Urbanus II

Paavstiks saamine

Urbanus II valiti paavstiks pühapäeval 12. märtsil 1088 Terracinas, sest Rooma oli vastupaavst Clemens III valduses. Ta võttis nime Urbanus I järgi.
Ajaloolase Horace Kinder Manni järgi kogunes 9. märtsil 1088 Terracinas Santi Pietro e Cesario kirikusse 40 piiskoppi ja abti ning paavstlik prefekt Benedetto. Kui nad olid kolm päeva paastunud ja palvetanud, kogunesid nad uuesti kirikusse. Tuscolo piiskop Giovanni Minuto, Albano piiskop Pietro Igneo Aldobrandini ja Porto piiskop Giovanni teatasid amboni juures vaimulikele, et uueks paavstiks otsustati valida Eudes.
Urbanus II oli kolmas või neljas prantslasest paavst. Enne teda olid prantslastest saanud paavstiks Silvester II ja Nicolaus II. Prantsuse ajalookirjutus loeb prantslaseks ka Stephanus IX-t, keda saksa ajalookirjutuses peetakse sakslaseks.

Suhted Aragóniga

Urbanus II toetas rekonkistat ja laiendas paavsti protektsiooni Pürenee poolsaare alade üle.
Vici piiskop Berenguer Sunifred de Lluçà palus paavstil toetada rekonkistat Tarragona tagasivallutamiseks muhameedlaste käest. Ta saatis 1089 bulla Barcelona krahvile Berenguer Ramónile ja Besalú krahvile Armengolile, milles ta toetas Tarragona tagasivallutamist.

Suhted Bütsantsiga

Urbanus II vabastas 1089 kirikuvandest Bütsantsi keisri Alexios I. Keiser saatis märtsis 1095 Piacenzas toimunud sinodile saadikud, et paluda sõjalist abi võitluseks türklastega.

Suhted Inglismaaga

Inglise kuningas William II jäi seoses skismaga esialgu neutraalseks, kuid tunnustas Urbanus II-t 1095 paavstina. Kuningas nõudis, et paavsti legaadid ei tohi Inglismaale tulla ilma tema nõusolekuta.
Urbanus II ei suutnud lahendada William II ja Canterbury peapiiskopi Anselmi vahelist vaidlust.

Suhted Itaalia valitsejatega

Urbanus II sõlmis 1089 rahulepingu Sitsiilia krahvi Ruggero I (Roger I) ja Taranto vürsti Bohemond I vahel. Paavst põgenes 1090 Saksa-Rooma keisri Heinrich IV eest viikingite kaitse all Lõuna-Itaaliasse. Ta andis 5. juulil 1098 Ruggero I-le privileege (Sitsiilia monarhia), mille tühistas 19. sajandil Pius IX. Ta määras Ruggero paavstlikuks legaadiks Sitsiilias.
Ta tunnustas Pisa suveräänsust Korsika üle.
Paavsti soovil abiellus Toscana krahvinna Matilda 1089 hilisema Baieri hertsogi Welf II-ga.

Suhted Kiievi-Venega

Urbanus II saatis 1091 legaadina Kiievi-Vene riiki piiskop Teodoro. Paavst saatis suurvürst Vsevolod I-le püha Nikolause reliikviad.
Suurvürsti õde ja Saksa-Rooma keisrinna Jevpraksia (Eupraxia) osales 1095 Piacenzas peetud sinodil.

Suhted Prantsusmaaga

Prantsusmaa kuningas Philippe I lahutas oma abielu kuninganna Berthest ja abiellus 15. mail 1092 Anjou krahvi Foulque IV abikaasa Bertradega. Urbanus II andis märtsis 1095 kuningale Piacenzas peetud sinodil mõtlemisaega, kuid novembris 1095 ekskommunitseeris ta kuninga Clermont-Ferrand'is peetud kirikukogul, süüdistades teda abielurikkumises. Ta kinnitas märtsis 1096 Tours'is peetud kirikukogul Philippe I ekskommunitseerimise ja saatis Foulque'le kuldroosi.
Paavst vabastas juulis 1096 kuninga Nîmes'is peetud kirikukogul ekskommunikatsioonist, kuna kuningas oli vabandanud, kuid paavsti legaat pani kuninga 1097 uuesti kirikuvande alla.

Suhted Taaniga

Urbanus II esitas Taani kuningale Erik I-le kaks taotlust: ta pidi rajama peapiiskopkonna ja aitama kanoniseerida oma venda Knud IV.

Vaimulike moraalinõuete rõhutamine

Urbanus II taunis septembris 1089 Melfis peetud sinodil vaimulike abielu, ilmikute investituuri ja simooniat. Ta tunnustas tsölibaati ja taunis Piacenzas peetud sinodil konkubinaati.
Ta keelas novembris 1095 Clermont-Ferrand'is peetud kirikukogul vaimulikel olla ilmikutest suveräänide vasallid.
Ta keelas vaimulike laste ordineerimise.

Kuuria

Urbanus II-t peetakse Rooma kuuria tegelikuks rajajaks, kuna ühes tema 1089 avaldatud bullas ilmub esmakordselt mõiste Rooma kuuria (Curia Romana).
Ta ei kasutanud reformide läbiviimisel senist meetodit, mille alusel saatis paavst Roomast teistesse riikidesse reforme teostama legaadid.

