google/wiki40b huggingface dataset:
Hilliard Ensemble

Hilliard Ensemble oli 1974-2014 tegutsenud Suurbritannia meesvokaalansambel, kes esitas keskaja, renessanss- ja barokkmuusikat. Ansambel on esitanud ka nüüdisaegsete heliloojate loomingut, näiteks Arvo Pärdi, John Cage'i ja Gavin Bryarsi teoseid. Ansambel on nimetatud 16.-17. sajandil elanud inglise maalikunstniku Nicholas Hilliardi järgi.
Ansambli asutasid 1974 Paul Hillier, Errol Girdlestone, Paul Elliott ja David James. Aja jooksul on ansambli koosseis korduvalt muutunud. Ansambel lõpetas tegevuse detsembris 2014.
Eberhard von Mackensen

Noorus

Eberhard sündis Bromberg (Bydgoszcz) Poseni provintsis Saksa kindralfeldmarssal August von Mackenseni noorema pojana. Saksa armeega liitus ta 1908.

I maailmasõjas

Sõja puhkedes oli ta leitnandi aukraadis. Pärast haavatasaamist 1915 anti talle staabitöö. Sõja lõppedes liitus ta Vabakorpusega ja võitles selle ridades Baltikumis.

Sõdadevahelisel ajal

Pärast vaherahu liitus ta taas Saksa armeega 1934. aastal ja edutati obersti auastmesse. 1935. aastal määrati ta X armeegrupi staabiülemaks ja 1937. aastal ratsaväebrigaadi juhatajaks. 1938. aastal edutati ta kindralmajori auastmesse. Mais 1939. aastal määrati ta Wilhelm Listi staabiülemaks.

II maailmasõjas

II maailmasõja algul septembris 1939, Poola invasiooni ajal, oli ta 14. armee staabiülem. Hiljem tehti temast 12. armee staabiülem, millega ta võitles Prantsusmaa lahingus. 1. jaanuaril 1940 edutati ta kindralleitnandiks ja kaheksa kuu pärast ratsaväekindraliks (General der Kavallerie). Jaanuaris 1940. aastal määrati ta III armeekorpuse (Lõuna armeegrupp) kindraljuhatajaks. Kui novembris 1942. aastal kindral Paul Ewald von Kleist saadeti armeegrupi A juhatajaks, sai Mackensen 1. tankiarmee juhiks, mida ta juhatas kolmandas Harkovi lahingus 1943. aasta märtsis. Edutatud 1943 kindralooberstiks, saadeti ta Itaaliasse 14. armee juhatajana, mida ta juhatas 1944. aasta juunini, mil ta saadeti pensionile.
Teda autasustati Raudristi Rüütliristiga ja hiljem tammelehtedega sinna juurde.

Pärast sõda

Pärast Saksamaa kapitulatsiooni 1945. aastal sattus ta sõjavangi. 1947. aastal ta arreteeriti, süüdistati sõjakuritegudes ja mõisteti surma. Kohtuotsust vähendati 21-aastaseks vanglakaristuseks, kuid ta vabastati juba 1952. aastal. Ta suri 1969. aastal Nortorfi lähedal.

Isiklikku

Ta vend Hans Georg von Mackensen (1883–1947) oli diplomaat ja Saksa suursaadik Itaalias.
Kaitseliidu Võrumaa malev

Ajalugu

Võrumaa maleva pealikutena on teeninud Friedrich Vreemann ja Jaan Heljuste.
Kaitseliidu malevad
Alutaguse |
Harju |
Järva |
Jõgeva |
Lääne | 
Põlva | 
Pärnumaa | 
Rapla | 
Saaremaa | 
Sakala |  
Tallinna | 
Tartu | 
Valgamaa | 
Viru |   
Võrumaa 
Endised malevad: Narva |
Pärnu |
Tartumaa |
Petserimaa
Ida- ja Lõuna-Aafrika Ühisturg

