Henri Rousseau

Elulugu

Rousseau sündis Edela-Prantsusmaal asuvas väikeses Lavali linnas Loire'i orus väikekodanlikus katlapaikaja peres. Esialgse hariduse omandas Lavali keskkoolis, esmalt päevases õppes ning hiljem asus elama internaati. Perekond oli sattunud võlgadesse, mistõttu 1851. aastal maja konfiskeeriti ning Rousseau vanemad olid sunnitud linnast lahkuma. Üldiselt oli Rousseau keskkoolis keskpärane õpilane, kuid paistis silma joonistamis- ja muusikaoskustega, mille eest sai tunnustust ja auhindu. Keskkoolis oli ta 1860. aastani ning 1861 asus perega elama Angersisse.
Edasi suundus õppima õigusteadust ning selle kõrval asus tööle kohtutäituri juures ametnikuna. Esitanud aga valevande, oli sunnitud 1863. aastal skandaali ära hoidmiseks astuma neljaks aastaks Prantsuse armee jalaväerügementi. Armees teenis aega Caeni lähedal, mängides ühtlasi rügemendi ansamblis klarnetit. Hiljem tihti ilustas oma militaarseid aastaid väites, et aitas peatada mässu Mehhikos keiser Maximiliani vastu ning puutus kokku džungliga, saades inspiratsiooni kunstiliseks loominguks. Tegelikkuses aga ei sattunud ta kunagi Mehhikosse.
Pärast isa surma 1868. aastal Rousseau demobiliseeriti ja ta kolis Pariisi, et toetada oma lesestunud ema. Samal ajal sai temast Vanvesi väravate juures tolliametnik, millest tulenevalt omistasti talle eluaegne hüüdnimi Le Douanier ('tolliametnik'). Sel perioodil nägid ilmavalgust ka tema esimesed joonistused ja maalid. Uuel töökohal tekkis Rousseau'l suhe tisleri tütre Clemence Boitardiga, kellest sai tema esimene naine. Neil sündis kokku üheksa last, kuid tuberkuloosi tõttu surid seitse neist noorelt. Lastest sai täisealiseks ainult tütar Julia. Clemence Boitard suri 1888. aastal ning 1898 abiellus Rousseau Josephine Nouryga (suri 1903).
1885. aastal astus Rousseau väravavalvuri kohalt tagasi ning elatus juhutöödest (maalis näiteks kõrtsisilte) ning pühendas rohkem aega oma maalidele. 1871–1893 töötas Pariisis tolliametnikuna. Tõsisemalt hakkas Rousseau maalima neljakümne aastaselt, kui sai ka litsentsi teha koopiaid Louvre'is olevates maalidest. Tolliametnikuna ei olnud tal kohustusi palju, mistõttu ta jõudiski arvatavasti töö kõrvalt tegeleda kunstiga. 1893. aastal, olles 49-aastane, läks ta varajaselt pensionile ja pühendus täielikult kunstile. Väikese pensioni tõttu oli ta siiski sunnitud tegema pisikesi tööotsi (mängis tänaval viiulit, tegutses lühidalt ajakirja Le Petit' juures).

