google/wiki40b huggingface dataset:
Cho Oyu

Cho Oyu (tiibeti jo bo dbu yag, hiina 卓奥友山 Zhuó'àoyǒu Shān) on mägi Aasias Himaalajas. Asub Džomolungmast loodes. Kõrgus 8188 meetrit (kõrguselt 6. mägi maailmas). Cho Oyut peetakse kõige kergemini vallutatavaks kaheksatuhandeliseks mäetipuks.

Kõrgus

Cho Oyu kõrguseks oli algselt mõõdetud 26 750 jalga (8150 m) ja ajal kui tehti esmatõus mäele (1954), peeti teda kõrguselt 7. mäetipuks Maal. 1984. aastal arvestati ta hinnangute kohaselt 8201 meetri kõrguseks – see tõi Cho Oyu tippude suurusjärjestuses koha võrra ettepoole (kuuendaks maailmas). 1996. aastal tehtud uued mõõtmised Nepali geodeesiateenistuse ja Soome meteoroloogiainstituudi osavõtul andsid mäetipu uueks kõrguseks 8188 m.

Tipputõusud

Mäe tippu jõudsid esimestena Herbert Tichy, Sepp Jöchler ja šerpa Pasang Dawa Lama 19. oktoobril 1954. 
1958 jõudis mäe tippu teine ekspeditsioon, mida juhtis Pasang Dawa Lama, saades niiviisi esimeseks, kes kaks korda mäe tippu jõudis. See oli esimene 8000-lise vallutus, kus ekspeditsiooni juhtis šerpa. Sellel ekspeditsioonil toimus ka Cho Oyu esimene surmaga lõppenud õnnetus.
1959 hukkus rahvusvahelisel naiste ekspeditsioonil laviinis 4 alpinisti.
1964 toimus oletatav kolmas tõus. Selle kohta puuduvad tõendid, sest mõlemad saksa mägironijad surid kurnatusse 7600 meetri kõrgusel.
1978 tõusid Edi Koblmüller ja Alois Furtner Austriast tippu eriti rasket kagunõlva pidi.
1983 õnnestus Reinhold Messneri neljas katse Cho Oyu vallutada.
1984 sooritasid Maciej Baebeka ja Maciei Pawlikowski esimese talvise tõusu.
1994 sooritas Yasushi Yamanoi esimese soolotõusu edelanõlva pidi.
Vialikaja Bierastavica

Ajalugu

Alevit mainitakse esimest korda aastal 1506, mil asula anti Chodkiewiczite valdusesse. XVI sajandil püstitati asulasse katoliku kirik, ent Moskva väed põletasid selle maha. Aastal 1613 kanti asula kaardile juba alevina, mis kuulus Trakai vojevoodkonda ja Hrodna maakonda.
XVII ja XVIII sajandeil oli asula Mniszkade, Potockite ja Kossakowskite valduses. Aastal 1615 ehitati maha põletatud kiriku asemele uus, selle juurde tekkisid aga kool ja hospidal.
Aastal 1794 pidasid ülestõusnud poolakad alevi all lahingu Vene vägedega. Alates kolmandast Poola jagamisest aastal 1795 oli Vialikaja Bierastavica Venemaa koosseisus. Alevi elanikud võtsid aktiivselt osa Kastuś Kalinoŭski Venemaa vastu suunatud ülestõusust.
Pärast Esimest maailmasõda kuulus Vialikaja Bierastavica Poola koosseisu, 1939. aastast Nõukogude Liitu. Aastal 1939 toimusid alevi ümbruses mitmed etnilis-varanduslikul alusel toime pandud tapatalgud, ohvriteks olid rikkamad elanikud ja poolakad.
Professorite kiri kaitseministrile

