google/wiki40b huggingface dataset:
Uļi Kīnkamäg

Uļi Kīnkamäg (ka Uldrik Kahperg, ametliku nimega Uldriķis Kāpbergs; lätipäraselt ka Uļi Kīnkamegs (25. märts 1869 Pizā – 1. juuni 1932 Ventspilsi vangla) oli liivi luuletaja ja rahvuslane, kes on tuntud kui "Liivi kuningas".
Uldrik Kahperg oli harilik vähese kirjaoskusega taluperemees, kelle ainsaks lugemisraamatuks oli piibel, mille ta oli läbi lugenud mitu korda.Ta ei tunnustanud Läti riigi võimu liivlaste üle, pidades end "jumala kuningriigi kodanikuks". Ta ei maksnud makse ja keeldus oma poega Läti sõjaväkke ajateenistusse saatmast. 
Mais 1932 ta vangistati. Ta suri Ventspilsi vanglas südamerabandusse. Ta on maetud Pizā kalmistule.
Liivi kuningaks nimetas teda ajakirjandus, ise ta ennast kuningaks ei nimetanud.
Tema luuletusi avaldati ajalehes Līvli.

Isiklikku

Tema poeg Pētõr Kīnkamäg oli samuti luuletaja.
Leonhard Kruze

Leonhard Kruze (14. mai 1899 Vana-Otepää – 20. veebruar 1966 Moskva) oli Eesti päritolu polaarlendur. Kruze sündis Tartumaal Vana-Otepää vallas Käpa talus ja suri 20. veebruaril 1966. Tema põrm tuhastati Moskvas ja vastavalt lenduri soovile sängitati see Otepää uuele kalmistule. Tema kalmule on püstitatud Arktika reljeefkaardiga mälestussammas.

Lapsepõlv

Leonhardi isa Kustav (Gustav) Kruus töötas lühikest aega Otepääl külakoolmeistrina. Leonhardi varasem lapsepõlv möödus Otepää ümbruse talus. Pere siirdus Moskvasse pärast sõjaväe sundaega, kus tema isast sai 3. grenaderipolgu üleajateenija allohvitser. Leonhard Kruze on lõpetanud Moskvas Pljuštšihhas 3-klassilise linnakooli ja 1911. aastal 2-klassilise reaalkooli.

Haridus ja töö

1915. aasta veebruaris astus Leonhard Kruze vabatahtlikuna 38. Simbirski laskurpolku. Teda on luuraja töö eest autasustatud kahe Georgi ristiga. Sõdurite ülestõusu tõttu, mis toimus 1916. aastal, tuli Kruzel end varjata. Peale veebruarirevolutsiooni suundus ta väeüksusesse, mis koosnes tsaariarmeest ära jooksnud sõduritest. Väeüksus oli bolševike mõju all, kus Kruze tegutses polgu komitees ning hakkas osa võtma revolutsioonilisest tööst. Punakaarti astus ta peale oktoobrirevolutsiooni ja 1917. aasta oktoobrikuu lõpust osales Moskvas mitmes tänavalahingus. Kruze võitles mitmel Kodusõja rindel valgekaartlaste vastu kuni 1919. aasta märtsini, kui sai haavata. Hiljem oli ta 18. laskurbrigaadi ratsaluurekomando ülem ja peale sõja lõppu aitas Tambovi ümbruskonnas Antonovi kulaklikku mässu likvideerida. 1921. aastal sai vapruse eest Kodusõja lahingus autasuks nimelise kuldkella.

