Raoul Dufy

Varajane elu

Raoul Dufy oli sündis suures peres Le Havre'i linnas Normandias. 14-aastaselt lahkus ta koolist, et töötada kohviimpordiga tegelevas ettevõttes. 1895. aastal, olles 18-aastane, hakkas võtma õhtuseid kunstitunde Le Havre'i kaunite kunstide koolis. Seal oli tema õpetajaks Charles Lhuillier, kes oli olnud tuntud klassitsistliku maalikunstniku Ingresi õpilane. Dufy tutvus seal Raimond Lecourti ja Othon Friesziga, kellest hiljem said tema ateljeekaaslased Montmartre'il ning eluaegsed sõbrad. Sellel perioodil maalis Dufy enamasti akvarellidega Normandia maastike.
Pärast aastast sõjaväeteenistust võitis Dufy 1900. aastal stipendiumi kunstiõpingute jätkamiseks Pariisis (École nationale supérieure des Beaux-Arts). Seal ristus tema tee jälle Othon Friesziga. Samal ajal õppis seal ka Georges Braque. Pariisis õppides keskendus Dufy joonistusoskuste parandamisele. Talle avaldasid sügavat mõju impressionistlikud maastikumaalijad nagu Claude Monet ja Camille Pissarro. 1901. aastal esines Dufy esimest korda näitusel. 1902. aastal esines ta Berthe Weilli galeriis ja 1903. aastal Sõltumatute Salongis. Dufy enesekindlust suurendas tõsiasi, et Maurice Denis ostis ühe tema maali. Dufy jätkas maalimist, tehes seda sageli Le Havre'i läheduses ning iseäranis Sainte-Adresse'i rannal, mille olid kuulsaks maalinud Eugène Boudin ja Claude Monet. 1904. aastal töötas ta oma sõbra Albert Marquet'ga Fecampis La Manche'i väina ääres.

Hilisemad aastad

Noorele Dufyle mõjus ilmutusena Henri Matisse'i maal "Luxe, Calme et Volupté", mida ta nägi 1905. aasta Sõltumatute Salongis. Sellest kujunes impulss suunamaks huvid fovistliku kunstistiili suunas. Foovide (Les Fauves – pr. k. 'metsloomad') maale iseloomustasid äärmisel eredad värvid ning tugevad kontuurid. Dufy' maalikunst kajastab foovide esteetikat kuni umbes 1909. aastani, mil kokkupuude Paul Cézanne'i loominguga mõjutas teda liikuma mõnevõrra subtiilsema tehnika suunas. Pärast seda, kui Dufy oli flirtinud veel ühe stiili – kubismiga, jõudis ta 1920. aastal talle äratuntavalt omase kunstilise lähenemiseni. Viimast iseloomustavad moonutatud perspektiiv ja kiiresti lõuendile kantud õhukesed värvid. Dufyle sai iseloomulikuks ajastuomaste sündmuste, tegevuste ja vaadete kujutamine äärmiselt helgetes värvides. Tema lemmikteemade hulka kuulusid purjeregatid, säravad Prantsuse Riviera vaated, elegantsed peod ja kontserdid. Figuurid on sageli taandatud skemaatiliseks stafaažiks. Inimesed ja muud objektid ümbritsetud vaba käega antud joontega, mis ei anna edasi üksnes kontuure, vaid väljendavad kujutatava olemust ning kunstniku meeleolu. Dufy kunsti optimismi ja moeka dekoratiivsusega kaasnes, et tema loomingu kriitiline retseptsioon on olnud tagasihoidlikum kui tema kaasaegsetel kunstnikel, kes pühendusid tõsisematele teemadele.
1937. aastal valmis Dufyl Pariisi maailmanäituse tarvis üks kunstiajaloo suurimate mõõtmetega maale, fresko "Elektri pidustused".
Dufy oli ka mainekas illustraator ja kommertskunstnik. Tema käe all valmisid seinamaalid avalikele hoonetele, samuti suur hulk vaipu ja keraamikat. Tema illustratsioonid kaunistasid Guillaume Apollinaire'i, Stéphane Mallarmé' ja André Gide'i teoseid.
Veel 1940ndate lõpus ja 1950ndate alguses esines Dufy iga-aastasel Salon des Tuileries' näitusel Pariisis. Kui teda 1950. aasta paiku tabanud reumatoidartriit hakkas töötamist takistama, laskis ta maalimiseks pintsli käe külge kinnitada. Samal aastal sai ta Bostonis eksperimentaalravi, mis osutus tulemuslikuks, nii et mitmed tema edasised tööd olid pühendatud USA arstidele ja teadlastele. 1952. aastal pälvis ta 26. Veneetsia biennaali suure maaliauhinna. Dufy suri Forcalquier's Prantsusmaal 23. märtsil 1953 sisemise verejooksu tagajärjel. Tema haud asub Matisse'i haua lähedal Nice'i eeslinnas asuva Cimiezi kloostri kalmistul.