Wellesi deklaratsioon

Wellesi deklaratsioon oli Ameerika Ühendriikide riigisekretäri asetäitja Sumner Wellesi poolt 23. juulil 1940 avaldatud dokument, mille kohaselt Ameerika Ühendriigid ei tunnistanud Balti riikide okupeerimist Nõukogude Liidu poolt, sest see oli toimunud jõuga ning Balti riikides elavate rahvaste tahte vastaselt. Tegemist oli Stimsoni doktriini rakendamisega Balti küsimuses. Deklaratsioon väljendas Franklin D. Roosevelti ja tema administratsiooni suhtumist territoriaalsesse ekspansiooni.
Tulevaste Balti riikide alasid hakati Vene Keisririigiga liitma alates 18. sajandi algusest ja need kuulusid autonoomsete provintsidena selle koosseisu kuni 20. sajandi alguseni. Neil aladel oli 19. sajandil alanud rahvuslik ärkamine ja Esimesele maailmasõjale järgnenud Venemaa Keisririigi lagunemise käigus eraldusid sellest teiste seas ka Eesti, Läti ja Leedu. Kahe maailmasõja vahel kuulusid kõik kolm Rahvasteliitu ja olid Ameerika Ühendriikide poolt de iure tunnustatud. Pärast Teise maailmasõja puhkemist okupeeris Nõukogude Liit Balti riigid 1940. aastal vastavalt Natsi-Saksamaaga sõlmitud Molotovi-Ribbentropi pakti salajastes lisaprotokollides sisalduvatele kokkulepetele.
Wellesi deklaratsiooni koostas peamiselt Loy Wesley Henderson, konsulteerides samal ajal Wellesi ja president Franklin Rooseveltiga. Deklaratsiooni järgi ei tunnistanud Ameerika Ühendriigid Balti riikide okupeerimist kui ebaseaduslikku akti. Ühendriigid ei taganenud sellest 51 okupatsiooniaasta jooksul kordagi. Deklaratsioon iseenesest oli sümboolse tähendusega, kuid võimaldas läände jäänud Balti riikide diplomaatidel jätkata oma riikide eest seismist.

19. sajand ja 20. sajandi algus

Eesti, Läti ja Leedu alad kuulusid 19. sajandil Venemaa Keisririigi koosseisu. Eestlaste, lätlaste ja leedukate rahvuslik ärkamine käivitas protsessid, mis viisid Esimesele maailmasõjale järgnenud Vene Impeeriumi lagunemise käigus nende riikide iseseisvuse väljakuulutamiseni. Leedu taastas oma iseseisvuse 16. veebruaril, Eesti iseseisvusdeklaratsioon kuulutati välja 24. veebruaril ja Läti oma 18. novembril 1918. Balti riike vaadeldi tihti ühtse rühmana, kuigi nende keeles ja ajaloos on selged erinevused. Kõik kolm riiki võeti Rahvasteliidu liikmeks 1921. aastal.
USA tunnustas Balti riike de iure 1922. aasta juuliks. Tunnustus tuli ajal, kui toimus üleminek Woodrow Wilsoni juhitud demokraatide administratsioonilt Warren Hardingu juhitud vabariiklaste administratsioonile. Kuigi Ameerika ühendriigid ei toetanud ühtegi olulist poliitilist või majanduslikku algatust Balti riikides ja selle erinevad administratsioonid ei pidanud Balti riike strateegiliselt oluliseks, hoiti siiski normaalseid diplomaatilisi suhteid.
Esimene maailmasõda oli Ameerika Ühendriikidelt nõudnud rohkem kui 100 000 langenut ja nad ajasid isolatsioonipoliitikat, et vältida edaspidi Euroopa konfliktidesse sattumist. Sellegi poolest kritiseeris välisminister Henry L. Stimson 1932. aastal Jaapanit, kuna viimane oli 1931. aastal tunginud Mandžuuriasse ja pani nii aluse Stimsoni doktriinile, millele Wellesi deklaratsioon toetus.

Teise maailmasõja puhkemine

Olukord muutus pärast Teise maailmasõja puhkemist. Saksamaa tungis septembris 1939 Poolale kallale. Suurbritannia tõmmati sõtta ja Saksamaa võidud Taani, Norra ja Hollandi üle 1940. aastate kevadel olid ärevusttekitavad. Suurbritannia oli ohus ja selle juhtkond kaalus tõsiselt võimalust Nõukogude Liiduga liit sõlmida. Sellises olukorras oli brittidel raske otseselt Balti riikide küsimuses Nõukogude Liidu vastu astuda.
Roosevelt aga ei soovinud Ameerika Ühendriike sõtta juhtida. Tema 1937. aastal Itaalia ja Jaapani agressiooni hukka mõistev Karantiinikõne (Quarantine Speech) oli tekitanud vastakaid arvamusi. Wellesil olid selles suhtes vabamad käed. Ta arvestas juba sõja järel tekkivate piirivaidlustega ja planeeris rahvusvahelist Ameerika Ühendriikide juhitavat organisatsiooni, mis neid küsimusi lahendaks. Roosevelt nägi Wellesi jõulisemaid avalikke väljaütlemisi võimalusena avalikku arvamust Ameerika Ühendriikide välispoliitika osas proovile panna.
Nõukogude Liidu ja Saksamaa vahel sõlmitud Molotovi-Ribbentropi pakti salajane lisaprotokoll andis Eesti, Läti ja Leedu Nõukogude Liidu mõjusfääri. Nõukogude Liit esitas Balti riikidele 1939. aasta lõpus ja 1940. aasta alguses rea ultimaatumeid, mis lõpuks viisid Balti riikide annekteerimiseni. Samasugust survet avaldati samal ajal ka Soomele. Juunis 1940 sisenes Balti riikidesse 30 000 punaväelast ning järgnesid kohalike juhtide ja kodanike arreteerimised.
Juuli keskel toimusid "rahvaesinduste" valimised, kus Nõukogude Liidu toetatud jõud said 92,2–99,2% häältest. John Cooper Wiley saatis kogu juuni jooksul Washingtoni Balti riikides toimuvat kajastavaid kodeeritud telegramme ja need avaldasid mõju ka Wellesile. Ameerika Ühendriigid andsid välja valitsuse määruse 8389, mis külmutas Balti riikide varad ja asetas nad ühele pulgale Saksamaa poolt okupeeritud riikidega.

