Karjalased

Muinasaeg

Läänemeresoomeliseks peetava arheoloogilise ainese hulk hakkas Karjala kannasel kasvama alates 7.–8. sajandist. Sellest sai karjalaste tuumikala, kus 12.–14. sajandiks oli välja kujunenud omanäoline tugev kultuurirühm, mis tegeles peamiselt põlluharimise ja karjakasvatusega ning lisaks veel küttimise, karusnahakaubanduse ja kalastamisega. Karjalaste kultuuriline ja ilmselt keelelinegi mõju kandus edaspidi naaberaladele, eriti põhja ja loode suunas Savosse, mille materiaalne kultuur hakkas 11.–12. sajandil muutuma karjalapäraseks. Ühe versiooni kohaselt oli tegu karjalaste äraliikumisega "idaslaavi ülemvõimu" eest. Karjalastest (või täpsemalt muinaskarjalastest) väljakujunenuks on peetud isureid ja vepslasi. Seejuures toimus ka Isurimaal 12.(?)/13.–14. sajandil karjalastumine.

Varased kirjalikud allikad

Vene leetopissides mainitakse karjalasi esmakordselt 1143. aastal. Nimetatud on mitmeid karjalaste sõjakäike Hämemaale (1143, 1191 koos Novgorodiga, 1228) Sada aastat pärast esmamainimist olid nad juba Novgorodi ees maksukohuslased ja 1270. aastatel liideti ametlikult Novgorodi vürstiriigiga. Kohalik autonoomia säilis seal suhteliselt tugevana ning Isuri- ja Vadjamaaga sarnast venestumist ei toimunud. Karjalat (Kyrjala, Kaerjaland, Karela) tunnevad ka Skandinaavia ja Islandi saagad. 1320. aasta paiku kirjutatud rootsikeelse Eriku kroonika teatel olid 1187. aastal toimunud Rootsi linna Sigtuna põletamise taga karjalased, kes poliitiliselt allusid Novgorodile. Enn Tarvel on selle väite usaldusväärsuse kahtluse alla seadnud ja leidnud, et 14. sajandi alguse (kroonika kirjutamise aja) poliitilistes oludes tahtis Rootsi lihtsalt näidata, et Novgorod ja karjalased on juba alates 12. sajandist Rootsile ohtu kujutanud.

Rootsi ja Novgorodi/Venemaa vahelised sõjad

1249. aastaks oli Rootsi vallutanud Häme ja nihutanud oma piiri Kymi jõeni. Paganlike läänekarjalaste ja neid allutada üritava Novgorodi vastasseisu sekkus 1293. aastal Rootsi, kes vallutas Karjala kannase lääneosa ning rajas Viiburi linnuse. Pähkinäsaari rahulepinguga (1323) jäi kannase lääneosa Rootsile ja kogu praegune Ida- ja Põhja-Soome Novgorodile. Vene-Rootsi sõja (1590–1595) käigus vallutas Rootsi ajutiselt kannase idaosa, mis põhjustas osade sealsete karjalaste pagemise Tverimaale, pannes nii aluse Tveri karjala asurkonnale ja tverikarjala keelele. 1595. aasta Täyssinä rahuga läks Rootsi kätte praeguse Soome põhjaosa (sh Lapimaa). Ingeri sõja lõpetanud Stolbovo rahuga (1617) sai Rootsi endale ka Karjala kannase idaosa, Laadoga põhjaranniku (Käkisalmi lään) ja praeguse Põhja-Karjala. Rootsi katse nende alade rahvastikule luterlust peale suruda ning maksude tõus tingis karjalaste massilise (hinnanguliselt 25 000 – 30 000 inimest) väljarände, mis taas suundus peamiselt Tveri piirkonda. Järjekordne Vene-Rootsi sõda (1656–1658) viis uuesti karjalaste lahkumisele kannaselt, kuna kardeti Rootsi kättemaksu Vene vägedega koostöö tegemise eest. Tühjaks jäänud aladele toodi luterlastest asunikke Ida-Soomest.
Alates 18. sajandi algusest muutus Vene-Rootsi vastasseisus edukamaks pooleks Venemaa. Põhjasõja tulemusel sai Venemaa endale kogu Karjala kannase (sh Viiburi) ja Laadoga põhjaranniku. Vene-Rootsi sõja (1808–1809) järel läks Venemaale kogu Soome. Loodud Soome suurvürstiriigi koosseisu kuulus ka Karjala kannas (välja arvatud lõunaosa) ja Laadoga põhjarannik. 19. sajandi soome rahvuslaste meelest olid karjala murdeid soome keele osa ja karjalased soome rahvuse osa. Idee kokkukuuluvusest soomlastega levis tasapisi ka karjalaste seas, kel oma rahvuslikku liikumist ei tekkinud. Selline areng ei meeldinud Vene riigile, kes püüdis karjalasi kiiremini venestada.