Ida- ja Lõuna-Aafrika Ühisturg (inglise keeles Common Market for Eastern and Southern Africa, prantsuse keeles Marché commun de l'Afrique orientale et australe, portugali keeles Mercado Comum da África Oriental e Austral; COMESA) on 20 Aafrika ida- ja lõunaosa riiki ühendav vabakaubanduspiirkond.
Ühisturg asutati 1994. aastal varasema alates 1981. aastast tegutsenud majandusühenduse asemele.
COMESA peakorter asub Sambia pealinnas Lusakas. Ühenduse peasekretär on alates 2008. aastast Zimbabwest pärit Sindiso Ngwenya.
Ühenduse ametlikud keeled on inglise, prantsuse ja portugali keel.
Brasiilia jalgpallikoondis

Ajalugu

Brasiilia jalgpall sai alguse 19. sajandi lõpus Briti võõrtööliste eestvedamisel. Sajandivahetuseks moodustati kohalikud liigad Rio de Janeiros ja São Paulos. 
Esimene ametlik maavõistlus peeti 1914. aastal Buenos Aireses Argentinaga. Lõuna-Ameerika meistrivõistlustest võtab Brasiilia osa 1916. aastast.
Maailmameistrivõistlustel osaleb Brasiilia alates 1930. aastast, kui toimusid esimesed tiitlivõistlused, kus koondis kukkus juba esimeses voorus konkurentsist välja. Sama kordus ka 1934. aastal, vaatamata selliste staaride nagu Leônidas da Silva ja Artur Friedenreichi osavõtule. 1938. aasta MM-il andis Brasiilia esimest korda märku tulevase hiilguse võimalikkusest. Poolfinaalis tuli alla vanduda Itaaliale.
Brasiilia koondise kuldajastuks võib nimetada aastaid 1950–1970, kui tuldi kolm korda maailmameistriks. 1950. aastal jäi Brasiilia finaalis alla Uruguayle. 1954. aastal Šveitsis jõudis koondis veerandfinaali, kus kaotas Ungarile.
1958. aastal tuli brasiillaste kauaoodatud triumf. Eesliiniga Garrincha, Vavá, Mário Zagallo ja Pelé purustati finaalis Rootsi tulemusega 5:2. 1962. aastal Tšiilis tuli peaaegu sama koondisega (vigastuse tõttu ei osalenud Pelé) uuesti maailmameistriks, alistades finaalis 3:2 Tšehhoslovakkia.
1966. aastal Inglismaal võistles Brasiilia uuenenud koosseisus ja langes juba esimeses voorus välja. 1970. aastal Mehhikos tuli Brasiilia kolmandat korda maailmameistriks ja sai õiguse jätta Jules Rimet' karikas alatiseks endale.
1970. aastate meeskonda peetakse kõigi aegade parimaks. Kaitseliin eesotsas Carlos Albertoga polnud eriti edukas, kuid koondise deviis "Kõik ründesse!" oli väga resultatiivne. Rünnakul säras Pelé, keda toetasid Jairzinho, Rivelinho ja Tostão.
Pärast 1970. aastat tõusis Brasiilia uuesti vanale heale tasemele alles 24 aastat hiljem, kui 1994. aastal võideti MM-tiitel. Enne seda oli parimaks tulemuseks 1982. aasta MM, kui finaalis kaotati Zico, Sócratese, Júniori ja Falcão osalusel Itaaliale.
1998. aasta MM-il oli Brasiilia kindel favoriit. Meeskond jõudis välja finaali, kus tuli aga 0:3 alla vanduda Prantsusmaale. Edukamaks osutus 2002. aasta, kui brasiillased tulid viiendat korda maailmameistriks, saades finaalis 2:0 jagu Saksamaast. Mõlemad väravad lõi Ronaldo (67 min ja 79 min). Järgmisel MM-il kaotati veerandfinaalis Prantsusmaale 0:1 ja 2010. aasta MM-il kaotati veerandfinaalis Hollandile 2:1.
12. augustil 2009 toimus Brasiilia jalgpallikoondise ametlik maavõistlusmäng Eesti jalgpallikoondisega, mis lõppes Brasiilia 1:0 võiduga.
2014. aasta MM peeti Brasiilias ja seal loodeti jalgpallikoondise võitu kodupubliku ees. Brasiilia kaotas aga poolfinaalis Saksamaale väga suurelt (1:7).
Ametnik