Karjäär lennunduses

Olles omandanud hariduse Petrogradis kõrgemas ratsaväekoolis, astus Kruze 1923. aasta sügisel lennukooli. Lendur-vaatleja kutse sai ta kätte 1925. aastal. Sõjaväelenduri amet võimaldas tal teha õhufotosid. Piloodi õigused omandas ta 1930. aastal Orenburgi lennukooli lõpetamisel. Seal jätkas instruktori ja eskadrilliülema ametis kuni 1931. aastani, kui siirdus tsiviillennundusse. Aastatel 1932–1935 töötas ta Moskvast Leningradi ajalehtede matriitse vedava lennusalga ülemana. Põhjameretee Valitsuse polaarlennunduses alustas teenimist 1936. aastal. Leonhard Kruze aitas treenida piloote Moskvas 1937. aastal toimunud Põhjanaba ekspeditsooni jaoks. Lähiluure ülemana juhtis P-5 tüüpi lennukit N-128 ja täitis aeg-ajalt lennuvälja ülema kohuseid.
Sõjaeelseil aastail ja Suure isamaasõja algul lendas ta Ida-Siberi rannikul ning täiustas jääluure meetodeid. Tal õnnestus 1942. aasta sügisel PS-84 tüüpi ratastega lennukil maanduda Tšukotka ja Jakuutia jääväljadel. Seal olles töötas ta välja maismaalennukite jääl kasutamise meetodid. Pärast Suure isamaasõja lõppu juhatas alampolkovnik L. Kruze Leipzigis trofeelennukite remontimist, töötas lendude juhatajana Moskvas ja mitmel pool Kaug-Põhjas. Kokku on Leonhard Kruze 30 aasta jooksul lennanud 3 600 000 kilomeetrit, mis teeb kokku umbes 90 ringi ümber maakera. Tema teeneid on hinnatud kahe Lenini ordeni, Punatähe ordeni ja muude autasudega. Eestisse tagasi jõudis ta 1941. aastal.
Thíra saared

Thíra saared ehk Santoríni saared on saarestik Kreekas Egeuse meres, Küklaadide lõunapoolseim osa. Nad jäävad Kreetast umbes 100 km põhja poole. Kogupindala on umbes 90 km²
Saarestiku peasaar on Thíra (Santoríni).
Aastal 2001 elas saarestikus umbes 13 500 elanikku.
Saarestiku moodustab vulkaani kaldeera, mis on jäänuk tohutust vulkaanilisest plahvatusest II aastatuhande keskpaiku eKr. Saarestiku keskel Nea Kaimeni saarel asub Thíra vulkaan.
Christian von Schlözer

Christian von Schlözer (1774–1831) oli vene ja saksa õigusteadlane.
Tema isa oli ajaloolane ja publitsist August Ludwig von Schlözer.
1800 kutsuti ta Tartu ülikooli õppejõuks (ülikool avati 1802). 1801 sai ta Moskva ülikooli õppejõuks.
Setomaa vald

Asustus

Setomaa vallas on üks alevik – Värska ja 156 küla. Külad on: Ala-Tsumba, Antkruva, Audjassaare, Beresje, Ermakova, Helbi, Hilana, Hilläkeste, Hindsa, Holdi, Härmä, Ignasõ, Igrise, Jaanimäe, Juusa, Jõksi, Järvepää, Kahkva, Kalatsova, Kangavitsa, Karamsina, Karisilla, Kasakova, Kastamara, Keerba, Kiiova, Kiislova, Kiksova, Kitsõ, Klistina, Koidula, Kolodavitsa, Kolossova, Koorla, Korela, Korski, Kossa, Kostkova, Kremessova, Kriiva, Kuigõ, Kuksina, Kundruse, Kusnetsova, Kõõru, Käre, Küllätüvä, Laossina, Leimani, Lepä, Lindsi, Litvina, Lobotka, Lutepää, Lutja, Lütä, Lüübnitsa, Maaslova, Marinova, Martsina, Masluva, Matsuri, Melso, Merekülä, Meremäe, Miikse, Mikitamäe, Miku, Mokra, Määsi, Määsovitsa, Napi, Navikõ, Nedsaja, Niitsiku, Obinitsa, Olehkova, Ostrova, Paklova, Palandõ, Palo, Paloveere, Pattina, Pelsi, Perdaku, Pliia, Podmotsa, Poksa, Polovina, Popovitsa, Pruntova, Puista, Puugnitsa, Põrstõ, Raotu, Rokina, Ruutsi, Rõsna, Rääptsova, Rääsolaane, Saabolda, Saagri, Saatse, Samarina, Selise, Seretsüvä, Serga, Sesniki, Sirgova, Sulbi, Säpina, Talka, Tedre, Tepia, Tessova, Teterüvä, Tiastõ, Tiilige, Tiirhanna, Tiklasõ, Tobrova, Tonja, Toodsi, Toomasmäe, Treiali, Treski, Triginä, Tserebi, Tsergondõ, Tsirgu, Tsumba, Tuplova, Tuulova, Tääglova, Ulaskova, Ulitina, Usinitsa, Uusvada, Vaaksaarõ, Vaartsi, Varesmäe, Vasla, Vedernika, Velna, Veretinä, Verhulitsa, Vinski, Viro, Voropi, Võmmorski, Võpolsova, Võõpsu, Väike-Rõsna, Väiko-Härmä, Väiko-Serga, Õrsava.
Jozef Tiso

