google/wiki40b huggingface dataset:
Toivo Hollo

Toivo Hollo (sündinud 8. septembril 1954 Kiislova külas, Meremäe vallas) on EELK vaimulik.

Haridus ja töökohad

Ta lõpetas aastal 1973 Meremäe Keskkooli. Õppis 1983–1986 Räpina Sovhoostehnikumis kaugõppes ja sai aiandusagronoomi diplomi. 1992–1997  EELK Usuteaduse Instituudis ja pastoraalseminaris. Ordineeriti diakoniks 12. jaanuaril 1994, õpetajaks 9. septembril 1997.
Ta on Vastseliina Katariina koguduse jutlustaja alates 1991. aastast, diakon alates 1994. aastast, hooldajaõpetaja alates 1997. aastast ja õpetaja alates 1998. aastast.
Roosa Jakobi koguduse hooldajaõpetaja 2006–2008, Petseri Peetri koguduse hooldajaõpetaja 2009–2010. Kirikukogu liige 1993–1994, 2004–2005, 2005–2009, 2015-2017.

Muud ametid ja ülesanded

Töötanud ehitajana Tartu ja Võru KEK-is 1973–1986 ja agronoomina 1987–1992; Võru ingerisoomlaste jutlustaja alates 1990. aasta veebruarist, diakon alates 1994. aasta jaanuarist ning õpetaja 1997. aasta septembrist; hingehoidja Lõuna-Eesti haiglas 1994–1998, Orava põhikooli usuõpetuse õpetaja 1998–2010, Misso keskkooli usuõpetuse õpetaja 2004–2006. Kaitseliidu Rõuge-Vastseliina Üksikkompanii kaplan 2013–

Autasud

EELK tänukiri 2004
Eesti Kodanike Komiteede mälestusmärk 1990. 
EELK Teeneteristi III järk 2016.
Inkeriläisten Sivistyssäätiö Vapimedal 2018

Publikatsioonid

„Ingeri kiriku ristitee (Ingeri kiriku ajalugu 1917–1996)“ 2011. ISBN 9789949219292
Konsulteerinud Александрова Е. Л., Браудзе М. М., Высоцкая В. А., Петрова Е. А. «История финской Евангелическо-Лютеранской Церкви Ингерманландии», СПб, 2012, 398 стр., ISBN 978-5-904790-08-0 koostamist
Anne mõis (Urvaste)

Anne mõis oli rüütlimõis Urvaste kihelkonnas Võrumaal. Nüüdisajal jääb mõis Valga maakonda Otepää valda.
Anne mõis (saksa keeles Annenhof, Koik-Annenhof) eraldati Koigu mõisast 1799. aastal. Mõis vahetas väga tihti omanikke. Enne 1919. aasta võõrandamist kuulus ta naabermõisa Koigu mõisa omanikule Karl von Derfeldenile, muutudes Koigu kõrvalmõisaks.
Mõisa peahoone on hävinud. Säilinud on kolme kaaravaga ait ja tall-tõllakuur, mis paiknevad üksteise suhtes nurgi kunagise peahoone esise auringi äärtes. 1990ndate lõpul muutusid need hooned varemeteks.
Nieuport 10