Suhted Briti piiskoppidega

Canterbury peapiiskop Anselm pidas märtsis 1095 Rockinghami kirikukogul paavsti tunnustava jutluse ja Urbanus II saatis talle palliumi. 1097 siirdus Anselm Itaaliasse, kus ta kohtus paavstiga. Ta osales koos paavstiga oktoobris 1098 Baris peetud sinodil.

Suhted Hispaania piiskoppidega

Urbanus II reorganiseeris kiriku Aragónis.
Ta sätestas 11. mail 1089, et Huesca piiskopi asukohaks saab Jaca asemel taas Huesca, mis oli muhameedlaste käest tagasi vallutatud.
Ta taastas 1088 Toledo peapiiskopkonna, saatis peapiiskop Bernardo de Sediracile palliumi ja määras ta Hispaania priimaseks. Ta taastas Santiago de Compostela piiskopkonna ja 5. detsembril 1095 seadis selle paavsti protektsiooni alla.

Suhted Itaalia piiskoppidega

Urbanus II määras 1092 või 1099 Korsika piiskopkonna Pisa piiskopkonna sufragaanpiiskopkonnaks.
Ta andis 1093 palliumi Siracusa piiskopile Ruggerole.

Suhted Prantsuse piiskoppidega

Urbanus II peatas märtsis 1095 Piacenzas peetud sinodil Lyoni peapiiskopi Hugues' volitused, kuna ta polnud ilmunud sinodile ja oli tauninud Prantsuse kuninga Philippe I kooselu armukese Bertradaga.
Ta määras 1096 Penne' piiskopiks Marbode (Marbodius).

Liturgilised otsused

Urbanus II sätestas püha Nicolause mälestuspäevana 9. mai.
Ta sätestas, et vajaduse korral võib ristimise viia läbi naine, kuid ristimisel tuleb kasutada Kolmainsuse vormelit.
Ta mõistis novembris 1095 Clermont-Ferrand'i kirikukogul hukka hostia kastmise armulauaveini sisse enne selle pakkumist usklikele armulauasakramendi andmisel (intinctio Panis).

Teoloogilised vaidlused

Urbanus II mõistis märtsis 1095 Piacenzas peetud sinodil hukka Tours'i Berengari õpetuse.
Ta pidas oktoobris 1098 Baris sinodi, kus Lääne-Euroopa piiskopid arutasid Kreeka piiskoppidega Filioque üle.

Munklus

Urbanus II tunnustas regulaarkanoonikute tegevust.
Ta võttis 1090 vallumbrosiaani ordu paavsti protektsiooni alla.
Ta saatis 1090 seni kreeka munkade valduses olnud Nardò kloostrisse benediktiini mungad.
Ta lubas 1094 Passau piiskopil Ulrichil kasutada Göttweigi kloostris Benedictuse reeglit.
Ta kinnitas 29. novembril 1095 Molesme Roberti institutsiooni (tsistertslaste ordu).
Ta kutsus oma kunagise õpetaja kartuuslaste ordu rajaja Bruno Rooma.
Ta andis privileege Salerno Trinità di Cava dei Tirreni kloostrile.
Ta pühitses 25. oktoobril 1095 Cluny kloostri kiriku uue altari ja andis kloostrile privileege. Ta pühitses 1096 sisse Saint-Flouri kloostri kiriku ja veel mitmete kloostrite kirikuid Prantsusmaal.

Suhted juutidega

Urbanus II otsis kaitset juudi päritolu Pierleoni suguvõsa valdustest.

Uued kardinalid

Urbanus II määras 71 uut kardinali. Tema ajal said kardinaliks hilisemad paavstid Gelasius II, Honorius II ja Innocentius II.

Onupojapoliitika

Urbanus II onu Gervais de Châtillon'i poeg Manassès de Châtillon sai 1096 Reimsi peapiiskopiks.
Ta määras 1088 oma onu Guy de Châtillon'i poja Odon de Châtillon'i kardinaliks ja Ostia kardinalpiiskopiks.

Urbanus II kultuuriloos

Urbanus II pühitses 1095 Mendes sisse Saint Sauveur de Chiraci kiriku ja kiriku Cruas', 1096 Marmoutier'i basiilika, Carcassonne'is Saints-Nazaire-et-Celse kiriku, Saint-Flour'i kloostri kiriku ja 1097 basiilika Baris.
Ta tugines 1091 oma väidete õigustamisel Constantinuse kingitusele.
Skulptor Joseph Le Goff püstitas 1887 tema mäestuseks monumendi Châtillon-sur-Marne'is ja Henri Gourgouillon 1898 Clermont-Ferrand'is.
Teda on kujutatud Lateraani palee oratooriumi apsiidil.
Eustache Le Sueur on teda 1645 paiku kujutanud oma maalil.

Surm

Urbanus II suri 29. juulil 1099 Roomas. Salvador Miranda andmetel suri ta San Nicola in Carcere kirikus, Catholic Encyclopedia andmetel aga Pierleoni suguvõsale kuulunud kindluses. Ta maeti esmalt Lateraani basiilikasse ja hiljem Rooma Peetruse kirikusse.
Leo XIII kuulutas ta 14. juulil 1881 õndsaks. Urbanus II mälestuspäev on 29. juulil.