Théodore Géricault

Elulugu

Géricault arendas oma kunstioskusi nii muuseumides vanade meistrite, näiteks Peter Paul Rubensi ja Michelangelo Caravaggio teoseid jäljendades kui ka mitme eraõpetaja käe all. 
Noore Géricault’ esimene õpetaja Carle Vernet õpetas teda kaks aastat ning tänu nende ühisele huvile hobuste vastu oskas ta õpingute lõpuks suurepäraselt väljendada loomade liikuvust, jõulisust ja emotsionaalsust. 
Pärast Vernet’ juurest lahkumist õppis ta klassikalist kompositsiooni ja inimese anatoomiat Pierre-Narcisse Guérini töökojas, kus ta kohtus kunstnik Eugène Delacroix’ga. Delacroix sai Géricault’ teostest palju inspiratsiooni ning nendest said hiljem ühed tähtsamad romantistliku kunstivoolu alusepanijad. Samal ajal suurenes Géricault’ huvi poliitika vastu, mis kajastub ka ta teostes.
Peagi hülgas ta ka Guérini ning suundus õppima omal käel. Aastatel 1810–1815 veetis ta rohkelt aega Louvre’is, kus ta kopeeris Peter Paul Rubensi, Tiziani, Diego Velázquezi ja Rembrandti loomingut. Ta viibis palju ka Versailles’ lossis, kus lihvis tallides hobuste anatoomia ja liikumise kujutamist.
Géricault jõudis litograafiani 20 aastat pärast selle leiutamist. Oma esimese litograafia lõi ta 1817. aastal. Huvi litograafia vastu tekkis tal nähes Johann Nepomuk Strixneri ja Ferdinand Piloty litograafilisi koopiaid vanade meistrite maalidest. Järgmise kaheksa aasta jooksul sai temast üks mõjukamaid litograafe Pariisis.
Seejärel veetis ta veidi üle aasta Inglismaal. Sinna reisimise algne eesmärk oli eksponeerida „Méduse’i parve“ 1820. aasta näitusel Londonis, kuid ta jäi pikemalt tutvuma Inglise kunstieluga, eriti lummas teda George Jonesi „Waterloo lahingu“ detailirohkus. Inglismaal tegeles ta uurimisega, mitte maalimisega, nii et sel perioodil lõi ainult mõned litograafiad. Kohalikku vaesuse nägemine inspireeris teda looma ka joonistusi, mis on realistlikud, vabad igasugusest sentimentaalsusest. 
Géricault naasis 1821. aastal Pariisi, kus tema teostes hakkas kajastuma inglispärane udu ja pilvede kasutus. Sellesse aega jääb ka ekspressiivsete realistlike portreede seeria vaimuhaigetest, algsest 10 maalist on säilinud viis, nende seas on tuntuim „Vaimuhaige naine“ (1822). 
Géricault’ elu jäi lühikeseks. Ta suri 32-aastaselt varem ratsutamisel tekkinud vigastuste ja kroonilise kopsuhaiguse koosmõjul. Ta on maetud Père-Lachaise’i kalmistule Pariisis.

Stiil ja teemad

Géricault’ stiili iseloomustab dramaatiline valguse mäng, figuuride liikuvus ja väga viimistletud kompositsioon. Maalid on jõulised, värv on kantud lõuendile spontaanselt, esile kerkivad tugevad pintslijooned ja värvilaigud. Inimfiguurid on väga realistlikud ja inspireeritud Vana-Kreeka skulptuuridest. Teoste läbivateks teemadeks on sõda ning mütoloogiast ja ajaloost inspireeritud stseenid. Tihti figureerivad neis ka hobused, sest kunstnik armastas juba väikesest peale hobuseid ja ratsutamist. Kuid hobused ei olnud tema jaoks ainuüksi graatsilised loomad, ta huvitus ka ratsaniku ja hobuse emotsionaalsest suhtest ning sellest, kuidas inimese ja looma sünergia toob kaasa mõlema olendi jõulisema ja täiuslikuma vormi. Nad täiendavad üksteist füüsiliselt ratsavõistlustel ja emotsionaalselt näiteks treeningutel. 
Loomingust võib leida ka üksikuid portreid, natüürmorte ja merevaateid. Samuti maalis ta palju väikesemõõtmelisi akvarelle ja õlimaale ning illustreeris kaasaegset kirjandust.