Ametnik on üldises tähenduses igasugune kantseleitöötaja. Kitsamas tähenduses peetakse ametniku (saksa keeles der Beamter ehk die Beamtin; riigiametnik) all silmas riigiteenistuses isikut, kelle ametikohaga kaasnevad teatud privileegid (kindlustatus vallandamise suhtes, soodustingimused seoses pensioniga jne.). Ametnikke kokku ehk ametnike kogumit nimetatakse ametnikkonnaks.
St. Mary vald

Ajalugu

Vald moodustati 1811. aastal.
Karvane pajulill

Kirjeldus

Taime lehed on põhikujult pikliksüstjad, leheserv on saagjas ja tipp teritunud. Lehtedel puudub leheroots ja need ümbritsevad osaliselt vart. Õied on lillakaspunased ja sageli moodustavad kobaraid. 
Taime varre kõrgus on 50...150 cm. Õitseaeg on juunist augustini (harva kuni septembrini).
Roman Steinberg

1921

Steinberg tuli Eesti meistriks keskkaalus.
Novembris maailmameistrivõistlustel Helsingis läksid kõik medalid Soome ja Rootsi. Kaks 4. ja üks 5. koht andsid Eestile riikide arvestuses siiski kolmanda koha. Keskkaalus eestlased Steinberg, V. Ternestin ja Mihkel Müller esikuuikusse ei tulnud.

1922

Maailmameistrivõistlustel märtsis Stockholmis osalesid ainult eurooplased. Seetõttu loobuti MM-ide korraldamisest kuni 1950. aastani. Steinbergi sinna ei saadetud. Eduard Pütsep võitis hõbemedali.
Umbes samal ajal, 25. ja 26. märtsil peeti Eesti meistrivõistlused 57 osavõtjaga. Steinberg võitis poolraskekaalu.

1923

Steinberg tuli Eesti meistriks poolraskekaalus. Parimaks maadlejaks tunnistati sulgkaallane Eduard Pütsep Roman Steinbergi ees.

1924

Pariisi olümpiamängudel vedas Steinbergil loosiga. Avavoorus võitis ta A. Györffy (Ungari) punktidega, siis jäi vabaks. Kolmandas ringis seljatas ta F. Pražky (Tšehhoslovakkia), neljandas võitis punktidega J. Domas’ (Prantsusmaa). Siis tuli üllatuskaotus Giuseppe Gorlettilt (Itaalia). Kuigi Steinberg võitis seejärel punktidega Viktor Fischeri (Austria), ei saanud ta pronksist enamat.
Steinbergi pronks ja Eduard Pütsepa kuld andsid Eestile 22 maa konkurentsis 4 punktiga 3. koha (Soome 20, Rootsi 6).
Steinberg suri kõigest 4 aastat hiljem tuberkuloosi.
Muinsuskaitseseadus

Muinsuskaitseseadus (lühend MuKS) on Eesti seadus, mis võeti vastu 27. veebruaril 2002 ja jõustus 1. aprillil 2002. Enne seda kehtis ehitusseadus.
MuKS reguleerib riigi- ja kohaliku omavalitsuse organite ning mälestiste omanike ja valdajate õigusi ja kohustusi kultuurimälestiste ja muinsuskaitsealade kaitse korraldamisel, samuti mälestiste ning muinsuskaitsealade säilimise tagamisel.
Eesti NSV teeneline ajakirjanik

Eesti NSV teeneline ajakirjanik on Eesti NSVs välja antud aunimetus.
Aunimetust andis Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidium "kõrge kvalifikatsiooniga ajakirjanikele, kes on ajakirjanduses, televisioonis, raadiolevis ja telegraafiagentuuris vähemalt 15 aastat edukalt töötanud, on üles näidanud silmapaistvaid võimeid loomingulises töös ning kellel on suuri teeneid eesti nõukogude ajakirjanduse arendamisel."
Mihkel Kerem

