. Vanimaks linnuseosaks peetakse 4-tahulist tornlinnust, mis hiljem jäi flankeerivana linnuse lõuna-idapoolsesse ossa, kaitstes idaküljel paiknenud väravat.
Linnust on esmakordselt mainitud 1392. aastal.
Linnus oli ulatuslikumalt välja ehitatud 15. sajandi II veerandiks. 16. sajandi I poolel rajati linnuse väikese hoovi nurka ümar suurtükitorn laskekambritega allkorrusel. Pealinnusest läänepoolsesse kohta jäi vallikraaviga piiratud pihttaraga eeslinnus.
Uue-Kastre piiskopilinnus sai purustusi 16.–17. sajandil nii Liivimaa sõjas kui ka Poola-Rootsi sõdades, hävis lõplikult aga Põhjasõjas.
Nüüdisajal asub linnuse asukohas Emajõe-Suursoo looduskeskus.
San Antonio de Palé

San Antonio de Palé (ka: Palé, Palea, San Antonio, San Antonio de Palea, Ambô, Annobón) on küla (nimetatud ka linnaks) Guinea lahes asuva Ekvatoriaal-Guineale kuuluva Annobóni saare põhjatipus Palmari neemest lõunas, Annobóni provintsi halduskeskus.
Geograafilised koordinaadid on 1°24'5" S, 5°37'57" E ehk 1,4014° S, 5,6325° E (või 1,41° S, 5,61° E).
Elanike arvuna on nimetatud 5008, mis on kogu saare ja provintsi elanike arv 2001. aasta rahvaloenduse järgi.
1983. aasta rahvaloenduse andmetel oli külas 910 elanikku. Hiljem ei ole San Antonio de Palé elanike arvu rahvaloendusel eraldi välja toodud.
Elanike arvuna on nimetatud ka 1636, 1516, 400 ja 600. Tõenäoliselt on elanikke umbes 1500.
Palmari neemel on majakas. Neeme lähedal on misjonipunkt.
San Antonio de Palé lähedal on lennuväli. Sealt viib külasse kilomeetripikkune asfalteeritud sõiduteega ning kõnniteedega tee.
Küla tänavaid on nimetatud puhasteks.
Küla veevarustust on parandatud Hispaania abiga.
Rajatud on hulk hooneid garnisonile ja presidendipalee. Tänavaid on asfalteeritud.
Sadama kood on 226ABU.
Alatoitumine

Alatoitumine on söömise ebaterve piiramine vähesel või suurel määral, teatud toidurühmade menüüst väljajätmine. Alatoitutakse, kuna soovitakse kaalust alla võtta või hoida kaalu väga range kontrolli all. Isegi siis, kui alatoitumine on lühiajaline, on alatoitumisel riskid. Kui see on pikaajaline, võib sellest saada söömishäire.
Kuna päevane toiduenergia on väike, võib puudu jääda paljudest vajalikest toitainetest, näiteks amino- ja rasvhapetest, vitamiinidest ja mineraalainetest, mille defitsiidi korral võib esineda väga erinevaid vaevusi.

Depressioon

Alatoitumine mõjutab inimese meeleolu. Liiga vähe söövad inimesed tunnevad tihti masendust, nad ärrituvad kergelt ja on pahurad.

Sundmõtted ja sundkäitumine

Väga sageli kaasneb alatoitumisega kalduvus sundmõtetele. See tähendab, et inimene on tavalisest paindumatum. Näiteks võib inimesel olla tung kõndida iga päev läbi kindel vahemaa või muutub asjade korrashoid ja puhtus tavapärasest olulisemaks.

Eemaletõmbumine ja enesesse tõmbumine

Alatoitumine võib lühiajaliselt tekitada hea tunde, kuid kui alatoitumine jätkub, kipub inimene eemale tõmbuma ja keskendub rohkem iseendale. Seda võib selgitada aju alatoitumuse mõjudega. 

Süda, vereringe ja kehatemperatuur

Alatoitumine võib kahjustada südant, mis muutub selle tõttu nõrgemaks. Vererõhk võib langeda eluohtlikule tasemele ja pulsi sagedus aeglustub. Halb verevarustus tekitab jalgadele külmatunnet ja haavandeid. Südamele võib mõjuda ebaregulaarne südametöö, mis võib tekitada südame seiskumise.