Professorite kiri kaitseministrile on avalik kiri, mille saatsid kaksteist Eesti ja Helsingi praegust või endist õppejõudu 23. aprillil 2007 kaitseminister Jaak Aaviksoole. Selles juhiti tähelepanu pronkssõduri teisaldamisega seotud riskidele ning pakuti koostööd nende analüüsil ja võimalikul maandamisel.
Pöördumisele kirjutasid alla Tartu ülikooli professorid Raul Eamets, Jüri Talvet ja Peeter Torop, Tallinna ülikooli professorid Martin Ehala, Mati Heidmets, Aleksander Pulver, Rein Ruutsoo, Raivo Vetik, Rein Veidemann ja emeriitprofessor Mati Hint, Tallinna tehnikaülikooli professor Rainer Kattel ning Helsingi ülikooli õppejõud Tiit Hennoste.
Vilma Matsov

Vilma Matsov (10. detsember 1945 - 31. jaanuar 2009) oli eesti tõlkija.
Valdavalt on Matsov tõlkinud vene keelest, kirjutades mõnele tõlkele ka saatesõna. Tema tõlkes on ilmunud väga erinevaid teoseid, Sergei Dovlatovi jutustustest ja Olga Ivinskaja mälestustest mitmete Boriss Akunini kriminaalromaanide, hakassi muinasjuttude ning Nõukogude vastuluure tegevusaruandeni.

Isiklikku

Vilma Matsovi mees oli ajakirjanik ja stsenarist Mark Matsov, tema äi oli dirigent Roman Matsov.
Saruman

Saruman ehk Saruman Valge (hiljem Saruman Mitmevärviline) on väljamõeldud tegelane (võlur) J. R. R. Tolkieni raamatutriloogiast "Sõrmuste Isand". Samuti on teda mainitud raamatus "Kääbik, ehk sinna ja tagasi".

Kirjeldus

Istar, Raudlinna võlur. Saruman oli võlurite vennaskonna istarite juht, kes tuli Keskmaale umbes Kolmanda Ajastu 1000. aastal. Surematutel Maadel oli ta nimi Curumo ja ta oli sepp Aulë maia. Keskmaale ilmudes kandis ta valgeid rõivaid, tal olid läikivmustad juuksed ning ta rääkis ühtaegu targa ja kauni häälega.
Alfred Ots

Alfred Ots (21. mai 1918 Ilpla – 15. september 1992 Hollywood, Florida) oli eestlasest elektromehaanikainsener USA-s.
Alfred Ots lõpetas 1938. aastal Saaremaa Ühisgümnaasiumi. 1944. aastal lahkus ta Rootsi ning teenis raha edasiõppimiseks. 1957. aastal lõpetas ta elektrotehnikainsenerina Göteborgis Chalmersi Tehnikaülikooli.
Pärast Chalmersi Tehnikaülikooli lõpetamist kolis ta USA-sse, kus tegi kiiret karjääri NASA kosmoseprogrammis. 1992. aastal jäi ta pensionile ja kolis Californiast Floridasse.
Alfred Ots hukkus õnnetult 15. septembril 1992 orkaani käes (talle kukkus väga suur puu selga). Juunis 2013 maeti urn tema tuhaga Reomäe kalmistule.
Kuna ta suri poissmehena, aga oli avaldanud soovi avada fond Eestist pärit tehnikaüliõpilastele Chalmersi Tehnikaülikoolis õppimiseks, loodi tema pärandi alusel Alfred Otsa fond Rootsis Chalmersi Tehnikaülikooli juures tema sõbra professor Sven Olvingu eestvedamisel. Fondist makstakse stipendiume eesti tehnikaüliõpilastele Chalmersi Tehnikaülikoolis edasiõppimiseks.
Loorber

Loorber on hariliku loorberipuu leht, mis muutub kuivatatuna aromaatseks ja pisut magusaks ning on kasutusel maitseainena.
Harilik loorberipuu on Vahemere maades kasvav igihaljas põõsaspuu, mille lehti eeterlike õlide rohkuse tõttu kasutatakse vürtsina. 
Loorberilehte kasutatakse suppides, hautistes, liharoogades, mereandide ja köögiviljatoitudega. Tavaliselt kasutatakse terveid lehti, lisades neid toidule valmistamise ajal.