20. sajand

Pärast tsaarivõimu kukutamist 1917. aastal hakati Ida-Karjalas toetama Karjala autonoomia ideed. 1918. aastal levis soov ühineda vahepeal iseseisvunud Soomega, mille toetuseks saabus sinna ka Soomest vabatahtlikke. 1920. aastaks saavutasid enamlased kontrolli Ida-Karjala üle ja lõid seal Karjala Töökommuuni. Kümned tuhanded karjalased lahkusid uue võimu eest Soome. Töökommuuni ametlikud keeled olid vene ja soome keel, karjala kirjakeele arendamisega ei tegeletud. 1923. aastal muudeti Töökommuun Karjala ANSV-ks. Karjalaste osakaal ANSV-s langes, kuna sellega liideti peamiselt venelastega asustatud alasid Äänisjärve põhja- ja idakaldal ning Karjalasse toodi palju muulastest sunnitöölisi seoses Valge mere – Läänemere kanali rajamisega aastatel 1931–1932.
1920. aastail said ka Tveri karjalased rahvusliku autonoomia. Loodi 45 rahvuskülanõukogu ja 1931. aastal moodustati nende alusel neli rahvusrajooni (Lihhoslavl, Tolmatši, Rameški, Maksatihha, 1935. aastal lisandus Kozlovo). Võeti kasutusele ladina tähestikul põhinev tverikarjala kirjakeel, avati karjalakeelne õpetajate seminar Lihhoslavlis ja karjala keelest sai õppeaine kohalikes koolides. Ilmuma hakkas karjalakeelne ajaleht Kolhozoin puoleh (hiljem Karjalan toži). 1937. aastal liideti viis rahvusrajooni Tveri-Karjala rahvusringkonnaks. Umbes 150 000 Tveri karjalasest 58% jäi rahvusringkonna piiresse, moodustades umbes 54% selle elanikest. Väljapoole ringkonna piire jäänud Tveri karjalastele rahvuslik-kultuurilised õigused ei laienenud.
1937. aastal Karjalas soome keel keelustati ja võeti selle asemel kasutusele D. Bubrichi juhtimisel loodud kirillitsal põhinev ja paljude vene laenudega karjala kirjakeel. Uus kirjakeel võeti kasutusele ka Tveris. 1939. aastal Tveri-Karjala rahvusringkond likvideeriti ja kogu sealne ühiskondlik elu (sh haridus) muudeti venekeelseks.
Talvesõja tulemusena loovutas Soome NSV Liidule Karjala kannase ja Laadoga põhjaranniku alad, kust enne maade üleandmist evakueeriti Soome kodanikud, kes asustati ümber riigi teistesse piirkondadesse. NSV Liit omakorda asustas saadud alad venekeelse elanikkonnaga. Karjala ANSV muudeti 1940. aastal Karjala-Soome NSV-ks, kuid selle territooriumi hulka ei kuulunud enam Karjala kannas, mis liideti Leningradi oblastiga.
Soome keelt tunnustati Karjalas vene keele kõrval taas ametliku keelena. Karjala kirjakeel ja selles välja antud kirjasõna kadusid käibelt. Jätkusõjas vallutas Soome enamiku Ida-Karjalast, mille elanikkond oli evakueeritud sõja jalust Nõukogude tagalasse. Sõja lõppedes tagastas Soome selle ala NSV Liidule. 1956. aastal muudeti Karjala-Soome NSV taas Karjala ANSV-ks. Tööstuse arengu ja industrialiseerimisega kaasnes venekeelse tööjõu sissevool ja karjalaste linnastumine. Linnades sagenesid karjalaste abielud muulastega ja nende lapsed kasvasid üldjuhul üles venekeelseina.

