Girolamo Rorario

Girolamo Rorario (ladinapäraselt Hieronymus Rorarius; 1485 Pordenone (Friuli) – 1556) oli humanist.
Ta oli paavst Clemens VII nuntsius Ungaris ja Paulus III nuntsius Poolas.
Aastal 1548 avaldati Pariisis tema raamatuke "Quod animalia bruta (sæpe) ratione utantur melius homine" ("Et loomad kasutavad mõistust (sageli) inimesest paremini"). Kohe ilmumise järel see raamat diskussiooni esile ei kutsunud. 17. sajandi keskpaiku andis Gabriel Naudé teose uuesti välja, ning nüüd kutsus ta esile suure diskussiooni.
Rorario on tänapäeval tuntud eelkõige seetõttu, et Pierre Bayle kirjutas oma "Kriitilises ja ajaloolises sõnaraamatus" tema ja tema raamatu kohta artikli "Rorarius", kus ta arutab loomade hinge küsimust. Bayle'iga polemiseerib Gottfried Wilhelm Leibniz oma "Monadoloogias".

A

Selle teose alguses on kaks pühenduskirja: üks Arrasi piiskopile 1. märtsist 1547, teine kardinal Cristoforo Madruzzole, Trento piiskopile. See kirjutis jäi peaaegu sajaks aastaks peitu raamatukogude pimedusse. Lõpuks laskis Naudé selle Prantsusmaal trükkida ning pühendas selle Le Puy härradele. Tema pühenduskiri on dateeritud 9. aprilliga 1645. See trükiti Hollandis rohkem kui üks kord ümber (ma kasutan Amsterdami 1654. aasta duodeetsväljaannet). Ma ei tea, miks ta paigutati "Lindenius renovatuses" meditsiiniraamatute hulka. Ma olen kindel, et mind süüdistatakse selles, et ma mõnikord esitan vajaduseta tõestusi; kuid vale oleks seda väita selle kohta, mis ma olen esitanud selle Rorariuse teose motiivi kohta. Kui ma ei tsiteeriks tema enda sõnu, siis oleks kohane arvata, et ma olen meeletu kirjaniku idee välja mõelnud (feint), et lugejat lõbustada; sest mis võiks olla kentsakam kui inimene, kes haarab sule inimsoo asetamiseks loomadest allapoole üksnes sellepärast, et üks õpetatud mees peab halvaks, et keiser Karl V taotleb ülemaailmset (universelle) monarhiat, ilma et tal oleks Otto Suure või Friedrich Barbarossa omadusi? Nii et on väga vajalik, et ma ülalöeldu tõestaksin. "Eram, illustrissime Princeps, (ütleb Rorarius) paucis ante diebus, ubi de Cæsare sermo habebatur; & fuit doctissimus alioqui vir, qui diceret, nescire quo odore olens Christianum orbem ditionis fuæ facere niteretur. Haberet in se saltem quo cum Othonibus, aut Federico Ænobarbo conferri posset. Movit (fateor) mihi stomachum, dignum immortalitate Principem illis postponi: qui licet insignes fuerint, si tamen in unum omnes congerantur, hujus magnitudini non sufficiant. Itaque in mentem mihi venit animalia bruta sæpe ratione uti meliùs homine, idque duobus libellis ostendi" (Rorarius, Epist. dedicat. ad Madrutium Cardinalem) [Suursuguseim vürst, olin mõne päeva eest seal, kus oli juttu keisrist; ja oli seal ka väga õpetatud mees, kes ütles, et ei tea, mis lõhnaga kristliku maailma üle võimu püütakse haarata. Seal polevat kedagi, kes oleks võrreldav Ottodega või Friedrich Barbarossaga. Tunnistan, et mind ärritas, et surematuse vääriline vürst asetati neist tahapoole: kuigi nad olid väljapaistvad, jääksid nad isegi kokkupanduna tema suurusele alla. Ja nii tuli mulle pähe, et loomad kasutavad mõistust sageli paremini kui inimene, ja mulle tuli mõte seda kahes raamatus näidata.] Ta ei rahuldunud üheainsa avaldusega: ta oli seda märkinud juba teises pühenduskirjas. "Scripseram libellos duos, in quibus ostenderam animalia bruta sæpe ratione uti meliùs homine; idque feceram, ut quorundam impudentiam, anne potiùs dementiam retunderem: qui maximi omnium Imperatorum Caroli Quinti splendorem intueri non valent (Idem [seesama], epist. dedicat. ad Episcopum Atrebatensem) [Olin kirjutanud kaks raamatut, milles näitasin, et loomad kasutavad mõistust sageli inimesest paremini; ja tegin seda selleks, et talitseda mõningate inimeste häbematust või pigem nõdrameelsust, kes ei suuda näha kõikidest keisritest suurima Karl V hiilgust.] Lugege selle kirja ülejäänud osa, te leiate sealt Karl V kasuks meelestatud inimese ja suure meelitaja. Paljud teised inimesed olid ja on tema sarnased.