Pierre Bonnard

Elukäik

Pierre Bonnard sündis Pariisi Fontenay-aux-rosese äärelinnas 1867. aastal. Pierre oli Eugene ja Elisabeth Bonnardi teine poeg. Isa oli sõjaminister ja sundis poega õppima õigusteadust 1885–1888. Bonnard sai õigusteaduses bakalaureusekraadi ja töötas 1888. aastal ka lühikest aega riigiametis, kuid esimese maali müümise järel tuli töölt ära. Pere oli jõukas, mis andis talle võimaluse tegeleda kunstiga edasi ka kindla palgaga töökohta pidamata. Bonnard käis kunstitundides École des Beaux-Artsis, kuid ei saanud stipendiumi (Prix de Rome), et minna Prantsuse Akadeemiasse Rooma, selle asemel läks Académie Juliani 1889. aastal. Seal tutvus Paul Serusier', Maurice Denis', Henri Ibelsi ja Paul Ransomiga, kelle stiilid olid üksteisega sarnased, ning nad otsustasid koos luua grupi Nabiid. Sel ajal tegi Bonnard ka otsuse saada kunstnikuks ja pühendada sellele oma elu. 1890. aastal, pärast aastat sõjaväes, jagas ta Montmartre’il stuudiot Edouard Vuillardi ja Maurice Denis'ga. Hiljem asus nende stuudiosse elama ka Aurelien Lugne-Poe, kes oli teatrilavastaja ning kellega koos Bonnard tegi Théâtre de l’Oeuvre’i jaoks rekvisiite. 1891. aastal oli Bonnardil esimene isikunäitus Sõltumatute salongis ning samal aastal oli ka tervel Nabiide rühmitusel esimene ühisnäitus . Pierre tutvus oma tulevase abikaasaga 1893. aastal Pariisi tänaval, kui Pierre aitas naisel tänavat ületada, misjärel valetas naine oma vanuse kohta, võttes tegelikult 24 aastalt 8 ära ning ütles ka nimeks Maria Boursini asemel Marthe de Meligny. Arvatakse, et põhjus on tema vaesem päritolu ning tahe näida olevat pärit kõrgemast seltskonnast. 20 aastat hiljem armus Bonnard ka oma modelli Renée Monchantysse, kes oli umbes 30 aastat mehest noorem. 1921. aastal tahtis Pierre koos Renéega Rooma reisile minna, eesmärgiks oli Renée vanematelt küsida luba abieluks. Marthe aga ütles, et kui mees läheb, siis naine tapab enda, ning mees jättiski reisi ära ja abiellus Marthega. Kuid Renée sooritas pärast seda enesetapu. Arvatakse, et naise madalamast klassist päritolu võis olla põhjus, miks Pierre abiellus temaga alles 30 aastat pärast tutvumist, sest mehe sugulastel ja sõpradel oleks olnud raske sellega leppida. Naine oli siis alles kolinud Pariisi ning teenis elatist matuste jaoks kunstlillede tegemisega. Naine kannatas depressiooni käes ja oli lõpus ka misantroopiline ning suri 1942. aastal. Naine on paljudel Pierre'i maalidel, graafilistel lehtedel, joonistustel ja filmidel ning on tavaliselt alati seljaga.
Bonnardi valduses oli Pariisis üheksa stuudiot ja korterit, kuid 1926. aastal kolis ta Le Cannet'i Lõuna-Prantsusmaale ja jäi sinna paikselt elama pärast oma hea sõbra Vuillardi surma 1940. aastal. Bonnard suri 1947. aastal oma kodus, kus ta oli maalinud suurema osa oma teoseid. Ta jõudis kunstiga tegeleda peaaegu 60 aastat. 1948. aastal tegi New Yorgi MoMA postuumse näituse, mida oli juba ammu planeeritud kunstniku 80. sünniaastapäevaks. Tema teoseid võib näha Ermitaažis, MoMas, Musée d’Orsays, Tate Gallerys Londonis jne. 2015. aastal korraldati Musée d’Orsays Bonnardi näitus, mis tõi kohale umbes 510 000 vaatajat.