Jozef Tiso (13. oktoober 1887 Bytča – 18. aprill 1947 Bratislava) oli slovaki poliitik ja katoliku preester.
Jozef Tiso lõpetas Žilinas gümnaasiumi, õppis seejärel vaimulikus seminaris Nitras. Andeka õpilasena võimaldati tal õppida Viini Ülikoolis, mille ta lõpetas 1910. aastal. Ülikooli lõpetamise järel teenis ta katoliku preestrina. 1915. aastal sai Jozef Tiso Nitra Teoloogilise Seminari rektoriks. Aastatel 1921–1923 oli ta Slovakkia peapiiskopi sekretär. Alates 1924. aastast kuni 1945. aastani oli ta katoliku preester Bánovce nad Bebravous.
1918. aasta lõpus astus Tiso klerikaalsesse autonomistlikusse Slovakkia Rahvaparteisse. Esimest korda kandideeris ta Tšehhoslovakkia parlamenti 1920. aastal, valituks ostus 1925. aastal. Tšehhoslovakkia parlamendi liikmeks jäi ta kuni 1938. aastani. 1927–1929 oli ta Tšehhoslovakkia tervishoiu- ja spordiminister. Pärast Andrej Hlinka surma 1938. aasta augustis sai Tiso faktiliselt Slovakkia Rahvapartei liidriks.
1938. aasta oktoobris saavutas Slovakkia autonoomia ning Tiso sai 7. oktoobril 1938 Slovakkia peaministriks. 1939. aasta veebruaris hakkasid Saksa poliitikud veenma Slovakkia poliitikuid, et need kuulutaksid välja iseseisvuse. Vastukaaluks sellele hõivasid Tšehhoslovakkia väed 9. märtsil Slovakkia ja eemaldasid Tiso võimult. 13. märtsil 1939 kohtus Jozef Tiso Berliinis Adolf Hitleriga. Hitler sisuliselt sundis teda Slovakkia iseseisvust välja kuulutama. 14. märtsil 1939 kuulutas Slovakkia parlament välja Slovaki Vabariigi iseseisvuse. Tisost sai peaminister, alates 26. oktoobrist 1939 president.
Slovaki Vabariigi presidendina püüdis Tiso ajada suhteliselt mõõdukat poliitikat. Tal oli korduvalt konflikte natsionaalsotsialistliku peaministri Vojtech Tukaga.
Kui Punaarmee hõivas 1945. aasta aprillis kogu Slovakkia territooriumi, siis põgenes Tiso Austria kaudu Saksamaale. 6. juunil 1945 vahistasid Ameerika sõjaväelased ta Baieris ning ta anti Tšehhoslovakkia võimudele välja. Talle esitati süüdistus riigireetmises ning 15. aprillil 1947 mõisteti ta surma. Ta poodi üles 18. aprillil 1947.
Netikuller

Netikuller Transport OÜ on eesti ettevõte, mida tuntakse kaubamärgi Netikuller ja veebikeskkonna netikuller.ee järgi.   netikuller.ee alustas tööd 2002. aastal.
Ettevõtte põhitegevuseks on kaupade toomine (import) neist välismaistest netipoodidest, mis muidu kaupa Eestisse ei saada. OÜ Netikuller osutab transpordi- ja maksevahendusteenust ega tegele kaupade müügiga.
2014. aastal teatas ettevõtte tegevjuht Kristjan Toop, et firma sulgetakse vähese huvi tõttu.
Vaike Oro

