google/wiki40b huggingface dataset:
Matthias Unverferth

Matthias Unverferth (ka Mathias Unverfert, Unvorffert või Unvorvert) oli Vana-Liivimaa vaimulik, Riia toomhärra (alates 1522) ning toompraost (1543–1555).
Unverferth pärines Schwerini piiskopkonna alalt, teda on esmakordselt mainitud 1510. aastal, siis tegutses ta Riias avaliku notarina. 1515. aastal on teda nimetatud "meistriks", mis võis tähendada seda, et tal oli magistrikraad. 1517. aastaks, kui ta viibis Roomas paavsti juures, oli ta õppinud Padua, Milano, Bologna ja mitmes teises ülikoolis. Paavst andis talle samal aastal ka mitmu auametit (nt Lateraani palee asekrahvi (ladina vicecomes) nimetus) ning andis talle õiguse kuni 20 inimest avalikeks notariteks või korralisteks kohtunikeks nimetada ning sohilapsi legitimeerida.
1522. aasta lõpus on Unverferthi esmakordselt nimetatud Riia toomhärraks. 1528. aastal saatis ta just ametisse valitud Riia peapiiskoppi Thomas Schöningut tema käigul Regensburgi riigipäevale ning väidetavalt avaldas ta sel perioodil toetust luterlusele. Diplomaatilise tegevusega paistis Unverferth silma ka hiljem, näiteks oli ta Riia toomkapiitli esindaja Saare-Lääne vaenust lahendada püüdnud kogunemistel (1533–1534). 1534–1541 on Unverferthi nimetatud Riia kapiitli keldriülemaks (ladina cellerarius) ning 1539–1542 ka senioriks (kapiitli vanim või auväärseim liige). 1539. aastaks oli ta saanud ka mõlema õiguse doktori kraadi.
1543. aastal, kui senine toompraost Johannes Storbeke suri, sai Unverferthist uus Riia praost. Samal ajal oli Liivi ordu ja peapiiskop Wilhelm von Hohenzollerni vahel puhkenud Riia linna valitsemise pärast tüli (1452. aastal sõlmitud Kirchholmi lepingu kohaselt pidanuks nad selle üle omama topeltvõimu, kuid 1525. aastast valitses seda ainuisikuliselt ordu) ning peapiiskop otsustas ordu vastu tuge otsida Saksa-Rooma riigist. 1544. aastal saatis ta seetõttu Unverferthi saadikuna Speyeri riigipäevale, kuhu too jõudis 1545. aastal. Selle konflikti lahendamisel jäi keisririigi ja Unverferthi roll siiski väikeseks, sest ordumeister ja peapiiskop jõudsid Riia linna küsimuses teineteisemõistmiseni 1546. aastal sõlmitud Volmari retsessiga.
1540. aastate teisel poolel olid peapiiskopi ja toomkapiitli vahelised suhted pingelised, sest esimene soovis Liivimaal ellu rakendada luterlikku kirikukorraldust, kuid teine oli sellele vastu. Samuti ei toetanud toomkapiitel 1550. aastatel Wilhelmit, kui too tõi enda koadjuutorina Liivimaale Mecklenburgi hertsogi Christophi ning kui viimaks seetõttu puhkes ka koadjuutorivaenus. Unverferthi kui toomkapiitli juhi roll nendes konfliktides otseselt ei paljastu, kuid ta lahkus ametist 1555. aasta lõpus, enne 4. detsembrit; perioodil, mil Wilhelm püüdis koadjuutorile nii kapiitli kui ka teiste liivimaalaste seas kõige aktiivsemalt toetust saada. Unverferthi järel sai Riia toompraostiks senine keldriülem Georg von Schwantz, Unverferthi edasine saatus on aga teadmata.
Susana Chávez

Susana Chávez (5. november 1974 Ciudad Juárez – umbes 6. jaanuar 2011 Ciudad Juárez) oli Mehhiko luuletaja ning inimõiguste aktivist.
Ta juhtis protestiliikumist Ciudad Juárezi naistemõrvade vastu ning politsei võimetuse vastu neid lahendada. Temalt pärineb loosung "Ni una muerta más" 'mitte ühtegi surnud naist enam'. Ta tegutses tapetud naiste perekondi ja sõpru esindavas organisatsioonis.
Tema surnukeha, millel oli üks käsi küljest lõigatud, leiti 6. jaanuaril 2011 ning surnu isik tuvastati 11. jaanuaril 2011. Kolm narkojoobes teismelist kägistasid ta ning lõikasid käe ära, et jätta muljet, nagu oleks naine tapetud kuritegeliku organisatsiooni liikmete poolt.
Ärireis

Ärireis on töö eesmärgil teise riiki reisimine. Ärireis sisaldab kõiki olulisi elemente: transporti, majutust ning vabaaja tegevusi. Ärireisi eristavad tavalisest reisist töökohustused, mille pärast teise riiki minnakse.

