Mu‘ammar al-Qadhdhāfī

Noorus

Mu‘ammar al-Qadhdhāfī pärines beduiinide seast.
Ta sündis 1942. aastal, õppis Şabḩā ja Mişrātah' lütseumis, Banghāzī Liibüa Ülikooli ajalooteaduskonnas ning sõjaväekolledžis, mille lõpetas 1965. aastal.
Nooruses imetles ta Araabia rahvuslasest Egiptuse riigijuhti Gamal Abdel Nasserit. Suessi kriisi ajal (1956) võttis ta osa Iisraeli vastastest meeleavaldustest.
1964. aastal lõi Qadhdhāfī sõjakoolis põrandaaluse poliitilise organisatsiooni "Vabad Ohvitserid-Unionistid-Sotsialistid". Organisatsiooni eesmärgiks oli Liibüa vabastamine riiki kontrollinud Suurbritannia ja Ameerika Ühendriikide võimu alt.

Riigijuht

Qadhdhāfī haaras võimu 1969. aasta 1. septembril, kukutades veretu sõjalise riigipöördega kuningas Idris I. Võimu haaramise järel ülendas seni kapteni aukraadi kandnud Qadhdhāfī end koloneliks. Ta kehtestas sotsialistliku riigikorra, kuulutas välja Liibüa Araabia Vabariigi ning valitses esialgu peaministrina. Alates 1972. aastast kandis ta "revolutsiooni juhi" tiitlit.
Qadhdhāfī tühistas lepingud lääneriikidega ja ründas oma sõnavõttudes korduvalt Ameerika Ühendriike, kes seepeale 1972. aastal oma saadiku Liibüast tagasi kutsusid. 1979. aastal põletas rahvahulk USA saatkonna maha. Uue saadiku lähetas USA Liibüasse alles 2010. aasta juulis.
Oma poliitilist filosoofiat, islami mõjudega alternatiivi nii sotsialismile kui kapitalismile püüdis Qadhdhāfī esitada 1975. aastal avaldatud "Rohelises Raamatus". Raamat ilmus 1993. aastal ka eesti keeles.
1977. aastal kuulutas ta välja uue parteideta, väidetavalt otsedemokraatliku riigivalitsemise süsteemi, jamāhīriyyah' (جماهيرية‎, ligilähedases tõlkes 'masside riik'), kus võim pidi kuuluma kodanike komiteedele.
Qadhdhāfī Liibüast kujunes 1980. aastatel üks olulisemaid terroristide baasalasid. Qadhdhāfī toetas muuhulgas Iiri Vabariiklikku Armeed ja Palestiina Vabastusorganisatsiooni. 1986. aastal pommitas USA Euroopas aset leidnud terrorirünnakute tõttu Tripolit ja Banghāzīt.
Liibüa oli seotud 1988. aastal toimunud Lockerbie katastroofiga. Qadhdhāfī tunnistas osalust selles terrorirünnakus 1999. aastal. Terrorismi mahitamise tõttu kehtestati Liibüale rahvusvahelised majandussanktsioonid. 
1996. aastal tapsid Liibüa julgeolekujõud Abu Salimi vanglas vastusena põgenemiskatsele kaudsetel andmetel umbes 1200 vangi.
2000. aastatel püüdis Qadhdhāfī saavutada paremaid suhteid Euroopa riikide ja Ameerika Ühendriikidega. Ta mõistis varakult hukka 2001. aasta 11. septembri terrorirünnakud ja jagas ameeriklastega luureinfot Al-Qā‘idah' kohta. 2003. aastal tunnistas Liibüa süüd Lockerbie katastroofis, maksis ohvrite sugulastele valurahana enam kui 2 miljardit dollarit ja andis terroriakti läbiviimises kahtlustatud Suurbritanniale välja. Mõni kuu hiljem loobus Qadhdhāfī juhitud Liibüa massihävitusrelvade arendamise katsetest. Ta saavutas mitmete sanktsioonide tühistamise ja leppimise Läänega.
Qadhdhāfī asus propageerima pan-Aafrika konföderatsiooni Euroopa Liidu eeskujul. 2009. aastal nimetati ta Aafrika Liidu esimeheks.
Sõjaväelise riigipöördega võimu võtnud Qadhdhāfī püüdis oma valitsusajal hoolitseda selle eest, et riigi sõjavägi ei oleks võimeline omakorda tema vastu mässu tõstma. Riigi viiekümnetuhandelisest armeest umbes poole moodustasid viletsa ettevalmistusega ajateenijad. Sõjaväeüksused moodustati sageli hõimukuuluvuse alusel. Qadhdhāfī hõim domineeris õhujõududes ja armee kõrgemate ohvitseride hulgas. Oma kindraleid umbusaldades lõi ta tavaväeosade kõrvale hästi treenitud paramilitaarjõud ja Qadhdhāfī perekonna liikmete otse alluvad regulaarväe üksused.
Majandussanktsioonide tühistamise järel avanes Liibüa välismaistele ettevõtetele. Qadhdhāfī, tema pereliikmed ja lojalistid püüdsid nende ärist sageli lõigata isiklikku kasu. Rahvusvaheliste korporatsioonide abiga kosus jõudsalt nii riigikassa kui Qadhdhāfī isiklik varandus.

Surm

Qadhdhāfī tapeti 2011. aasta 20. oktoobril tema kodulinna Surti lähistel.
Rühm Mişrātah'st pärit võitlejaid, kes soovisid kaasa lüüa Surti pärast peetavas lahingus, sattusid teel sinna NATO õhulöögi kätte jäänud konvoile ja avasid selle pihta tule. Nad leidsid haavata saanud Qadhdhāfī end drenaažitorus varjamas.
Rahvusliku Üleminekunõukogu teatel hukkus Qadhdhāfī tema poolehoidjate ja Üleminekunõukogu toetajate vahelises tulevahetuses. ÜRO inimõiguste büroo palus surma asjaolusid põhjalikult uurida ja nimetas murettegevaks Qadhdhāfī tabamisest tehtud videoid, mis näitavat endist valitsejat algul elusa, kuigi haavatuna, mõni aeg hiljem aga surnuna keset üleminekuvalitsuse võitlejaid.

Isiklikku

Gaddafil oli kaheksa last. Esimese naise Fatihaga oli tal üks poeg: Muhammad (sündinud 1970). Teise naise Safiaga oli Gaddafil kuus poega Saif al-Islam (1972), Al-Saadi (1973), Hannibal (1976), Moatessem (1977 – 20. oktoober 2011), Saif al-Arab (1982 – 30. aprill 2011) ja Khamis (1983 – 29. august 2011) ning tütar Ayesha (1976).
Gaddafi poegadest poliitiliselt mõjukaimaks ning võimalikuks järglaseks peeti Saif al-Islami.
Teise abikaasa Safiaga abiellus Muammar Gaddafi 1971. aastal pärast seda, kui Safia teda pimesoolepõletiku ajal põetas.