Vaike Oro (sünninimi Vaike Kaup; sündinud 1936) on eesti raamatukogundustegelane.
Aastatel 1945–1951 õppis Aidu algkoolis, seejärel Jõgeval. 1961. aastal asus õppima Tartu Riikliku Ülikooli kaugõppeosakonnas raamatukogundust ja bibliograafiat. 1968. aastal lõpetas sama eriala Tallinna Pedagoogilises Instituudis, kuhu see eriala oli vahepeal üle toodud.
1957. aastast töötas ta Põltsamaa linna lasteraamatukogus, 1958. aastal sai ta lasteraamatukogu juhatajaks. Aastatel 1970–2005 oli ta Jõgeva
Rajooniraamatukogu (hilisemate nimetustega Jõgeva Keskraamatukogu ja Jõgeva Maakonna Keskraamatukogu) direktor.
Aastatel 1993–1996 oli ta Põltsamaa linnavolikogu liige.
Bychaŭ

Ajalugu

Linna on esimest korda kirjalikult mainitud aastal 1370. Linn kuulus eri aegadel Druckite, Alšėniškiste ja Goštautaste suguvõsadele.
XV sajandil sai linnast staarostkonna keskus, mille omanikeks said Chodkiewiczid. Jan Karol Chodkiewicz muutis linna võimsaks kindluseks, mis oli üks tugevamaid kantse Valgevene aladel. Lisaks lasi ta ka linna rajada katoliku kiriku. Sajandi teisel poolel hakkas linnas tegutsema Euroopa suurim arsenal, kus valmistati kahureid, püsse ja laskemoona. Aastal 1621 läks linn abielu kaudu Sapiehade suguvõsale.
Seoses territoriaal-administratiivse reformiga hakkas linn kuuluma Viciebski vojevoodkonda ja Orša maakonda. Kuna sel ajal oli asutatud ka samanimeline alev, siis kutsuti seda toona Стары Быхаў.
Juba XVI sajandil oli linn korduvalt kasakate rüüsteretkede objektiks sattunud. Linna rünnati aastail 1590, 1595 ja 1648. Uputuse ajal piirasid Moskva väed ebaõnnestunult linna aastail 1654–1656. Aastal 1657 õnnestus ründajail linn aga tormijooksuga vallutada. Aastal 1661 linn vabastati. Linna kangelasliku kaitsmise eest andis kuningas Michał Korybut Wiśniowiecki sellele aastal 1669 erilised privileegid.
Põhjasõja ajal asusid Sapiehad rootslasi toetama. Kättemaksuks lasi Peeter I aastal 1702 linna ja lossi hävitada. Aastal 1737 avati sealse kloostri juures kool. Aastal 1747 oli linnas olemas ka juba raamatukogu. Aastal 1755 toimus seal kolm laata aastas.
Poola jagamisel läks linn aastal 1772 Venemaa koosseisu, kus hakkas kuuluma Mogiljovi kubermangu ja sellest sai maakonnalinn. Aastal 1781 kinnitati linna generaalplaan. Toona oli sellel kolm väravat – üks linna põhjaosas, teine lõunaosas ja kolmas viis Dnepri äärde. Aastal 1825 oli linnas 8 laohoonet, 13 kõrtsi, viis võõrastemaja. Lossil oli toona kaks torni ja seal asus kunstigalerii.
Pärast novembriülestõusu konfiskeeris valitsus Sapiehadelt nende Bychaŭ valdused. Aastast 1841 on teada, et linnas oli flanellivabrik. Jaanuariülestõusu ajal tegutses linna ümbruses ülestõusnute salk.
XIX sajandi teisel poolel oli linnas kaks telliselöövi (sealjuures oli linnas vaid kolm tellistest maja), neli tuuleveskit, neli õigeusu ja kaks katoliku kirikut, sünagoog, kruubivabrik. Aastal 1878 hakkasid linna valgustama gaasilambid, aga aastal 1882 rajati linna telegraafijaam. Aastal 1902 valmis linna läbiv raudtee. Aastal 1913 avati linnas esimene kino, aastal 1916 valmis sild üle Dnepri jõe. Esimeses maailmasõjas hõivasid Saksa väed linna 5. märtsil 1919.
Aastal 1924 läks Bychaŭ Valgevene NSV koosseisu. Aastal 1941 hukkasid linna hõivanud Saksa väed selle läheduses ligi 4600 linnas elanud juuti.
Kuni XX sajandi üheksakümnendate aastateni asus linnas Balti mere laevastiku lennuväebaas, kus paiknesid lennukid Tu-16, aga hiljem lennukid Tu-22M2
Kortermeister