Ärireiside trendid

Kasvavaks trendiks ärireisidel on vaba aja sidumine töökohustustega ehk bleisure. Teise riiki reisimisel kasutatakse võimalust tutvuda kohaliku kultuuri ning vaatamisväärsustega. Ärireisijad hindavad oluliseks vaba aja tegevuseks golfi mängimist.    
Ärireisijad peavad majutusasutust valides oluliseks heal tasemel tehnoloogia ning Wi-Fi olemasolu. Samuti hinnatakse mugavust ning väärtustatakse 24/7 check-in’i võimalust. Ärireisijad väärtustavad ka majutusasutuse mugavust ning moodsat disaini.  
Üha kasvavamaks trendiks ärireiside maastikul on kodumajutuse kasutamine. Airbnb on loonud programmi nimega Business Travel, mille eesmärk on muuta kodumajutuse kasutamine ettevõtete jaoks käepärasemaks. Läbi selle soovitakse pakkuda ärireisijatele personaalsemat lähenemist ning külalislahkemat ja paremat teenust.
Iroha

"Iroha" (いろは) on jaapani luuletus, mis on tõenäoliselt kirjutatud Heiani ajastul (794-1179). Luuletus on tuntud selle poolest, et see on täielik pangramm: selles kasutatakse jaapani silpkirja (kana) iga märki ühe korra.
Ralf Allikvee

Ralf Allikvee (sündinud 29. mail 1952 Harjumaal) on eesti arst ja haiglajuht. 
Ta on lõpetanud Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna ja töötanud onkokirurgina mitmetes Eesti haiglates. Ralf Allikvee on olnud Tallinna Mustamäe haigla peaarst ja 2001. aastast Ida-Tallinna Keskhaigla juhatuse liige, nüüdne juhatuse esimees. 
Ralf Allikvee on olnud erakond Res Publica liige.
ERGO maailmamängud

ERGO maailmamängud (ERGO World Games) oli aastatel 2007–2012 toimunud iga-aastane meeskondlik kettaheitevõistlus. Esimest korda toimus 27. septembril 2007 Tallinnas Kadrioru staadionil. Võistluse käigus selgitati välja "maailma parim kettaheiteriik".
Kuni 2009. aastani kandis võistlus nime ERGO maailmamängud kettaheites (ERGO World Discus Challenge).
Peale kettaheite võisteldi ka muudel aladel.
2007. aastal oli kettaheitemeeskonnas kolm liiget, aga alates 2008. aastast kaks liiget.
Võistluste korraldamise idee on pärit Aleksander Tammert seeniorilt, kuid tema ootamatu surma tõttu 2006. aasta oktoobris jäi tal see teostamata. Idee viis ellu tema poeg Aleksander Tammert.

2010

Kaugushüppes tegi Ksenija Balta Eesti rekordi 6.87.
Tõstesild

Tõstesild on liigutatava silla tüüp mida saab mehhanismi abil tõsta horisontaalasendist vertikaalasendisse kogupikkuses. Selleks on silla ühte otsa kinnitatud ketid või vinnakud, mille abil silda liigutatakse. Mõnikord mõeldakse tõstesilla all kõiki liigutatavate sildade tüüpe.
Tõstesildasid kasutati keskaegsetes kaitseehitiste väravate ees. Ohu korral sai silla püsti tõsta ning vaenlaene ei pääsenud üle vallikraavi. Vertikaalasendis sild raskendas ka ukse purustamist.
Kalju Kangur

Kalju Kangur (25. oktoober 1925 Vana-Kuuste, Tartumaa – 15. jaanuar 1989 Tartu) oli eesti kirjanik (põhiliselt luuletaja) ja luuletõlkija.

