google/wiki40b huggingface dataset:
Harilik suitsik

Harilik suitsik (Bjerkandera adusta) on suitsiku perekonda kuuluv seeneliik.
Suitsikud meenutavad välimuselt taklu (Trametes), kuid värsked, üsna tugevad viljakehad murduvad painutades juustutaoliselt. Viljakehad on üheaastased.
Viljakeha on kübarjas, kuid sageli alusel puutüvele laiuv, harva liibuv; väike, õhuke, riiulitaoline. Kasvab sageli paljukübaraliste kogumikena. Pind sile ja matt. Algul pruunikasvalge, justkui hallituskirmega, hiljem hiirhall või suitsupruun ja sageli tumedavöödiline, lõpuks mustjashall.
Serv terav, kasvamise ajal valge, kuid muljumiskohad ja vanemalt kogu serv muutub mustaks. Liibuva osa serv on valge.
Harilik suitsik meenutab vööttakla (Trametes ochracea) ja poolliibuvat antrodielli (Antrodiella pallescens), kuid nemad on sitked ja valge torukestekihiga. Liibunud viljakeha sarnaneb väga halli sametkorgiku (Cinereomyces lindbladii) omaga, kellel on selge värske lõhn ja murdepind peaaegu
ühevärviline. Harilik suitsik murdub värskelt nagu juust, kuivalt aga raksatades. Parimaks tunnuseks on murdepinnal näha olev selge värvierinevus heleda
seeneliha ja tumeda torukestekihi vahel.
Eestis tavaline kogu maal metsades ja parkides paljudel lehtpuudel (haab, kask, lepp ja tamm). Harvem võib teda leida okaspuude kändudel, püstistel surnud
ja lamatüvedel (kadakas, kuusk, mänd, nulg).
Kadri Tüür

Kadri Tüür (sündinud 15. detsembril 1975) on eesti kirjanduse uurija, semiootik ja muuseumitöötaja, ökofeminist.
Ta lõpetas aastal 1994 hõbemedaliga Saaremaa Ühisgümnaasiumi.
Kadri Tüür oli Muhu vallavolikogu liige aastatel 2002–2009 ja volikogu esimees aastatel 2005–2009.
2005. aasta algusest kuni 2010. aasta lõpuni töötas ta Muhu Muuseumi juhatajana.
Ta on töötanud teadurina Eesti Kirjandusmuuseumis, Underi ja Tuglase Kirjanduskeskuses ja Karl Ristikivi muuseumis.
2017. aastal kaitses ta Tartu Ülikoolis doktorikraadi teemal "Semiotics of Nature Representations: on the Example of Nature Writing" ("Looduskujutuse semiootika: looduskirjanduse näitel"; juhendajad Kalevi Kull, Peeter Torop, Ulrike Plath).
Julija Belorukova

Julija Sergejevna Belorukova (vene keeles Юлия Сергеевна Белорукова; sündinud 21. jaanuaril 1995 Sosnogorskis) on Venemaa murdmaasuusataja.
MK-sarjas tegi ta debüüdi 1. märtsil 2014 Lahtis toimunud etapil vabatehnikasprindis. Esimest korda jõudis ta poodiumile 24. novembril 2017 Kuusamos klassikasprindis. Aasta aega hiljem sai ta seal samas oma esimese etapivõidu.

Maailma karikavõistlustel

Julija Belorukova on osalenud individuaalselt (seisuga 25. veebruar 2019) 68 maailma karika etapil ja jõudnud esikolmikusse kahel korral ning võitnud korra.
Pinski Püha Neitsi Maarja kirik

Kirikuhoone

Kuigi kirik oli olemas juba aastal 1396, ehitati praegune hoone siiski vahemikus 1706-1730. Esimene jumalateenistus peeti seal aastal 1712. Aastal 1817 ehitati kiriku juurde nelinurkse põhiplaaniga kellatorn. Hoone on hea näide baroksest arhitektuurist.