Suguhormoonid ja viljatus

Alatoitumise tõttu lõpetab keha suguhormoonide tootmise. Seksuaalsed tunded vähenevad, naistel kaob menstruatsioon ja meestel kaovad öised seemnepursked.

Seedimine

Alatoitujatel aeglustub seedetrakti töö, selle tagajärjel läbib toit seda aeglaselt ja tekitab ebamugavustunnet. Tekib suurenenud tundlikkus gaaside suhtes.

Ravi

Kui tegu on väga tugeva alatoitumisega, siis on vaja psühhiaatri ja teiste eriarstide koostööd ning eelkõige inimese enda tahet terveneda. Alatoituja ravi algab haiguse teadvustamisest, inimesel peab olema motivatsioon terveneda. Raviprotsessi peaks olema haaratud kogu perekond või vähemalt üks pereliige, kes toetab ja aitab. Kui alatoituja õigel ajal ravi ei saa, võib see lõppeda surmaga. Alatoituja peab sööma 3–4 korda päevas õigetel aegadel, söögikordade vaheajad peaksid olema kolm kuni neli tundi. Ravi eesmärgiks on taastada normaalne kehakaal, millega kaovad ka muud haigused, mis on alatoitumisega kaasnenud. Üle 60% alatoitujatest paraneb ravi käigus täielikult.
Hilda Dresen

Hilda Dresen (11. mai 1896 Kolga vald – 5. veebruar 1981 Tallinn) oli Eesti esperantist ja tõlkija.
Aastast 1922 avaldas ta rahvusvahelistes esperantoväljaannetes 67 eesti kirjaniku muu hulgas luule ja lühiproosa tõlkeid.
Tema õde oli tõlkija ja esperantist Helmi Dresen.
Porkuni mõis

Porkuni mõis (saksa keeles Borkholm) oli rüütlimõis Väike-Maarja kihelkonnas Virumaal. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Tapa valla territooriumile.

Ajalugu

1479. aastal lasi Tallinna piiskop Simon von der Borch Porkuni järve saarele rajada Porkuni piiskopilinnuse. Linnus hävitati Liivi sõja ajal ning hiljem seda enam ei taastatud. Porkuni mõisast kujunes rüütlimõis, mis kuulus oma ajaloo jooksul Tiesenhausenite, Ungern-Sternbergide, Baumgartenite ja Essenite omandisse. 1869–1919 kuulus mõis Rennenkampffidele. Mõisasüda jäi viimase mõisniku Ewald von Rennenkampffi kätte 1939. aastani.

Mõisakompleks

Porkuni mõisasüda rajati piiskopilinnuse varemeist mõnikümmend meetrit eemale järvesaare lõunapoolsesse otsa. Uhke historitsistlik peahoone rajati 1874. aastal. Hoone sisaldab tuudorstiili ja uusrenessansi elemente. Mõisa peahoone on põhiosas ühekorruseline, kuid keskelt ja vasakult kahekorruseline. Hoone paremas nurgas asub kahekstahuline torn.
Alates 1920. aastatest on peahoone Porkuni vaegkuuljate kooli kasutuses. 1950. aastatel ehitati peahoone vastu, teisele poole auringi uus uusklassitsistlik koolihoone.
Lisaks peahoonele on säilinud ka hulk kõrvalhooneid, osa neist paikneb väljaspool järvesaart.
Cecilia (eesnimi)

Cecilia on naisenimi.
2019. aasta seisuga oli see Eestis esinemissageduselt 1970. naisenimi. 1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis eesnimi Cecilia 17 naisel.
Aurich