Elukäik

1939–1944 õppis ta Tartus Hugo Treffneri Gümnaasiumis. Esimest korda trükiti tema värsse  1943 Postimehes ja alates 1949 ilmus tema luuletusi pidevalt perioodikas. Kalju Kanguri esimene luulekogu "Mööda jalgteid" ilmus 1957.
1959 ilmunud "Üksainus rukkipea" avas talle 1960 tee Eesti Kirjanike Liitu. 
Temalt on ilmunud neli sonetikogu, luulekogusid, haikusid, epigrammide kogu, lasteraamatuid ja proosateoseid. 
Tema töid on tõlgitud inglise, saksa, soome, läti, leedu, vene, itaalia ja teistesse keeltesse. 
Kalju Kangur on tõlkinud vene kirjanikke (muuhulgas Puškinit).

Temaatika

Kalju Kanguri luulest moodustab suure osa loodusluule. Samuti on ta käsitlenud ajaloolisi teemasid ning viljelnud lembeluulet. Tähtsa osa Kalju Kanguri loomingust moodustavad lasteluuletused.

Vorm

Kalju Kanguri luuletused on meetrilised, kindlasse stroofi surutud tugeva riimiga. Ta kirjutas sonette, järgides itaalia soneti rangeid reegleid. Kalju Kangur on enim sonette kirjutanud eesti luuletaja ja tema loodud on ka Eesti mahukaim sonetikogu "Sonetid" (1979), mille kaante vahel on 109 sonetti. 
Ta on kirjutanud ka haikusid ja epigramme ("Vale mees vaadis", 1973). 
Peale itaalia soneti on Kalju Kangur kõige rohkem kasutanud riimiskeemi abab. Üks haruldasemaid riimiskeeme Kalju Kanguri luules on abcbdbeb ("Ära kohta võõrast õnne"). 
Luuletustest jäävad meelde sõnad "päike", "kristall", "hirm". Luuletused on lihtsad ja sisutihedad.
Kaja Orupõld

Kaja Orupõld (sündinud 9. juulil 1969 Tallinnas) on Eesti keskkonnakeemik.

Elulugu

Kaja Orupõld on teenistuja tütar.
Lõpetas 1987 Nõo Keskkooli, 1992 TÜ keemiaosakonna, keemiamagister (1994, TÜ), väitekiri "Fenoolitundliku amperomeetrilise mikroobsensori uurimine"; Ph.D. (keemia, 2000, TÜ), väitekiri "Treatment and analysis of phenolic wastewater with microorganisms". Täiendas end Rootsis Lundi Ülikoolis (külalisteadur 1994 ja 1995). Oli 1991–92 ZBI keemik, 1993–97 TÜ füüsikalise keemia instituudi teadur, 1997–2005 TÜ Tehnoloogiakeskuse keskkonnatehnoloogia osakonna teadur, 1998–2006 TÜ füüsikalise keemia instituudi lektor. Loengukursused: keskkonna analüüs, ökotoksikoloogia, keskkonnakeemia.

Teadustöö

Uurimisvaldkond: keskkonna monitooringul ja analüüsis kasutatavad mikroobsensorid; aktiivmuda hapnikutarbe parameetrid, nende kasutamine reovee toksilisuse ja biodegradeeritavuse hindamisel ning puhastusseadmete töö korraldamisel; fenoolsete ühendite ja fenoole sisaldavate reovete biodegradeeritavus. Rahvusvahelise Veeühingu (IWA) (1997), Eesti Toksikoloogiaseltsi (1998), Eesti Veeühingu (2000) liige. 15 teadustrükist.
Jüri Rebane

Elulugu

Jüri Rebane oli raamatupidaja poeg.
Lõpetas 1959 Pärnu 1. Keskkooli, õppis 1959–1963 Tartu ülikoolis, lõpetas 1965 Moskva ülikooli mehaanika-matemaatikateaduskonna ning 1968 samas aspirantuuri; füüsika-matemaatikakandidaat (1969, Moskva ülikool), väitekiri "Представление универсальных алгебр в полугруппах" ("Universaalalgebrate esitamine poolrühmades"). Töötas 1969–1992 Moskva Eksperimentaalses Metallilõiketööpinkide TUI-s (vaneminsener, laborijuhataja ja juhtivteadur). 
Uurimisvaldkond: universaalalgebrade ja poolrühmade teooria, masina- ja tööpingiehituse matemaatilised probleemid, eriti keerulise ruumilise kujuga detailide vormide loomine.

