Eesti SS-leegion

Leegioni moodustamine, 1942

Kevadel 1941 algas mittesaksa vabatahtlikest koosnevate Waffen-SS üksuste loomine. Eeskätt tulid siin kõne alla nn germaani rahvad, kes olid selleks SSi juhtkonna jaoks rassiliselt sobivad. Kava luua suuremad eestlastest koosnevad üksused ning nende alusel taastada Eesti armee tekkis eestlastest ohvitseridel juba 1941. aasta sõjasuvel. Sakslased seisid sellele esialgu otsustavalt vastu, kuid idarindel kantud kaotused sundisid neid oma seisukohti revideerima. Augusti keskpaigaks 1942 jõudsid Saksa riigi- ja SSi juhi (Hitler, Himmler, Rosenberg) Eesti leegioni loomises kokkuleppele. Olulise tähtsusega oli siinjuures ka see, et Saksa armee alluvuses tegutsevate eesti julgestusgruppide (Sicherungs-Gruppen) sõdurite teenistuslepingud lõppesid 1. septembril 1942 ja Saksa sõjaväe juhtkond oli huvitatud eesti sõdurite edasi võitlemisest.

Tallinna Saksa vägede okupeerimise aastapäeval 28. augustil 1942 teatas Eesti kindralkomissar SA-Obergruppenführer Karl Siegmund Litzmann, et Adolf Hitler on andnud loa moodustada Relva-SS-i alluvuses Eesti Leegion. Litzmann kutsus eesti noori vabatahtlikult leegioniga ühinema. Mehi värvati algul ida- ja politseipataljonidest. Leegion pidi tulema rügemendisuurune ning koosnema kolmest pataljonist (igas neli kompaniid) ja raskegranaadiheitja- ja tankitõrjekompaniist. Leegioni astujate esimene kokkukoondmine toimus Pihkvas. Leegioni väljaõpe toimus Poolas Krakówi lähedal asuvas Debica väljaõppelaagris (SS-Truppenübungplatze "Heidelager").
Adolf Hitler andis 29. septembril 1942 ametliku loa Eesti SS-leegioni moodustamiseks 1. oktoobrist 1942 (SS-i Peaameti päevaraamat nr 5960/42, 29. september 1942).
Eestlastest ohvitserid (80 meest) saadeti täienduskoolitusele Bad Tölzi SS-sõjakooli. Allohvitseride väljaõppekohaks sai Poseni (Poznan) SS-sõjakool, radistid saadeti Potsdami ja tankitõrjemehed Hollandisse Hilversumi sõjakooli.
Moodustati leegioni 1. rügemendi (1. Estnischen SS-Freiwilligen Regiment) staap koos I pataljoniga. 20. oktoobril 1942 määrati Eesti Leegioni 1. rügemendi ülemaks kolonelleitnant Franz Augsberger ja I pataljoni ülemaks kapten Georg Eberhardt.
1942. aasta lõpus oli Eesti SS-leegionis 969 meest (37 ohvitseri, 175 allohvitseri ja 757 võitlejat), kes 13. veebruaril 1943 andsid sõdurivande.

20. Eesti SS-diviis Sileesias

Sügisel 1944. saadeti Saksamaale jõudnud eesti väeosade liikmed väeliigist olenemata Neuhammeri õppelaagrisse Põhja-Sileesias Bunzlau linna lähedal. Lisaks Eesti SS-Diviisi sõjameestele koguti sinna ka lisaks ka omakaitselased, kindralinspektuuri töötajad, piirikaitserügementide võitlejad, politseipataljonlased, tööteenistuslased ja lennuväelased. Neuhammerisse suudeti kokku koguda 11 000 eestlast, lisaks liideti diviisiga ka 2400 sakslast (150 ohvitseri, 750 allohvitseri ja 1600 sõdurit). Väljaõpe laagris pidi kestma pool aastat kuni 1. aprillini 1945, kuid 12. jaanuaril 1945 alanud Punaarmee suurpealetungi tõttu väljaõpe peatati 20. jaanuaril 1945. 22. jaanuaril lahkus laagrist 45. rügement ning järgmisel päeval 46. ja suurtüki rügement. Diviisi allutati 17. armee 8. armeekorpusele ja saadeti hävitama üle Oderi jõe tunginud Punaarmee sillapead Oppelni lähedal. Ägedate lahingute tulemusena suudeti Oderi läänekaldale tunginud Punaarmee sillapead likvideerida. Diviisi komandör Augseberger sai selle eest 8. märtsil Rüütliristi. Kuid märtsi algul võeti 20. diviis koos veel nelja Saksa diviisiga Punaarmee poolt Oppelni all piiramisrõngasse. 16. märtsil sai 20. diviis korralduse piiramisrõngast välja murda. See õnnestuski 19. märtsil Ziegenhalsi juures. Samal päeval langes diviisiülem Augsberger, kelle auto sai tankimürsust täistabamuse. Diviisi juhtimise võttis üle Alfons Rebane. 80%-l diviisi võitlejaist õnnestus kotist välja murda, kuid maha tuli jätta raskerelvad ja autod. 23. märtsil saadeti ellujäänud mehed Bolkenheini juurde ümberformeerimisele. Diviisi uueks ülemaks nimetati senine 26. SS-diviisi (2. Ungari diviis) komandör SS-Oberführer Berthold Maack. 15. aprillil saadeti 17. armee 8. armeekorpusele allutatud diviis uuesti Schönau juures rindele. 20. aprillil saadeti diviis Tšehhoslovakkia piiril asuvasse mägisesse Goldberg-Hirschbergi piirkonda, kus viibiti sõja lõpuni mais 1945. Seal rindelõigus käis vaikne positsioonisõda, kus ei toimunud enam suuremaid lahinguid.