Varasem kirik

Pinski katedraali asutas Žygimantas Kęstutaitis aastal 1396. Aastal 1445 andis Kazimierz IV kiriku frantsisklaste käsutusse. Erinevad valitsejad tegid rajatud kloostrile mitmesuguseid annetusi. Varasem kirik oli puust ja nii langes see korduvalt tuleroaks, põledes XVI sajandi keskpaigas ja ka aastal 1621. Aastaks 1648 oli kirik taastatud, kuid see langes linna ründavate protestantide ohvriks, seejärel laastasid selle linna rüüstavad kasakad. Uued taastamistööd lõppesid aastaks 1651.
Sellest ajast on pärit peaaltari juures asuv Jumalaema ikoon ja kaks ikooni kiriku juures asuvas Püha Maarja kabelis, mida peetakse imettegevateks. Ainus osa kirikust, mis ei olnud puidust, oli käärkamber. Vanade dokumentide põhjal arvatakse, et Pinski katedraal oli algselt kivist, kui see teadmata põhjusel hävines, siis ehitati säilinud käärkambri ümber puidust hoone.
Vana kirikuhoone hävis Põhjasõja ajal aastal 1705, mil linna vallutanud Rootsi väed hoone maha põletasid.

Kiriku ehitamise periood

Kiriku ehitustööd algasid aastal 1706, mil Rootsi väed olid linnast lahkuma sunnitud. Hoone arhitekt pole kindlalt teada, kuid oletatavasti oli see Pinski frantsisklaste kloostri munk teoloogiadoktor Antonij Alachnovič, keda frantsisklaste meetrikaraamatus nimetatakse "pühakoja ehitajaks".
Hoone oli suuremalt osalt aastaks 1712 valmis ja seal peeti esimene missa ning see pühitseti sisse. kohe peale valmimist aastal 1730.

Kiriku hilisem ajalugu

Aastail 1766-1769 renoveeriti kiriku fassaadi, sel ajal lisandus ka suurem osa kiriku juures paiknevast kloostrikorpusest. Aastal 1817 lisandus sellele eraldiseisev nelinurkse plaaniga kellatorn. Aastal 1852 klooster suleti, kirikuhoone jäi aga edasi katoliiklaste käsutusse.
XIX sajandi kahekümnendatel aastatel renoveeriti kirikuhoonet põhjalikult, ühtlasi sai sellest katedraal. Ehitustöid juhatas Henryk Gay.
Aastal 1940 kirik suleti, see avati ametlikult taas aastal 1992. Esimeseks vaimulikuks ja Pinski diötseesi administraatoriks oli Kazimierz Świątek.
Aastal 1996 sai Pinski katedraalist ametlikult Basilica minoris.

Kiriku arhitektuur

Pinski katedraal on kolmelööviline basiilika, kuigi selle külglöövid on äärmiselt kitsad. Pealööv lõpeb kooriruumi ja apsiidiga. Kiriku ühel küljel asuvad kabelid. Fassaadi liigendavad pilastrid ja karniisid.
Peaaltar asub kooriruumis ja seda kaunistab koopia Bartolomé Esteban Murillo maalist "Neitsi Maarja taevasseminek". Lisaks ehivad seda puidust apostlite Peetruse ja Pauluse skulptuurid.

Kirikus asuvad veel 7 altarit, neist 6 puidust. Üht külgaltarit ehib Alfred Isidore Romeri maapl "Pinski madonna".

Kloostrikompleks

Kiriku kõrval asuvad frantsisklaste kloostri osalt kahe-, osalt aga kolmekorruseline peahoone koos nelja kahekorruselise kõrvalhoonega, mis moodustavad mitme hooviga kompleksi. Hoonete fassaadid on lihtsad.
Kolonel

Kolonel on sõjaväeline auaste paljudes riikides, sealhulgas Eesti kaitseväes.
Kolonel vastab slaavi maades (sealhulgas Venemaal) polkovnikule ning Saksamaal, Šveitsis ja Norras ooberstile.