Pere

Tema vennad olid Jaan Rebane, Karl Rebane, Toomas Rebane ja õde Miina Rebane.
Ülle-Liis Sööt

Ülle-Liis Sööt (sündinud 15. jaanuaril 1939; sünninimi Ülle-Liis Arusaar) on eesti muusikapedagoog.

Töö

1957. aastast töötas ta Võru Muusikakooli klaveriõpetajana.
Ta on Põlva Muusikakooli rajaja ja töötas kooli direktorina aastatel 1967–2004. Kooli juhatamisega paralleelselt ja ka hiljem on ta töötanud samas klaveriõpetajana.
Ta on olnud ka Põlvamaa laulu- ja tantsupidude kontsertmeister ning juhendanud mitmeid muusikakollektiive.

Isiklikku

Tema poeg on muusik Jaan Sööt.
Rembert von Funcken

Rembert von Funcken ( 1632 – 3. veebruar 1709 Riias) oli Rootsi sõjaväelane (kindralmajor) ja riigitegelane.
Ta oli oobersti auastmes Narvas paiknenud Skåne-Hallandi rügemendi ülem (1685–1695), Narva komandant, Narva garnisoni ülem ja Põhjasõja-aegne Riia asekuberner.
Rembert von Funckenile kuulusid Liivimaal Liezēre kihelkonna Liezēre (Löser), Eckhofi ja Medzula (Meselau) mõis.
Vahuküla

Ajalugu

Vahuküla esineb kirjalikes allikais esmakordselt 1253. aastal. Mõis (Wöhho) rajati 19. sajandil.
Vahukülast idas asuvad Vahu allikad, mis varem olid tuntud sinikael-partide talvitumispaigana. Pärast ümbruskonnas tehtud maaparandustöid on allikad jäänud veevaeseks.
Vahuküla lähedal oli Preedi jõel vesiveski koos kõrtsiga (1798. aasta atlases Wahho). Hoone oli maakivivundamendil palkhoone, pinnasepais maakividest kaldakindlustusega. Veski töötas viimati 1949. aastal. 1988. aastal oli talukompleks hävinud ja koht võsastunud.
Pärnumaa Omavalitsuste Liit

Pärnumaa Omavalitsuste Liit on organisatsioon, mis ühendab Pärnu maakonna omavalitsusi. Liit muu hulgas esindab maakonda ja maakonna omavalitsusi riigiorganites ja muudes institutsioonides.
Liit loodi 22. jaanuaril 1992.
Liidu juhatuse esimees on Lauri Luur.
Kaupo Deemant

Kaupo Deemant (12. veebruar 1936 Kõrgepalu, Võrumaa – 14. veebruar 2010 Tallinn) oli eesti ajaloolane.
Ta lõpetas 1962. aastal Tartu Ülikooli ajaloo erialal. Magistritöö "Proosa kivikalmistu" kaitses ta Tartu Ülikoolis 1993. aastal.
Ta töötas aastatel 1962–2002 Tallinna Linnamuuseumis.
Hans Virrit

Hans Virrit, ka Virit (2. mai 1894 Karksi – 16. märts 1948 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant).
Kursi koolkond

Kursi koolkond on aastal 1988 Tartus loodud kunstnike ühendus.
Ühenduse lõid Peeter Allik, Albert Gulk, Ilmar Kruusamäe ja Priit Pangsepp. 
Ühenduse kunstnikud ei viljele mitte mingit kindlat stiili, vaid püüavad erineda Tallinna kunstnikest ja Tartu klassikalist kunsti viljelevatest kunstnikest. Ühenduse kunstnikud on viljelenud hüperrealismi, sürrealismi, kontseptualismi.
Ühenduse näitusi on eksponeeritud peale Eesti ka nt Austraalias, USAs, Norras.
Helen Maroulis

Elulugu

Tema vanavanemad emigreerusid USA-sse Kreekast, Kalamose saarelt 1960ndatel. Maroulis sündis Marylandi osariigis Rockville'is Paula ja Yiannis ("John") Maroulise lapsena. Tema isa on kreeklane. Ta õppis kolm aastat Magruderi keskkoolis, kus temast sai esimesel õppeaastal esimene naismaadleja, kes tuli Marylandi üleosariigilisel maadlusvõistlusel auhinnalisele kohale ning pälvis ka kõige väljapaistvama maadleja tiitli turniiril, kus võitis vanemat poissi, kes oli pälvinud sama tiitli aasta varem. Kooliaegse maadluskarjääri vältel kogus ta 99 võitu.
Seejärel siirdus ta algul Marquette Keskkooli Marquette'is Michigani osariigis, siis liitus Missouri Baptisti Ülikooli maadlusnaiskonnaga Saint Louises Missouri osariigis ning lõpuks võistles ta Simon Fraseri Ülikooli naiskonnas Burnabys Briti Columbias Kanadas.
Praeguseks treenib ta USA Olümpiahariduskeskuses (U.S. Olympic Education Center) Põhja-Michigani Ülikoolis (Northern Michigan University).

