2014. aasta Krimmi kriis

Taust

Krimmi poolsaarel on ajaloo käigus elanud mitmed rahvad ja see on kuulunud erinevate riikide koosseisu. Venemaa osaks sai Krimm 1783. aastal, Vene-Türgi sõdade tulemusel. 1921. aastal loodi Krimmi ANSV, mis algselt kuulus Nõukogude Venemaa, hiljem Vene NFSV (osa Nõukogude Liidust) koosseisu. Pärast Saksa okupatsiooni (1941–1944) süüdistas Stalin krimmitatarlasi koostöös okupatsioonivõimudega, lasi nad kõik Kesk-Aasiasse deporteerida ja likvideeris Krimmi autonoomia. Piirkonda asustati inimesi Venemaalt ja Ukrainast. 1954. aastal viis Nikita Hruštšov Krimmi üle Ukraina NSV koosseisu. 1980. aastate lõpus ja 1990. aastate alguses pöördus enamik ellujäänud krimmitatarlasi Krimmi tagasi.
Separatistlikud meeleolud hakkasid Krimmis ilmnema perestroika ja glasnosti ajal. 1991. aasta kohalikul referendumil toetas 93% hääletanutest Krimmi oblasti asemele Autonoomse Nõukogude Sotsialistliku Vabariigi loomist. Sama aasta Ukraina rahvahääletusel toetas Ukraina iseseisvumist üleriigiliselt 91%, Krimmis aga 54% osalejatest. 1994. aasta kohaliku parlamendi valimistel sai 67% häältest Venemaa Blokk, mis pooldas Krimmi iseseisvumist või Venemaaga taasühendamist. Nende kandidaat sai sama aasta kohalike presidendivalimiste teises voorus 73% häältest. Toetus separatismile on etniliste gruppide lõikes erinenud. 1996. aasta küsitluse järgi soovis piirkonna ühendamist Venemaaga 59% etnilistest venelastest (nad moodustasid 2001. aasta seisuga 58% Krimmi rahvastikust), 41% etnilistest ukrainlastest (24% Krimmi rahvastikust) ja 8% krimmitatarlastest (10% Krimmi rahvastikust).
1995. aastal peatas Ukraina president Leonid Kutšma ajutiselt Krimmi konstitutsiooni kehtivuse ja kaotas Krimmi presidendi ametikoha, suurendades nii keskvalitsuse mõju piirkonna üle. 1990. aastate keskpaigast alates vähenes kohalikel valimistel avalikult separatismimeelsust demonstreerivate kandidaatide häältesaak, mistõttu tekkis arvamusi, et eraldumist taotlev liikumine on ebaõnnestunud ja regioon Ukrainasse integreeritud. Separatismi suhteliselt suure populaarsuse püsimist näitas aga 2001. aasta küsitlus, mille kohaselt pooldas 50% Krimmi rahvast Venemaa osaks saamist ja 9% iseseisvust. Pärast Oranži revolutsiooni, läänemeelse rahvuslase Viktor Juštšenko Ukraina presidendiks saamist ja Vene-Gruusia sõda läbi viidud 2008. aasta küsitluse järgi toetas 73% kindlat seisukohta omanud vastanutest (sealhulgas 85% venelastest, 65% ukrainlastest ja 17% krimmitatarlastest) Krimmi liitmist Venemaaga ja 47% vastanutest (49% venelastest, 45% ukrainlastest ja 39% krimmitatarlastest) Krimmi iseseisvust. Krimmitatarlastest 59% pooldas krimmitatari autonoomse üksuse loomist Ukraina koosseisus ja 33% Krimmi liitmist Türgiga. Edaspidi Ukrainast lahku lüüa soovijate hulk vähenes. 2009. aasta küsitluse järgi oli selliseid inimesi 38% (sealhulgas 43% venelastest, 35% ukrainlastest, 27% krimmitatarlastest) ja 2011. aastal, pärast Venemaa-sõbraliku ja vene keele teiseks riigikeeleks teinud ning separatismi vastu oleva Viktor Janukovitši presidendiks saamist, 30% (sealhulgas 35% venelastest, 25% ukrainlastest, 28% krimmitatarlastest). Türgiga liitmist pooldavaid krimmitatarlasi oli 2009. aastal 17% ja 2011. aastal 21%.
Venemaa kõrgem juhtkond alates Boriss Jeltsinist kuni 2014. aastani Krimmi separatismi ei toetanud. Samas oli Venemaa valitsus deklareerinud, et Ukraina liitumine NATO-ga oleks Venemaa julgeolekule vastuvõetamatu oht. 2008. aasta NATO tippkohtumisel teatas Vladimir Putin, et selline asjade käik tooks kaasa Ukraina lagunemise mööda regionaalseid piire. Lisaks olevat ta öelnud, et Ukraina on ajaloolisi Venemaa regioone sisaldav kunstlik riik. Mõned Venemaa poliitilised liidrid (Juri Lužkov ning mitmed opositsioonilised rahvuslased ja kommunistid) siiski toetasid avalikult Sevastopoli või kogu Krimmi Venemaaga ühendamist. Sevastopolis asus mereväebaas, mille Ukraina oli pärast Nõukogude Liidu lagunemist Venemaa Musta mere laevastikule rentinud. Janukovitš sõlmis 2010. aastal uue leppe, mille kohaselt 2017. aastal lõppema pidanud rendileping pikenes 25 aasta võrra.