Arendus

1914. aasta jaanuaris asus lennukikonstruktor Gustave Delage tööle ettevõttes Société Anonyme des Etablissements Nieuport, kus ta lõi Esimese maailmasõja jooksul rea edukaid sõjalennukeid. Nieuport 10 oli sarja esimene ning algselt mõeldud osalema Gordon-Bennetti auhinnavõistlusel 1914. aastal. Esimese maailmasõja puhkedes jäi võistlus ära ning Delage arendas sellest 2-kohalise luurelennuki, mis võeti 1915. aastal Prantsusmaa lennuväes kasutusele. Nieuport 10-le algselt paigaldatud Gnome-Rhone 80 hj rotatiiv-tähtmootor jäi kaheistmelisele lennukile nõrgaks.
Lennukil võeti kasutusele mitmed konstruktsioonielemendid, mis iseloomustasid kõiki hilisemaid Delage'i konstrueeritud Nieuporti lennukeid. Kitsam alumine tiib oli ülemisest väiksema ulatusega – Delage soovis biplaanide tiibadevaheliste terastrossidega pingutatud ning V-tugedega tiivakarbile omase jäikuse ja tugevuse  ühendada pealtiivalise monoplaani hea vaateväljaga.
Osa lennukeid ehitati oma jõududega ümber 1-kohalisteks hävituslennukeiks. Selleks kaeti kinni esimene kabiin ning ülatiiva kohale kinnitati kas Lewis või Vickers kuulipilduja, mis tulistas üle propelleri. Hiljem valmistati ühekohalised lennukid juba tehases. 
Tehases valmistati kaks uut lennukiarendust Nieuport 10 baasil: väiksem Nieuport 11 Bébé, mis konstrueeriti algusest peale ühekohalise hävituslennukina, ja suurema ülatiiva ja võimsama mootoriga kahekohaline Nieuport 12. Samuti ehitati nimetuse Nieuport 83 E.2 all eraldi topeltjuhtseadmetega õppelennuk. Nieuport 10 kere kasutati ka ühe triplaanlennuki ehitamiseks.

Kasutus Eestis

Venemaal ehitati Nieuport 10 lennukeid nii ühe- kui ka kahekohalises versioonis Moskvas Duxi lennukitehases. Vabadussõja lõppedes võttis Eesti lennuvägi Loodearmeelt üle ka kaks Duxi tehases tehtud Nieuport 10 lennukit. Neist ühekohaline (Duxi tehase nr 1501, Eesti lennuväes nr 51) seati lennukorda ning leidis aastatel 1922–1925 kasutust hävituslendurite õppelennukina. Kahekohaline lennuk (Duxi tehase nr 1511, Eesti lennuväes nr 52) seisis loeteludes kui remondis olev, kuni samuti 1925. aastal maha kanti.
Pikkpoiss

Pikkpoiss ehk hakkliharull (ka hakkpraad või hakkpäts, rahvasuus ka vale jänes) on enamasti piklikus ahjuvormis küpsetatud hakklihast toit. Toit on pärit Mandri-Euroopast ja selle juured ulatuvad Vana-Roomasse.

Koostis

Roa põhikoostisaine on kas veise-, lamba-, sea- või metsloomalihast, harvemini hobuse- või linnulihast valmistatud hakkliha. Hakklihale lisatakse lisakoostiainetena näiteks leiva- ja saiapuru, sinepit või tomatipastat. Maitseainetest järgi võib lisada peterselli, sellerit, koriandrilehti, soola, pipart, karrit või eksootilisemaid vürtse näiteks jahvatatud nelki, tähtaniisi ja kaneeli (ka kassiat). Pikkpoissi tehakse ka seene-, muna-, juustu- või juurviljatäidisega.

Vorm ja küpsetamine

Hakklihatainast vormitakse leivapätsikujuline hakkpäts, mida küpsetatakse kas ahjuvormis või küpsetusfooliumi keeratult ahjus või mis hautatakse keskmisel kuumusel küpseks pliidile asetatud küpsetuspannil. Seda rooga saab valmistada ka mikrolaineahjus.

Levik ja nimetus

Sakslaste koduköögis kannab roog nimetust Hackbraten, Faschierter Braten või Falscher Hase. Paljudes piirkondades kasutatakse täidisena keedetud kanamune. Soomlaste koduköögis kannab roog nimetust "lihamureke". Roog tehakse hakk-kotleti tainast, maitsestamiseks kasutatakse üksnes soola ja musta pipart.
Kristjan Valdma