Nabiid (prohvetid)

Rühmitus tegutses peamiselt aastatel 1888–1900 ning koosnes rahulolematutest kunstiakadeemia õpilastest, kes oli vaimustunud Paul Gauguini ekspressiivsest värvikasutusest ja julgetest mustritest ja sümbolismist. Rühmitusel puudus ühine programm, kuid nad uskusid, et maal on joonte ja värvide harmooniline kooslus. Rühmituse asutas Paul Sérusier, kes 1888. aastal kohtus Émile Bernardi kaudu Gauguiniga. Tolle otsese juhtimise all valmis tal süntetistlik (maalimisviis, kus peaaegu ilma ruumikujutuseta piltidel eraldati puhaste värvidega kaetud pinnaosad tumedate kontuuridega) maal "Talisman". Rühmituse tuntumad liikmed Pierre Bonnard ja Édouard Vuillard lähtusid oma loomingus pigem impressionismist kui Gauguini loomingust. Rühmituse nimi tähendab tõlkes "prohvetid" ning selle liikmed tahtsid olla ühenduses kõrgema väega, justkui kunstnikud oleksid preestrid ja nägijad, kellel on võim tuua nähtavale nähtamatut. Lisaks iseloomustab rühmitust Jaapani puugravüüri eeskujuks võtmine: Bonnardi hüüdnimi rühmituses oli "Jaapani nabii", kuna ta oli väga huvitatud orientaalsest kalligraafiast ja jaapani puugravüürist. Eesmärgiks oli teha dekoratiivseid maale ja hüljata kolmemõõtmeline pildipind lamedate värvipindade kasuks. Nabiide arvates oli maal õnnestunud ainult siis, kui kunstnik on suutnud tungida läbi eseme välisest vormist. Kasutades värvi ja kontuuri, sooviti objekti kujutada nii, et selle dekoratiivsed küljed muutuksid kõige tähtsamaks ja kunstniku isiksus ja stiil oleksid selgelt väljendatud. Kuna Bonnard, erinevalt kaaslastest, ei olnud huvitatud sümbolistlikest teemadest, vaid lihtsatest igapäevastseenidest enda ümber, kutsutakse teda intimistiks.

Intimism

Kunstisuund tekkis 19. sajandi lõpus ja 20. sajandi alguses ning seda viljelesid peamiselt Pierre Bonnard ja Édouard Vuillard. Eesmärgiks on kujutada koduse elu soojust, hubasust ja vaikset eraldatust. Näiteks eelistas Bonnard kujutada kodu intiimseid ruume – kööki, magamistuba ja vannituba. Bonnard ja Vuillard lähenesid sellele ainesele impressionistlikult, kuna püüdsid hetke atmosfääri ja valgust. Erinevalt impressionistidest, kes valisid ja kasutasid värve nähtava maailma täpse vaatluse järgi, moonutasid ja liialdasid nad värvidega, et väljendada tundeid ja tujusid. Bonnardi teostes tuleb intimism esile eriti aastatel 1898–1910.

Looming

Teda kutsutakse ka hiliseks impressionismi viljelejaks 20. sajandil. Bonnardi maalid olid impressionistide omadega võrreldes erksama värvipaletiga ja seega avangardistlikumad. Oma karjääri alguses oli Bonnard eelkõige tuntud postrite ja graafiliste lehtede poolest. Tänapäeval tuntakse teda pigem päikeseküllaste, intiimsete koduste stseenide ja interjööride järgi, mis mõjuvad helgelt ja rõõmsalt, meenutades unenägusid.
Pärast 1900. aastat hakkas Bonnard veetma rohkem aega maal Normandia ja Pariisi vahel, kus lõi suurel hulgal maastikumaale. 1905. aastast hakkas suviti ja kevaditi elama Pariisi äärelinnades, talve Lõuna-Prantsusmaal Midis. 1906. aastal alustas Bonnard iga-aastaste näituste korraldamist ühes galeriis. 1908. aastaks oli intimismi periood enam-vähem läbi saanud, näiteks suuremate mõõtmetega ja julgemate, erksamate värvidega "Akt tule vastas".
Üks tema loomingu mõjutajaid oli 1892. aastal Pariisis toimunud impressionistide näitus, kus oli väljas Pissarro, Monet', Renoiri jt teoseid. Impressionistlikke jooni hakkas Bonnardi teostesse siiski ilmuma alles 1910. aastatel. 1910. aastal kolis ta aga Lõuna-Prantsusmaale, taandudes kunstimaailmast ning maalides sealset maastikku ja koduseid stseene oma naisest. Pärast 1911. aastat muutus Bonnardi palett erksamaks, tõenäoliselt foovide rühmituse mõjul.
1915. aastal sai Bonnard aru, et ta on ohverdanud vormi värvi nimel, ning kuni 1920. aastani maalis peamiselt akte, kus pööras tähelepanu kujule, erksaid värve hülgamata. 1920. aastatel tegi ta uue seeria aktist vannis, mis on tänapäeval ka üks tema tuntumaid teemasid.
1920. aastatest edasi ei muutu ta teemad eriti – vaikelu, autoportreed, Saint-Tropezi merevaated ning koduaed Le Cannetis, kuhu ta kolis 1925. aastal pärast abiellumist oma modelli ja viimase 30 aasta kaaslase Maria Boursiniga. Samuti meeldis talle maalida sööki ja söömist, mis on mõjutatud 17. sajandi Hollandi natüürmordi maalijatest. Lisaks tegi ta ka portreid, peamiselt sõpradest ja vahel ka iseendast. Enne esimest maailmasõda reisis Bonnard ringi nii Euroopas kui ka Põhja-Ameerikas, kuid seda ei ole ta oma maalidel kujutanud. Samuti ei kujuta ta oma maalidel esimest maailmasõda. Viimaseks jäänud teose "Õitsev mandlipuu" maalis ta nädal enne oma surma.

