Mediolanum

Mediolanum (tänapäeva Milano) oli keldi hõimu insuberide tähtsaim asula Gallia Cisalpinas.
Hilisel Rooma ajal (300–400 pKr) oli linna elanike arv 40 000. Kui linnast sai Lääne-Rooma keisririigi pealinn, kasvas elanike arv 100 000 inimeseni, tehes Mediolanumist ühe Rooma-aegse Itaalia suurima linna.

Ajalugu

Arvatakse, et Mediolanum rajati aasta 600 eKr paiku insuberide poolt, kelle järgi kutsuti seda Põhja-Itaalia osa nimega Insubria. Titus Liviuse poolt üles tähendatud legendi järgi saatis Gallia kuningas Ambicatus Itaalia põhjaossa erinevatest gallide hõimudest valitud inimestest koosneva rühma, mida ta pani juhtima oma õepoja Bellovesuse; legendi järgi panigi just Bellovesus viienda Vana-Rooma kuninga Lucius Tarquinius Priscus valitsemisajal aluse Mediolanumi linnale.
Roomlased, keda juhtis konsul Gnaeus Cornelius Scipio Calvus, võitlesid insuberitega ja vallutasid linna aastal 222 eKr. Seejärel alistus insuberite pealik Roomale, andes roomlastele kontrolli linna üle. Kuna insuberid liitusid peale seda Hannibaliga, tuli roomlastel linn aastal 194 eKr uuesti vallutada. Seejärel vallutasid roomlased lõpuks kogu piirkonna, kutsudes uut provintsi nimega Gallia Cisalpina ("Gallia siinpool Alpe"). Just roomlased võisid anda kohale nime, latiniseerides senise keldi nime: gallia keeles tähendas *medio- "keskmine, keskpunkt" ja nime teise osa -lanon näol on tegemist keldi vastega ladinakeelsele sõnale -planum ("tasandik"); seega tähendas *Mediolanon (latiniseeritult Mediolanum) "(asundust) tasandiku keskel".
Mediolanum oli oluline tänu oma asukohale Põhja-Itaalia teedevõrgu keskpunktina. Polybios kirjeldas seda kui maad, mis oli rikas veini, igat sorti teravilja ja peene villase lõnga poolest. Sealsetes metsades kasvatati karjade viisi sigu nii ühiskondlikuks kui eratarbeks ja sealsed inimesed olid tuntud oma suuremeelsuse poolest.
Alates aastast 89 eKr oli tegemist omavalitsusõigusega linna munitsiipiumiga. Esimese Rooma keisri Augustuse valitsemisajal oli Mediolanum kuulus oma koolide poolest; lisaks asusid linnas ka teater ja amfiteater (129,5 × 109,3 m). Julius Caesari ajal ümbritses linna suur kivimüür, mida keiser Maximianus 3. sajandi lõpus veelgi laiendas. Mediolanumist Liguuria prefekti (Praefectus Liguriae) asukoha teinud Hadrianuse ajast alates oli tegemist kolooniaga; Constantinus omakorda tegi linnast Itaalia vikaari (Vicarius Italiae) asukoha. 3. sajandil oli Mediolanumis olemas rahapada, horreum ja keiserlik mausoleum. Aastal 259 alistasid Rooma leegionid keiser Gallienuse juhtimisel Mediolanumi lahingus kindlalt alemannid.
Aastal 286 kolis Diocletianus Lääne-Rooma keisririigi pealinna Roomast Mediolanumisse ja viimasest sai Lääne-Rooma keisrite residents ning riigi halduskeskus. Enda elukohaks valis ta idapoolses keisririigis asunud Nikomeedia ja Mediolanumi jättis ta oma kolleegi Maximianuse hallata. Viimane ehitas sinna mitu hiiglaslikku monumenti, suure tsirkuse (470 × 85 meetrit), termid (ehk "Heraklese vannid"), suure keiserlike paleede kompleksi ja hulga muid teenuseid ja hooneid, millest on säilinud vähem nähtavaid jälgi. Ta suurendas ka linna pindala, mille ümber ehitati ka uus suurem kivimüür (ligikaudu 4,5 km pikkune), millel oli palju 24-külgseid torne. Monumentide alal oli kaks torni ning neist üks, millest sai San Maurizio Maggiore kloostri osa, on säilinud 16,6 meetri kõrgusena.
Just Mediolanumis andis keiser Constantinus Suur aastal 313 välja Milano edikti, millega kindlustati riigis kõikide religioonide sallimine ja millega sillutati ühtlasi teed kristluse saamiseks keisririigi domineerivaks usundiks. Constantinus Suur viibis Mediolanumis seoses tema õe ja riigi idaosa keisri Liciniuse abiellumise tähistamisega. Ka Mediolanumis olid omad kristlaste kogukonnad, kelle seast tekkis tagakiusamiste tõttu ka oma osa märtreid; ent esimene kindel ajalooline Mediolanumi piiskop oli Merocles, kes viibis ka 313. aasta Rooma nõupidamisel. 4. sajandi keskel jagasid arianismiga seotud vaidlusküsimused sealsed kristlased mitmesse leeri; Constantinus II toetas ariaanlikke piiskoppe ja aeg-ajalt kerkis esile nendega võistlevaid piiskoppe. Aastal 374 surnud Auxentius, keda tuntakse ka kui Milano Auxentiust, oli hinnatud ariaanlik teoloog.
Arianismi pooldajad maha surunud piiskop Ambrosiuse (piiskop vahemikus 374–397) ja keiser Theodosius I (keiser vahemikus 379–395) ajal saavutas Mediolanum oma antiikaegse võimu tipu.
Mediolanumis asus ka mitu 4. sajandi lõpus ehitatud basiilikat: San Simpliciano, San Nazaro Maggiore, San Lorenzo Maggiore ja Sant'Ambrogio basiilikas asuv San Vittore kabel. Üldiselt toetas keisririik oma eksistentsi lõpuajal rakenduskunstide väljakujunemist Mediolanumis ja sealsete ühiskondlike hoonete ehitusplaanide juures olid elevandiluust ja hõbedast teosed tavapärased. Milano toomkiriku krüptis on säilinud muistse Püha Tekla kiriku ja baptisteeriumi, kus ristiti Augustinus Hippost, varemed.
Aastal 402 piirasid linna goodid ja Honoriuse valitsemisajal viidi keiserlik residents üle Ravennasse. Aastal 452 piirasid linna ja vallutasid selle hunnid Attila juhtimisel. Ent tõeline murrang Mediolanumi keiserlikus minevikus toimus aastal 538, mil Gooti sõja ajal laastas linna paljude elude hinnaga gootide kuninga Vitigesi lähisugulane Uraia. Aastal 569 vallutasid linna Itaalia aladele jõudnud langobardid ja tekkinud Langobardide kuningriigi pealinnaks sai hoopis Ticinum (mille uueks nimeks sai Papia, millest tuleneb ka tänapäevane nimekuju Pavia). Varakeskaegset Milanot jäid valitsema langobardide peapiiskopid.