Sotsiaalne kord

Sotsiaalne kord on inimlike käitumismudelite, inimeste vaheliste suhete ja elukorralduse kompleks, millest kujunevad domineerivad sotsiaalsed tavad, mis kaitsevad, peavad ülal ja jõustavad valitud elukorraldust, mis ajas märkimisväärselt ei muutu. See hõlmab nii õigust omandile, vahetust ja võimusuhteid kui ka kultuuri vorme, info edastamise viise ning väärtushinnanguid kehtestavaid ideoloogilisi süsteeme. Teaduslikus mõttes on sotsiaalne kord abstraktsioon suurest hulgast erinevatest nähtustest.
Sotsiaalne kord sünnib viisist, kuidas inimesed organiseeruvad oma vajaduste kaitsmiseks või huvide realiseerimiseks. See, milliseid sotsiaalseid kordasid eristatakse, sõltub kasutatavast koordinaatsüsteemist. Kuna ühedimensiooniline, vasak-parem-jaotusel põhinev ühiskonnakäsitlus on tänaseks kaotanud oma mõtte, siis võttes aluseks kahedimensioonilise ühiskonnakäsitluse, milles üks telg märgib üksikisiku vabaduse astet ja teine rikkuse jagunemist ühiskonnas, tekib neli sotsiaalset korda: kommunitarism, individualism, militarism ja bürokratism. Igaühel neist on vaid sellele sotsiaalsele korrale omased institutsioonid ja nendevaheline struktuurne võrgustik, mis kaitseb, peab ülal ja jõustab inimeste elukorraldust, nende suhtlus- ja toimimisviise.
Nimetatud nelja sotsiaalse korra kombinatsioonist tekib ühiskonnakord, kusjuures see on dünaamiline nähtus, milles erinevate sotsiaalsete kordade (s.t erinevat elukorraldust taotlevate inimeste) omavaheline jõuvahekord on pidevas muutumises. Ühiskonnakord on stabiilne, kui erinevad sotsiaalsed korrad tasakaalustavad üksteist ning kõik arengusuunad on avatud. Kui aga mõni sotsiaalsetest kordadest hakkab domineerima, siis kasvavad ühiskonna sisesed pinged ning sellest tulenevalt kaotab ühiskond tervikuga oma suutlikkuse reageerida keskkonnas toimuvatele muutustele.
Mõiste "Social order" tõlkimine eesti keelde on osutunud vaevaliseks. Sõna-sõnalt vastaks sellele sotsiaalne kord, kuid olemuslikult oleksid õiged ka sõnad eluviis või valitsuskultuur, mida on eestikeelses kirjanduses kasutatud. Sõna tähendusest lähtudes oleks ilmselt õige nende sotsiaalsete kordade puhul, mille aluseks on üksikisiku vabadus, kasutada sõna eluviis ning vastavalt nende puhul, kus üksikisik on alistatud mingi grupi juhtimisele, kasutada sõna valitsuskultuur.
Sotsiaalse korra mõistele on tunnusomane kõikehõlmavuse põhimõte. Praktikas tähendab see, et igal sotsiaalse korra vormil on vaid temale omased lahendid, tegevusvormid ning neid kandvad institutsioonid igas eluvaldkonnas. See omakorda pakub võimaluse hinnata erinevate sotsiaalsete kordade osakaalusid konkreetses riigis mingil määratud ajal, kui me teame millised institutsioonid ja tegevusvormid ning väärtushinnangud igaühele neist omased on.

Mõiste ajalugu

Küsimus sotsiaalsest korrast, kuidas see tekib ja mida see tähendab, on sotsioloogia keskne küsimus. Sotsiaalse korra mõiste on tähelepanu keskpunktis ka siis, kui poliitika- või sotsiaalteadustes kirjeldatakse ajaloolisi nähtusi. Väga palju on seda mõistet kasutanud religioosse maailmavaate kandjad ja kuritegevuse põhjuseid analüüsivate kirjatööde autorid.
Kui religioosse maailmavaate kandjad pidasid silmas rohkem "jumalikku korda", siis ilmaliku "sotsiaalse korra" mõiste tõi kasutusse Thomas Hobbes, kes kirjeldas ühiskonnakorraldust inimeste vahelise sotsiaalse lepingu kaudu.
Karl Marx oli arvamusel, et sotsiaalse korra aluseks on tootmissuhted või majandussüsteem. Émile Durkheim oli arvamusel, et see on sootsiumi poolt omaks võetud sotsiaalsete normide kogum. Wayne Parsonsi arvates oli see taas sotsiaalsete institutsioonide kogum, mis teatud kultuurilisest raamistikust lähtudes määras tegevuste kogumi. Jürgen Habermasi arvates olid sotsiaalse korra aluseks kõik nimetatud tegevused, mis realiseeruvad vastastikustes suhetes.
Ameerika politoloog Aaron Wildavsky (1930–1993), kes pani aluse fiskaalpoliitikale kui teadusharule, jõudis oma töödes järeldusele, et lineaarsel vasak-parempoolsusel põhinev poliitikakäsitlus on kaotanud kaasajal oma mõtte. Kuid mis veelgi olulisem – see ei kõlba pea 4000 aasta jooksul toimunud fiskaalpoliitiliste arengute selgitamiseks. Kõige sobivamaks aluseks pidas ta sotsiaalset korda, mille põhiselt ta selgitas erinevaid maksu- ja eelarvepoliitilisi lahendusi, seostades (nn vertikaalse ehk hierarhilise) kollektivismi aegridadel põhineva eelarvestuse meetodiga, egalitaarse nullpõhise eelarvestusega ning individualistliku tulemuspõhise eelarvestuse meetodiga.
Ilmselt tänu Wildavskyle ongi sotsiaalse korra teooria kandjaks tänapäeval kujunenud Stanfordi ülikool, kus on Michael Hechteri ja Christine Home'i poolt välja antud spetsiaalne ülikooliõpik "Theories of Social order". Lisaks on Michael Hechter koostöös Sun-Kai Chaiga analüüsinud seda teemat laiemalt ning selle mõju poliitika käsitlusele.
Eestis on fiskaalpoliitika õppeainet käsitledes seda mõistet propageerinud Sisekaitseakadeemia õppejõud Paul Tammert, kes lähtus algselt Wildavsky käsitlusest. Esmakordselt kasutas ta seda mõistet avalikult oma teoses "Kolm valitsuskultuuri ja Eesti tulevik". Hiljem on ta seda teemat arendanud edasi Riigikogu Toimetiste 25/2012 artiklis "Liberaalne või kapitalistlik turumajandus – selles on küsimus", Sisekaitseakadeemia teadusajakirjas SmART Security 10/2011 artiklis "Sisejulgeolekust valitsuskultuuride põhiselt" ja väljaandes "Konservatiivne välis- ja julgeolekupoliitika 2012" artikliga "Eesti kaitsevõime muutuvas majanduskeskkonnas".