Karusvaablased

Kehaehitus

Täiskasvanud karusvaablased on 8–25 mm pikad. Rindmik ja tagakeha on laialt ning jäigalt ühendatud. Isased karusvaablased on emastest tavaliselt tumedamad. 
Pea küljes asuvad kaks suhteliselt pikka tundlat, mis koosnevad 3–7 segmendist – kolmas segment on pikenev. Tundlad on otsast jämenenud ja meenutavad nuia. Pea külge kinnituvad ka teised jätked – suised. Suised ümbritsevad suuava ning osalevad toidu hankimisel ja töötlemisel, lisaks kasutatakse neid sageli ka enesekaitseks. Kõige ürgsemad on mälumis- ehk haukamissuised. Mõnedel karusvaablaste sugukonda kuulutvatel isastel on teravnenud suised. Neid kasutatakse omavaheliseks võitluseks, mille käigus nad teineteisele lihtsalt otsa lendavad. Pea külgedel paiknevad liitsilmad. Pead ühendab rindmikuga kael.
Rindmikuga on seotud putukate liikumine. Rindmik koosneb kolmest plaadist: eesmine, keskmine ja tagumine. Kesk- ja tagarindmikule kinnituvad vastavalt ees- ja tagatiivad. Enamasti kolmnurkse kujuga tiivad koosnevad kahest lestmest, mida läbivad sooned, närvikiud ja trahheed. Tiibade tugevdamiseks on putukatel kujunenud mitmesugused sooned. Rindmikule kinnituvad ka kolm paari jalgu, igale rindmikulülile üks paar jäsemeid. Rindmik on enamikul liikidest karvadega kaetud.
Tagakeha on putuka kolmas kehaosa. See on suhteliselt lihtsa ehitusega. Jätked enamasti puuduvad, lihased on nõrgalt arenenud. Ürgselt on tagakehas olnud 11 lüli. Karusvaablastel paiknevad nii emastel kui isastel putukatel suguelundid tagakehas. Emasel karusvaablasel on suguelundiks muneti, mis on tagakeha kaheksanda segmendi juurest välja ulatuv. Munetid on tugevad, suhteliselt peenikesed ja lühikesed. Isasel karusvaablasel asub saagjas genitaalkapsel tagakeha viimases segmendis ning on kitiinkestaga kaetud. Kõige efektiivsem on emaste karusvaablaste süstematiseerimine erinevatesse liikidesse tagakehas asuvate munetite ja isaste isendite puhul genitaalkapslite võrdlemise teel. Isased putukad ei ole võimelised nõelama, kuna neil puuduvad munetid. Selle asemel kasutavad nad enesekaitseks hammustamist.
Meeleelundid on putukatel väga hästi välja arenenud. Meelerakud on ühenduses tundekarvakestega ja paiknevad laiali üle kogu keha. Lihtsad sensillid on tavaliselt haistmis-, maitsmis- ja kompimiselundite osaks. Nägemiselundid (fotoretseptorid) on lateraalselt paiknevad liitsilmad, mis sisaldavad osasilmi. Närvisüsteemiks on suurem närvirakkude kogumik, mis paikneb peakapslis olevas peaajus. Kõhtmine närvikett kulgeb rindmiku ja tagakehalülide kõhtmises osas ning vahendab vajalikku informatsiooni vastavate kehaosade retseptorite ja kesknärvisüsteemi vahel.
Karusvaablaste sooltoru on avatud ning seedenäärmed puuduvad. Vereringesüsteem on avatud, süda toruja ehitusega ja paikneb selgmiselt tagakehas. Hingamiselunditeks on trahheed ning erituselunditeks Malpighi sooned.

Sigimine ja areng

Isased karusvaablased on haruldasemad kui emased. Tavapärasemalt sünnivad viljastamata munadest isasloomad ja viljastatud munadest emasloomad, kuid on ka liike, mille puhul on teada, et viljastamata munadest sünnivad emasloomad. Munade viljastamine toimub kopulatsiooni käigus kahe erisoolise karusvaablase vahel.

Munemine ja munad

Karusvaablase munad on kujult ovaalsed, tavaliselt kergelt kumerad ja valkjad. Munad võivad olla puulehe pinnale laiali laotatud, paigutatud lehe äärtele või leherootsu kohale. Liigiti paigutavad karusvaablased oma munad osaliselt või terves ulatuses lehe sisse või kleebivad lehe pinnale. Üks liik paigutab nad ühte hunnikusse, kuid üldiselt laotatakse munad lehe peale laiali. Erandina on ka liike, kes paigutavad iga muna erineva lehe peale. Paljud liigid asetavad munad leherootsule ühte või kahte ritta organiseeritult. Mõned hõõruvad tärkava lehepunga marraskile ning munevad munad tekitatud avausse. Punga munetud munad kasvavad rohkem kui kaks korda suuremaks, absorbeerides kasvamise käigus mõningaid taimemahlu. Sellest tulenevalt kumavad tihti lehe epidermikihi alla munetud munad läbi lehe pinna. Paljudel juhtudel tõmbuvad hõõrumisest tekkinud augu servad karusvaablase munadest eemale, elimineerides igasuguse kontakti. Emane karusvaablane jätab pärast munemist oma tulevased järglased maha.

Vastsed

Karusvaablaste vastsetel on enamasti hästi arenenud pea ning 13 kehasegmenti, vastne on kõverdunud kehaga. Ebajalad on tagakeha segmentidel 2–8 ja 10, rindmikujalgu on kolm paari. Ebajalgu ei ole rohkem kui 8 paari, väljaarvatud juhul, kui tegemist on lehe sees koorunud vastsetega, sel juhul rindmikujalad puuduvad. Rindmikujalgade rohkus eristab karusvaablaste vastseid sadajalgsetest ja liblikavastsetest. Emaste ja isaste vastsete eristamine soo põhjal on välise määramise teel peaaegu võimatu.
Vastsed paiknevad üldiselt puulehtedel kerra keerdununa, liikudes ringi väga harva. Karusvaablaste nooremad vastsed toituvad puulehtede pealmisest pinnast, lehtede äärtest, mõned liigid rohuliblede rootsudest. Täiskasvanud vastsed on võimelised ära sööma kogu lehe. Vastsete peamisteks peremeestaimedeks on puud perekondadest kaselised (Betulaceae), pajulised (Salicaceae) ja roosõielised (Rosaceae).
Nukkumiseks valivad vastsed jõuliste taimede rootsud, pinnase või kasutavad auke, mis on mardikate poolt uuristatud. Nukkumine võib toimuda nii tihedas kestas ehk kookonis kui kookonita. Kookoniga nukkumise puhul võib ühes kookonis nukkuda ka kaks vastset. Sel juhul moodustab vastne kookoni juba nukkuva vastse ümber. Tekib kahekambriline kookon. Nukkumine on aeglane tegevus ning teatud liikide puhul võib võtta terve talve ja kesta kuni varasuveni.

Elupaik

Karusvaablased elavad seal, kus kasvavad nende peremeestaimed, mis on enamasti puud. Enim võib karusvaablasi leida pajult, paplilt ja kaselt, põõsaste hulgas pihlakalt. Paljud liigid elavad põõsastikes ja hekkides. Selle tõttu on mõnede liikide arvukus ka vähenemas, kuna hekkide arv on vähenenud ja hekipügamismeetodid täienenud. Vastsed seevastu elavad ja nukkuvad kõige enam kuslapuul ja viirpuul.