Eesti

Eesti kaitseväes on kolonel kõige kõrgem vanemohvitseri auaste, asudes brigaadikindrali auastmest vahetult madalamal. Mereväes vastab kolonelile mereväekapteni auaste.
Kolonelist ühe astme võrra madalam on kolonelleitnandi auaste.
Eugenius I

Paavstiks saamine

Eugenius I pühitseti paavstiks 10. augustil 654. Ta määrati ametisse Bütsantsi keiser Konstans II tahtel.
Osa Rooma vaimulikkonnast keeldus uut paavsti tunnustamast, sest nad ei pidanud Martinus I tagandamist seaduspäraseks. Samuti lootis Martinus I, et enne tema surma ei valita uut paavsti. Alles pärast Martinus I surma 16. septembril 655 tunnustas kogu Rooma vaimulikkond teda seadusliku paavstina.

Suhtumine monoteletismi

Eugenius I saatis legaadid Konstantinoopolisse. Konstantinoopoli patriarh Petros soovis tüli monoteletismi üle lõpetada, võttis legaadid suurejooneliselt vastu ja pakkus neile kompromissvormelit, mille järgi omasid Jeesus Kristuse loomused küll üht tahet, kuid isikuna omas Kristus vaid üht tahet.
Legaadid tunnustasid patriarhi ettepanekut ja nelipühil 655 tunnustasid osadust patriarhiga. Patriarh saatis legaatidega paavstile teate oma määramisest ametisse ja kompromissvormelit sisaldava usutunnistuse.
Kui legaadid jõudsid tagasi Rooma, loeti patriarhi usutunnistus Rooma vaimulikkonna juuresolekul Santa Maria Maggiore kirikus ette. Vaimulikud ei lasknud paavsti senikaua kirikust lahkuda, kuni paavst soostus kompromissvormeli tagasi lükkama.
Keiser ähvardas hiljem paavsti “ära röstida”, kui ta ei tunnusta monoteletismi.

Suhted Inglismaa piiskoppidega

Aastal 654 külastas Roomat hilisem Yorki piiskop Wilfrid, keda paavst õnnistas.

Munklus

Eugenius I kinnitas Genti Saint-Bavoni kloostri ja Saint-Maurice d'Agaune'i kloostri privileegid.

Ordinatsioonid

Eugenius I ordineeris 21 piiskoppi.
Tema ajal sai diakoniks (kardinaldiakon) hilisem paavst Vitalianus.

Surm

Eugenius I suri 2. juunil 657 Roomas, aga Anastasius Bibliothecariuse järgi 1. juunil. Ta maeti Rooma Peetri kirikusse.
Ta jättis surres pärandi Rooma vaimulikele ja kodanikele.
Eugenius I austatakse katoliku kirikus pühakuna. Tema mälestuspäev on 2. juuni.

Hinnang

"Liber Pontificalis" iseloomustab Eugeniust lahke, sõbraliku, kannatliku ja leebena.
Sharon den Adel

Sharon Janny den Adel (sündinud 12. juulil 1974 Waddinxveenis) on hollandi laulja ja helilooja, kes on tuntud eelkõige Hollandi sümfoonilise metali bändi Within Temptation solistina.
Muusikaga on ta tegelenud juba alates 14. eluaastast.
Nature's Best Photography

Nature's Best Photography on Ameerika Ühendriikides igakuuselt ilmuv loodusfotoajakiri. Toimetus asub Restonis Virginias.
Ajakiri väljaandja ja peatoimetaja on ajakirja loomisest saadik (1995) Stephen Freligh. Esialgu ilmus ajakiri kord aastas, praegu kaks korda aastas. Ajakiri korraldab alates 1996. aastast rahvusvahelist fotokonkurssi Nature's Best Photography Windland Smith Rice International Awards.
Neeme sadam

Neeme sadam on väikesadam Ihasalu poolsaare idakaldal Neeme külas, Jõelähtme vallas, Harju maakonnas.
Sadamakood: EE NME
Sadamateenuseid osutatakse vaid alla 24-meetrise kogupikkusega veesõidukitele.
Vello Pohla