Lühikokkuvõte

Kriis algas pärast Ukraina presidendi Viktor Janukovõtši põgenemist, Ukraina Ülemraada poolt ametist tagandamist ning valitsuse vahetumist läänemeelse üleminekuvalitsusega 2014. aasta Ukraina revolutsiooni käigus 18.–23. veebruaril 2014. 
Ukraina autonoomses piirkonnas Krimmis puhkesid meeleavaldused. Tänavatele tulid inimesed, kes olid vastu võimuvahetusele Kiievis, soovisid lähedasemaid sidemeid Venemaaga, Krimmi autonoomia laiendamist või isegi iseseisvumist. Seevastu Krimmi tatarlased ja ukrainlased avaldasid meelt Kiievi uue võimu toetuseks. Venemaa suurendas Ukraina valitsuse nõusolekuta varjatult oma sõjavägede kohalolekut Krimmi poolsaarel. Kasutades oma sõdureid ja relvastades kohalikke võitlejaid, võttis Venemaa oma kontrolli alla valdava osa poolsaarel asuvatest sõjaväeobjektidest ja administratiivhoonetest.
27. veebruaril hõivasid eraldusmärkideta relvastatud mehed, nn "rohelised mehikesed" (väidetavalt Moskva lähistel dislotseeruva Venemaa erivägede 45. üksiku luurerügemendi võitlejad) mitmeid tähtsaid hooneid, sealhulgas Krimmi parlamendihoone. 28. veebruaril hõivati Simferopoli ja Sevastopoli lennujaam ning hävitati telekommunikatsiooni- ja internetiside Krimmi ja ülejäänud Ukraina vahel. Eraldusmärkideta relvastatud meestest ümberpiiratud Krimmi seadusandjad valisid Krimmi ministrite nõukogu juhiks Venemaa kodaniku Sergei Aksjonovi.
Kiiev süüdistas Venemaad oma siseasjadesse sekkumises, Venemaa lükkas süüdistused tagasi. Siis esitas Sergei Aksjonov Venemaale abipalve tulla Krimmi rahu tagama ning 1. märtsil andis Venemaa Riigiduuma president Vladimir Putinile nõusoleku sõjalise jõu kasutamiseks Ukraina territooriumil. 
2. märtsil viis Ukraina oma armee lahinguvalmidusse ja kuulutas välja osalise mobilisatsiooni. Ukraina õhuruum suleti sõjalennukitele. Ukraina Kaitseministeerium teatas, et Venemaa meedia väited, nagu alistuksid Krimmis baseeruvad Ukraina väeosad massiliselt, ei vasta tõele. 
Ameerika Ühendriigid ja tema liitlased nõudsid, et Venemaa lõpetaks tegevused Ukraina territooriumil ja kutsuks oma väed tagasi baasidesse. Protestiks Venemaa sissetungi vastu otsustasid Kanada, USA, Prantsusmaa ja Suurbritannia, et ei osale juunis Venemaal Sotšis toimuma pidanud G8 tippkohtumisel. USA hoiatas, et Venemaa vastu võidakse rakendada majanduslikke ja poliitilisi sanktsioone.
Krimmi pärast on puhkenud rahvusvaheline kriis Venemaa ja Ukraina vahel, millesse on nüüdseks haaratud kogu rahvusvaheline kogukond: Euroopa Liit ja selle liikmesriigid, NATO ja selle liikmesriigid eesotsas Ameerika Ühendriikidega, ÜRO ja selle Julgeolekunõukogu ja Peaassamblee, Euroopa Nõukogu ja selle Parlamentaarne Assamblee, Euroopa Julgeoleku- ja Koostööorganisatsioon. Vaatlejate hinnangul on tegemist sügavaima kriisiga lääneriikide ja Venemaa suhetes pärast külma sõda. On tõmmatud paralleele Teise maailmasõja alguse, Talvesõja ja Baltimaade annekteerimisega.

2. aprill

Krimm ja Sevastopol liideti Vladimir Putini dekreediga Venemaa Lõuna sõjaväeringkonna koosseisu.

17. aprill

Venemaa president Vladimir Putin möönis Venemaa televisiooni otsesaates "Vladimir Putini otseliin" Venemaa sõjajõudude aktiivset osalemist Krimmi sündmustes. Putin tunnistas, et Krimmi omakaitseüksuste selja taga tegutsesid "korrektselt, kuid otsustavalt ja professionaalselt" Venemaa sõjaväelased, et võimaldada referendumit poolsaarel vabalt läbi viia ning takistada relvade kasutamist tsiviilelanikonna vastu. Esmakordselt võtsid sellest videosillast osa annekteeritud Krimmi ja Sevastopoli elanikud.

9. mai

Vladimir Putin külastas Sevastopolit.