Õpingud

Kerem õppis 1987–1999 Tallinna Muusikakeskkoolis Mirjam Keremi viiuliklassis ja Mati Kuulbergi kompositsiooniklassis. 1999–2003 jätkas ta EMTAs Mirjam Keremi viiuliklassis ja Jaan Räätsa kompositsiooniklassis. 2002–2004 täiendas ta end Royal College of Musicus Londonis Levon Chilingiriani ja William Mivali juhendamise all ning sai 2006. aastal samast magistrikraadi.
Erik Keedus

Erik Keedus (sündinud 27. aprillil 1990) on Eesti korvpallur.
Aastast 2014 mängib ta klubis Kalev/Cramo.
Ta mängib aastast 2011 Eesti korvpallikoondises.
Mongoolia liivahiir

Päritolu

Liivahiired on pärit Mongoolia kõrbetest, kus neil arenesid välja pikad jalad hüppamiseks ja kiskjate eest põgenemiseks, hambad tugevate seemnete purustamiseks ja oskus vett kokku hoida, et kuumades tingimustes ellu jääda. Neil ei ole looduses eriti palju vaenlasi, sest nad on pärit paigast, kus elab väga vähe loomaliike. Kuuma eest põgenemiseks kaevavad nad liiva alla sügavad tunnelid.

Looduses

Liivahiirte looduslik elukeskkond on kuiv ning öösiti võib minna üsna külmaks. Seepärast peavad nad säilitama vedelikku, mistõttu toodavad liivahiired vähe uriini ja higi. Soojust talletavad nad tänu oma jässaka keha, karvase saba ja pisikeste kõrvadele hästi. Nende loomulik elukeskkond on Aafrika, Aasia ja Kesk-Ida liivakõrbed. Looduses elavad liivahiired nende enda poolt ehitatud maa-alustes keerulistes tunnelites, mille sügavus on 3 meetrit ning millest nad väljuvad ainult toidu otsimiseks. Urud koosnevad leidlikest tunnelite ja koobaste süsteemist, kus iga osa täidab kindlat funktsiooni. Elatakse paarikümnest isendist koosnevates gruppides, kus ainult üks isas- ja üks emasloom regulaarselt paarituvad. Liivahiired on väga territoriaalsed.

Välimus

Liivahiired kaaluvad keskmiselt 80–100 g. Saba pikkus erineb liigiti. Saba mängib suurt rolli tasakaalu hoidmisel. Nende kaitsereaktsioon on nagu sisalikel: nad hülgavad oma saba, kui see neid takistab, ja ka siis, kui neid rünnatakse. Erinevalt hiirtest ja rottidest on neil saba karvane. Neil on väikesed väliskõrvad, aga sisekõrvad on päris suured, seetõttu kuulevad nad hästi madalaid helisid. Liivahiired suhtlevad peamiselt lõhna abil ja häälitsevad minimaalselt.

Käitumine

Liivahiired on sotsiaalsed loomad, kes elavad looduses rühmadena. Nad toetuvad oma lõhnatajule, et identifitseerida teisi klanni liikmeid. Seega on tähtis kasutada "lahutatud puuride meetodit’" ja eri puuride liivahiiri üksteisele tutvustada. On teada, et liivahiired võivad sageli rünnata ja tappa võõra lõhnaga isendeid.
Star Trek 4: Kodutee

Tegevustik

Naastes klingonite ristlejaga Bird of Prey (ee röövlind) koju Spocki koduplaneedilt Vulcan, avastavad Kirk ja tema sõbrad, et meie Päikesesüsteemile läheneb tohutu kosmosesond, mis on suuteline välja lülitama kõik tehnilised vahendid. Samal ajal saadab sond kutsungit nagu otsiks kedagi. Kirk ja Spock on suutelised kutsungist välja lugema selleks ajaks juba Maal väljasurnud kühmselg-vaalade laulu. Kasutades Päikest ja tulevikutehnoloogiat ning klingonite laeva teevad nad ajahüppe aastasse 1986.
Peale romantikat ja kergeid seiklusi õnnestub neil päästa vaalaküttide käest kaks vaala, kes viiakse laevaga tulevikku ning kellega kontakteerudes lülitab sond ennast välja ja lahkub Päikesesüsteemist.
Tallinna Linnakantselei avalike suhete teenistus