Looming

Rousseau alustas maalimist hobina.[[Kasutaja:HannaJõgi/Henri Rousseau#ftn1|]] Iseseisvalt õppides ei omandanud ta aga akadeemilise kunsti põhialuseid, mistõttu muutusid traditsioonilised stseenid, maastikumaalid ja portreed tema käe all kujutluspildina omapäraselt kentsakaks ja robustseks, provotseerides, hämmastades ning külvates ka imetlust. Kõige varasemad teada olevad tööd on kohalikud vaated, mis on naiivsed oma pertseptsiooni poolest reaalsuse kujutamisel ja detailide edasiandmisel. Vaikeludel valitseb ülev malbus ja eksootilised kompositsioonid. Portreesid iseloomustab tõsine väärikus.
Tuntud töödes väljendas Rousseau end peamiselt rikkaliku koloriidi ja piinliku täpsusega kujutatud lopsakate džunglistseenidega, mille keskele asetas metsloomad ja mustlasfiguurid. Eksootilised metsolendid joonistas fotode ja mänguasjade järgi. Lisaks sellele olid tema inspiratsiooniallikateks veel illustreeritud raamatud ja külaskäigud looma- ja botaanikaaeda (Jardin des Plantes) Pariisis. Sel viisil sündisid näiteks 1891. aastal esimene džungliteemaline maal "Tiiger troopilises tormis" ja 1908. aastal "Eksootiline maastik". Eksootiliste maalide ainestiku kogumisel olid abiks ka vestlused sõduritega, kes naasid Prantsusmaale Mehhikost 1862–1865. Oma külaskäikude kohta muuseumidesse on Rousseau öelnud järgmist: "Kui ma olen nendes kasvuhoonetes ja näen ebatavalisi eksootiliste maade taimi, siis tundub mulle, nagu ma siseneksin unenägude maailma."
Tema otsus hakata tegelema maalimisega langes kokku postimpressionistide Sõltumatute Salongi (Salon des Indépendants) loomisega 1884. aastal Pariisis. Samas kunstisalongis tegi ta 1886. aastal oma debüüdi kunstnikuna, eksponeerides nelja maali, millest üks oli "Karnevaliõhtu", mida peetakse tänapäeval naivismi meistriteoseks. Töös väljendub tüüpiline naivistlik stiil. Kõik kujutatu on sõna otseses mõttes joonistatud – iga oks puudel on jälgitav, pilvedel on kummaline tahkus ning figuuride kostüümidele on asetatud suur rõhk. Kogu maali teostus on poeetiline, tekitades sobivalt kujutatud õhuvärvidega emotsionaalse atmosfääri.
Kuigi tema töid armutult mustati, esitles ta kangekaelselt igal aastal (v.a 1899 ja 1900) žüriita ja vaba õhkkonnaga Sõltumatute Salongis 3–10 tööd, millest enamus olid maastikumaalid ja portreed. Kriitikud olid jätkuvalt tema vastu karmid: "Härra Rousseau maalib oma jalgadega silmad kinni seotult". Teise märkuse järgi 1889. aastal ei olnud kriitik näinud midagi grotesksemat kui Rousseau' portreed ja van Goghi "Tähistaevas". Lisaks Sõltumatute Salongile esitles Rousseau oma taieseid ka 1903. aastal alustanud Pariisi Sügissalongis. 1905. aastal pani ta eelnevalt nimetatud näitusele välja maali "Näljane lõvi", mida iseloomustab peen küllusliku taimestiku kujutamine. Samal näitusel olid esindatud ka foovide (les Fauves) tööd (mh Henri Matisse, André Derain ja Maurice de Vlaminck). Kuna suurem negatiivne kriitika oligi foovidele suunatud, jäi Rousseau neutraalsemasse valgusse – Ambroise Vollard, tähtis modernse kunsti kaupmees, ostis temalt mõned teosed.
Esimese kriitilise tunnustuse pälvis ta ajalehes Le Mercure de France, kus viidati tema tööle "Sõda", mis oli 1894. aastal Sõltumatute Salongi näitusel. Töös esinev tabav allegooria veenis publikut, et Rousseau's on midagi enamat kui lihtne maastikumaalija. See maal tähistab verstaporsti, millest alates anti talle avalikult kunstnikustaatus.
Kõigest hoolimata oli Rousseau kindel oma tööde tähtsuses ja väärtuses. Tema kunstiliseks ideaaliks oli Ingres’i õpilaste Bouguereau’ ja Gerome’i viljeldud kuiv akadeemiline stiil. Kuigi tema enese tööd olid kaugel rangest akademismist, tahtis ta kuuluda akadeemikute hulka. Kuid just tema töödes esinevad süütus ja sarm olid faktoriteks, mis äratasid 1886. aastal Prantsuse avangardistide Odilon Redoni, Henri du Toulouse-Lautreci, Alfred Jarry’, Pablo Picasso ja Guillaume Apollinaire’i tähelepanu, kes imetlesid tema liberaalsust ja nägid selles tuleviku võimalusi kunsti arengus. Sõpruskonda lisandusid veel poeet Max Jacob ja kunstnikud Robert Delaunay, Fernand Léger ja Georges Braque. Kuna Rousseau oli erakordselt lihtsameelne, siis sattus ta naeruvääristamise ohvriks, kuigi ise alati sellest aru ei saanud. Näiteks 1908. aastal korraldas Picasso banketi tema auks, mis oli pooleldi tõsine ja pooleldi burleskne. Samuti võttis ta vahel kunstivaatlejate sarkastilisi või iroonilisi märkusi hoopiski komplimendina.

Viimased aastad

Oma viimastel aastatel maalis Rousseau peamiselt eksootilisi maastikke. 1910. aastal loodud ja Sõltumatute Salongis esitletud kuulsaim ja suurim (204,5 × 298,5 cm) džungliolustikuga sürrealistlik õlimaal "Unenägu" on mälupilt tema väidetavast esimesest poolatarist armastusest Yadwighast, kes nõjatub paljana sohval ja on ümbritsetud fantaasiarikka taimestikuga, mille sees elutsevad linnud, ahvid, elevant, lõvid ja madu. Naise vasak käsi on suunatud lõvide ja musta maotaltsutaja poole. Viimane mängib flööti otse vaataja suunas, olles ise tumedates toonides vaevu märgatav. Kõrge rohu sees roomab madu, kelle vooklev keha peegeldab naise puusa ja jalgade kurve. Maalil oleva stseeni seletuseks kirjutas Rousseau luuletuse, milles räägib unenäost, milles kaunis Yadwigha kuulab loodushelisid.
Picasso ja tema sõbrad austasid Rousseau'd kui 20. sajandi maalikunsti "ristiisa". Picasso tahtis joonistada nagu laps, kuid tõdes, et akadeemiliste õpingute tõttu ei suuda ta seda kunagi teha. Sellest tulenevalt ongi oletatud Rousseau lapselikult puhaste ja siiraste piltide mõju Picassole. Rousseau'le ei jäänud poolehoid tähele panemata ning ta oli öelnud Picassole, et nad on ainukesed suured kaasaegsed kunstnikud: "mina modernsel ja sina egiptuslikul viisil". Kandinsky on nimetanud Rousseau'd "uue ja suurema abstraktsiooni autoriks".
Rousseau kannatas nahahaiguse flegmooni all, mis levis ta jalas. 1910. aasta augustis võeti ta Neckeri haiglasse Pariisis ning teda opereeriti. Ta suri 2. septembril 1910 vereklombi tõttu. Surnud vaesena, maeti ta ka vaestehauda. Matusel olid kohal seitse sõpra: Paul Signac, Manuel Ortiz de Zarate, Robert Delaunay, Sonia Terk, skulptor Brâncuși, Armand Queval ja Guillaume Apollinaire.
Tema nimi sai laialdasemalt tuntuks alles pärast surma. 1911. aastal korraldati tema auks retrospektiivne näitus Sõltumatute Salongis. 1912. aastal kirjutas kunstnik Vassili Kandinsky imetlevalt Rousseau'st oma arvustuses, mille teemaks oli ekspressionistlik rühmitus Der Blaue Reiter. 20. sajandil hakati naivismi vastu suuremat huvi tundma, kui näiteks sürrealistid Paul Delvaux ja Max Ernst võtsid Rousseau' endale eeskujuks.