Vello Pohla (pseudonüüm Madis Kadaga; sündinud 21. juunil 1936) on eesti ajakirjanik ja poliitik.
Ta lõpetas aastal 1955 Tallinna 2. Keskkooli ja aastal 1960 Tartu Riikliku Ülikooli õigusteaduskonna. Aastal 1966 lõpetas ta TPI-s filosoofiaaspirantuuri ja aastal 1982 NLKP Keskkomitee juures asuva Ühiskonnateaduste Akadeemia.
Ta töötas aastatel 1960–1963 Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi nõukogude töö osakonnas konsultandina. Aastatel 1966–1967 ja 1971–1974 töötas ta Tallinna Konservatooriumi ühiskonnateaduste vanemõpetajana ja dotsendi kohusetäitjana. Aastatel 1967–1971 töötas ta atašeena NSV Liidu saatkonnas Stockholmis, aastatel 1974–1978 EKP KK kultuuriosakonna instruktori ja sektorijuhatajana, aastatel 1978–1980 ajalehe Sirp ja Vasar peatoimetajana.
Sirbi ja Vasara peatoimetajana kirjutas ta Neeme Järvi ja Arvo Pärdi lahkumisel Nõukogude Liidust Madis Kadaga pseudonüümi all mõtiskluse "Kodumaa ja muusika", milles muu hulgas ütles:
"Ja nii juhtubki, et ükskõik kes sa oled, hüljates Kodumaa, saad ikkagi vaid tänavamuusikuks, mütsiga maas, mis võib-olla on täis hõbeseekleid, kuid helid on kadunud, ehkki juurteta inimesed aplodeerivad sinu surnud muusikale."
Ta oli NSV Liidu Rahvasaadikute Kongressi saadik ja Eesti Vabariigi Ülemnõukogu liige. Pohla oli Eesti Rohelise Liikumise, Üürnike Ühenduse ja Õigusliku Tasakaalu Erakonna asutajaliige.
1995. aastal kandideeris ta valimisliidu "Õiglus" nimekirjas Riigikogusse ja sai 124 häält ning valituks ei osutunud.
Carus

Carus (Imperator Caesar Marcus Aurelius Carus Augustus); sünninimi Marcus Aurelius Carus; 224 – august 283) oli Vana-Rooma keiser september 282 kuni surmani.
Lisanimed: Germanicus maximus (283), Persicus Parthicus maximus (283). Suri pikselöögist.

Valitsemisaeg

Tungis 283. aastal koos poja Numerianusega 260. aastast Pärsia võimu all olnud Mesopotaamiasse. Rooma armee jõudis Ctesiphoni linnani ning vallutas selle. Carus jätkas edasitungi, kuid suri segastel asjaoludel. Ajaloo allikates on väidetud, et ta suri, kui tema telki tabas pikselöök, kuid see võis olla ka väljamõeldis. Ta võis surra mõnda haigusesse või langeda mõrva ohvriks. Pärast tema surma hakkasid Rooma väed vallutatud aladelt taanduma.
Liis Koger

Liis Koger (sündinud 23. detsembril 1989 Pärnus) on eesti maalikunstnik ja luuletaja.

Hariduskäik

Liis Koger on lõpetanud Pärnu Sütevaka Humanitaargümnaasiumi (2009) ning kaitsnud Tartu Ülikooli maaliosakonnas bakalaureusekraadi (2013).
Lüliarter

Lüliarteriks ehk vertebraalarteriks (ladina arteria vertebralis) nimetatakse paljudel loomadel kehas asuvat paarilist arterit, mis on rangluualuse arteri haru.
Lüliarteri areng, anatoomia, morfoloogia, histoloogia ja patoloogia võivad erineda nii liigiti kui ka indiviiditi.