Tallinna Linnakantselei avalike suhete teenistus on Tallinna Linnakantselei koosseisus moodustatud valdkondlik teenistus, mille ülesanne on informeerida avalikkust Tallinna linna teenustest, linnavõimude tegevusest ja linnaruumis toimuvast.
Avalike suhete teenistust juhib direktor Ain Saarna.

Struktuuriüksused ja ülesanded

Tugedes oma põhimäärusele on teenistusel mitmed allüksused, täites vastavalt järgmisi ülesandeid:
Robert Nivelle

Robert Georges Nivelle (15. oktoober 1856 – 22. märts 1924) oli prantsuse sõjaväelane, kes osales väejuhina Bokserite ülestõusus ja Esimeses maailmasõjas.
1916. aasta mais anti Verduni lahingus tema juhtimise alla 2. armee ning tänu temale suruti sakslased sama aasta lõpus tagasi, kuigi teda süüdistati juba Prantsuse sõdurite elude raiskamises.
1916. aasta detsembris määrati ta Prantsuse vägede juhiks Läänerindel. Ta kavandas Nivelle'i pealetungi, mille mõttekuses kaheldi võimalike suurte inimkaotuste tõttu juba planeerimisetapis. Pealetung ei osutunudki täielikuks õnnestumiseks, mis põhjustas Prantsuse vägede seas mässu. Nivelle tagandati vägede juhataja kohalt 1917. aasta mais.
Bert Pringi

Bert Pringi (sündinud 6. juulil 1976) on eesti laulja ja lauluõpetaja.
Tema esimene suurem avalik ülesastumine oli ETV lauljate võistlusel "Kaks takti ette" (1998/1999). Pringi pääses võistluse finaali, aga ei jõudnud esiviisikusse.
Ta on osalenud solistina, ent sagedamini taustalauljana mitmel Eurolaulu konkursil.
Suurema tuntuse on Pringi saavutanud rollidega muusikalides. Tal oli peaosa Tallinna linnahallis etendunud lavastuses "Hull sinu järele" (2004), samuti on ta laulnud muusikalides "Linnupuur", "Vampiiride tants", "Hüljatud", "Kassid" jm.
Pringi on töötanud ka laeval. Ta oli solist ja tantsija Tallinki meelelahutusprogrammis. 
Ta on end erialaliselt täiendanud Taanis ja töötab lauluõpetajana huvikoolis WAF.
Bert õpib Tallinna Ülikoolis.
TV3 saate "Su nägu kõlab tuttavalt" 6. hooaja 1. saates (1.10.2017) parodeeris Bert Pringi Heli Läätse laulu – "Kaunid baleriinid". 8. oktoobril edastatud 2. saates aga Nicki Minaji laulu "Anaconda". 15. oktoobri saates (kolmas) esitas Bert Sam Smithi laulu "Lay Me Down". 6. hooaja neljandas saates (21.10.17) parodeeris Pringi Eesti ansambli Dagö laulu "Muusik".
29. oktoobri saates sai parodeeritavaks Onu Bella ja tema laul "Ma võtsin viina".