Kristjan Valdma (aastani 1935 Waldmann või Valdmann; 12. aprill 1899 Uue-Põltsamaa vald – 8. november 1937 Harju-Risti kirikumõis, Nõva vald, Harjumaa (praegu Arumõisa, Vilivalla küla, Padise vald, Harju maakond) oli eesti vaimulik.
Valdma võttis osa Vabadussõjast. Ta lõpetas 1922. aastal Põltsamaa Ühisgümnaasiumi ja õppis Tartu Ülikooli usuteaduskonnas aastatel 1922–1933. Ta kaitses 1936. aastal mag theol kraadi väitekirjaga "Põltsamaa kihelkonna ajalugu".
Ta töötas aastatel 1928–1934 TÜ usuteaduskonna arheoloogilise kabineti raamatukogu korraldajana ning oli professor Olaf Silla assistent.
Valdma ordineeriti 2. septembril 1934 õpetajaametisse ning ta oli aastatel 1935–1937 Harju-Risti ja Nõva koguduse õpetaja.
Ta maeti 13. novembril 1937 Tartu Maarja kalmistule.
Sarder

Sarder on kaltsedoni punakaspruun erim, mis sarnaneb karneooliga. 
Sarderi värvitoon võib ulatuda oranžikast punasest kuni mustani. Selle kõvadus on suurem kui karneoolil.
Sarderi nimetus tuleb tõenäoliselt Pärsia sõnast sered, mis tähendab kollakaspunast. Plinius Vanem uskus, et nimetus tuleb tänapäeva Türgi aladel oleva linna Sarderi nimest. 
Pärsias kasutati sarderit religioossete ornamentide ja ametlike pitsatite tegemiseks. Egiptlased tegid sarderist skarabeuseid.
Sageli loetakse sarder ja karneool üheks mineraaliks ning kasutatakse karneooli nimetust.
Laußnitz

Laußnitz on asula Saksamaal Saksimaa liidumaal Bautzeni kreisis Laußnitzi vallas.
Asulas elab 1300 inimest.
Külvi Pruuli

Elulugu

Lõpetas 1960 Tartu 5. Keskkooli, 1966 TÜ ajaloo-keeleteaduskonna, 1973 aspirantuuri, filoloogiamagister (1997, TÜ), väitekiri "Väljendusõpetus isiksuse arengu teenistuses". 
Oli 1966–1969 Nõo Keskkooli eesti keele ja kirjanduse õpetaja, 1969–1971 Tartu linna haridusosakonna logopeed, 1974–1992 TÜ eesti keele kateedri vanemõpetaja, 1989–1992 ka Jyväskylä Ülikooli eesti keele lektor, 1992–1997 TÜ eesti filoloogia osakonna eesti keele õppetooli lektor, 1997–2009 Jyväskylä Ülikooli eesti keele lektor. 
Ta on avaldanud üle 10 teadustrükise.

Perekond

Külvi Pruuli isa oli arst Feliks Mendik (11. märts 1913 - 19. juuni 1975). Alates 1989. aastast oli Pruuli abielus Harald-Heino Peebuga.
Enn Vallak

Enn Vallak (22. märts 1916 Pärnu – 2. aprill 2007 Grythyttan, Örebro lään, Rootsi) oli eesti leidur, ärimees ja metseen.
Rozalimas

Ajalugu

Rozalimase maad kuulusid Padubysise mõisale. Esimest korda on sealset asulat märgitud aastal 1767. Toona rajati sealne kihelkond, mõisniku naine Rozalija Belozaraitė finantseeris ka kiriku ehitamist ja tema järgi sai asula nime. Algselt oli kasutusel nimekuju Rozalinas.
Asula hakkas kasvama XIX sajandi teisel poolel. Aastal 1868 oli Rozalimases 299 elanikku, aastal 1897 oli elanikke aga juba 549 (neist 265 olid juudid). XX sajandi alguses oli kasutusel nimekuju Razalimas. Nõukogude ajal oli Rozalimas kohaliku kolhoosi keskasula.
Tarkvarahooldus

Tarkvara hooldus on etapp tarkvara elutsüklis, mille käigus toimub tarnitud tarkvaratoote modifitseerimine eesmärgiga parandada vigu, jõudlust või muid näitajaid.
Hoolduse kohta on levinud arusaam, et see hõlmab ainult defektide parandamist. Samas on uuringud näidanud, et üle 80% hooldustöödest tegeleb mittekorrigeerivate toimingutega. Uuemad uuringud on hinnanud veaparanduste osakaaluks 21%.