Antiik-Rooma

Loorberitest punuti Rooma impeeriumi võidupärgasid.
Kfar Sava

Kfar Sava (kasutatakse ka nimekuju Kfar-Saba, vanemas latinisatsioonis Kefar Sava, heebrea keeles כפר סבא) on linn Iisraeli Keskringkonnas.
Aastal 2009 elas linnas 83 700 inimest. Linna haldusterritoorium hõlmab 14,169 km².
Linn asub Tel Avivist kirde pool. Kaugus Tel Avivist on 15 km ja Petaẖ-Tikvast 10 km.
Kfar Sava sai linna staatuse 1962. aastal.
Linnas asub Meditsiinikeskus Me'ir.
Liivimaa ordu maamarssal

Liivimaa ordu maamarssal (saksa keeles Landmarschall) oli Liivi ordu kõrge ametnik (käsknik), kelle peamiseks ülesandeks oli tavaliselt orduvägede juhtimine sõjaolukorras.
Oma maamarssalid olid juba Mõõgavendade ordul. Esimene Liivi ordu maamarssal on teada 1241. aastast ehk 4 aastat pärast ordu asutamist. Maamarssalid kuulusid alati ordu siseringi, olles ordumeistri peamisi abilisi. Alates 15. sajandist kasvas nende tähtsus veelgi, kui nende valitsemise alla hakati andma laialdasi orduvalduseid. Üha tavalisemaks muutus ka, et ordumeister nimetas oma järglaseks just maamarssali, nõnda said ordumeistriteks endised maamarssalid Wolter von Plettenberg (1494. aastal), Hermann von Brüggenei (1535) ja Heinrich von Galen (1551). 1556. aastal aga püüdis maamarssal Jasper von Münster eha liitu Riia peapiiskopi koadjuutori Christophiga, mistõttu puhkenud koadjuutorivaenuse käigus ta tagandati. Viimasel kahel maamarssalil enam erilist poliitilist mõjuvõimu ordus polnud ja 1560. aastal, kui maamarssal Philipp Schall von Bell Härgmäe lahingus vangi langes, jäi ametikoht kuni ordu lõpuni 1562. aastal täitmata.
Meie Matsi vastane

Meie Matsi vastane oli huumori- ja satiirileht, mida ilmus 1905. aastal Tallinnas vaid kaks numbrit. Väljaandja oli Jakob Jaason. 
Kuna tsaarivalitsus takistas ajalehe Meie Mats trükkimist ja levitamist, aga ajaleht oli rahva seas väga populaarne, siis oli Meie Matsi vastane peamiselt Meie Matsi asendaja. Enne ajalehte Meie Matsi vastane ilmusid Nalja Madis ja Nalja Liisa.
Volgograd

Ajalugu

Linn sai alguse 1589 Tsaritsõni kindluse rajamisest Venemaa lõunapiiri kaitseks. Tsaritsõni nime seostatakse Tsaritsa jõe nimega. Seda omakorda on arvatud pärinevat turgikeelsetest sõnadest sarı su ('kollane vesi') või sarı sin ('kollane saar'). Teise seletuse järgi pärineb see Kasaaride kaganaadi pealinna nimest, mis oli Sarığşın. Rahvaetümoloogia tõttu on venekeelne nimi vormunud sõna царица ('tsaarinna') järgi.
Kodusõja ajal 1918–1920 toimusid linna pärast ägedad lahingud.
Aastani 1925 kandis nime Tsaritsõn (Царицын) ja 1925–1961 Stalingrad (Сталинград).
Teise maailmasõja ajal toimus linnas Stalingradi lahing, mille käigus linn tehti maatasa.
29. detsembril 2013 toimus raudteejaamas plahvatus, mille tagajärjel sai surma vähemalt 15 ja vigastada veel 40 inimest.