Isiklikku

Bert Pringi on gei.
Igor Ašurbeili

Igor Raufovitš Ašurbeili (vene keeles Игорь Рауфович Ашурбейли; aserbaidžaani keeles İqor Rauf oğlu Aşurbəyli; inglise keeles Igor Ashurbeyli; sündinud 9. septembril 1963 Bakuus Aserbaidžaani NSV-s) on aserbaidžaani päritolu Venemaa ettevõtja.
Ta lõpetas 1985. aastal Aserbaidžaani Nafta ja Keemia Instituudi. 1990. aastal asus elama Moskvasse. Ta on kaitsnud tehnikadoktori kraadi. Aastatel 2000–2011 oli ta aktsiaseltsi NPO Almaz peadirektor. Almaz tegeleb seniitraketikompleksite väljatöötamisega. 
2013. aastal asutas Ašurbeili Viinis interdistsiplinaarse uurimiskeskuse Aerospace International Research Center GmbH (2018. aastast Asgardia Independent Research Center GmbH). 
Ašurbeili on kosmoseriigi Asgardia loomise eestvedaja ja tegeleb ka poliitikaga. 2016. aastal valiti ta demokraatlikku sotsialismi pooldava Venemaa Taassünni Partei esimeheks.
Wilhelm Gottfried Eisenschmidt

Wilhelm Gottfried Eisenschmidt (17. detsember 1839 Pühajärve – 25. märts 1922 Tartu) oli vaimulik ja Eesti rahvusliku ärkamisaja tegelane.

Elulugu

Õppis aastatel 1850–1852 Laalandi koolis ja aastatel 1853–1861 Tartus gümnaasiumis. Aastatel 1861–1862 oli koduõpetajaks Varudi mõisas. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis aastatel 1863–1867. Oli aastatel 1867–1868 koduõpetajaks Kanepis pastor Georg von Holsti juures. Prooviaastal oli ta aastal 1869 Kanepi Jaani koguduses Georg von Holsti juures. Ordineeriti õpetajaks 3. mail 1870.
Oli aastatel 1870–1922 Tartu Peetri koguduse esimene õpetaja. On olnud ajavahemikus 1885–1893 ametist kõrvaldatud segausulistes abieludes laste ristimise pärast.
Võttis osa Eesti üliõpilaste esimestest koondamispüüetest, oli Eesti Üliõpilaste Seltsi asutajaliige, kuulus Tartu Eesti Põllumeeste Seltsi. Ta oli valitud nii Aleksandrikooli peakomiteesse kui Eesti Kirjameeste Seltsi juhatusse (täites neis kas kassapidaja või kirjatoimetaja ameteid). Aastal 1881 astus ta koos Jakob Hurdaga välja Eesti Kirjameeste Seltsist, aastal 1883 tõrjuti ta ka eemale Aleksandrikooli asjade ajamisest. Seejärel tõmbus ta rahvuslikust tegevusest tagasi, keskendudes vaid vaimuliku tööle.

Isiklikku

Tema poeg Johannes Otto Eisenschmidt oli Kodavere- ja Paide Saksa Püha Risti koguduse õpetaja.
Tema onupoja poeg Aleksander Eisenschmidt oli eesti põllumajandusteadlane. 
Tema onupoja poja-poja-poeg Jaan Einasto on eesti astrofüüsik ja akadeemik.
Aovere–Luunja maantee

Aovere–Luunja maantee (registrinumbriga 44) on üks Eesti tugimaanteedest. 
See saab alguse Aovere–Kallaste–Omedu maantee esimesel kilomeetril Aovere külas. Tee pikkus on 11,4 km. Tee lõpeb Tartu–Räpina–Värska maantee 10. kilomeetril Kakumetsa külas.

Asulad Aovere–Luunja maanteel

Aovere küla, Möllatsi küla, Vesneri küla, Pilka küla, Savikoja küla, Kakumetsa küla, Sirgu küla.
Minsk

Nimi

Linna ametlik nimi on nii valgevene kui ka vene keeles Minsk. Nii valgevene-eesti transkriptsioonis kui ka vene-eesti transkriptsioonis on linna nimekuju Minsk. Ajalooline nimi on Менск (Miensk). Venepärane Minsk võeti kasutusele 29. juulil 1939 valgevenelaste venestamisele suunatud valgevene keele reformi (1933) tulemusena. Valgevene klassikalises kirjakeeles (taraškievica) kasutatakse ainult ajaloolist nimekuju Miensk.