Tarkvara hoolduse olulisus

Peamised tarkvarahoolduse probleemid on nii juhtimislikud kui ka tehnilised. Juhtimise põhiküsimused on järgmised: kliendi prioriteetidega arvestamine, personali komplekteerimine, hooldust tegeva organisatsiooni määratlemine, kulude hindamine. Peamised tehnilised probleemid on: valdkonna ja süsteemi piiratud mõistmine, mõjuanalüüs, testimine, hooldatavuse mõõtmine.
Tarkvara hooldus on väga lai tegevus, mis hõlmab vigade parandamist, funktsionaalsuse täiustamist, vananenud funktsionaalsuse eemaldamist ja optimeerimist. Kuna muutused on vältimatud, tuleb välja töötada mehhanismid muutuste mõju hindamiseks, kontrollimiseks ja muudatuste tegemiseks.
Seega, igasugust tööd, mida tehakse tarkvara muutmiseks pärast selle töölerakendamist, peetakse hoolduseks. Selle töö eesmärgiks on hoida tarkvara väärtust läbi selle kasutamise aja. Tarkvara väärtust saab ka tõsta, kui laiendada selle kasutajate hulka, tulla vastu täiendavatele nõuetele, lisada kasutajamugavust ja efektiivsust või võtta kasutusele uuemaid tehnoloogiaid. Kui tarkvara arendus võib kesta 1–2 aastat, siis hooldus võib kesta kuni 20 aastat.

Tarkvara hoolduse planeerimine

Tarkvara elutsükli lahutamatu osa on selle hooldamine, mis nõuab tarkvaraarenduse ajal täpse hooldusplaani koostamist. See peaks määratlema, kuidas kasutajad taotlevad muudatusi või teatavad probleemidest. Eelarve peaks sisaldama ressursi- ja kuluprognoose. Süsteemi iga uue funktsiooni ja selle kvaliteedieesmärkide väljatöötamiseks tuleks võtta vastu uus otsus. Tarkvara hooldus, mis võib kesta 5–6 aastat (või isegi aastakümneid) pärast arendusprotsessi, nõuab tõhusat kava, mis käsitleks tarkvarahoolduse ulatust, juurutamisprotsessi kohandamist, elutsükli kulude hinnanguid ja hooldustööde teostaja määramist. Standardite nõuetekohase jõustamise meetodite valimine on keeruline ülesanne juba tarkvaraarenduse varases staadiumis, kuna ei ole asjassepuutuvate huvigruppide poolt piisavalt tähtsustatud.
Alexander Baljakin

Alexander Baljakin (vene Александр Балякин; valgevene Аляксандр Балякин; sündis 8. aprillil 1961 Venemaal Arhangelskis) on kabetaja, rahvusvaheline suurmeister rahvusvahelises kabes, juunioride maailmameister 1980, võistkondlik maailmameister 1989 NSV Liidu võistkonna koosseisus. 1986. aastast esindas Valgevenet ning alates 2004. aastast mängib Hollandi eest. Ta oli ka kolmekordne NSV Liidu meister (1982, 1988, 1989). Aastail 2009, 2010, 2011, 2013 ja 2014 tuli ta Hollandi tšempioniks.
Pärlselja pioneerilaager