Ajalugu

Aurichi ajalugu läheb tagasi 13. sajandisse, kui asulat Aurechove on 1276. aastal mainitud Friisimaa dokumendis Brokmerbrief. 1517. aastal alusts krahv Edzard Cirksena aadlisuguvõsast linna rünnakujärgset ülesehitamist. Ta rajas linnakeskuse, mis on praegugi alles. 1539. aastal toodi maa ametivõimud kokku Aurichisse, mis tegi sellest krahvkonna ja hiljem Ida-Friisimaa keskuse, jäädes maa ametivõimude asupaigaks kuni Ida-Friisimaa pärandumiseni 1744. aastal Preisi kuningriigile. Pärast Preisi armee lüüasaamist 1807. aasta Jena lahingus sai Aurichist 1808. aastal Hollandi kuningriigi osa. 1810. aastal annekteeriti Hollandi kuningriik Prantsusmaasse ja Aurich tehti Esimese Prantsuse keisririigi Ems-Orientali departemangu keskuseks. Pärast Napoleoni lüüasaamist 1814. aastal läks see 1815. aastal Hannoveri kuningriigile ning 1866. aastal annekteeriti Preisimaa poolt ja tehti Hannoveri provintsi osaks.
21. oktoobrist 1944 kuni 23. detsembrini 1944 oli Aurichis natside koonduslaager. Laager oli Neuengamme koonduslaagri alluvuses.
Pärast Teist maailmasõda sai Aurich uue Alam-Saksi liidumaa osaks.
Wiedemar

Wiedemar on asula Saksamaal Saksimaa liidumaal Nordsachseni kreisis Wiedemari vallas.
Ooper

Ajalugu

Ooperi algeid leidus juba vanakreeka tragöödiates, milles  muusikal oli oluline osa. Ooperi eeskujudeks võib pidada ka keskaegset liturgilist draamat, müsteeriumi ja 16. sajandi lõpu madrigal-komöödiat.
Ooperi idee sündis 16. sajandi lõpul Firenzes. Esimeseks ooperiks peetakse itaalia helilooja Jacopo Peri ja libretisti Ottavio Rinuccini "Daphnet", mille nad kirjutasid aastatel 1594–1597 ja mis kanti ette 1597. aastal. Esimene säilinud ooper on samade autorite "Eurydike", mis kanti ette 1600. aastal. Ooper sündis muusikalise draamana. Esialgu oli tähtsaim tekst, muusika ainult ilmestas seda. Laul oli retsitatiivne (kõnetaoline), esines ka madrigalilaadseid koore. Pillisaade väikese ansambli poolt oli lihtne ja tagasihoidlik. Oluline oli teksti artikuleerimine.
Esimene suur ooperihelilooja oli Claudio Monteverdi. 17. sajandi ooper oli juba eelkõige muusikateos, milles voolavat meloodiat kaunistasid rohked keerulised käigud (bel canto stiil). 17. ja 18. sajandil tegutses palju ooperiheliloojaid (Alessandro Scarlatti, Jean-Baptiste Lully, Henry Purcell, Georg Friedrich Händel) ja loodi mitut laadi oopereid. Tekkisid toretsev õukonnaooper opera seria ja koomiline rahvaooper opera buffa. Tollane ooper oli enamasti numbriooper. See koosneb iseseisvaist muusikanumbreist: aariatest, ansamblitest, koori- ja orkestriepisoodidest (avamäng, intermezzo jt) ning tantsudest.
1637. aastal rajati Veneetsias esimene ooperiteater.
19. sajandil hakati numbriooperist loobuma, tekkis läbikomponeeritud ooper. Giuseppe Verdi ja Richard Wagneri ooperites areneb  sündmustik ja muusika katkematult. Tegelasi võivad iseloomustada juhtmotiivid, orkestri osatähtsus suureneb. Põhiliselt sellisena ongi ooper püsinud tänapäevani, kuigi temas võib leiduda numbriooperi sugemeid.
Maret Oja

Maret Oja (aastani 1991 Maret Peep; sündinud 25. augustil 1963 Tartus) on eesti näitleja.
Ta lõpetas aastal 1981 Tartu 2. Keskkooli ja aastal 1986 Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri.
Ta töötas aastatel 1986–1991 näitlejana teatris Vanemuine. Hiljem on ta töötanud stjuardessina ning diktori ja toimetajana Eesti Raadios.

Isiklikku

Tema isa Harald Peep oli kirjandusteadlane, ema Laine Peep raamatukogutöötaja. Ta on olnud abielus Peeter Ojaga.
Niidu-uruhiir

Niidu-uruhiir (Microtus agrestis) on hamsterlaste sugukonda uruhiire perekonda kuuluv näriline.
Teda leidub ka Eestis.
Sel liigil on alamliik Microtus agrestis estiae, kirjeldatud 1927. aastal Edwin Reinwaldti poolt.