Calenbergi vürstkond

Territoorium

Kui Braunschweig-Lüneburgi hertsog Erich I valis aastal 1495 oma pärandi osaks Calenbergi vürstkonna, kirjeldas ta seda kui "maad Leine jõe ja Deisteri mägede vahel". See geograafiline kirjeldus ei olnud siiski päris õige. Tegelikult ulatus vürstkond Leinest lääne pool Schulenburgist kuni Neustadtini põhjas ja seega palju rohkem põhja poole kui Deisteri jalam. Edelas ulatus territoorium Hamelnini Weseri ääres, Deisterist kaugemal.
Hannoveri linn oli Welfide valitsetaval alal üpris sõltumatu, kuigi see ei olnud ametlikult keiserlik vabalinn. Alles hertsog Georg, kes oli olnud edukas kindral Kolmekümneaastases sõjas, valis linna oma residentsiks. Aastast 1636 võis Hannoveri pidada Calenbergi vürstkonna osana. 
Calenbergi ja Göttingeni vürstkondade vahel aastast 1463 olnud sidemete tõttu on ka viimast mõnikord Calenbergiks peetud. Tänapäevast mõistet Calenbergi maa (Calenberger Land) kasutatakse tavaliselt siiski ainult Hannoveri ja Deisteri vahelise piirkonna kohta.

Juured ja Calenbergi lossi asutamine

Algselt kuulus territoorium Saksimaa hertsogkonnale, kuid aastal 1180, pärast Welfist vürsti Heinrich Lõvi riigivande alla panemist, kaotas ta oma Saksimaa ja Baieri hertsogkonnad. Siiski tõsteti Heinrichi lapselaps Otto Laps Hohenstaufenite ja Welfide leppimise tulemusel aastal 1235 vürstiseisusse ja talle anti perekonna pärusvaldused Lüneburgi ja Braunschweigi ümbruses: tekkis uus ja sõltumatu Braunschweig-Lüneburgi hertsogkond. Hannoverist läänes oli Welfidel vähe kinnisvara ja nii vaidlesid maade üle Welfid ning Hildesheimi ja Mindeni piiskopid. Ala valitsesid mitmed krahvisuguvõsad, nagu Wölpe krahvid loodes, Hallermundi krahvid edelas ja Rhodeni krahvid läänes ja Hannoveris. 
Aastal 1292 alistas Welfide Lüneburgi liini hertsog Otto Range piirkonna. Varem oli ta andnud Hildesheimi piiskopile Hannoveri linna lääniks. Siiski taganes ta varsti oma truudusvandest ja asutas vastukäiguna vaid 13 km kaugusele Hildesheimist läänes Calenbergi lossi, et veelgi vähendada Hildesheimi piiskopi võimu Hannoveri piirkonnas.
Administratiivselt kutsuti seda ala algselt Lauenrode foogtkonnaks Lauenrode lossi järgi Hannoveri agulis, kust Welfid territooriumi valitsesid. Welfide Lüneburgi liini hääbumisega puhkes Lüneburgi pärilussõda (1371–1388), mille ajal ründasid Lauenrode lossi Hannoveri kodanikud ja hävitasid selle. Siis viidi foogtkond üle Calenbergi lossi.

Welfi pärandi jagunemine

Welfi hertsogid ei pärinud oma valdusi esmasünniõigusega. See tekitas hiliskeskajal arvukalt Welfide valdusi ja Welfide territooriumi suurt killustatust. Aastal 1400 läks Calenbergi foogtkond Welfide Wolfenbütteli liinile. Aastatel 1408 ja 1409 soetasid nad Eversteini krahvkonna ja Homburgi valduse pärast nende valitsejaperekondade hääbumist. Need liideti Calenbergi foogtkonnaga. Järgnevas Welfide pärimises aastal 1432 jagati ala veelkord Braunschweigi hertsogite Wilhelm Vanema ja Heinrichi vahel, kes olid seni koos Wolfenbüttelit valitsenud. Kuna Heinrich sai Lüneburgi territooriumi, sai Wilhelm kompensatsiooniks äsjaloodud Calenbergi vürstkonna. Algul ei olnud Wilhelmile antud valdusel nime. See koosnes varem Lüneburgi vürstkonnale Deisteri mägede ja Leine jõe vahel kuulunud õigustest, samuti endisest Wölpe krahvkonnast, Hallermunti ning Homburgi ja Eversteini valdustest.
Kuna kõik Welfi vürstid kandsid tiitlit Braunschweigi ja Lüneburgi hertsog ning nende valitsetavad territooriumid olid vürstkonnad Braunschweig-Lüneburgi hertsogkonnas, nimetati nende valdusi peamise lossi või linna järgi. Wilhelm veetis enamuse oma ajast Calenbergi lossis, kust ta oma valdusi valitses. Seega on võimalik, et Calenbergi vürstkonna nimi tekkis sel ajal.