Pärlselja pioneerilaager oli Pärnumaal, praeguse Lääneranna valla territooriumil asunud mereäärne pioneerilaager. Hiljem nimetati pioneerilaager ümber suvelaagriks, veelgi hiljem on laagril skautlik suunitlus.
Pärlselja pioneerilaager avati 1970. aastate algul ning kuulus EKE Tehnokeskusele. Laagris said suvitada EKE süsteemi (KEK-id jmt) töötajate 6 kuni 14-aastased lapsed. Eesti Vabariigi taasloomise järel läks laager piirivalve käsutusse (1991), ent hilisematel suvedel on seal taas suvelaagreid peetud ning korraldatud erisündmusi (suvepäevad jmt).
Laagri viies majas (Pärlseljal "korpustes") oli algselt kohti 200 lapsele, hiljem lisandusid "korpus" 6, 7 ja 8 ning seeläbi 120 kohta. Igal rühmal oli kaks kasvatajat. Pioneerilaagri tööd juhtis laagriülem, igapäevaseid tegevusi koordineerisid vanempioneerijuht ja "instruktorid" (spordiinstruktor jne). 1970-ndate lõpust töötas laagris EÜE rühm. Pedagoogiline personal, ka laagriülem olid TPedI-st, köögipersonal TPI toiduainete tehnoloogia eriala üliõpilased.
Laagris on klubihoone, söökla, saunahoone, lõkkeplats, staadion ja lipuväljak. Pärlselja rand on üldiselt liivane ning võrdlemisi järsult süveneva mereveega.
Pioneeri-, hiljem suvelaagri traditsioonide hulka on kuulunud Pärlikese ja Pärli valimine (alias laagri "miss" ja "mister"), pahupidipäev, öödisko, olümpiamängud, mitmesugused moeüritused, spordivõistlused naabruses asunud Varemurru laagriga jne.
1982. aasta kolmandas vahetuses päev enne külastuspäeva süttis administratiivhoone, mis põles maani maha koos personali elukorpusega. Keegi viga ei saanud. Järgmiseks suveks olid uued hooned püsti.
1984. aasta suvel tabas teist vahetust raske düsenteeriaepideemia.
Enierhietykaŭ

Ajalugu

Nieharełajet on esimest korda mainitud XVI sajandil. Asula kuulus toona Minski vojevoodkonda ja Minski maakonda, seal asus Minski ja Navahrudaki vahelisel postiteel postijaam. Aastal 1588 läks asula Radziwillide valdusse.
Poola jagamisel läks Nieharełaje aastal 1793 Venemaa koosseisu. Aastal 1794 asus seal kaks veskit ja kolm piiritusevabrikut.
Pärast 1831. aasta ülestõusu konfiskeeriti asula Radziwillidelt. Aastal 1871 valmis asulat läbiv Mokva-Varssavi raudtee, jaama juurde kujunes uus asustuskeskus, millest kujunes tänapäevane Nieharełaje. Vana osa asulast kannab tänapäeval nime Enierhietykaŭ. Aastal 1879 sai asula omanikuks Emeryk Hutten-Czapski.
Aastal 1937 rajati alevikku MTJ. Aastal 1958 asus selle hoonetesse Valgevene elektritrasside ehitus- ja hooldusmeeskonna masinabaas, selle juurde kujunes aga tööliste asula.
Gustav Adolf Hippius

Isiklikku

Gustav Hippiuse isa oli Nissi Maarja koguduse õpetaja Thomas Hippius, tema poeg oli Otto Pius Hippius.
Vladimir Parvel

Vladimir Parvel (aastani 1938 Vladimir Bartels, seejärel Valdemar Bartels, vene Владимир Юлиусович (Юльевич) Парвель; 12. november/25. november 1908 Peterburi – 4. juuli 1971) oli vene päritolu Eesti filmioperaator, -režissöör ja stsenarist.
Ta sündis Peterburis linnahaigla arsti perekonnas. Pärast vanemate asumist Eestisse lõpetas ta aastal 1929 Tallinna Vene Ühisgümnaasiumi. Seejärel õppis ta Tartu Ülikoolis: aastatel 1929–1930 õigusteaduskonnas, 1930–1931 arstiteaduskonnas, 1931–1935 majandust ja 1935–1937 uuesti õigusteadust; ühtegi eriala ta ülikoolis ei lõpetanud. Akadeemiliselt kuulus ta Eesti Üliõpilaste Seltsi Põhjala.
Ta alustas loomingulist tegevust aastal 1937 operaatorina stuudios Eesti Kultuurfilm, tema juhendajaks oli Konstantin Märska. Samal aastal valminud vaatefilm "Vilsandi linnuriik", mis oli üks esimesi Eesti loodusfilme, sai auhinna kultuurfilmide festivalil Hamburgis. Teise maailmasõja ajal tegutses ta rindeoperaatorina.
Ta oli Tallinnfilmi esimene direktor (täpsemalt direktori kohusetäitja) perioodil 19. märtsist 1945 kuni 31. detsembrini 1946.
Vladimir Parvel suri 4. juulil 1971 ja ta maeti 7. juulil 1971 Pärnamäe kalmistule.
Saka joastik