Madudel

Lüliarter saab madudel alguse paremast aordikaarest ja selle harud kulgevad kehas, nahas, söögitorus, kopsu(de)s ja peas. 
Wisconsini ülikooli zooloogia laborites (1916) läbiviidud katsed tripimadude perekonda liigitatud madudega näitasid, et lüliarteri harude arv võib liigiti ja indiviiditi erineda.

Koduloomadel

Koduloomadel saavad lüliarterid alguse subklaavarteritest ja varustavad verega seljaaju ja süva kaelalihaseid. Vertebraalarter läbib I...VI kaelalüli ristjätkemulgud ja siseneb lateraalse lülimulgu kaudu selgrookanalisse. Selgrookanalist liigub arter koljuõõnde ning ühineb teise poole lüliarteriga põhimikuarteriks. 
Lüliarter moodustab süva kaelaarteriga rikkalikult anastomoose.

Inimestel

Inimestel kulgeb paariline lüliarter läbi kuue ülemise kaelalüli ristijätkemulgu ja suurmulgu ning ühineb kolju põhimikul teise poole lüliarteriga paarituks põhimikuarteriks.
Kalle Suuroja

Kalle-Mart Suuroja (sündinud 3. oktoobril 1945 Tudulinnas) on Eesti geoloog.
Ta lõpetas aastal 1969 Tartu Riikliku Ülikooli. 1996. aastal kaitses ta Tartu Ülikooli geoloogia instituudis teadusmagistri kraadi tööga "Formation and development of Kärdla impact crater" (juhendaja Väino Puura).
Aastatel 1968–1991 töötas ta Eesti Geoloogiakeskuses geoloogina, 1991. aastast samas geoloogilise kaardistamise osakonna juhataja.
Tegelenud peamiselt Eesti aluspõhja geoloogilise kaardistamise valdkonnaga, osalenud mitme maavara (põlevkivi, lubjakivi, graniidi, mineraalvee, polümetallide) otsingutes.
Lisaks erialasele kirjandusele avaldanud ka ilukirjandust (novellikogu "Viimane marsruut", 1983).

Isiklikku

Tema poeg Martin Suuroja on matkakorraldaja ja avaldanud looduse alast kirjandust, ka isaga kahasse. Teine poeg Sten Suuroja on meregeoloog.
Ahto Palm-Leis

Ahto Palm-Leis (sündinud 1932 Haapsalus) on Eesti tehnikateadlane.

Elulugu

Ahto Palm-Leis on loomaarsti poeg.
Isa küüditati 1941, põgenes 1944 koos ema ja vendadega Saksamaale. Lõpetas 1949 Geislingeni Eesti Gümnaasiumi.
Emigreerus 1949 USA-sse. Õppis Bradley Ülikoolis (Peoria, Illinois), lõpetas 1954 Minnesota Ülikooli lennundusinsenerina. Täiendas end samas ülikoolis ja Hartfordi (Connecticut) ning Illinoisi Ülikoolis, Ph.D. (kosmose- ja lennundustehnoloogia, 1966, Illinoisi Ülikool), väitekiri "Transient Behavior of Free Flames in Laminar and Turbulent Media". Töötas aastast 1954 mitmes laboris aerodünaamika alal, oli Illinoisi Ülikooli assistent, aastast 1966 Arnold Engineering Development Centeri (Tennessee) teadur raketimootorite valdkonnas.
1971 siirdus Torontosse, kus oli Ontario transpordiministeeriumi transpordisüsteemide uurimise osakonna juhataja.
Aastast 1989 viibinud korduvalt Eestis, osalenud siinses poliitikaelus, Eesti Demokraatliku Algatuse (EDA) idee autor, avaldanud Eesti sisepoliitikat käsitlevaid artikleid.

Teadustöö

Uurimisvaldkond: aerodünaamika, matemaatika, füüsika.