Kortermeister (saksa sõnast Quartiermeister) on endisaegne ohvitser, kes algselt (kuni 16. sajandini) tegeles vägede majutuse, toidu ja hobusemoona küsimustega; hiljem (kuni 20. sajandini) tegeles eelkõige operatiivküsimustega.
Petru Groza

Petru Groza (7. detsember 1884 – 7. jaanuar 1958) oli Rumeenia poliitik, Rumeenia Ministrite Nõukogu esimees (sisuliselt peaminister) 6. märtsist 1945 kuni 2. juunini 1952.
Ştei linn kandis 1958–1990 tema järgi nime Dr Petru Groza.
Prantsusmaa peaminister

Prantsusmaa peaminister (le Premier Ministre de la République Française) on Prantsuse Vabariigi (Viies Vabariik) Ministrite Nõukogu esimees (valitsusjuht). Riigipea on Prantsusmaa president. Prantsusmaa Teises, Kolmandas ja Neljandas Vabariigis kutsuti valitsusjuhti Ministrite Nõukogu President (Président du Conseil des Ministres).

Funktsioon

Peaminister esitab teiste ministrite nimekirja presidendile kinnitamiseks. Peaminister võib, erinevalt teistest ministritest, vastu võtta üldise iseloomuga otsuseid ja määrusi. Peaminister algatab seaduste vastuvõtu Rahvuskogus ja tagab nende täitmise.
Kõik peaministrid kaitsevad oma valitsusprogrammi ja teevad eelarvevalikuid. Piir, milleni need otsused peaministri ja presidendi vahel jõuavad, oleneb sellest, kas nad on samast parteist.
Kuna peaministrid on täielikult valitsuspoliitika kontrolli all, süüdistatakse just neid tavaliselt valitsuse vigades.

Nimetamine

Peaministri nimetab Prantsusmaa president. Kuna Prantsusmaa Rahvusassamblee võib usaldushääletusega jõustada valitsuse tagasiastumise, peab peaministri valik kajastama enamust assambleel. Olukorda, kus president ja peaminister on vastasparteidest, kutsutakse "vabaabieluks".
Peaministrid valitakse tavaliselt Rahvusassamblee liikmete seast. Siiski on harvadel juhtudel peaminister valitud Prantsusmaa presidendi poolt bürokraatliku kogemuse, välisteenistuse või eduka ärijuhtimise tõttu.
Ludmilla Nurmand

Ludmilla Nurmand (aastani 1924 Ludmilla Golubova; 23. august (vkj 11. august) 1897 Jekaterinoslav (Dnipro) – 3. märts 1980 Tartu) oli Eesti arstiteadlane, dermatoloog ja veneroloog.

