S-200

Allüksus

Igasse S-200 divisjoni kuulub 6 käivitusplatvormi 5P72, aparaadikabiin K-2V, stardile ettevalmistamise kabiin K-3V, jaotuse kabiin K21V, diiselelektrijaam 5E67, 12 automaatset laadurit 5U24 ja antennipost K-1V sihtmärgi valgustuse raadiolokaatoriga 5N62V. Ühele õhutõrjebrigaadile kuulub 3–4 divisjoni ja 1 tehniline divisjon.

Raadiolokaator

S-200 kompleksi raadiolokaator 5N62 (NATO klassifikatsiooni järgi – Square Pair) koosneb kahest kabiinist. Esimeses on raadiolokaator ise, teises asub juhtimispunkt ja digitaalarvuti „Plamja-KV“. Raadiolokaatori skaneerimisala kaugus on 400 km. Kasutatakse sihtmärgi valgustamiseks ja seda jälgimiseks. On kõige haavatav kompleksi osa, kuna saab jälgida ainult üht sihtmärki. Lokaatoris om suur pidev võimsus 3 kW, mis põhjustab sagedased juhud, kui lokaatori vigase tööga suurte objektide jälgimises. Tingimustel, kui töö tomub objektidega väiksematel kaugusel (kuni 120 km), lokaator saab kasutada režiimi võimsusega 7 W häirete vähendamiseks. 
Sihtmärki saamine tuleb divisjoni juhtimispunktist, kust saadetakse informatsiooni asimuudist ning kaugusest sihtmärgini. Pärast seda, lokaator pöörab teatud suunas. Juhul, kui see ei leiaks sihtmärk, lokaator hakkab sektorotsing. Kui sihtmärk on leitud, lokaator määrab kaugust selleni ja jälgib sihtmärki. Kui raketti isesihtumise pea saavutas sihtmärki, antakse laskmiskäsk. Häirete tekitamise juhul, rakett sihitab kiirguse allikasse. Sellel juhul, lokaator ei saa märki jälgida, siis kaugus pannake käsitsi. Juhul, kui peegelduva signaali võimsuse ei piisa raketi sihtumissüsteemile, on mõeldud variant, kui lastakse raketti ja sihtumine toimub juba õhus.

Ekspluatatsioon

Tegelikult, spetsiifilised sihtmärgid S-200 süsteemile (sihtmärgid, mis olid saamatud teiste pind-õhk-tüüpi kompleksite jaoks) olid ainult ülehelikiiruselised lennukid SR-71 ning kaugluure lennukid ja aktiivse raadiohäirete tekitajad, mis tegelevad piisavalt kaugel kompleksist, aga ikka raadiolokatsiooni ulatuses.
Vaieldamatu kompleksi eelis oli rakettide isesihtiv juhtimine: S-200 täiendas komplekse S-75 ja S-125 raadiojuhtiva sihtimissüsteemiga. See oluliselt keerustas vastasele nii elektroonilise infosõja kui ka luure tegemise võimalused. Samuti, see võimaldas S-200 tabada aktiivse raadiohäirete tekitajad, kuna need kujutavad ennast ideaalseid sihtmärke S-200 kompleksile.
Seetõttu, USA ja NATO riikide luurelennukid (kaasa arvatud SR-71) olid sunnitud aastaid luurelennud teha ainult NSV Liidu ja VLO riikide piiride mööda.
1980. aastatel sai Nõukogude õhutõrje eelvastusse S-300P kompleksid. Seetõttu, S-200 hakati asendama uuega kompleksiga. Nõukogude Liidu kokkuvarisemise pärast kompleksid S-200 jäid ainult endiste nõukogude vabariikide armeedes.

Kasutus

Esimene kord S-200 süsteemid hakati tarnima Nõukogude Liidust välismaale ainult 1983. aastal Süüriasse. Selleks ajaks Nõukogude Liidu relvastuses oli juba kompleksid S-300P (1979. aastast). 6. detsembril 1983 tulistasid Süüria õhutõrjekompleksid tulistasid alla 1 või 2 mehitamata õhusõidukit MQM-74.
1984. aastal Liibüa ostis seda kompleksi. Liibüa andmete põhjal, 24. märtsil 1986 kompleksid S-200VE tulistasid alla 3 USA sõjalennukit. Kaks nendest olid A-6E “Intruder”. Ameerika esindajad kummutasid neid kaotusi. Kolm Nõukogude Liidu organisatsioonid (KB „Almaz“, Kaitseministeeriumi katsepolügoon ja Kaitseministeeriumi uurimisinstituut) tegid lahingu arvutisimulatsiooni. Tulemusena saadi iga sihtmärgi pihtasaamine tõenäosuse diapasoonis 96–99%.
Kompleksid S-200 kasutatakse Liibüa armees enne NATO sõjalise enterventsiooni 2011. aastal. Nende kasutamisest selles sõjas ei ole midagi teada.
4. oktoobril 2001 tulistas Ukraina S-200 divisjoni rakett alla tsiviilreisilennuki Tu-154, mis lendas Tel Avivist (Iisrael) Novosibirskisse (Venemaa). Lennuk kuulus vene odavlennufirmale PJSC Siberia Airlines. Katastroofi põhjus oli ekslik sihtimine armeeõpingute jooksul. Kõik lennukis viibinud 78 inimest hukkusid.