Isiklikku

Tema vend on mäeinsener Lembit Palm-Leis.
Debrecen

Ajalugu

Debreceni on esmakordselt mainitud 1235. aastal (Debrezun). 1849. aastal oli Debrecen lühikest aega Ungari pealinn. 1857. aastal sai Debrecen raudteeühenduse Budapestiga. Teise maailmasõja ajal sai linn tugevasti kannatada, pooled hoonetest hävisid. 1944. aastal oli linn jälle lühikest aega Ungari pealinn.
Saul Kripke

Saul Aaron Kripke (sündinud 13. novembril 1940 New Yorgi osariigis Bay Shore'is) on juudi päritolu USA filosoof ja loogik.
Ta on Princetoni Ülikooli emeriitprofessor ning CUNY Graduate Centeri distingeeritud filosoofiaprofessor.
Ta on tuntud modaalse loogika, osutusteooria ja Ludwig Wittgensteini "Filosoofiliste uurimuste" alaste tööde poolest. Paljud tema tööd on avaldamata ning neist on olemas ainult lindistused või eraviisiliselt levitatavad käsikirjad.

Isiklikku

Saul Kripke oli abielus filosoof Margaret Gilbertiga.
Zoom 8

Zoom 8 klassi purjetajad Eestist

Andrias Sepp
Woldemar Kiviaed

Woldemar Kiviaed (ristitud Johann Woldemar Kiviaed; 1. aprill 1924 Pöögle vald – 10. detsember 2013 Haapsalu) oli eesti jurist, poliitik ja ühiskonnategelane, kes elas pagulasena Rootsis ajavahemikus 1945–1997.
Mobiliseeriti II maailmasõja ajal Saksa sõjaväkke ja aastal 1944 Punaarmeesse, viidi rongiga Leningradi. Põgenes tööpataljonist Soome, sealt siirdus aastal 1945 Rootsi.
Õppis Uppsala Ülikoolis õigusteadust ja oli aastast 1950 korporatsiooni Fraternitas Estica liige.
Ta töötas Rootsis riigiametnikuna ning oli hiljem pikalt Mälarprovinsernas Hypoteksförening ehk Mälari provintsi laenuühisuse tegevjuht.
Woldemar Kiviaed oli Rootsi Eestlaste Liidu üks asutajaid ja kuulus selle juhatusse. Aastal 1962 toimetas ta trükise "Vabadusliidu kirjavara". Ta on olnud Moderaatide Partei Eesti sektsiooni esimees.
Hiljem elas Haapsalu lähedal Topu lahe ääres.
Epp Kiviaed on Woldemar Kiviaia tütar.
Soomusrong

Soomusrong on kuuli- ja killukindlalt soomustatud vagunite ja veduritega sõjaväe otstarbeks ehitatud kaitseotstarbeline raudteerööbastel liikuv relvaliik, mida kasutati laialdaselt alates 19. sajandi keskelt kuni 20. sajandi keskpaigani. Soomuse materjal on enamasti terasest, kuid on kasutatud ka teisi materjale. Soomusrongi koosseisu kuulus tavaliselt kaks soomustatud vedurit rongi keskel, ohvitseridevagun, üks või kaks meeskonnavagunit, remondivagun, kaks või rohkem kuulipildujavagunit ja kaks või rohkem suurtükivagunit, kindlasti oli suurtükiplatvorm rongi esimene ja viimane vagun.

Ajalugu

Esimest korda kasutati soomusrongi 1848. aastal Austrias. Relvaliigina näitas soomusrong oma võimeid aga 1860. aastatel Ameerika kodusõjas. Soomusrongide hiilgeaeg oli Esimene maailmasõda.
Punaarmee käsutuses oli 20. sajandi algupoolel 101 spetsiaalselt selleks otstarbeks ehitatud soomustatud soomusrongi, mis on ka suurim ühe riigi käsutuses olnud soomusrongide arv.
Ameeriklaste poolt kasutati soomusronge viimati Vietnami sõjas.