Formuleerimine

Wellesi deklaratsiooni koostas Loy Henderson, kes konsulteeris samal ajal nii Wellesi kui ka Rooseveltiga. Welles osales hiljem ka Atlandi harta loomisel, mis ütles, et territoriaalsete muudatuste tegemisel tuleb arvestada elanike soovidega. Kuna Cordell Hull oli haige, langesid välisministri ülesanded üha enam talle. Henderson, kes oli Välisministeeriumi Euroopa asjade osakonna juhataja, oli abielus lätlannaga. Ta oli pärast Esimest maailmasõda avanud Ameerika Punase Risti kontori Kaunases ja teeninud Välisministeeriumi Ida-Euroopa osakonnas 18 aastat.
Ajaloolase Eero Medijaineni sõnul oli tollal USA välispoliitikas suur mõjujõud niinimetatud Riia rühmal: noortel diplomaatidel, kes olid karjääri alustanud Riias ning töötanud hiljem Moskvas ja Washingtonis. Nemad mõjutasid Balti küsimuse päevakorras hoidmist ja takistasid sõbraliku suhtumise tekkimist Nõukogude Liitu. President Lennart Meri ütles 13. jaanuaril 2000 Tartus Jüri Uluotsa 110. sünniaastapäevale pühendatud konverentsil, et oma mõju võis avaldada ka Ladina-Ameerika. Nimelt olid Ladina-Ameerika riigid Vatikani eeskujul, kes oli juba Nõukogude Liidu tegevuse hukka mõistnud, hakanud Balti riikide okupeerimist käsitlema agressioonina. Samuti oli Nõukogude Liit 1940. aastal Natsi-Saksamaaga avalikult liidus.
Welles palus 23. juulil hommikuse vestluse käigus Hendersoni, et viimane koostaks avalduse, mis "väljendaks kaastunnet Balti riikide elanike vastu ja mõistaks hukka Nõukogude Liidu teod." Pärast esialgse mustandi läbivaatamist väljendas Welles kindlat arvamust, et see ei ole piisavalt jõuline. Hendersoni juuresolekul helistas ta Rooseveltile ja luges talle mustandi ette. Ka Roosevelt nõustus Wellesiga, et avaldus tuleb sõnastada jõulisemalt. Welles muutis seejärel mitut lauset ja lisas mõned, ilmselt presidendi soovitusel. Hendersoni sõnul "oli president Roosevelt nördinud viisi üle, millega Nõukogude Liit Balti riigid annekteeris ja kiitis isiklikult heaks hukkamõistva avalduse, mille välisministri kohusetäitja Welles selle kohta välja andis." Avaldus tehti avalikuks ja saadeti sama päeva jooksul ka Ameerika saatkonda Moskvas.

Teise maailmasõja ajal

Welles teatas, et USA valitsus peaks jätkama Balti riikide saadikute tunnistamist suveräänsete valitsuste esindajatena. Samal ajal andis Välisministeerium Ameerika Ühendriikide esindajatele juhised Balti riikidest "konsultatsioonideks" koju naasta. New York Times kirjeldas Wellesi deklaratsiooni kui "ühte erakordsemat dokumenti, mille Välisministeerium mitme aasta jooksul välja oli andnud."
Ajal, mil Ameerika Ühendriigid, Suurbritannia ja Nõukogude liit olid liitlased, oli deklaratsioon tüliõunaks, kuid Welles kaitses seda järjekindlalt. Meediaga suheldes vihjas ta, et Nõukogude liit oli üritanud anda agressiivsele käitumisele seaduslikkuse hõngu. Memorandumis, mis kirjeldas tema vestlust briti saadiku lord Halifaxiga 1942. aastal, ütles Welles, et ta eelistas kirjeldada anneksioone toetavaid referendume "võltsingutena." Aprillis 1942 kirjutas ta, et anneksioon "pole ainult õigustamatu kõigist moraalsetest vaatenurkadest vaadates, vaid ka rumal", tõlgendades igasuguseid järeleandmisi Balti küsimuses pretsedendina, mis viiks piiritülideni Ida-Poolas ja mujal.
Kui sõda muutus pingelisemaks, tunnistas Roosevelt vajadust Nõukogude abi järele ega soovinud sõjajärgseid territoriaalseid vaidlusi jutuks võtta. Ta kinnitas Teherani konverentsil Stalinile "naljatledes", et kui Nõukogude väed reokupeerivad Balti riigid, siis "ei kavatsenud ta Nõukogude Liiduga selle üle sõda alustada." Kuid ta selgitas, et "referendumi küsimus ja õigus enesemääramisele" on Ameerika Ühendriikide jaoks olulised. Kuigi Welles töötas 1940. aastate alguses liitlassuhete rajamise nimel intensiivselt Nõukogude Liidu esindajatega, pidas ta Roosevelti ja Churchilli vähest pühendumust sellele teemale ohtlikuks.