Rahvastik

Volgograd oli aastatel 1989–1998 ja 2002–2003 miljonilinn, kuid negatiivse iibe tõttu langes elanike arv alla miljoni. 1. jaanuaril 2010 oli arvestuslik elanike arv 979 617. Märtsis 2010 liideti linnaga mitu linnalähedast alevit ja küla eesmärgiga säilitada miljonilinna staatus eeloleval rahvaloendusel. Selle tulemusel kasvas arvestuslik elanike arv 1,017 miljonini. Linna pindala kasvas 565 km²-lt 881,55 km²-ni. Volgograd on pindalalt Venemaa kolmas linn Moskva ja Peterburi järel.
Siuu keeled

Siuu keeled ehk siuu-katooba keelkond on Ameerika põliskeelte üks suurimaid keelkondi, mis on levinud Suurel tasandikul ja Mississippi jõe valglas ning vähesel määral rannikualadel.
Boriss Pravdin

Elulugu

Boriss Pravdin oli venelane, kooliõpetaja poeg ja Anatoli Pravdini isa.
Lõpetas 1904 Riia Aleksandri Gümnaasiumi, 1912 Moskva Ülikool ajalookeeleteaduskonna. Oli 1912–18 Riia Linna Reaalkooli vene keele ja kirjanduse õpetaja (1915 evakueerus koos kooliga Tartusse), 1918 Tartu Reaalkooli ja 1919–23 H. Treffneri Gümnaasiumi õpetaja, 1919–44 TÜ vene keele lektor, 1944–54 vene filoloogia kateedri juhataja, aastast 1946 dotsent), aastast 1954 pensionil. Õpetas vene keele grammatikat, vene kirjanduse ajalugu, sh erikursusi vene kirjanikest, vene rahvaluulet; koostas (pärast sõda) esimesed kõrgkooli vene keele õpikud. Õpetas ka poola ja prantsuse keelt.

Teadustöö

Uurimusi vene kirjanduse ja vene keele õpetamise metoodikast. 1920. aastate alguses toimetas (koos P. Afanasjev-Kozloviga) trükki sarja Русские классики для эстонских школ (Nikolai Gogol, Anton Tšehhov), 1920. aastate teisel poolel avaldas kohalike saksa ja vene koolide tarbeks hulga raamatuid (Johann Voldemar Jannsen, Jakob Pärn, Jakob Mändmets, Eduard Vilde) sarjast "K/ü "Loodus" Eesti kirjandus vene koolidele". 1940–41 avaldas Mihhail Lermontovi ja Mihhail Zoštšenko teosed (vene-eesti sõnastikega). 1945 ilmus vene keele õpik kõrgkoolidele, kus tekstidele oli lisatud sõnastik, grammatikareeglid, harjutused ja kordamisküsimused. Selline komplekssusprintsiip vastab ka tänapäevastele võõrkeelte õpetamise metoodika põhimõtetele. 1946–48 ilmus (kaaskoostajad Valmar Adams ja Hilda Maiste-Aller) 2-osaline vene kirjanduse lugemik üliõpilastele. Avaldas 1936 väikese vene-eesti sõnaraamatu, oli koos Peeter Arumaa ja Johannes Voldemar Veskiga suure 2-köitelise vene-eesti sõnaraamatu kaasautor (1940–47; 2. trükk 1975), Voldemar Muheli "Vene-eesti sõnaraamatu" (1. tr 1953) ja Johan Tamme "Eesti-vene sõnaraamatu" (1. tr 1955) toimetaja. Avaldas ka luuletusi (almanahhis "Via sacra", 1923), oli aktiivselt tegev kohalike venelaste kirjanduselu ja kultuuriürituste korraldamisel, suhtles aktiivselt Eduard Vilde, Gustav Suitsu, Friedebert Tuglase jt eesti kirjanikega, tõlkis vene keelde nende jt (Friedrich Reinhold Kreutzwald, August Gailit jt) teoseid.
Ukraina kirikuvahetus

Ukraina kirikuvahetus (ukraina keeles перехід церковних громад до ПЦУ) on pärast 15. detsembril 2018 toimunud Ukraina õigeusu kirikute ühendkogu alanud protsess, mille käigus alustasid Moskva Patriarhaadi Ukraina Õigeusu Kiriku (MPUÕK) kogudused üleminekut vastasutatud Ukraina Õigeusu Kirikusse.  
Esimene üle läinud kogudus oli Vinnõtsja katedraali kogudus, mis teatas kirikuvahetusest 17. detsembril 2018.