Elulugu

Ludmilla Nurmand oli sõjaväearsti tütar, Leo Nurmandi ema.
1917. aastal lõpetas Nurmand Tartu Puškini-nimelise Gümnaasiumi, 1926 TÜ arstiteaduskonna, meditsiinikandidaat (1949, TÜ), väitekiri "Haigestumine veneroloogilistesse haigustesse ja võitlus nendega Eestis".
Nurmand oli 1926–37 TÜ naha- ja suguhaiguste kateedri noorem- ja vanemassistent, 1937–40 Tallinna Ühishaigekassa arst, 1940–41 Tallinna Veneroloogiadispanseri naisteosakonna juhataja, 1941–44 Tallinna Naha- ja Suguhaiguste nõuandla (dispanseri) arst, 1944–47 peaarst, 1945–47 ka tervishoiuministeeriumi peaveneroloog, 1947–66 TRÜ dermatoveneroloogia kateedri juhataja, 1966–75 dotsent, ühtlasi TRÜ raviosakonna menetluspraktika üldjuhendaja. Tal on suuri teeneid dermatoveneroloogilise ravi korraldamisel ja arstide kaadri ettevalmistamisel. Oli pikka aega Vabariikliku Dermatoveneroloogide Seltsi esimees ja Üleliidulise Dermatoveneroloogide Seltsi juhatuse liige. Üle 40 teadustrükise ja aimeartikli.
Kolõma madalik

Kolõma madalik (vene keeles Колымская низменность, jakuudi keeles Халыма намтала) on madalik Venemaa idaosas Ida-Siberis.
Madalik paikneb Sahha Vabariigi kirdeosas; Alazeja ja Bolšaja Tšukotšja jõgede basseinis, ulatudes Kolõma jõe vasakkaldani. Põhjas piirneb madalik Ida-Siberi merega, lõunas Tšerski mäestikuga, läänes Alazeja kiltmaaga ja idas Jukagiiri kiltmaaga.
Suurimad järved madalikul on Mogotojevo, Pavõlon ja Ilirgõtkin.
Fahle aed

Fahle aed on kaitsealune park Tallinna kesklinnas, Pirita tee, Narva maantee ja lauluväljaku vahel.
Fahle aia piir kulgeb Pirita tee ja Narva maantee ristumiskohast mööda Narva maantee pargipoolset teemaad itta kuni ristumiseni Lauluväljaku kinnistuga, sealt edasi mööda Lauluväljaku kinnistu piiri kirdesse kuni Pirita tee 12 kinnistuni, mööda kinnistu piiri edelasse ning seejärel loodesse kuni ristumiseni Lauluväljaku sissesõiduteega, edasi mööda selle tee pargipooset teemaad edelasse kuni Pirita teeni ning mööda Pirita tee pargipoolset teemaad kuni ristumiseni Narva maanteega.
Park võeti kaitse alla Tallinna Linnavalitsuse määrusega nr 105 "Linnapuude, parkide ja aedade looduskaitse alla võtmine" 28. maist 1993. aastal.
Fortran

Ajaloost

1953. aasta lõpus tegi John Backus oma ülemustele IBM-is ettepaneku luua arvuti IBM 704, alternatiivi seni vaid assembleris toimunud programmeerimisele. Projekt käivitus ja keele väljatöötamiseks moodustati töörühm, kuhu kuulusid programmeerijad Richard Goldberg, Sheldon Best, Harlan Herrick, Peter Sheridan, Roy Nutt, Robert Nelson, Irving Ziller, Lois Haibt ja David Sayre. FORTRANi kavand valmis 1954. aasta keskpaigaks. Esimene juhend FORTRANis programmeerimiseks valmis 1956. aasta oktoobriks veel enne keele esimese versiooni FORTRAN I kasutusvalmis saamist 1957. aasta aprillis. Tegemist oli siiski vaid optimeeriva kompilaatoriga, sest enamikule kasutajatest oli vastumeelne kõrgkeeles programmeerimine, kui selle kompilaator ei suutnud tekitada assembleriga võrreldava kiirusega töötavat koodi. Seda esimest versiooni laiendati ja modifitseeriti korduvalt, sündisid versioonid FORTRAN II (1958) ja FORTRAN IV (1962). ANSI standardi sai FORTRAN 1966. aastal tähisega FORTRAN 66.
Esialgu oli Fortran universaalne keel, milles lahendati kõiksuguseid ülesandeid. Hiljem tekkis hulk konkureerivaid keeli (C, Ada, Cobol, Pascal, PL/1, Modula jm), mis olid paljude ülesannete lahendamisel mugavamad, eriti sisendi ja väljundi osas. Andmebaaside töötlemise võtsid üle andmebaasikeeled, mistõttu Fortrani kasutusala kitsenes ja tänapäeval ei peeta seda enam üldotstarbeliseks keeleks. See on jäänud niisuguste probleemide lahendamiseks, mis sisaldavad vähe suhtlust kasutajaga ja kus programmi väljanägemine pole tähtis, kuid mis sisaldavad palju arvutusi.
FORTRAN 66 oli arvutusliku suunitlusega keel. Aja jooksul hakati seda kasutama muudelgi eesmärkidel ja standardi piirid jäid paljude ülesannete jaoks kitsaks. Seetõttu tekkis suur hulk mittestandardseid keelevariante. Uued vahendid rikastasid küll keelt, kuid raskendasid programmide ülekandmist ühelt arvutilt teisele. Sattus ohtu FORTRANi tolle aja arvestatavaim eelis – aastatega loodud ulatuslik valmisprogrammide kogum. Väljapääs leiti uue standardi FORTRAN 77 loomises 1977. aastal. Fortrani hilisem areng on olnud tagasihoidlikum.