Saka joastik (ka Kivisilla joastik) asub Ida-Viru maakonnas Toila vallas omaaegse Saka mõisa (millest ka joastiku nimi) maa-alal ja laskub alla Saka pangast.
Joastik koosneb kolmest suuremast (ülalt alla vastavalt 6,0 m, 2,0 m ja 7,5 m) astangust ning mitmest madalamast (kuni 1 m) astangust. Joastik laskub pangalt mereni jõudmiseks umbes 48 meetrit.
Joastikku toidab 2 meetri sügavune Ranna peakraav, mis raiuti paesesse pinnasesse juba 19. sajandi keskel.
Saka panga astangu ülaosas paljandub umbes nelja meetri ulatuses Kesk-Ordoviitsiumi lubjakivi. Sellest allpoole paljanduvad umbes meetri ulatuses Loobu kihistu lubjakivi ja selle all umbes meetri jagu Voka kihistiku raudooide sisaldav lubjakivi. Veel umbes kahe meetri ulatuses paljandub Toila kihistu glaukoniiti sisaldav lubjakivi, enamjaolt rusukalde alla maetud Alam-Ordoviitsiumi umbes meetripaksune Leetse paljandi glaukoniitliivakivi, meetri jagu Türisalu kihistu diktüoneemakilta, edasi paljandub ooboluskivist (fosforiidist) aluskiht ning edasi umbes 8 meetri paksune Kambriumi liivakivikiht, mis jätkub liivakivi ja sinisavi kihtidega. 
Kivisilla juga kuulub Eesti kolme kõrgeima joa hulka. Oma 22,8-meetrise langusega on ta teisel kohal. Esikohal on Valaste juga 30,5 meetriga, kolmandal Karjaoru juga 15,9-meetrise langusega.
Nõukogude ajal oli sealne piirkond tsiviilelanikele suletud, kuna Saka mõisas asus piirivalvekordon.
Kontojääk

Kontojääk on kontol olev rahasumma. 
Kontojääk on rahakogus mingil kindlal momendil rahalises hoidlas. Kontojääk võib olla kolmanda isiku käes, nagu krediitkaardifirma, kommunaalettevõte, hüpoteegi pankur või muu laenuandja. Kontojääk on netosumma pärast kõikide deebetite ja kreeditite faktooringut. Kontojäägi saldo viitab pangakonto rahasummale, millest on maha arvestatud kõik debiteeringud. Positiivne kontojääk näitab kontoomanikule kättesaadavaid ja olemasolevaid vahendeid. Kontojääk võib ka olla negatiivne, mis näitab kontoomaniku võlgnevust näiteks krediitkaardiettevõtetele. Alandamatu kontojääk on kliendi arvelduskontol reserveeritud rahaline summa, millega kaetakse minimaalselt kahe aasta kontohooldustasu.
Kontojääki tuleb kontrollida korrapäraselt, sest kliendil on endal hea teada, kui palju tema kontol on raha. Tuleb ka veenduda, et pank ei ole näiteks raha kaotanud või maksmisel midagi kahekordistanud.

Innovatsioon Eestis

11. septembril 2013 sai Swedbank oma uue mobiilirakendusega "Kiire kontojääk" võistlusel "Digitegu 2013" mobiilturunduse kategoorias esikoha. Uudne mobiilirakendus võimaldab nüüd klientidel kontojääki vaadata umbes ühe sekundiga. Kahe esimese kuuga tehti selle teenuse kaudu 900 000 kontojäägipäringut.
Medze vald