Algus

1. jaanuari 2018. aasta seisuga oli MPUÕK-l Ukrainas 12 064 aktiivset kogudust ja 211 kloostrit. 2018. aasta suvel prognoosis religioonisotsioloog Nikolai Mitrohhin, et MPUÕK-s on ainult metropoliit Oleksandr (Drabinko) toetajaskond, viis tuntud Kiievi preestrit ning 50–60 preestrit erinevatest regioonidest valmis ühinema ühtse autokefaalse kiriku "projektiga". 17. detsembril 2018 teatas MPUÕK Vinnõtsja metropoliit Simeon enda üleminekust UÕK-sse, mida tema katedraali kogudus toetas. Metropoliit Oleksandr läks 2018. aasta detsembris koos oma Kiievi (Teremki) Issanda Muutmise katedraalkiriku kogudusega üle UÕK-sse. 
2018. aasta detsembris toimusid ülejäänud Ukrainas koguduste üleminekud Vinnõtsja, Tšernivtsi, Lvivi, Volõõnia ja Hmelnõtskõi oblastis. Üks kogudus läks nimetatud perioodil üle Taga-Karpaatia, Kiievi ja Dnipropetrovski oblastis.

Ukraina Õigeusu Kirik

UÕK eestseisja metropoliit Epifanius arvas 2019. aasta märtsi alguses, et kui üks õigeusu kogudus lõheneb UÕK ja MPUÕK pooldajate vahel, siis ei välista ta ühe kirikuhoone ühiskasutust. Kui MPUÕK tegi 3. aprillil 2019. aastal ettepaneku UÕK-lt tomos ära võtta, siis vastas UÕK, et MPUÕK ettepaneku tekst sisaldab valeinformatsiooni.

Moskva Patriarhaadi Ukraina Õigeusu Kirik

MPUÕK Püha Sinod otsustas 3. aprillil 2019 teha pöördumise Konstantinoopoli patriarhi poole, milles väitis, et UÕK-le tomose andmine kahjustas õigeusku Ukrainas ning nõudis oma vea tunnistamist ja tomose tühistamist.

Erandid

27. veebruaril 2019 teatas UÕK Harkivi piiskopkond, et nendega on liitunud varem Ukraina Autokefaalsest Õigeusu Kirikust lahku löönud UAÕK (uuenenud) kaks kogudust.
Tallinna Linna I Tütarlaste Gümnaasium

Tallinna Linna I Tütarlaste Gümnaasium oli Tallinnas asunud kool.
Kooli ajalugu ulatub aastasse 1852, mil Tallinna Suure Tütarlastekooli kolme viimase klassi baasil moodustati Tallinna Kõrgem Linna-Tütarlastekool. Aastal 1916 organiseeriti kool ümber Tallinna Tütarlaste Gümnaasiumiks ja aastast 1919 kandis nime Tallinna Linna I Tütarlaste Gümnaasium.
Eesti Ökoloogiapäevad

Eesti Ökoloogiapäevad on Eesti Ökoloogiakogu poolt korraldatud ühepäevased ökoloogia alased nõupidamised Tartus.
Neid on aastatel 1984–2005 korraldatud aastase sammuga neil aastail, kui Eesti ökoloogiakonverentsi ei toimu.
Igor Pilštšikov

Igor Aleksejevitš Pilštšikov (vene keeles Игорь Алексеевич Пильщиков; sündinud 2. jaanuaril 1967 Novosibirskis) on vene filoloog.
Ta on lõpetanud Tartu Ülikooli 1991. aastal ja töötab Moskva Riikliku Ülikooli maailmakultuuri instituudis juhtivteadurina. Tema uurimisvaldkonnad on luule teooria ja ajalugu, tõlkimise teooria ja ajalugu, vene luule XVIII ja XIX sajandil, võrdlev kirjandusteadus, vene filoloogia ajalugu, tekstikriitika, elektrooniline publitseerimine ja infosüsteemid.
Aastal 2009 oli ta Lotmani stipendiaat Tallinna Ülikoolis.
Seletus