Rio de Janeiro 2016

2016. aasta olümpiamängudel Rio de Janeiros seljatas ta Saori Yoshida 4:1 ja võitis kuldmedali. Yoshida oli kõigi aegade auhinnatuim naismaadleja, kes oli võitnud olümpiakullad 2004, 2008 ja 2012). See oli USA esimene olümpiakuld naiste maadluses. Maroulise sõnul oli tema edu taga suuresti tema treener Valentin Kalika.

Maailmameistrivõistlused 2017

Maroulis võitis kuldmedali, seljatades 58 kg finaalis olümpiapronks Marwa Amri Tuneesiast 11-0.

Maailmameistrivõistlused 2018

Maroulis sai esimeses raundis lüüa Altona Kolesnikult Aserbaidžaanist. Kaotuse põhjuseks on peetud rasket peapõrutust, mille Maroulis sai turniiril 2018. aasta jaanuaris.
Y-galerii

Y-galerii (ka Y galerii) on Tartu kesklinnas Tartu üliõpilasmaja egiidi all tegutsev kunstigalerii, mis peamiselt tutvustab kaasaegset Eesti kunsti avangardi.
Y-galerii asutati 2004. aastal tollase Tartu linnapea Laine Jänese eestvedamisel ning on saanud igal aastal ka linna toetust. Galeriis on toimunud muuhulgas Kiwa, Lauri Kulpsoo, Rauno Thomas Mossi, Rait Rosina ja Anna-Stina Treumundi näitusi. Galeristidena on seal töötanud Margus Kiis ja Kaisa Eiche. Y-galerii on osalenud aastaid Tartu kaasaegse kunsti festivalis ART IST KUKU NU UT.
Y-galerii asub aadressil Küütri 2, Küütri ja Ülikooli tänavate nurgal. 2014. aasta jaanuaris teatati, et üüritõusu tõttu kolib galerii 1. märtsist 2014 uude kohta, mis on seni veel lahtine.
Ivan Rabtšinski

Ivan Vassiljevitš Rabtšinski (Иван Васильевич Рабчинский; 24. jaanuar 1879 Kazatino, Vinnõtsja oblast – 30. jaanuar 1950 Moskva) oli revolutsionäär ja Nõukogude riigitegelane. 
Tegeles poliitilise tegevusega Ukrainas ja Peterburis alates 1895. aastast. 1905. aasta revolutsiooni ajal oli Peterburi nõukogu liige.
Lõpetas 1915. aastal Peterburi polütehnilise instituudi.

Tegevus Eestis

Veebruarirevolutsiooni ajal 1917. aastal oli VSDTP Tallinna komitee juht.
Oktoobrirevolutsiooni ajal asutati 4. novembril 1917 ülestõusu juhtimiseks Eestimaa Sõja-Revolutsioonikomitee, mille esimees oli Rabtšinski ja aseesimees Viktor Kingissepp.

Tegevus NSV Liidus

Aastail 1917–1918 oli ta Posti ja Telegraafi Rahvakomissariaadi rahvakomissari asetäitja, Rahvuste Rahvakomissariaadis eesti asjade rahvakomissar; Ülevenemaalise Kesktäitevkomitee liige. 
1918. aasta juunist töötas I. Rabtšinski Ülevenemaalise Kõrgema Rahvamajandusnõukogu Mäeosakonna kolleegiumi liikmena ja 1919. aasta jaanuarist Kõrgema Rahvamajandusnõukogu Mäeosakonna esimehe asetäitjana.
1919. aasta veebruarist oli ta Eesti Töörahva Kommuuni esindaja Vene SFNV Rahvakomissaride Nõukogu juures.
Aastatel 1920–1931 oli ta NSV Liidus Gostehizdati direktor ja vastutav toimetaja.
Red Lake'i maakond