Elanikkond

17. sajandi lõpul elas Minskis umbes 6000 inimest, 19. sajandi keskel 31 000 elanikku. 1909 oli linna elanikest 43,3% juudid, 34,8% venelased, 11,4% poolakad ja 8,2% valgevenelased. 1940. aastal oli linnas elanikke juba umbes 300 000, kuid pärast Teist maailmasõda ja saksa okupatsiooni ning Saksa julgeolekupolitsei Einsatzgruppe B poolt rassipoliitika elluviimise käigus juutide ja okupeeritud linna elanike suhtes toime pandud inimsusvastaseid kuritegusid vähenes elanike arv 50 000 elanikuni. 2017. aastal on Minski elanike arv 1 974 800.
2009. aasta rahvaloenduse andmetel oli Minski elanikkonnast valgevenelasi 85,77%, venelasi 10,84%, ukrainlasi 1,61%, poolakaid 0,79% ja juute 0,31%. Valdavaks suhtluskeeleks on Minskis vene keel.

Ajalugu

Venemaa Keisririigis oli Minsk Minski kubermangu kubermangulinn. Esimeses maailmasõjas vallutati Minsk ja Valgevene Saksamaa keisririigi vägede poolt 1918. aastal ning sellele järgnenud endise Venemaa Keisririigi territooriumil alanud rahvaste iseseisvuspüüdluste käigus moodustati 25. märtsil 1918 Valgevene Rahvavabariik, mille pealinn oli algselt Minskis. Pärast Nõukogude invasiooni ning Valgevenemaa vallutamist moodustati Valgevenes 1919. aasta jaanuaris Valgevene NSV, mille pealinnaks oli samuti Minsk.

Majandus

Minsk on tähtis Valgevene majandus- ja tööstuskeskus – tuntuimad tooted traktorid Belarus ja veoautod MAZ.
Valgevene ja Minski tööstuse (masinaehituse) loojaks loetakse 19. sajandi viimasel veerandil Minskis Kuramaalt pärit Nikolai Jaksobsoni poolt 1881. aastal asutatud metallitöötlusettevõtet (Košarski malmi- ja masinaehitustehas), mis tänu sel ajal alanud Liepāja-Romnõ raudtee ehitusele ning riigipoolsetele tellimustele raudteele, saavutas kiire arengu. 1896. aastal asutati Minskis konkureeriv Raudtee malmi- ja masinaehitustehas, pärast Jakobsoni surma 1900. aastal need konkurendid ühinesid. Pärast Nõukogude võimu kehtestamist reorganiseeriti tehas 1934. aastal Kirovi-nimeliseks masinaehitustehaseks.
1894. aastal asutati Minskis õlletehas Bohemia, mille toodang sai 1896. aastal Venemaa tööstus- ja kunstinäitusel aukirja, tänapäeval tegutseb tehase ruumides õlletehas Olivaria.
Tööstustoodangu mahult ca 5,8 miljardit eurot on Minsk regiooni (Baltikum, Ukraina) suurim keskus.
Johannes Dantiscus

