Liikluspsühholoogia

Liikluspsühholoogia on psühholoogia haru, mis uurib psühholoogiliste protsesside ja liiklejate käitumise vahelisi seoseid. Üldiselt püüab liikluspsühholoogia rakendada psühholoogia teoreetilisi aspekte liikluse parandamiseks, aidates välja töötada ja rakendada vastumeetmeid õnnetuste tekkimisele ning püüab läbi hariduse ja liiklejate motivatsiooni ka soovitud käitumisi suunata.
Hindamaks õnnetuses osalemise põhjuseid ning nende erinevusi, uuritakse käitumist sageli koos õnnetuste uurimisega. Liikluspsühholoogid eristavad juhi käitumise kolme motivaatorit: põhjendatud või plaanipärane käitumine, impulsiivne või emotsionaalne käitumine ning harjumuslik käitumine. Lisaks kasutatakse ka psühholoogia sotsiaalseid ja kognitiivseid rakendusi (nagu näiteks kehtestamine), liiklusohutuse kampaaniaid ja teraapiate ning rehabilitatsiooniga seotud programme.
Liikluspsühholoogia kui teadusharu rakendab ka mahukaid teooriaid psühholoogia tunnetuslikest, sensomotoorsetest ja neuroloogilistest aspektidest. Teel liiklejate kogemuse ning tegevuste mõistmiseks uuritakse suurt hulka erinevaid tegureid: tähelepanu, mälu, ruumiline tunnetus, kogenematus, stress, joovastus, tähelepanu hajutavad/ebamäärased stiimulid, väsimus ja kõrvalised tegevused (telefonivestlused).

Õnnetusjuhtumite uurimine

Lisaks käitumise uurimisele on liikluspsühholoogia üks osa ka õnnetusjuhtumite uurimine. Tegemist on teadusharuga, mis uurib juhtimise metoodikat, individuaalseid erinevusi, isiksuseomadusi, ajutist võimetust, juhti kui informatsiooni töötlejat (sisaldab taju ning reaktsiooniaegu), inimtegurit kiirteedel juhtunud õnnetustes ning jalakäijatega seonduvat (jalakäija haavatavuse identifitseerimine, õnnetuste põhjused ja nende ennetamine).

Neuropsühholoogia

Üks liikluspsühholoogia peamisi uurimisteemasid on aju erinevate osade (piirkonnad, võrgustikud) seostamine sõiduki juhtimisega seotud käitumistega. Juhtimissimulatsioonide käigus on leitud seitse eraldi võrgustikku, millel on tähtsus sõitmisega seotud neurofüsioloogiliste protsesside jaoks. Nagu Porter oma töös on visandanud, on igal võrgustikul on oma ainulaadne funktsioon: näiteks parieto-oktsipitaalne vagu on seotud visuaalse jälgimisega, motoorne korteks ja väikeaju piirkonnad aga üldisema motoorse kontrolli ja motoorse planeerimisega.
Neuropsühholoogilisi protsesse ja juhtimist seostades parandatakse võimet saada aru vigadest, arengust ja ohutusest. Motoorsete ja väikeaju võrgustike osalemist juhtimises kinnitasid Calhoun, Pekar ja Pearlson (2004). Uurides alkoholi kogust ja selle mõju neuropsühholoogilistele protsessidele, leiti, et suuremad alkoholikogused tekitasid suurema tõenäosuse suure kiirusega sõitmiseks ja suurendasid kiiruspiirangu ületamise juhtude arvu.

Psühholoogiline hindamine, nõustamine ja rehabilitatsioon

Rehabilitatsiooninõustamine on mitmeastmeline protsess – kuna endast sõltuvaks saamiseks tuleb läbida mitu sammu. Sõidukijuhi rehabilitatsioonispetsialist on isik, kes "planeerib, töötab välja, koordineerib ja viib läbi juhtimisega seotud teenuseid puuetega isikutele". Need spetsialistid võivad olla füüsilise teraapia, kinesioteraapia, psühholoogia ja sõiduõpetaja taustaga.
Sõidukijuhti on vaja hinnata mitmest aspektist lähtuvalt. Kliiniline hindamine sisaldab haigusloo, sõidukite juhtimise ajaloo ja vajaduste analüüsi. Haigusloo hindamisel on kriitilisteks aspektideks järgmised kriteeriumid: nägemise ja taju hindamine (liikumisulatus, motoorne tugevus, koordinatsioon, aistingud ja reaktsiooniaeg) ning kognitiivne hindamine.
"Algne sõidukijuhi hindamine võib kesta ühest nelja tunnini, sõltuvalt kliendi puuetest ja juhtimisega seotud vajadustest. Pärast kliinilist hindamist teevad kliendid läbi liikluses toimuva hindamise: kas nad vastavad riigipoolsetele minimaalsetele nõuetele tervise ja nägemise koha pealt ning kas kliendil on kehtiv juhiluba". See hindamine viiakse läbi vastavas sõidukis, mis on varustatud spetsialisti jaoks paigaldatud teise piduri, peeglite ning mistahes muu vajaliku lisavarustusega.
Rehabilitatsiooniprotsessi eesmärgiks inimene, kes mõistab oma seisundit ning kes suudab osaleda liikluses nii, et ta ei ole teistele ohtlik.

Lähenemine

Alates 1980. aastatest on transpordipsühholoogia kiiresti esile kerkinud ning on loomisest alates järginud interdistsiplinaarset lähenemisviisi ja jaganud ühiseid uurimisteemasid teiste teadusharudega: eriti meditsiini (juhtimisoskus), inseneriteaduse (ergonoomika ja inimtegurid) ja majandusega (reisimisega seotud nõudluste haldamine). Liikumine koos oma positiivsete ja negatiivsete tagajärgedega saab alguse inimeste otsustest ja käitumisest, mida on aga võimalik mõjutada. Liiklusõnnetuste peamine põhjus on tehtud vead, mis tulenevad valesti kohandatud käitumisest koos teeolude ja teiste sõidukitega.