„Haavatud kürassiir“

Géricault’ 1814. aastal loodud maal „Haavatud kürassiir“ kujutab langenud ratsanikku, kes on lahinguväljal haavata saanud. Tagaplaanil olev hobune sulandub ümbrusse ning tähelepanu liigub haavatud mehele. 
Géricault otsustas selle maaliga kujutada teistsugust lahingustseeni kui tavaliselt, kus kujutatakse ulatuslikke lahinguid või võitlevaid väejuhte. Vaid mõned kuud pärast Napoleon I võimult tõukamist  kujutas see maal Prantsusmaa lüüasaamist ja Napoleoni läbikukkumist. Kuigi maal kannab pealkirja „Haavatud kürassiir“, pole sõduril märgata ühtegi vigastust.
Géricault maalis teose kolme päevaga, kuid hiiglaslike mõõtmetega maal (358 × 294 cm) võeti samamoodi vastu nagu kaotatud kangelased: saadi aru kunstniku pingutusest, kuid pettuti teostuses.

„Méduse’i parv“

Géricault’ 1818.–1819. aastal valminud maal „Méduse’i parv“ (tuntud ka kui „Medusa parv“) on saanud prantsuse romantismi sümboliks. 
Teosel on kujutatud ajaloolist merehukku. 2. juunil 1816 jooksis Lääne-Aafrika rannikul madalikule Prantsuse laevastikku kuulunud Méduse’i-nimeline fregatt. Reisijad evakueeriti suurele palkidest ehitatud parvele, mida loodeti poolesaja kilomeetri kaugusele rannikule pukseerida päästepaatide abil. Kui see plaan läbi kukkus, lahkus meeskond päästepaatidega, jättes 147 reisijat parvele omapäi. Parvel tekkisid meeskonnaliikmete vahel konfliktid, nappis joogivett ja toitu. Kui parv 13. päeval avastati, oli seal viibinutest elus ainult 15, kuid viis neist suri hiljem. 
Géricault’ maalil „Méduse’i parv“ on realistlikult ja groteskselt kujutatud merehädaliste kannatust, selle läbivateks teemadeks on nälg, surm ja ka kannibalism. Figuurid on tõetruud ning kõige väiksemateski detailides viimistletud. Kui ta maali 1819. aastal Pariisi salongis esimest korda avalikult esitles, oli vastukaja alguses negatiivne. Inimesed olid šokeeritud nii teose massiivsusest – selle mõõtmed on 491 × 716 cm – kui ka sellest, et kui tavaliselt oli suurtel maalidel kujutatud religioosseid teemasid või kangelastegusid, siis nüüd tegelikku ja alles värsket tragöödiat. 
Géricault pühendas 16 kuud maalile eelnenud uuringutele, ta rääkis ellujäänud merehädalistega ja õppis surnukehade pealt inimanatoomiat. Ta lasi endale meisterdada parve koopia, et ta saaks paremini tundma õppida lainete murdumist parve külgedel. Kunstnik kasutas modellidena oma sõpru, näiteks Delacroix’d,  kuid ka Michelangelo ja Vana-Kreeka skulptuure. Teose kompositsioonis mängib ta diagonaalsete joontega, tuues esile liikuvuse ja ühendades pildil olevad objektid. Parvele asetatud inimesed moodustavad kaks püramiidi, millest tagumise tipus on mustanahaline mees, kes lehvitab punast lippu, lootes saada tagaplaanil oleva laeva tähelepanu. Géricault toob mustanahalise figuuriga mängu poliitilise alatooni. Arvatakse, et kunstnik vihjas sellega orjuse kaotamisele ning rõhutab, et rass ei mängi mingit rolli ei äärmuslikes ega igapäevasündmustes.