Ühinemine Göttingeniga

Wilhelmil õnnestus aastal 1442 ja lõplikult aastal 1463 võtta üle Göttingeni vürstkond. Kuigi ühendamine Calenbergiga toimus algselt puht juhuslikult, võttis see aega. Et eristada kahte ala, mis olid füüsiliselt eraldatud Leine oru kõrgustikega, kutsuti Calenbergi põhjas tavaliselt Unterwald ("Alam-Mets"), samas kui Göttingeni ala kutsuti Oberwald ("Ülem-Mets").
Aastal 1473 päris Wilhelm ka Wolfenbütteli vürstkonna oma vennalt, kel ei olnud poegi, kuid loovutas Calenbergi oma poegadele Wilhelm Nooremale ja Friedrichile. 
Pärast Wilhelm I surma aastal 1482 valitsesid pojad koos. Lepinguga 1. augustist 1483 jagasid nad siiski oma õigused. Noorem poeg Friedrich sai õigused Calenbergi ja Göttingeni üle ja tema vend Wilhelm II sai õigused Wolfenbütteli üle. Wilhelm kukutas oma venna Friedrichi aastail 1484/85 ja kuulutas ta hulluks. Seega õnnestus Wilhelm II – kuigi vaid lühikeseks ajaks – taasühendada kogu Calenbergi, Braunschweig-Göttingeni ja Braunschweig-Wolfenbütteli vürstkondade territoorium. Pärast Friedrichi surma aastal 1495 jagas Wilhelm riigi jälle ja jättis Braunschweig-Wolfenbütteli vürstkonna oma vanemale pojale Heinrichile.

Vürstkond Erich I, Elisabethi ja Erich II võimu all

Noorem poeg Erich I sai Calenbergi ja Göttingeni ja asutas seega Braunschweig-Lüneburgi Calenbergi dünastilise liini. Uuel moodustunud territooriumil kasutati riigi mõlema osa kohta peamiselt nime Calenberg. Erich I ja tema poja Erich II ajal kasutati siiski tihti ka nime "Calenberg-Göttingeni vürstkond" . Vürstiriigil olid kummagi osa jaoks eraldi nõuandvad organid ja eraldi valitsused. Unterwaldi kantselei loodi Neustadtis ja Oberwaldi kantselei Mündenis. Kummaski linnas ehitati välja vürstlikud residentsid.
Erich I ajal muutus Calenbergi loss tugevaks kindluseks. Teine hästikindlustatud loss, mis ehitati, oli Erichsburg Dasseli lähedal. Selle ehitamine algas aastal 1527. Hildesheimi piiskopivaenuse ajal aastal 1519 kaotas ta algselt sõjaliselt Soltau lahingu. Diplomaatiliselt saavutas ta keiser Karl V-lt siiski suure osa Hildesheimi piiskopkonna alade liitmise oma valdustega.
Erich I oli kasvava protestantliku reformatsiooni vastane. Tema teine naine Elisabeth von Brandenburg, kellega ta abiellus aastal 1525, pöördus aastal 1535 siiski uue usu poole ja kuulutas seda õukonnas, mis asus siis Mündenis. Pärast Erichi surma aastal 1540 võttis ta oma alaealise poja Erich II nimel valitsemise üle ja rakendas vürstiriigis reformatsiooni riigi superintendendi Anton Corvinuse abil, kelle ta oli ametisse nimetanud. Erich II pöördus siiski aastal 1547 katoliku kiriku rüppe, kuigi ta oli algselt ema järgi evangeelne. Ta ei suutnud siiski vürstiriigist reformatsiooni tõrjuda. Tema võim vürstkonnas oli väga nõrk. Ta veetis enamuse oma ajast palgasõdurite juhina välismaal ja oli rahaliselt sõltuv linnadest. Aastal 1553 lubas ta evangeelsed jutlused, et tagada rahalist abi oma linnadelt. Aastast 1574 arendas ta Neustadti kindlustatud linnaks ja ehitas renessansliku Landestrosti lossi.
Aastal 1582, kui Hoya krahvid välja surid, läks suur osa krahvkonnast Calenbergile. Aastal 1584 omandas Calenberg ka Diepholzi krahvkonna.

Kolmekümneaastane sõda

Pärast Erichi surma aastal 1584 valitses Calenberg-Göttingeni taas Welfide Wolfenbütteli liin. Kolmekümneaastases sõjas tõi hertsog Friedrich Ulrichi vend "võrratu" Christian sõja riiki. Pärast kuningas Christian IV (oli sel ajal Alam-Saksi ringkonna ülem) juhitavate Taani vägede kaotust Katoliikliku Liiga kindral Tillyle Lutteri lahingus, okupeeris Tilly aastal 1626 kogu vürstkonna. Ainult Braunschweigi ja Hannoveri linnu ei suudetud vallutada.
Kui hertsog Friedrich Ulrich suri aastal 1634 lastetuna, hääbus ka Braunschweigi keskmise dünastia Wolfenbütteli liin. Aastal 1635 sai Calenberg-Göttingeni vürstkonna hertsog August Vanem Lüneburgi keskmisest liinist. Pärast tema surma aastal 1636 sai valitsejaks tema noorem vend Georg. Ta oli edukas kindral Rootsi vägedes ja tal õnnestus aastal 1637 ka maa ja eriti linnad Welfidele tagasi saada. Algul valitses ta okupeeritud Hildesheimist, kuid viis siis oma residentsi Hannoveri, mis oli ka kindluseks ehitatud. Pärast tema surma aastal 1641 sõlmiti keisriga kiirustades eraldirahu, mille eest tuli maksta Hildesheimi piiskopivaenuse ajal omandatud maade tagastamisega. Georgi pojad Christian Ludwig, Georg Wilhelm, Johann Friedrich ja Ernst August valitsesid siis Calenberg-Göttingeni vürstkonda üksteise järel.