Ajalugu

19. sajandi esimesel poolel olid praeguse valla alal Kapsēde, (Gut Kapsehden, Kapsēde), Mātere (Gut Matern), Medze (Gut Medsen, Medzes muiža), Talsi (Gut Talsen) ja Tāši mõisade maad. Vald moodustati aastal 1900, mil liideti Medze, Kapsēde ja Mātra mõisavallad ning osa Pērkone mõisavallast. Aastal 1923 liideti sellega veel seni Pērkone valda kuulunud Šķēde. Aastal 1935 oli Medze valla pindala 95,2 km².
Aastal 1945 moodustati vallas Kapsēde ja Medze külanõukogud, aastal 1949 aga vald likvideeriti. Aastal 1954 liideti Medze külanõukoguga likvideeritav Kapsēde külanõukogu. Samal aastal liideti osa külanõukogust (kolhoosi Kopdarbs maad) Vērgale külanõukoguga. Aastal 1968 liideti Külanõukogugaga Tāši külanõukogu kolhoosi Pirmrindnieks maad. Aastal 1975 liideti osa külanõukogust taas Vērgale külanõukoguga. Aastal 1990 muudeti külanõukogu vallaks. 2009. aastast kuulub vald Grobiņa piirkonda.

Mälestised

Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all Tāši linnamägi, Tāši mõisakompleks, sealhulgas park, elumaja, kolm elumaja kaminat, parkett, ühe toa interjöör ja portaal koos uksega, Strautiņi muinaskalmed, Krastiņi muinaskalmed, Medze linnamägi, Mātra või Kalnmaļi linnamägi, Kapsēde muinaskalmed ja Jāči muinaskalmed. Kohaliku kaitse all on Niedrāji keskaegne kalmistu, Ezermaļi muinaskalmed, Āpi muinaskalmed ehk Puņķa mägi ja Strīķi muinasasula ehk Linnamägi.

Loodus

Valla lääneosa asub Rannikumadalikul, idaosa aga Lääne-Kurzeme kõrgustikul. Suurim kõrgus on  50,9 m. Suurim jõgi on Ālande. Valda jääb Tāši järv (94,6 ha, vallas asub osaliselt ka Tosmare järv.
Looduskaitse all on Kapsēde rahn kõrgusega 4.9 m ja mahuga 60 m³, lisaks kasvab seal arvukalt nimetuid looduskaitsealuseid põlispuid. Vallas asuvad Medze hoiuala pindalaga 95 ha ja Tāši järve hoiuala, selle lääneossa jääb osaliselt Tosmare hoiuala.

Külad

Vallas on kaheksa küla. Valla keskus Kapsēde on staatusega lielciems ja seal oli 2019. aastal 216 elanikku. Tāši on staatusega vidēciems ja seal oli 2005. aastal 52 elanikku. Šķēde on staatusega vasarnīcu ciems ja seal oli 2019. aastal 100 elanikku. Viis valla küla on staatusega mazciems – Ievkalni 46 elanikuga aastal 2005, Medzes muiža 15 elanikuga aastal 2005, Piņķi 25 elanikuga aastal 2005, Plienkalni 3 elanikuga aastal 2005 ja Stirnas 20 elanikuga aastal 2005. Ülejäänud valla elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.
Lossi 7

Maja Kuressaares Lossi tänav 7 on elamuks ehitatud hoone Saare maakonnas Kuressaares Lossi tänaval. See on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Maja kuulus alates 1786. aastast Güldenstubbedele, kellele alates 1791. aastast kuulus ka Lööne mõis, selle seose tõttu kutsuti maja Lööne kojaks. Lööne mõisniku linnaresidentsina läks Lööne koda 19. sajandi teisel poolel Buxhoevedenitele. Alates 1909. aastast kuulus maja kaupmees Karl Bergmannile.
Hoone ehitati 18. sajandi lõpul ja on stiililt klassitsistlik. 
1991–2012 asus hoones politseijaoskond.
2015. aasta seisuga on kinnistu Riigi Kinnisvara ASi müügiportfellis.
Vaki kihistu

Vaki kihistu on Alam-Kambriumi ladestiku kihistu.
Kihistut esineb Eesti idaosas.
Kihistu maksimaalne paksus Eestis on 35 m.
Kihistu Eestis ei paljandu.
EMK Sillamäe Jumala Õnnistuse kogudus

EMK Sillamäe Jumala Õnnistuse kogudus on Sillamäel tegutsev Eesti Metodisti Kiriku (EMK) kogudus.
Kogudusele pani aluse venekeelse EMK Jõhvi koguduse misjonitöö. Kogudus asutamiskoosolek toimus 2. juulil 2001.
Koguduses tegutseb pühapäevakool ja laste laulugrupp.
Valdeko Paavel

Valdeko Paavel (sündinud 1. juulil 1956 Tartus) on Eesti sotsiaalteadlane.