Ajalugu

Maakond moodustati 1896. aastal.
Püridiin

Püridiin on orgaaniline ühend, mis kuulub mittebensoidsete aromaatsete ühendite klassi. See on heterotsükliline ühend, mille struktuur on lähedane benseenile, kusjuures viimase molekulis üks C-H rühm on asendunud lämmastiku aatomiga. Püridiini keemiline valem on C₅H₅N.
Püridiin on ebameeldiva lõhnaga värvitu vedelik. Omadused: kergesti süttiv, nõrgalt aluseliste omadustega, vees lahustuv; tihedus 0,9819 g/mL, sulamistäpp -41,6 C, keemistäpp 115,2 C.
Püridiin on laialt kasutatav solvendina ja orgaanilise sünteesi lähteainena.
Lembit Krumm

Lembit Krumm (20. juuli 1928 Kuressaare – 13. detsember 2016) oli eesti tehnikateadlane, Eesti Teaduste Akadeemia liige. Eesti ooperilaulja Hendrik Krummi vend.
1947 lõpetas ta Saaremaa Keskkooli ning 1952 Tallinna Polütehnilise Instituudi. Aastatel 1953–1955 oli ta aspirantuuris Tomski Polütehnilises Instituudis. 1956. a kaitses ta tehnikakandidaadi kraadi ning 1979. a tehnikadoktori kraadi. 1987. aastal valiti Lembit Krumm Eesti Teaduste Akadeemia liikmeks.
Teadustegevus algas aastatel 1952–1959 TPI-s, Tomski Polütehnilises Instituudis ja ENSV Rahvamajandusnõukogu Elektrotehnika Instituudis, kus jõudis dotsendi kt ja laboratooriumi juhataja kohale. 1959–1962 töötas Lembit Krumm Novosibirskis NSVL TA Siberi osakonna Transpordienergeetika Instituudis ning 1962–1976 Irkutskis NSVL TA Siberi osakonna Siberi Energeetika Instituudis laboratooriumi juhatajana. Seejärel kuni aastani 1990 oli ta NSVL TA Siberi osakonna juhataja, töötades aastast 1981 ühtlasi ka Eesti TA Termofüüsika ja Elektrofüüsika Instituudis (hiljem Eesti TA Energeetika Instituut) osakonnajuhatajana ning tegeledes Siberis loodud potentsiaali ületoomisega Baltikumi ja eriti Eestisse. 
Lembit Krummi teadustöö olulisim aspekt on olnud alusepanemine elektroenergeetiliste süsteemide kompleksse optimaalse juhtimise teooriale ja meetoditele, vastava koolkonna loomine ja uurimissuuna juhendamine ning koordineerimine endises NSV Liidus sealsete TAde kaudu. Ta on uurinud suurte energiasüsteemide funktsioneerimist ja rahvusvahelise teaduslik-tehnilise koostöö probleeme. Pärast Balti riikide taasiseseisvumist on Lembit Krumm nimetatud teooriat edasi arendanud turumajanduse tingimustes. Aastast 1996 on ta Balti Energeetika Süsteemuuringute Assotsiatsiooni president ja tema teadustulemusi on rakendatud Balti elektrisüsteemide ühenduse Baltija optimaalses juhtimises suurte häirete tingimustes, samuti Balti energiasüsteemi ning Venemaa ja Valgevene energiasüsteemide koostöö korraldamisel.
Lembit Krumm on avaldanud enam kui 200 teaduspublikatsiooni, sh 15 monograafiat. Ta on juhendanud üle 20 kandidaadiväitekirja.
1966. a sai Lembit Krumm NSVL TA G. M. Kržižanovski nimelise preemia ja 1986. a NSV Liidu riikliku preemia.
Johannes Sikkar

Johannes Sikkar (15. oktoober 1897 Kõnnu, Saadjärve vald, Tartumaa – 22. august 1960 Stockholm) oli eesti poliitik, peaministri asetäitja eksiilis 12. jaanuarist 1953 kuni surmani.
Ta õppis 1920. aastal Tartu Ülikooli matemaatikaosakonnas ja 1929–1936 (lõpetas cum laude) majandusosakonnas, Eesti Üliõpilaste Seltsi vilistlane.
Ta oli Voldi põllumeeste konvendi liige ja Riigi Metsatööstuse nõukogu liige.
Volta tehas