20. Eesti SS-diviis Tšehhimaal

7. mail sai diviis käsu rindelt tagasi tõmbuda. 45. rügement lahkus esimesena, kuna 46. rügement kaitses taganemist. Taganemisteekond kulges läbi Tšehhimaa marsruudil Hirschberg–Turnau–Pilsen (Jelenia Gora – Turnow – Plzen). 8. mail taganes diviis veel organiseeritult, kuid lagunes varsti väiksemateks gruppideks. Melniku piirkonnas alistuti Punaarmeele. Diviisis oli tollal umbes 6000–7000 meest. Umbes 500 eesti sõdurit tapeti tšehhi ülestõusnute poolt ("Tšehhi põrgu"), nende hulgas oli ka 45. rügemendi viimane ülem Paul Maitla, kes hukati 10. mail Nymburgis Prahast ida pool.

Sõja lõpp ja vangilaagrid

Väiksem üksus, mida juhtis Alfons Rebane, taganes piki tänapäevast Saksa-Tšehhi piiri, kus elas saksakeelne elanikkond. Neil õnnestus ületada Elbe jõgi ja jõuda välja ameeriklasteni. Taanis asunud 20. diviisi tagala- ja väljaõpperügement alistus mais 1945 Briti vägedele. Kokku oli Saksamaal Briti okupatsioonitsooni sõjavangilaagrites 3000–4000 eestlast. 7. märtsil 1946 nad kõik vabastati. Ameeriklaste tsoonis oli umbes 700–800 eestlasest sõjavangi. Nad vabastati 1946. aasta jooksul. Prantsuse tsoonis oli vangis umbes 300 eesti sõdurit. Üle 100 neist anti üle Nõukogude Liidule (mitmed läksid ka vabatahtlikult, lootes koju jõuda). Viimane eestlasest sõjavang Prantsuse tsoonis vabastati 1946. aastal. Nõukogude vägede kätte langes vangi umbes 5000 20. diviisi sõdurit. Pärast Nõukogude sõjavangilaagrites viibimist saadeti nad nn filtratsioonilaagritesse. Sealt suunati nooremad mehed NKVD tööpataljonidesse ning paljud ka Siberis ja Põhja-Venemaal asuvaisse vangilaagritesse. Enamus neist vabanes 1950ndatel pärast Stalini surma.
1. oktoobril 1946 kuulutas Rahvusvaheline Sõjatribunal Nürnbergis kuritegelikuks SSi ja kõik temaga seotud organisatsioonid (sealhulgas Waffen-SSi), väljaarvatud nn. SS-i ratsaüksused. Samas määrates kindlaks kuritegelikku organisatsiooni kuuluvate isikute ringi, jättis ta sealt välja isikud, kel polnud aimu organisatsiooni kuritegelikest eesmärkidest või tegudest, samuti need, kes olid sinna sundmobiliseeritud.
1948. aastal võttis USA kongress vastu nn DP-de seadus (DP-Act), mille alusel said Saksamaal lääneliitlaste okupatsioonitsoonide põgenikelaagrite (DP (displaced persons – ümberasustatud isikud) laagrite) elanikud ümber asuda USAsse. Esialgu oli segadust endiste Waffen-SSis võidelnud eestlastest-lätlastest sõduritega. 1. septembril 1950 võttis USA DP-de komisjon (tollases tõlkes Elamiskohast Pagendatud Isikute Komisjon) Washingtonis vastu otsuse: "Balti Waffen SS väeosi (Balti leegionid) tuleb vaadelda nii eesmärgilt, ideoloogialt, tegevuselt ja osavõtutingimustelt lahusolevaid ning Saksa SS-ist erinevaid väeosi ja sellepärast ei pea komisjon neid Ühendriikide valitsusele vaenulikuks nagu märgitud parandusena pagendatud isikute seaduses, lõik 13."

Kokkuvõte

Saksa sõjaväes käis üle 70 000 eesti mehe, neist umbes 20 000 vabatahtlikku ja 50 000 mobiliseeritut. Langes üle 20 000 mehe. Ainuüksi 1944. aastal langes 10 000 – 12 000 meest. (Hannes Walteri andmeil langes Teises maailmasõjas kokku 14 600 meest).