Eesti rahvusväeosad

Väeosade moodustamine

Esimesed katsed luua Eesti rahvusväeosasid tehti, peale seda kui Saksa Kesiririigi väed olid vallutanud Esimese maailmasõja lahingute käigus Läti ja Riia ning moodustati läti sõjaväelastest Läti rahvusväeosad.
1917. aastal oli aga Eesti oli muutunud otseseks rinde tagalaks ja rindelt pagevate vene sõdurite, röövsalkade, tegevusväljaks, kes eestlaste kui välismaalaste peale vaatasid. Eesti Sõjaväelaste Ülemkomitee otsustas küsida luba eestlastest üksuse loomiseks Venemaa sõjavägede ülemjuhataja staabist ja selle ainult Eestimaa piirides kasutamiseks. Algatus leidis poolehoidu Tallinna Keiser Peeter Suure Merekindluse komandant admiral P. Leskovilt, kes oli nõus eestlastega komplekteerima kaks kindluse jalaväerügementi ning esines sellekohase ettepanekuga Venemaa Ajutise Valitsuse sõjaminister Aleksandr Gutškovile. Sellele järgnes 22. aprillil 1917 Vene kindralstaabi mobilisatsiooniosakonna korraldus sõjaväeringkondadele eestlastest sõjameeste koondamiseks ja kiires korras Tallinna kindluse staabi korraldusse saatmiseks.
Kindluse komandandi P. Leskovi loal loodi Tallinna merekindluse 118. sovetiseerunud jalaväediviisi väeosade asendamiseks 12. aprillil (vkj) 1917 Tallinnas esimene Eesti rahvuslik sõjaväeosa – PSM Merekindluse 2. kindluspolk, mida alates 1. maist 1917 nimetati 1. Eesti Jalaväepolguks, kuhu lubati teenistusse võtta ainult tagavaravägedes teenivaid mehi. Sel päeval ilmus ka rügemendi ajutise ülema kolonel Siegfried Pindingu allkirjaga esimene, asutamise käskkiri.
20. mail 1917 andis Venemaa Ajutise Valitsuse sõjaminister Aleksandr Kerenski ametliku loa 1. Eesti polgu formeerimiseks.

Rahvusväeosade kõrgemad juhtorganid

(18.–21. juuni vkj)1.–5. juulini 1917 toimus Tallinnas I Eesti Sõjaväelaste kongress, kus oli esindatud 50 000 eestlasest sõjaväelast. Kongressil valiti Eesti Sõjaväelaste Ülemkomitee, mida kui kõrgeimat esindusorganit hakkas juhtima lipnik Konstantin Päts.
(7.–13. vkj)20.– 26. jaanuarini 1918 toimus Tallinnas II Eesti Sõjaväelaste kongress, kus oli esindatud 80 000 eestlasest sõjaväelast. Kongress võttis vastu resolutsiooni, millega nõuti Eesti viivitamatut kuulutamist iseseisvaks riigiks.

Eesti insenerirood

15. detsembril 1917 formeeriti 1. Eesti Jalaväediviisi ülema käsul Tallinnas leitnant Artur Normaku juhtimisel sapööri- ja sideallüksustest koosnev Eesti insenerirood.

Eesti suurtükiväebrigaad

16. jaanuaril 1918 alustas Haapsalus polkovnik Andres Larka 1. Eesti Jalaväediviisi ülema käsul Eesti suurtükiväebrigaadi formeerimist, mis koosnes viiest suurtükiväepatareist.

Mõju Eesti iseseisvumisele

Rahvusväeosad hakkasid teostama Eesti iseseisvumise ideed Rahvusväeosad võimaldasid koondada suure osa Vene sõjaväe Eesti sõduritest ja ohvitseridest tagasi kodumaale. Ilma nendeta oleks Eesti kaitseväe loomine olnud mõeldamatu.

Rahvusväeosad ja Saksa okupatsioonivõim

Saksa okupatsioonivägede eelsalgad jõudsid Tallinna 25. veebruaril 1918. Saksa väeüksuse juht kindralleitnant Adolf von Seckendorff andis 28. veebruaril 1918 korralduse, mille põhjal Eesti rahvuslikud väeosad võisid jätkata oma tegevust elanike julgeoleku, nende varanduse ja korra kaitseks. 1. Eesti Diviisi Staap reorganiseeriti Eesti Sõjavägede Staabiks. 1. märtsist 1918 määrati Eesti Sõjaväe ülemjuhatajaks kindralmajor Andres Larka. Staabiülemaks määrati alampolkovnik Nikolai Reek, Kuid juba 27. aprillil 1918 tühistas kindral Seckendorff oma esialgse loa ja andis käsu organisatsiooni likvideerimiseks. Vastavalt kindral von Seckendorffi käsule 20. märtsist 1918 määrati Eesti diviis likvideerimisele 5. aprillist 1918. aastast. Eesti sõjaväe laialisaatmist põhjendati Bresti rahulepingu tingimuste täitmisega, millega keelati Saksa vägede poolt hõivatud territooriumil asutada relvastatud organisatsioone, mis varem olid kuulunud endise Vene armee koosseisu.

Eesti rahvusväeosadest Eesti Rahvaväeks

16. novembril 1918 ilmus Eesti Ajutise Valitsuse korraldus Eesti Rahvaväe organiseerimiseks, mille alusel formeeriti uuesti Saksa okupatsiooni ajal Saksa okupatsioonivõimude poolt laialisaadetud 1. Eesti Jalaväediviis, mõned uued väeosad ja Kaitseliidu osad.
Esimeseks sõjaministriks sai vastavalt Eesti Ajutise Valitsuse korraldusele Konstantin Päts, Peastaabi ülemaks määrati kindralmajor Andres Larka ja 1. Eesti diviisi ülemaks kindralmajor Aleksander Tõnisson.