Hello, world

Hello world programm Fortranis:
PROGRAM HELLO
  PRINT *, 'Hello, world!'
END
Alfredo Di Stéfano

Alfredo Stéfano Di Stéfano Laulhé (4. juuli 1926 Buenos Aires – 7. juulil 2014) oli Argentina jalgpallur ja jalgpallitreener.
Aastatel 1953–1964 mängis Alfredo Di Stéfano Madridi Realis.
Oma karjääri jooksul mängis Di Stéfano kolme riigi (Argentina, Colombia, Hispaania) rahvuskoondises.
Karl Dönitzi poliitiline testament

Karl Dönitzi poliitiline testament on kirjutatud Saksamaa tingimusteta kapitulatsiooni 30. aastapäeval, 8. mail 1975.
Erinevalt Adolf Hitleri poliitilisest testamendist ei sisalda see dokument poliitilist ega maailmavaatelist programmi, vaid määrab ainult Saksamaa riigipea ametijärgluse.
Pärast kapitulatsiooni jäeti riigipresident Karl Dönitz esialgu, kuni vangivõtmiseni 23. mail 1945, täitma Saksamaa riigipea ülesandeid. Tema vabanemisel vangistusest 1. oktoobril 1956 eksisteeris kaks saksa riiki, mis taotlesid taasühendamist. Saksa Demokraatlik Vabariik loobus sellest eesmärgist põhiseaduse muutmisega 7. oktoobril 1974. Kuna nüüd oli jäänud ainult üks saksa riigimõtte kandja, Saksamaa Liitvabariik, loovutas Karl Dönitz Saksamaa riigipea sisu ja ülesande Saksamaa Liitvabariigi liidupresidendile.
Testament jõustus Karl Dönitzi surmaga 24. detsembril 1980 ja saadeti 30. detsembril 1980 liidupresidendile Otto Kranzbühleri poolt, kes oli olnud Dönitzi kaitsja Nürnbergi protsessil. Seejärel on liidupresidendi ametis olnud Karl Carstens (1980–1984), Richard von Weizsäcker (1984–1994), Roman Herzog (1994–1999), Johannes Rau (1999–2004), Horst Köhler (2004–2010), Christian Wulff (2010–2012), Joachim Gauck (2012–2017) ja Frank-Walter Steinmeier (alates 2017). Ükski neist pole riigipresidendi ülesandeid vastu võtnud.
Toonikeel

Toonikeel on keel, mille puhul toon võib olla sõna tähendust eristav.
Toonikeel on näiteks hiina keel.
Marta Toona

Isiklikku

Tema abikaasa oli Enn Toona.
Rasvkehad

Rasvkehadeks ehk lipiidkehadeks ehk rasvapadjakesteks ehk rasvadepoodeks (ladina keeles ainsuses corpus adiposum) nimetatakse teatud loomade (sh teatud putukate) kehas erinevates piirkondades (harilikult kõhuõõnes) elundite vahel paiknevaid rasvkoekogumeid.
Rasvkehaks nimetatakse ka loomadel silmakoopas paiknevat rasvkude.
Rasvkehade ülesanne pole päris selge. Mõnede autorite arvates osalevad rasvkehad üksnes paaritumise ja järglaste saamisega seotud füsioloogiliste protsesside tagamisel ja talveund kogevate loomade energiadepoona.
Rasvkehade ladestumispiirkonnad on eri liikidel erinevad, nii kogunevad teatud loomadel rasvkehad maksa- või sabapiirkonda, sisalikulistel näiteks naha alla. Rasvkehade suurus oleneb ka aastaaegadest ja looma tervislikust seisundist.