Soomusrongid Venemaal

Tänapäeval kasutatakse soomusrongi ainult ühes riigis. Jaapani autod tuuakse siiani Vladivostoki sadamast Venemaa kaudu Euroopasse soomusrongi julgestusel.
Vene soomusrongi koosseisus on platvormvagun küljelt raketipüüdevõrkudega tugevdatud tankiga T-64, soomusvagun automaatkahuritega ZU-23-2, kontrollpaltvormvagun (miinide ja laengute püüdmiseks) ja meeskonna vagunid.
Venemaal kasutati raudteevägede soomusronge viimati Tšetšeenias, kus nende ülesandeks oli julgestada ešelone, raudteejaamu ja raudteesildu. Soomusronge on lähiaegadel kasutatud ka sõjategevuses endises Jugoslaavias.
Võtmenäitaja

Klassikaline skeem

Mõõdikute seadmist võib kujutada klassikalise skeemina, mis näeb välja selline:
EESMÄRK → TEGEVUS → TULEMUS → TAGASISIDE (tulemuse võrdlus eesmärgiga) → TEGEVUSE KORRIGEERIMINE → UUS TULEMUS, UUS TAGASISIDE
Püstol

Püstol on kompaktne, peamiselt poolautomaatne või ühelasuline tulirelv (käsitulirelv) või õhkrelv, mis on mõeldud tulistamiseks ühe käe abil lühikestele laskekaugustele.
Valmistatakse ka automaatse tulerežiimiga püstoleid ehk automaatpüstoleid.
Püstol leiutati 15. sajandil. Leiutaja on teadmata. 18. sajandiks hakkas see tähendama käsitulirelvi üldse. Revolver leiutati 19. sajandil.
Arvatakse, et sõna "püstol" pärineb tšehhi sõnast píšťala ('vilepill'). Varem seostati seda Itaalia linna Pistoia nimega.
Enamikus keeltes, kus seda sõnatüve kasutatakse, on selle sõna teine häälik 'i'. Eesti keel on ainus, kus teine häälik on 'ü'. Selle häälikuvahetuse põhjustas sarnasus sõnaga "püss".

Kasutus

Püstolid on kasutatavaimad tulirelvad tsiviikäibes. Samuti kasutatakse püstoleid laialdaselt turvaettevõtetes ja jõustruktuurides (politsei, piirivalve, sõjavägi).
Sõjaväerelvana on püstol kasutusel põhiliselt juhtivkoosseisu, kuulipildurite ja granaadiheiturite sekundaar- või enesekaitserelvana, samuti relvasüsteemi või muu sõjatehnika meeskonnaliikmete enesekaitserelvana.
Võistlusspordis.
Zorro

Tunnusloo sõnad

And muskets are ready to fire
When tyrants ride high and govern with fear
As the forces of evil conspire
Then from out of the night a hero must rise
With courage that even a mask won't disguise
They turn to . . . the man called Zorro
One who's larger than life and defender of all
Is this man who the people acclaim
He's the one who strikes back for the poor and oppressed
A hero . . . whose name is Zorro
His name is Zorro
Ruth Millikan

Ruth Garrett Millikan (sündinud 19. detsembril 1933) on ameerika filosoof, kelle peamised uurimisvaldkonnad on vaimufilosoofia, bioloogiafilosoofia ja keelefilosoofia.

Haridustee ja karjäär

Ruth Millikan lõpetas 1955. aastal Ohios vabade kunstide kolledži Oberlin College. Enda sõnul õppis ta kolledžis rohkem bioloogiat kui filosoofiat. 1969. aastal kaitses ta Yale'i Ülikoolis doktorikraadi filosoofias, tema juhendaja oli Wilfrid Sellars. 1977. aastast on ta töötanud Connecticuti Ülikoolis, algul lektorina, seejärel kaasprofessorina ning alates 1992. aastast professorina. 2004. aastast on ta Connecticuti ülikooli emeriitprofessor.

Filosoofia

Millikani enda hinnangul põhineb kogu ta töö bioloogial, eelkõige evolutsiooniteoorial. Samas on ta tegelenud ka teiste valdkondadega, mis on tema uurimistöö jaoks tarvilikud, näiteks psühholoogiafilosoofia ja ontoloogiaga.