Stiil

Bonnard maalis lihtsaid asju ja stseene enda ümber, mis talle meeldisid või olid silma jäänud. Tema maalid olid eelkõige dekoratiivsed, ilma mingite usuliste või poliitiliste tagamõteteta. Bonnard soovis ka rõhutada seost tema kunsti ja prantsuse klassikalise pärandi vahel. Seda on näha osa tema teoste figuuride asendist, mis sarnanevad hellenistliku skulptuuriga. Näiteks tema teos "Europa röövimine" on otseselt Tiziani teosest laenatud kompositsiooniga. Samuti mõjutasid teda 16. sajandi Veneetsia koolkonna värvitraditsioonid. Bonnard kasutas omapärast kompositsiooniskeemi, mis ei allu traditsioonilistele maalistruktuuri reeglitele. Bonnardi jaoks oli värv maailma kogemise viis. Tema pintslitöö on eriti hilistes teostes väga läbimõeldud, kuna maalil on kõik värvisuhted täpselt paika pandud. Värv ja selle lõputud suhted on justkui Bonnardi loomingu metafoor. Bonnardi jaoks oli maalimine kui värvi tegeliku sisu uurimine. Värv oli nii oluline tema jaoks, et kui ta segas ja leidis mõne värvi, mis talle meeldis, siis lisas ta seda isegi varem valminud teostele. Näiteks veenis ta oma sõpra Édouard Vuillardi muuseumivalvuri tähelepanu hajutama, kuni ta täiendab oma paar aastat tagasi valminud teost. Enne 1895. aastat oli Bonnardi palett väga selge ning objektid selgelt eristatud, mis näitavad Jaapani puugravüüri mõju. Hiljem Pariisis hakkasid rohkem domineerima hallid, mustad ja pruunid värvid, aga see periood kestis lühikest aega.
Bonnard oli huvitatud perspektiivist nagu Paul Cézanne, näiteks teoses "Söögituba" kasutas mitut perspektiivi. Ta maalis paljud oma stseenid mälu järgi, kuna talle ei olnud tähtis kindel inimene või koht. Ta joonistas enne kontuurid lõuendile ja lisas hiljem värvid märkmete järgi. Seetõttu on ka Bonnardi maale raske dateerida ja kronoloogiliselt järjestada. Maalimisprotsess algas varem tehtud visandi järgi söega kompositsiooni joonistamisega. Seejärel täiendas ta järk-järgult maali, pannes töö vahepeal nädalateks või kuudeks kõrvale, et seda hiljem värske pilguga vaadata. Seetõttu võis mõne teose valmimiseks kuluda kuid või isegi aastaid.
Lisaks kujundas Bonnard ka mööblit ja kangamustreid, tegi ka lavakujundusi, raamatuillustratsioone ning nukke nukuteatrite jaoks. 1906. aastal Misia Natansoni salongi jaoks loodud "Nauding", "Õppetöö", "Mäng" ja "Reis" olid mõeldud oma dekoratiivsusega meenutama tapeeti ja näitavad Bonnardi prantsuse sisekujunduse traditsioonide järgijana, mille alguseks võib pidada Charles le Bruni. 1944. aastal ilmusid pealkirjaga "Correspondances. Formes et couleurs" Bonnardi illustreeritud kirjad tema lapsepõlvest ja noorusest.
Tal olid küll ateljeed, kuid inspiratsioon ja maalide ideed tulid tal eelkõige ringi jalutades. Samuti ei olnud tal molbertit, selle asemel kasutas ta bambustahvlit, mis käis lõuendi alla, ja värvide segamiseks taldrikut.

Mõju

Bonnard oli eeskujuks Valgevene kunstnikule Michel Kikoine'ile (31.05.1892–04.11.1968), kes õppis Minskis, Vilniuses ja hiljem ka Pariisis. Tema teoste aines on samuti peamiselt aktid ja autoportreed, elu lõpul aga maastikumaalid.
Bonnardil oli seos ka Eestiga, kuna tema teosed olid kunstikoolis Pallas õpilastele eeskujuks oma värvitundliku meelelisusega.