Arv

Esimesed usaldusväärsed andmed karjalaste kohta pärinevad 1835. aastast, mil Vene geograafi Peter von Köppeni loenduse tulemusena karjalaste arvuks Venemaal nimetati 171 695 (Tveri kubermangus 84 638, Novgorodi kubermangus 27 076, Aunuse kubermangus 43 810 ja Valge mere aladel Põhja-Karjalas 11 288).
1897. aasta Venemaa rahvaloenduse tulemused näitavad, et karjalaste üldarv on 1835. aastaga võrreldes kasvanud, seda eeskätt Tveri karjalaste arvel: Venemaal elas karjalasi 208 101, neist Tveri kubermangus 117 679, Novgorodi kubermangus 9 980, Aunuse kubermangus 59 414, Põhja-Karjalas (ehk Viena Karjalas ehk Valge mere Karjalas) 19 522. Karjalaste arv kasvas 20. sajandi paaril esimesel aastakümnelgi, saavutades Nõukogude Liidus 1926. aasta rahvaloendusel peaaegu kahe ja poole tuhande piiri: karjalasi loendati 1926. aastal 248 120 (Tveri ja Moskva oblastis – 140 567, Karjala ANSV 100 781, mujal 6 772).
1939. aastal loendati Venemaal kokku 253 800 karjalast (neist Karjalas 108 600). 2002. aastaks oli karjalasi järel 93 344. 2010. aasta rahvaloenduse andmetel elas Venemaal 60 815 karjalast. Karjalaste arvukuse languse peamisteks põhjusteks on venestumine ja negatiivne iive.
Väga kiires tempos on kahanenud tverikarjalaste arvukus. Veel 1989. aastal elas Tveri oblastis 23 169 karjalast, kuid 2002. aastal vaid 14 633.
Kuigi 70% karjalastest elab Karjala Vabariigis, on nende osakaal sealsetest elanikest vaid 9%. Enamik Vabariigi elanikkonnast on venekeelne ning suurem osa neist pole sündinud Karjalas. Enamik Vabariigi karjalastest elab linnades.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas Eestis 363 karjalast.

Muusika

Karjala rahvamuusikas omab olulist kohta ühehäälne eepiline laul ehk runo. Omapärane on tšastuškalaadne improviseeritud tekstiga niinimetatud piirileikkilaulu.
Rahvatantsudest on enamlevinud ristikontra ja ristipäre. Pillidest on tavalisemad kandlesarnased kantele ja jouhikko ning kasetohust karjasarv.

Kunst

Vanimateks kunstimälestisteks võib pidada neoliitikumist pärit kaljujooniseid. Samuti on neoliitikumist säilinud kammkeraamikat ja kivist ning luust nikerdatud kujukesi. Pronksiajast pärineb taimeornamentidega hõbeehteid.
Puitarhitektuuri kõrget taset näitavad kirikud. Tuntuim on 1714. aastal ehitatud 22 kupliga Kiži Preobraženski (Issanda Muutmise) kirik.
Kuni 1920. aastateni oli ainus kujutava kunsti ala ikoonimaal.

"Kalevala"

"Kalevala", soome rahvuseepose, koostas Elias Lönnrot soome, ingeri ja karjala runolaulude põhjal.

Rahvusköök

Karjalased tarvitavad toiduks palju kala. Kala tarbitakse nii kuivatatult, värskelt kui ka soolatult ning samuti süüakse palju kalamarja. Kaladest tehakse suppi, kalavormi, pirukaid, kooke ja kotlette. Tihti lisatakse kalatoitudele piima.
Palju tarbitakse ka liha ja kõiksugu köögivilju. Samuti tarbitakse palju marju ja seeni, mida Karjala metsades leidub rohkesti.
Maitseaineid kasutatakse vähe. Valdavalt piirdutakse soola ja suhkruga.
Palju valmistatakse ka erineva täidisega pirukaid.

Usk

12. sajandil, kui Karjala sattus sõltuvusse Novgorodi feodaalvabariigist, võtsid karjalased omaks õigeusu. Kaugematel ääremaadel (näiteks Valge mere Karjalas) leidub ka vanausulisi. Kristluse-eelseid uskumusi on säilinud võrdlemisi vähe. 20. sajandil hakkas laialdaselt levima ateism, sajandi lõpul ka uususundid.