Tšehhi krooni maad

Ajalugu

10. ja 11. sajandil ühendati Tšehhia pärusvaldused, Moraavia mark ja Kladsko krahvkond valitsevate Přemysliidide dünastia hertsogite võimu alla, kelle võsu Ottokar I sai aastal 1198 Saksa (anti-)kuningalt Švaabi Philippilt päriliku kuningatiitli. Tiitel kinnitati lõpuks kuningas Friedrich II poolt 1212. aasta Sitsiilia kuldbullaga. Kuningas Ottokar II plaani teha Tšehhiast Saksa-Rooma riigi juhtiv keiserlik osariik rikkus tema rivaal Rudolf I 1278. aasta Marchfeldi lahingus.
Luksemburgid, Tšehhi kuningad pärast Přemysliidide hääbumist aastal 1306, suurendasid taas märgatavalt Tšehhi maid: kuningas Jan Pime alistas enamuse Poola Piastide Sileesia hertsogeid, tema võimu tunnustas Poola kuningas Kazimierz III Suur aastal 1335 Trenčíni rahuga. Ta sai Saksa kuningalt Ludwig IV ka lääniõiguse Ülem-Lausitzi maadele Bautzenis (1319) ja Görlitzis (1329).
Kuningas Jani vanim poeg Karl valiti aastal 1346 Roomlaste kuningaks (Karl IV) ja sai samal aastal pärast oma isa Tšehhi kuningaks (Karel I). Luksemburgi dünastia jõudis oma võimu tippu, kui Karl krooniti aastal 1355 Saksa-Rooma keisriks. Oma keiserliku võimuga kuulutas ta, et ühendatud Tšehhi maad peaksid ühte jääma, olenemata dünastilistest arengutest, isegi kui Luksemburgid peaksid välja surema. Aastal 1367 ostis ta Alam-Lausitzi oma võõraspojalt Brandenburgi markkrahvilt Otto V. Nende koduse Luksemburgi krahvkonna kõrval valdas dünastia veelgi lahusolevaid keiserlikke lääne Madalmaades, nagu Brabanti ja Limburgi hertsogkonnad, omandatud aastal 1355 Karli noorema poolvenna Václavi abielu kaudu, samuti aastal 1373 ostetud Brandenburgi mark. Kuna nii Tšehhi kuningas kui ka Brandenburgi markkrahv määrati 1356. aasta kuldbullaga kuurvürstiks, said Luksemburgid valimiskogus kaks häält, kindlustades Karli poja Wenzeli edu keisrivalimistel aastal 1376.
Kuningas Wenzeliga algas Luksemburgi dünastia hääbumine. Ta ise tagandati Roomlaste kuninga kohalt aastal 1400; Brabant, Limburg (aastal 1406) ja isegi Luksemburg ise (aastal 1411) loovutati Prantsuse Valois-Burgundia dünastiale, samas Brandenburg läks aastal 1415 Hohenzollernitele. Sellest hoolimata elas Tšehhi maade ühendvalitsemine üle hussiitide sõjad ja Luksemburgi meesliini hääbumise seoses keiser Sigismundi surmaga aastal 1437.
Vladislav II Jagelloonide dünastiast, Poola kuninga Kazimierz IV poeg, määrati Tšehhi kuningaks aastal 1471, samas okupeeriti krooni maad Morava, Sileesia ja Lausitzid rivaalitseva Ungari kuninga Mátyás I poolt. Aastal 1479 sõlmisid mõlemad kuningad Olomouci lepingu, kusjuures Tšehhi krooni maade ühtsus jäi ametlikult muutmata ja monarhid kuulutasid teineteist ainsaks pärijaks. Pärast kuningas Mátyáse surma aastal 1490 valitses Vladislav Tšehhi krooni maid ja Ungari kuningriiki personaalunioonis.
Kui Vladislavi ainus poeg Lajos Mohácsi lahingus aastal 1526 tapeti, valisid Tšehhi aadlikud tema naisevenna Habsburgi ertshertsogi Ferdinand I uueks Tšehhi krooni maade kuningaks. Koos Austria pärusvalduste ja Ungari kuningriigiga moodustasid need Habsburgide monarhia, mis järgnevatel sajanditel kasvas Saksa-Rooma riigist välja eraldi Euroopa suurvõimuks. Tšehhi protestantidest maaomanike püüded luua autonoomne konföderatsioon said löögi 1620. aasta Valgemäe lahingus, misjärel viidi valitsemine Viini. Veelgi enam, Habsburgi valitsejad kaotasid 1635. aasta Praha rahuga Lausitzid Saksimaale ning 1742. aasta Breslau rahuga enamiku Sileesiast koos Kladskoga kuningas Friedrich II-le.
Uusajal muutusid ülejäänud kroonimaad Tšehhia, Moraavia ja Austria Sileesia aastal 1804 Austria keisririigi koostisosaks ja aastal 1867 Austria-Ungari Tsisleitaania poole osaks. Pärast Esimest maailmasõda ja Austria-Ungari monarhia lagunemist moodustasid need ajaloolised piirkonnad, mida tavaliselt tuntakse Tšehhi maadena, Tšehhi vabariigi. Austria Sileesia koos Hlučínsko regiooniga on tänapäeval tuntud kui Tšehhi Sileesia, väljaarvatud idapoolne Cieszyni Sileesia, mis läks aastal 1920 II Rzeczpospolita koosseisu.