Kogemusjärgne seletus

Seletus on (teadusuuringutes) väited, mis konstrueeritakse faktide kogumi kirjeldamiseks, ning nende faktide põhjuste, konteksti ja tagajärje selgituseks. Seletusega (miks ja kuidas) võib kehtestada eeskirju või seadusi ning võib selgitada kehtivaid reegleid ja / või seadusi, mis käsitlevad objekte ja nähtusi. Seletuse osad võivad olla kaudsed ja omavahel seotud. Sellist seletust edastavad erinevad kommunikatsioonivahendid, näiteks muusika, tekst ja graafika. Seletus on tõlgendatav ja vaieldav.  
Seletus on võimalus leida uusi teadmisi ja uuritavate nähtuste erinevate osade suhtestusi. Selgitustel on erinev seletusjõud. Näiteks oletus (hüpotees) on teoreetiline vahend, mida kasutatakse empiiriliste uuringute selgituste testimiseks.
Artur Uritamm

Artur Uritamm (9. september 1901 Tõstamaa – 8. juuli 1982 Pärnu) oli eesti helilooja ja pedagoog.

Elulugu

Ta lõpetas 1937. aastal Tallinna Konservatooriumi kompositsiooni erialal professor Artur Kapi klassis.
Oli aastatel 1940–1941 ja 1945–1946 samas muusikateoreetiliste ainete õppejõud. Aastatel 1945–1946 oli ta ajalehe Sirp ja Vasar muusikatoimetaja ja NSVL Muusikafondi Eesti Vabariikliku osakonna juhataja. 1946. aastal tagandati ta neist ameteist ja kustutati ENSV Heliloojate Liidu liikmete nimekirjast. Artur visati Eesti heliloojate liidust välja, sest ta polnud kirjutanud nõukogulikku muusikat ja oli olnud kiriku teenistuses. Aastatel 1950–1955 töötas ta Märjamaa keskkooli muusikaõpetajana ja 1955–1961 Pärnu Lastemuusikakooli õpetajana.
Ta tegutses ka muusikaarvustajana.
Artur Uritamm oli taimetoitlane ja teda huvitasid terviseprobleemid. Paljud võõrad inimesedki käisid temalt nõu ja abi küsimas.
Benedetto Antelami

Benedetto Antelami (sündinud ca 1150, surnud ca 1230 Parmas) on itaalia arhitekt ja skulptor. Tema looming loetakse romaanika perioodi kuuluvaks ja teda ennast peetakse oma aja väljapaistvamaks skulptoriks.

Eluloolist

Antelami elust on vähe teada, samuti sellest, kus ta omandas meisterlikkuse kiviraidkunstis ja ehituses. Arvatakse, et ta oli pärit Lombardiast, Val d'Intelvist. Vähemalt ühe ajaloolase väitel järgib tema skulptuurilooming Põhja-Itaalia traditsiooni. Provence'i skulptuurikoolkonnale omased jooned tema loomingus lubavad oletada, et ta tegi õpipoisiaastad Arlesi Saint-Trophime'i kiriku ehitusel Prantsusmaal. On arvatud ka, et ta kuulus ehitajate gildi magistri Antelami, mis tegutses Como järve piirkonnas Põhja-Itaalias.

Looming

Üks varaseim tema signeeritud töödest on marmorist skulptuurreljeef "Ristiltvõtmine" (1178) Parma toomkiriku transepti parempoolses osas. Reljeefil on raidkiri ANTELAMI DICTUS SCULPTOR FUIT HIC BENEDICTUS. Aastail 1188–1218 töötas Antelami Parma lähedal asuva Borgo San Donnino kiriku (nüüd Fidenza) juures.
1196. aastal hakkas Benedetto Antelami looma Parma baptisteeriumi skulptuure, ka ehitis ise oli tema kavandatud. Aastail 1196–1214 lõi ta kolme portaali tümpanonid. Hoone väliskülje dekooris esinevad mitmed piibli- aga ka apokrüüfilised süžeed, näiteks Viimne kohtupäev, Barlaami legend ja Kuningate kummardamine, siseruumis on Põgenemine Egiptusse, Jeesuse esitamine templis ja Taavet harfi mängimas. Tema loodud on ka kõrgreljeefsed figuraalsed kompositsioonid, mis kujutavad allegooriliselt kalendrikuid ja aastaaegu. Parma baptisteerium valmis lõplikult 1270.
Antelami viimaseks tööks peetakse Vercelli Sant’Andrea kiriku skulptuurdekoori, samuti (vähemalt osaliselt) kiriku enda kavandit ja ehitust. Kiriku kavatis ühendab Toskaana romaanika omapära ja gootipärased jooned, nagu tugikaared, roidvõlvid ja roosaknad.

