Mänguteraapia

Mänguteraapia mudelid

Mänguteraapia jaguneb kaheks suuremaks koolkonnaks: suunatud ja mittesuunatud mänguteraapia.  
Nendest esimest lähenemist iseloomustab terapeudi suurem sekkumine, süsteemsus ja struktureeritus raviplaani koostamisel ning teise terapeudi mittesekkumine, kusjuures olulisemal kohal on patsiendi võime ise üles ehitada toimivaid lahendusi, mida saadavad juhendaja empaatia, siirus ja positiivne tunnustus. Schaefer ja Homeyer leiavad aga, et mänguterapeutidel on potentsiaal ühtlustada mänguteraapia valdkonda, identifitseerides ning jõudes üksmeelele, millised on need baasmehhanismid mängus, mis aitavad saavutad ravimuutust. 
Enamik praeguse mänguteraapia praktikatest põhineb Virginia Mae Axline'i (1911–1988) tehtud tööl. Ta hakkas 1940. aastatel arendama patsiendi soovidel põhinevat mänguteraapiat, mille põhimõtted baseerusid Carl Rogeri inimesekesksel lähenemisel ning esindasid seega mittesuunatud mänguteraapia koolkonda. Teisteks mänguteraapia arendajateks peetakse Carl Moustakast, Sue Jenningsit ja Ann Cattanachi. 
Mänguteraapiat saavad õppida kõik, kellel on psühhoterapeudi, sotsiaaltöötaja, lasteaiaõpetaja, õpetaja, psühholoogi, arsti vm lastega töötava spetsialisti väljaõpe/kutse ning omandatud vähemalt keskharidus.

Grupi mänguteraapia mõju lahutuskartuse vähendamisel algkoolilaste hulgas

Järgnevalt on lühidalt kokku võetud Mehrangiz Shoaakazemi 2012. aastal ajakirjas "Procedia – Social and Behavioral Sciences" avaldatud artikkel “Grupi mänguteraapia mõju lahutuskartuse vähendamisel algkoolilaste hulgas”.
Grupi mänguteraapia (kombinatsioon mänguteraapiast ja grupiteraapiast) on loomulik ühendus kahest efektiivsest ravimeetodist. Grupiteraapia on psühholoogiline ja sotsiaalne protsess, mille läbi lapsed õpivad, kuidas õppida eneselt sama hästi kui teistelt, luues mängutoas üksteisega suhteid. Artiklis mainitud Dayle (2002) järgi annab grupi mänguteraapia terapeutidele võimaluse aidata lastel õppida, kuidas lahendada probleeme. Artiklis välja toodud Baggerly & Parker (2005)  töö põhjal on peamine grupi mänguteraapia sekkumise eesmärk aidata lastel õppida vastutust, emotsioonide kontrollimist, austuse näitamist, enese ja teiste aktsepteerimist. Lisaks aitab mänguteraapia arendada sotsiaalseid oskusi, suurendada enesekindlust ja vähendada depressiooni.
Mitmed uuringud näitavad, et mänguteraapia kasutamine on võimaldanud lahutuskartuse häiret kontrolli alla saada. 2002. aasta uuringus (Shen, 2002), kus osalesid 1999. aastal maavärina üle elanud lapsed, leiti, et mänguteraapias osalenud lastel olid märgatavalt madalamad tulemused ärevuse skaalal kui kontrollgrupil.

Uuringu meetod

Valimisse kuulus 20 last, kellel oli diagnoositud lahutuskartuse häire. Juhusliku valiku alusel jagati nad kahte gruppi – eksperimentaal- ja kontrollgruppi. Eksperimentaalgruppi kuuluvad lapsed osalesid 9 nädala jooksul kord nädalas grupi mänguteraapia seansil. Järk-järgult õpetati lapsi emotsioone liigiti ära tundma, sh teadvustama nende endi omi, leidma lahendusi probleemsetele situatsioonidele ning looma endale toimetulekustrateegiaid. Saadud tulemused näitasid grupi mänguteraapia suurt mõju lahutuskartuse ärevushäire vähendamisele nii pärast katse lõppu kui ka kontrollfaasis.

Tulemused

Selgus, et mänguteraapia on efektiivne eralduse ärevushäire vähendaja. Algklasside lapsed on kooli minnes kimpus vanematest eraldatuse ja oma soovide edasilükkamisega. Mänguteraapia käigus õpivad lapsed kannatlikkust, vastutustundlikkust ja usaldamist.