Biokeemiline koostis

Kuna putukate ja paljude teiste loomade rakud, retseptorid ning ensüümid ja geenid lagundavad, edastavad ning komplekteerivad ja eritavad nii kehaomaseid molekule kui ka võõrmolekule ning erituselundid võimaldavad kehast väljutada üksnes üksikuid kahjutuks muundatud või kahjulikke aineid, siis ladestub neil rasvkehadesse ka keskkonnast pärit mürgiseid kemikaale (näiteks mürgiseid raskmetalle).

Maolistel

Mitmed maolised on võimelised söömata (kuni 1 aasta) pikka aega elama.
Uuringud näitavad, et kuni 6 kuud söögita elavatel madudel on kaalulangus minimaalne. Teadlaste arvates toimuvad muutused rasvkehades, mis muudetakse energiaks ja ka veeühenditeks.
Misso valla vapp

Misso valla vapp on Võru maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Misso valla vapp.
Vapp kinnitati 2. juunil 1994.

Vapi kirjeldus

Rohelisel hõbedase lainelise päisega kilbil on hõbedane põdrapea. Päises on kolm rohelist ringi.

Põhjendus

Põdrapea viitab kohalikule legendile Pulli järvest. Laineline ülaosa tähistab  künklikku moreenmaastikku ja  metsajärvi. Rõngad märgivad Võrumaad ja tema rahvast.
Rahumäe kalmistu (Karksi)

Rahumäe kalmistu on kalmistu Karksi kihelkonnas Pärnumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Karksi-Nuia linnas Mulgi vallas Viljandi maakonnas. Kalmistu pindala on 2,08 ha.
Kalmistu rajati 1876. aastal Karksi kihelkonna uue luteri kalmistuna. Sinna on teiste seas maetud poliitik ja teadlane Kaarel Liidak, akadeemik Juhan Vaabel, kirjanik August Kitzbergi kaks venda. 
Kalmistu ees on 2008. aastal taastatud Karksi Vabadussõja mälestussammas, kuna hävitatud samba algsesse asupaika on ehitatud suur tööstushoone.
Kalmistu võitis 2003. aastal aukirja ja tänuplaadi Kauni Kodu konkursil.
Heterofüllia

Heterofüllia ehk erilehisus on taimedel nähtus, mille puhul taime varre eri osadel või taime elu eri järkudel tekivad erineva kuju ja suurusega lehed.
Heterofüllia klassikaline näide on jõgi-kõõluslehe (Sagittaria sagittifolia) erikujulised veesisesed ja veest välja ulatuvad lehed.
Kiltre Värviallikas

Kiltre Värviallikas (ka: Kiltri allikas, Kiltre allikas, Värvi allikas) on allikas Järva maakonnas Järva vallas Norra pargi lähedal.
Allikas avaneb allikalehtris, mille laius on 4 m ja sügavus 0,9 m. Allika suurim vooluhulk on 60 l/s.
Kolgujev

Kolgujev (neenetsi Холңгов) on saar Barentsi meres.
Saare pindala on umbes 3700 ruutkilomeetrit. Seal elavad neenetsi põhjapõdrakasvatajad, kalurid ja kütid.
Kolgujev on künklik, kõrgus merepinnast on kuni 166 meetrit.
Kuulub Venemaale. Saare lõunakaldal asub Bugrino küla.
Saarel tegeleb naftapuurimisega Arktikneft, kellel on seal umbes 250 töötajat. Töötajad vahetuvad iga 52 päeva tagant.