Stiil

Antelami stiilis on mõjutusi antiigist ja bütsantsi kunstist. Reljeefide peen ja sujuva joonega voldikäsitlus reedab, et kunstnik oli näinud ja uurinud antiikskulptuure, mis tol ajal Itaalias nagu tänapäevalgi olid kuskil nähtaval. Rõivavoldistiku jooned lisavad muidu staatilistele kompositsioonidele teatava liikuvuse aktsendi. Kujude proportsioonid pole alati loomulikud, käed ja pead võivad näida suuremana ja robustsena, aga harmoonilises kompositsioonis annab see sageli juurde vaid väärtust lisava maise elemendi.
Närbumisniiskus

Närbumisniiskus ehk närbumispunkt on mulla veesisaldus, mille puhul taim ei suuda mullast vett omastada.
Närbumisniiskuse korral on mulla veepotentsiaal võrdne närbuva taime veepotentsiaaliga. Kui muld on sellises seisundis, siis taim närbub ja tema elutegevus ei taastu isegi siis, kui mulla veehulk peaks suurenema.
Ray Bradbury

Ray Douglas Bradbury (kodanikunimega Raymond Douglas Bradbury; 22. august 1920 Waukegan, Illinois – 5. juuni 2012 Los Angeles, California) oli USA kirjanik.
Esimesed professionaalsed tekstid avaldas Bradbury ulmeajakirjades ulme kõrgajal, 1940. aastate algul.
Ray Bradbury oli üks 20. sajandi tähtsamaid ulmeklassikuid, kes kirjutas peamiselt teaduslikku fantastikat nagu "Marsi kroonikad" (1950, "The Martian Chronicles") ja "451⁰ Fahrenheiti" (1953, "Fahrenheit 451"). Samas lõi ta ka imeulmesse kalduvaid - näiteks "Vist on kuri tulekul" (1962, "Something Wicked This Way Comes") - ja läbinisti realistliku koega lüürilisi teoseid nagu "Võilillevein" (1957, "Dandelion Wine"). Ta oli tuntud poeetilise, lüürilise proosa poolest.
Tema teoste järgi on valminud filme, esimesena Prantsuse lavastaja Francois Truffaut' versioon romaanist "451⁰ Fahrenheiti" 1966. aastal. Bradbury võitis ka arvukalt kirjandusauhindu.

Tõlked eesti keeles

Eesti keeles avaldati esimene Ray Bradbury raamat 1959. aastal, see oli Loomingu Raamatukogu sarjas ilmunud antiutoopia "451⁰ Fahrenheiti" (tõlkinud Hans Luik). Esimesest tõlkest on ilmunud kordustrükid 1992 (kirjastus Kupar) ja 2005 (Tänapäev). Nõukogude ajal ilmus ka Marsi koloniseerimist kujutav jutukogu "Marsi kroonikad" (1974, Eesti Raamat; tõlkinud L. Ariva), mis muuhulgas peegeldab Ameerika Ühendriikide asustamise lugu.
1994. aastal jõudis eesti keelde kaks Bradbury-tõlget: Elmatari kirjastatud kogumikus "Kärbes" jutt "Kogu linn magab" ning Eesti Raamatus ilmunud autobiograafiliste sugemetega romaan "Võilillevein" (tõlkinud Laine Hone, värsitõlked Helve Võsamäe). 1999 avaldati romaan "Vist on kuri tulekul" (Elmatar; tõlkinud Jaana Peetersoo) ja 2000. aastal jutukogu "Kaleidoskoop" (Varrak, tõlkinud Mario Kivistik).
Bradbury teoseid on ilmunud ka kogumikes ning järjejuttudena ajakirjades.
China Airlines