Elulugu

Lõpetas 1975 Tartu 1. Keskkooli, 1982 TPedI, filosoofiamagister (1992, TÜ), väitekiri "Sotsiaaltöö võimalusi Eesti kurtide probleemide lahendamisel".
Oli 1986 TÜ tehisintellekti labori insener ja vaneminsener, 1987 nooremteadur, 1988–90 käitumishälvete sotsioloogia labori nooremteadur, 1990–92 psühhomeetria ja psühhofüsioloogia labori teadur ja sotsioloogia õppetooli lektor, 1992– sotsioloogia õppetooli lektor. Lugenud käitumise sotsioloogia ja sotsiaalteaduse kursusi.

Teadustöö

Uurimisvaldkond: sotsiaalhoolekanne, -kaitse ja -teenused.
Lestijärvi vald

Külad

Lestijärvi, Kiiskilä/Niemi, Syri, Yli-Lesti
Panay

Panay on saar Filipiinide keskosas Visayani saarestikus.
Panayst edelasse jääb Sulu meri, põhja Sibuyani meri ja itta Visayani meri.
Saar kuulub Lääne-Visayase piirkonda ning jaguneb Aklani provintsi, Antique provintsi, Capizi provintsi ja Iloilo provintsi vahel.
Lääne-Visayase piirkonda kuuluvad ka paljud Panay lähissaared: loodesse jäävad Semirara ja Caluya ning kagusse jääv Guimaras ja selle taga olev Negros, millest Lääne-Visayasi kuulub küll ainult Panay-poolne osa. Panayst kirdesse jääv Masbate kuulub Bicoli piirkonda. Teised lähisaared, põhja jäävad Sibuyan, Romblon ja Tablas, loodesse jäävad Mindoro ja Ilin, läände jäävad Cuyo saared ja selle taga olev Palawan ning edelasse jäävad Cagayani saared kuuluvad MIMAROPA piirkonda.
Panay saar on kolmnurkse kujuga. Kolm peamist neeme osutavad edelasse, loodesse ja kirdesse. Suuri lahtesid saarel ei ole. Panay laht ei ole õige laht, vaid Panay, Negrose ja Guimarase saare vahele jääv Sulu mere osa. 
Saare pindala on 11 515 km² või 12 011 km² või 12 297,1 km² .

Loodus

Panay lääneosa on mägine, idaosa tasane. Läänerannikul asub saare kõrgeim mägi, 2090 m kõrgune Madja-as.
Saarel on palju jõgesid, sealhulgas Akean, Banica, Iloilo ja Panay. Jõed on lühikesed.

Rahvastik

Panayl oli 2007. aasta rahvaloenduse järgi 3 973 877 elanikku. Rahvastiku tihedus on 330,85 km² (2007).
Saarel elavate rahvuste seas on aitad ning visaialased (inakeanonid), kapisnonid, kalujanonid, hiligainonid ja kinaraiad).
Panay suurimad linnad on rohkem kui 100 tuhande elanikuga Iloilo kagurannikul ja Roxas põhjarannikul. Rohkem kui 10 tuhat elanikku on veel põhjarannikul olevas Kalibos, loodetipus olevas Manoc-Manocis ja edelarannikul olevas San Jose de Buenavistas.
Panayl ei ole raudteed. Linnu ühendavad omavahel maanteed. Kuna suurimad asulad on rannikul, siis kulgevad ka suurimad maanteed saare rannikul.

Ajalugu

Panay pärismaalased on aitad. Malailased saabusid saarele 12. sajandil. Eurooplaste jaoks avastas saare bask Miguel López de Legazpi 1569.