Johannes Dantiscus (ka Johann Dantiscus, Johann von Höfen või Johannes Flachsbinder; poola Jan Dantyszek; 1. oktoober 1485 Gdańsk (Danzig) – 27. oktoober 1548 Lidzbark (Heilsberg)) oli Preisimaa kirikutegelane, humanist ja diplomaat. Dantiscus oli nii Chełmno kui ka Ermlandi piiskop.
Johannes pärines Danzigi käsitööliste perekonnast. Tema perekonnanimi oli von Höfen, kuid tema suguvõsa kasutas ka nime Flachsbinder, mis tulenes sellest, et tema vanaisa oli köiepunuja. Johannes ise võttis oma lisanimeks Dantiscus, rõhutamaks seda, et ta pärineb Danzigist (ladina Dantiscum).
Dantiscus õppis juurat Greifswaldis ja Krakówis, viimases kohtus ta ka kuningas Jan I Olbrachtiga ning oli alates sellest ajast seotud Poola kuningakojaga. Temast sai Poola üks olulisemaid diplomaate, kes suhtles peamiselt Saksa-Rooma riigis olevate valitsejatega. Ta pälvis keisrilt ka aadlitiitli. Samaaegselt oli Dantiscus ka Poola olulisemaid humaniste, kes kirjutas peamiselt ladinakeelset luulet.
Dantiscuse üks olulisemaid missioone oli aastal 1515, mil ta esindas Zygmunt I Viinis toimunud vürstide kohtumisel, kus keiser Maximilian I, Ungari ja Böömimaa kuningas Vladislav II ning Zygmunt I sõlmisid omavahelised liidusuhted.
1530. aastal sai Dantiscusest Chełmno piiskop. Kuigi ta jäi ustavaks katoliiklusele, sai ta hästi läbi ka Preisimaa protestantidega, sealhulgas Preisimaa hertsogi Albrechtiga. Juba 1530. aastal toetas Dantiscus Albrechti plaani oma vennast Wilhelmist Riia peapiiskopi koadjuutor teha. 1534. aastal toetas Dantiscus Wilhelmit diplomaatiliselt Saare-Lääne vaenuses, kirjutades tema saadikule Georg von Ungernile soovituskirja keisri juurde.
1530. aastate keskpaiku hakkas senise Ermlandi piiskopi Mauritius Ferberi tervis halvenema ning ta otsis endale koadjuutorit. Kuigi suur osa Ermlandi toomkapiitlist toetas sellel kohal Ferberi sõpra Tiedemann Gieset, kuulus Poola kuninga toetus oma diplomaadile ning tänu sellele saigi Dantiscusest Ferberi koadjuutor. Kuid paavstilt ei õnnestunud Dantiscuse koadjuutorikohale siiski kinnitust saada ja seetõttu toimusid 1538. aastal piiskopivalimised. Need võitis Dantiscus, kuna oli varem Giesega kokku leppinud, et viimane saab endale Chełmno piiskopi ametikoha.
Ermlandi piiskopina pidi Dantiscus senisest enam tegelema luterlusega, kuna Elblągi (Elbingi) linn oli selleks ajaks täielikult luterlik ning protestantlus levis ka mujal tema piiskopkonnas. Seetõttu kirjutas Dantiscus pikema luterlusevastase traktaadi ning karmistas kirikureeglistikku. Protestante ta otseselt taga siiski ei kiusanud ning tema head suhted hertsog Albrechti ja Riia peapiiskopi Wilhelmiga jätkusid. 1540. ja 1545. aastal toetas Dantiscus taas Wilhelmit diplomaatiliselt, kui too Liivi orduga vastuoludesse sattus.
Johannes Dantiscus suri 1548. aasta oktoobris 63-aastaselt. Temast jäi maha ulatuslik, enam kui 20 000 kirja sisaldav korrespondents ja mitmeid pikemaid kirjutusi, muuhulgas ka autobiograafia.
Anu Kalm

Anu Kalm (sündinud 15. jaanuaril 1960 Kuressaares) on eesti graafik.
Ta lõpetas aastal 1978 Tallinna 2. Keskkooli ja aastal 1986 graafikuna ERKI.
Eesti Kunstnike Liidu suurkogu valis 9. mail 2007 Kalmu organisatsiooni asepresidendiks.
Ta kuulub Eesti Vabagraafikute Ühendusse.
Lisaks on ta õpetaja Tallinna Kunstikoolis.

Isiklikku

Ta on Mart Kalmu abikaasa.
Jõgeva–Põltsamaa maantee

Jõgeva–Põltsamaa maantee (registrinumbriga 37) on üks Eesti tugimaanteedest.
See saab alguse Tartu–Jõgeva–Aravete maantee 47. kilomeetril Õuna, Kurista ja Mõisamaa küla piiril. Tee pikkus on 26,1 km. Tee (Põltsamaa linna tänavana Jõgeva maantee) lõpeb Põltsamaa linnas ristumisel Tartu maanteega.

Asulad Jõgeva–Põltsamaa maanteel

Kurista küla, Viruvere küla, Kaave küla, Kõpu küla, Vägari küla, Aidu küla, Kaavere küla, Sulustvere küla, Pauastvere küla, Mällikvere küla, Põltsamaa linn.