China Airlines (CAL) (hiina keeles 中華航空) on Taiwani rahvuslik lennufirma ning ka riigi suurim lennufirma. Selle peakorter asub Taipei Taoyuani rahvusvahelises lennujaamas, kust lennufirma teeb nädalas rohkem kui 1400 lendu (91 neist kaubalennud) 102 linna üle kogu Aasia, Euroopa, Okeaania ja Põhja-Ameerika. 2017. aastal vedas lennufirma rohkem kui 19 miljonit reisijat ja 5700 tonni kaupa. 
Lennufirma asutati 7. septembril 1959 ja lennufirma alustas lendudega 16. detsembril 1959. Lennufirma kodulennujaam on Taipei Taoyuani rahvusvaheline lennujaam. Lennufirmal on kokku 87 lennukit (sh kaubalennukid).
Lennufirma on ka SkyTeami liige.
Rootsi kolooniad

Porto Novo

1733: Rootsi proovis saada tugipunkti Indias ning seetõttu läks Rootsi Ida-India Kompanii Porto Novosse, mis tänapäeval kannab nime Parangipettai. Kompanii alustas faktooria ehitamist, kuid neid ründasid prantslased ja britid, kes faktooria ka hävitasid.
Bruno Hasselblatt

Bruno Karl Johannes Hasselblatt (19. november 1886 Juuru – 16. aprill 1951 Haselünne) oli Eesti vaimulik.
Ta õppis Tartus Zeddelmanni erakoolis ja lõpetas Tallinna Nikolai Gümnaasiumi. Õppis aastal 1906 Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas ja aastatel 1906–1910 usuteaduskonnas. Lõpetas ülikooli Cand theol astmega. Oli prooviaastal Ambla ja Lihula kogudustes. Ordineeriti õpetajaametisse 24. juunil 1912.
Oli Tallinna Jaani koguduse abiõpetaja 1912–1917, 1. pihtkonna õpetaja 1917–1939. Lisaks oli ta aastatel 1934–1935 Tallinna praostkonna abipraost.
Lahkus aastal 1939 Saksamaale. Oli aastatel 1939–1940 pastor Rawitschis (praegu Rawicz Suur-Poola vojevoodkonnas), 1940–1945 oli pastor Güldenhofis, Hohensalza kreisis (praegu Złotniki Kujawskie, Inowrocławi kreis, Kujawy-Pomorze vojevoodkonnas), 1945–1947 oli pastor Brandenburgi Katariina koguduses, 1948–1950 oli pastor Egestorfis (Alam-Saksi liidumaal) ja Ronnenbergis (Hannoveri regioonis), 1950–1951 oli pastor Haselünnes (Emslandi kreisis Alam-Saksi liidumaal). Haselünnes ta ka suri.

Isiklikku

Bruno Hasselblatti isa Carl Paul Martin Hasselblatt oli Juuru Mihkli koguduse õpetaja, vanaisa Carl Jacob Eduard Hasselblatt oli Kambja koguduse õpetaja, onu Johannes Hasselblatt oli Pärnu Eliisabeti koguduse õpetaja, teine onu Arnold Christian Theodor Hasselblatt oli ajakirjanik ja ajaloolane. Tema poegadest said vaimulikud: Theodor Hasselblatt (oli pastor Hannoveris), Bruno Hasselblatt (pastor Munsteris), Gunnar Harald Hasselblatt (teoloogiadoktor, spetsialiseerunud islamistikale, oli seotud moslemite ja kristlaste vahelise dialoogiga), pojapoeg Cornelius Hasselblatt (Theodori poeg) on estofiil ja oli aastatel 1998–2014 Groningeni ülikooli soome-ugri keelte ja kultuuride professor.
Zlõnka rajoon

Huvitavaid fakte

Zlõnka rajoonil on Sankovo ja Medvežje enklaav, mis asub Dobruši rajoonis Homieli oblastis Valgevenes.