Jaapanlaste viisakuskõne

Vanusevahe

Nooremad räägivad vanematega viisakalt, kuid vanemad ei kasuta viisakuskõnet noorematega.
Alla teatud vanuse lapsed kasutavad ainult familiaarset kõnet. Algklassides (6 aastat Jaapanis) kasutavad lapsed omavahel veel familiaarset kõnet, selles vanuses kujuneb välja viisakuskõne. Näiteks isa hakatakse kutsuma otoosan (お父さん) asemel chichi (父), ema kutsutakse okaasan (お母さん) asemel haha (母).
Sõnaga kōhai (後輩) kutsutakse kaasõpilasi, kes on kõnelejast vähemalt üks aasta taga. Nooremad kasutavad vanematega viisakuskõnet. Senpai (先輩) kasutatakse inimese kohta, kes on samal alal kaugemale jõudnud või on vanem. Viimast liiki suhted on Jaapani õpilaste seas väga tugevalt juurdunud ja sama põhimõte kehtib ka vanuserühmades, kus kōhai peab alluma senpai-le. Vanemas eas kehtib see kolleegide vahel.

Sotsiaalsed suhted

Alluv, sarariiman (tavaline ärimees) kasutab alati viisakat kõnet töökohal juhi suhtes. Sarnane suhe on müüja ja kliendi vahel, kus müüja kasutab viisakuskõnet kliendi suhtes. Erinevalt tööalastest suhetest on müüja ja kliendi vahelises viisakuskõnes muidki tegureid. Näiteks võib selliseks teguriks olla kauba hind: mida kallimat toodet või teenust müüakse, seda viisakamalt müüja suhtleb. Naabruskonnas igapäevaste ostude tegemine samade inimeste vahel muudab kõne familiaarseks. Ka lastega suheldes kasutavad müüjad familiaarset kõnet.
Elukutse on oluline. Pankur kasutab klientidega suheldes alati viisakat kõnet, samas postitöötaja reeglina familiaarset. Restoranide ja kohvikute hinnaklass mõjutab kelnerite viisakuskõnet: mida kallim koht, seda viisakam ollakse.

Sotsiaalne staatus

Üldiselt koheldakse inimesi võrdselt (v.a keiser ja tema perekond), kuid mõningaid ameteid austatakse rohkem kui teisi, näiteks on au sees arstid, kõrged ametnikud, õpetajad jne. Tavaline on kutsuda õpetajat ja eespool nimetatud auväärseid ameteid austusnimetusega sensei (先生, せんせい, otsetõlkes õpetaja).
Sotsiaalse staatuse mõju jõuab kaudselt paljudesse perekondadesse, ennekõike jõukamatesse. Nendes perekondades õpetatakse lapsi rääkima võõrastega (külalistega) alati viisakalt ning külalise juuresolekul kasutab naine viisakuskõnet ka mehe suhtes.

Sugu

Mehed ja naised kasutavad tihti erinevaid viisakusväljendeid. Tavaline on kasutada viisakuskõnet eri sugupoolte vahel, kuid samasooliste suhtlus on familiaarsem. Familiaarsus on eriti tugev juhul, kui suhtluspooled on üles kasvanud ühesoolises koolis.

Austusnimetused

Jaapanis kasutatakse erinevaid austusnimetusi sõltuvalt sellest, kellega räägitakse. Siin on toodud vajalikumad Jaapani ühiskonnas.

Perekonnasisesed väljendid

Vanemaid inimesi kutsutakse järgmiste sõnadega: otoosan (isa), okaasan (ema), oniisan (vanem vend, お兄さん), oneesan (vanem õde, お姉さん), viisakas: otoosama, okaasama, oniisama, oneesama, familiaarne: otoochan, okaachan, oniichan, oneechan. Nooremat adresseerides (näiteks nimed Yoshio ja Kazuko): viisakas: Yoshio-san Kazuko-san, familiaarsem Yoshi-chan, Kazuko-chan. Väljendit chan võidakse kasutada ka siis, kui inimesed on väga lähedased või kui laps pole jõudnud ikka, kus eeldatakse võimet eristada austusnimetusi.
Oma perekonnast rääkimisel tuleb väljenduda nagu endast rääkimisel (perekonna tegevused, mida teevad, kus on jne). Näiteks (minu) haha ema, ani (兄) vanem vend, ane (姉) vanem õde, otooto (弟) noorem vend, imooto (妹) noorem õde.

Töökoht

Inimesed suhtuvad oma firma (töökoha) töötajatesse ja võõrastesse erinevalt. Kui keegi võõras tuleb ja küsib Yamada-san, siis firmas võib alluv öelda Yamada, ilma san-ita või shachoo, 社長. Sarnaselt perekonna kohta rääkimisega viitab firma töötaja oma firmale nagu endale, kuid väiksemas ulatuses ja sõltuvalt organisatsioonilistest suhetest (kool või väike kontor, kui kaua koos töötatud jne).

Situatsioon

Ühe vestluse või suhtlusseansi käigus võib familiaarne kõne muutuda viisakaks ja vastupidi. Familiaarseks muutumist peetakse lihtsakoelise inimese väljenduseks (vihapursked jms). Haritumad inimesed lähevad familiaarsest viisakaks. Familiaarselt kõnelt viisakuskõnele üleminek tähendab, et rääkijad pole enam lähedased. Eriti naised, kes on lingvistiliselt teadlikumad, hakkavad vihastudes tihti rääkima väga viisakalt.

Mitteverbaalne ja verbaalne viisakus

Viisakukskõne on ainult osa jaapani viisakusetiketist. Jaapanis eeldatakse, et inimene käitub vastavalt viisakuskõnele. Jaapanlased kasutavad tihti väljendeid Sumimasen (ma vabandan), Shitsureeshimata (vabandust, ma olin jäme/tahumatu/ebaviisakas) ja Gomen-kudasai (vabandust), kui avastavad, et on teinud käitumises viisakusvea.
Viisakat lähenemist peetakse tihti tähtsamaks kui verbaalset viisakuskõnet. Lähenemisel võõrale inimesele on rida kehakeele viisakusväljendeid, mida peab järgima, näiteks kummardamine, asjade üleandmine ja distantsi hoidmine on viisakuse seisukohalt eriti tähtsad. Nende mittejärgimine, isegi kui ei ole suhtlust või korrektse kõne korral, võib kedagi solvata. 
Kõne toon on väga tähtis, kõhklev toon näitab reserveeritust. Kui jaapanlased räägivad omavahel enesekindlalt, võib see mõne muu kultuuri esindajatele jätta agressiivse suhtluse mulje.