Asutamine

Volta tehase ehitamisele eelnes Carl Wilhelm Lutheri ja Christian Lutheri, Girardi, Christian Barthold Rotermanni, Roseni, Ingmanni ja Riia Kommertspanga (mille üks omanikke oli Saksa AEG (Allgemaine Elektrizitäts Gesellschaft)) poolt 15. aprill 1899 AS Volta asutamine, misjärel hakati Tallinnas Kopli piirkonnas ostetud krundile hooneid ehitama. 
5. jaanuaril 1900 alustas ettevõte tööd, tehast juhtis insener Konrad Schindler Šveitsist. 1901. aasta mais lõpetati projektijärgsed tööd ehitusel – territoorium ligikaudu 10 hektarit. Tehas oli varustatud kaasaegse Saksa tippseadmestikuga (esimene elektrivasar Eestis). Vene toormest valmistati elektrimootoreid ja generaatoreid Vene turule. 
1904. aastal alustati oma toodanguga teiste Eesti ettevõtete elektrifitseerimist: Lutheri vineer ja mööbli vabrik, Dvigatel, Kärdla kalevivabrik, Türi paberivabrik. 
1909. aastal ehitati Voltas Tallinna elektrijaamale kolm 250 hj auruturbiini ja kolm 250 hj ja 3 kV vahelduvvoolugeneraatorit. 1910. aastal müüdi eraomanike poolt osa aktsiaid Peterburi Diskonto ja Laenupangale, mille tulemusena saadi suuri riiklikke tellimusi raudtee ja sõjaliste ametkondade tarvis. 1913. aastal, kui alustas tööd AS Noblessneri laevatehas, valmistati Voltas ehitatavate allveelaevade kogu elektriseadmestik. 1913. aastal oli tehases 760 töölist. 
Esimese maailmasõja ajal, 1916. aastaks kasvas käive 5,5 miljoni rublani, ettevõttes töötas 860 töölist ja juhatuse asupaigaks sai Peterburi, Venemaa Keisririigi sõjaväele valmistati 600 000 käsigranaati. 
1917. aasta suvel evakueeriti tehas Venemaale: töölised, tööpingid ja instrumendid Permi, muu vara Moskvasse ning tehas käivitus mõni aeg hiljem Uuralites Jekaterinburgi kubermangus Barantšinski asulas, kus tekkis Barantšinski elektromehaanika tehas.
Tallinnas seisis tehas tühjana ligi viis aastat. Eesti Vabariik kehtestas seejärel oma hoolduse ettevõttele ja andis 15 miljonit marka laenu seadmete muretsemiseks ja tootmise alustamiseks. 1939. aastal töötas ettevõttes 244 töölist, valmistati tellimuste alusel elektrimootoreid, transformaatoreid, pumpasid, ventilaatoreid, kütteagregaate jne. 
26. juulil 1940 tehas natsionaliseeriti, senisest töölisest Artur Alust sai tehase direktor, paigale jäi vana juhtkond ja insener-tehniline personal, töölisi jäi alles 164. Teise maailmasõja ajal 1941. aastal tehas demonteeriti ja saadeti NSV Liitu, suur osa seadmeid läks aga transportimisel koos laevadega põhja. 1947. aastal tehas rekonstrueeriti tehas okupeeritud Saksamaalt saadud trofeeseadmetega.

Volta pärast Eesti taasiseseisvumist

Septembris 1994 sõlmiti Eesti Erastamisagentuuri ja Ravori Investeeringute AS vahel RAS Volta varade ja osade kohustuste ostu-müügileping. 1998. aastal muutis Ravori Investeeringute AS oma ärinime Elektrimasinaehituse AS-iks. 2003. aastal võitis Elektrimasinaehituse AS 1998. aastal alanud kaubamärgi VOLTA omandivaidluse AB Electroluxiga. 
2003. aastal muutis Elektrimasinaehituse AS oma ärinime AS-iks Volta.
Arnold Õunapuu

Arnold Õunapuu (8. oktoober 1902 Metsla, Võhmuta vald, Järvamaa – 4. august 1942 Sosva, Sverdlovski oblast) oli Eesti sõjaväelane (leitnant) ja advokaat .
Ta lõpetas 1927. aastal Tartu Ülikooli õigusteaduskonna, Eesti Üliõpilaste Seltsi vilistlane.
Ta oli 1928–1934 vandeadvokaadi abi Tallinnas ja 1934–1940 vandeadvokaat samas. 
Vangistati NKVD poolt 14. juunil 1941, mõisteti 27. juunil 1942 tribunalil surma, hukati.