Biosemantika

Esimese raamatu "Language, Thought and Other Biological Categories" ("Keel, mõte ning teised bioloogilised kategooriad") avaldas Millikan 1984. aastal. Juba selles nimetas ta keelt bioloogiliseks kategooriaks. Samas suunas jätkates on ta arendanud välja biosemantikaks nimetatud lähenemise. Üks sellekohaseid võtmetekste on ajakirjas The Journal of Philosophy 1989. aastal ilmunud artikkel "Biosemantics".
Aastal 2005 ilmus Millikani raamat "Language: A Biological Model" ("Keel: bioloogiline mudel"), milles ta endiselt rõhutab keele bioloogilist aspekti. Kui soovime mõista keele olemust, peame Millikani hinnangul mõistma, mida ta teeb, seega tema funktsiooni. 2012. aastal avaldati ta biosemantikaesseed saksa keeles raamatuna "Biosemantik: Sprachphilosophische Aufsätze".

Tunnustused

2002. aastal pälvis Ruth Garrett Millikan Jean Nicod' auhinna, mida Prantsuse rahvuslik teadusuuringute keskus (CNRS) annab juhtivatele vaimufilosoofidele ja filosoofilise suunitlusega kognitiivteadlastele. Varem on selle auhinna saanud näiteks Jerry Fodor, Donald Davidson, John Searle ja Daniel Dennett.

Isiklikku

Ruth Millikan on abielus kognitiivteadlase Donald Shankweileriga.
Timotheus Eberhard von Bock

Timotheus Eberhard von Bock (24. november (13. november vkj.) 1787 Tartu – 23. aprill (11. aprill vkj.) 1836 Võisiku mõis) oli baltisaksa päritolu Venemaa dissident ja sõjaväelane.
Temast räägib Jaan Krossi 1978. aastal ilmunud romaan "Keisri hull".

Elulugu

Timotheus Eberhard von Bock sündis Võisiku mõisniku Georg Karl Heinrich von Bocki ja Katharina Margaretha Berens von Rautenfeldi pojana.
Bock astus vene sõjaväkke ja võttis osa Napoleoni vastastest sõdadest. Bock saavutas sõjaväes keisri ihukaitseväe polkovniku auastme.
1816. aastast elas ta Võisiku mõisas.
1818. aastal saatis ta keiser Aleksander I-le Venemaa konstitutsiooni projekti, milles taunis isevalitsust ja pärisorjust. Seepeale Bock vahistati ja 1818–1827 oli ta Schlüsselburgi kindluses vangis.
Oma kirjas keisrile on ta öelnud: "Minu süda kuulub tervenisti ainult suurele rahvale, kellega tihedas ühenduses olen ma ette võtnud ja teoks teinud seda, mis kõige suurepärasem siin maailmas (...) Isegi, kui Venemaal puuduks aadelkond, hõivaks tema rahvas ikkagi silmapaistva koha tsiviliseeritud rahvaste hulgas. See, kellel endal on olnud võimalus võrrelda eri maade alamklasse, leiab, et vene habemik on esimesel kohal Euroopas oma religioossuse, kodumaa-armastuse, puhtsüdamlikkuse, toimekuse, taibukuse poolest. Ta kutsus ka liivimaalasi venestuma: "Me peame olema venelased, me võime saada venelasteks, saagem siis venelasteks." Ta loetles vaimustusega suurte vene luuletajate, skulptorite, kunstnike, heliloojate ja näitlejate nimesid ja rõhutas, et Venemaal on olemas suurte teenetega riigimehi, kes suudavad lahendada ülesandeid Euroopa mastaabis.  
Timotheus Eberhard von Bock lõpetas elu enesetapuga. Ta on maetud koos abikaasaga perekonnakalmistule.

Kujutamine kultuuris

Ta on peategelane Jaan Krossi romaanis "Keisri hull".
Mikk Mikiveri samanimelises Draamateatri lavastuses 1984. aastal kehastas Bocki Paul Poom. Viljandi Ugala teatri lavastuses esitas seda rolli Peeter Tammearu.