Punane telefoniputka

Punane telefoniputka on eeskätt Inglismaale iseloomulik funktsionaalne tarbekunstitaies, mille disainis Sir Giles Scott. Lisaks Ühendkuningriigile kaunistasid punased telefoniputkad ka Malta, Bermuda ja Gibraltari linnade tänavaid. Vaatamata tänavatelefonide hulga vähendamisele viimastel aastatel võib traditsioonilist inglise punast telefonikabiini näha kõikjal Suurbritannias ning nii Briti praegustes ülemereterritooriumides kui ka endistes asumaades üle kogu maailma. Punast värvi on telefoniputkad eelkõige seetõttu, et need oleksid tänaval kergesti märgatavad.

Mudel K1

Esimene standardne üldkasutatav telefoniputka, mille võttis kasutusele Ühendkuningriigi Postiamet, valmistati 1920. aastal betoonist. Selle välisilme erines hilisematest tuntud punastest telefonikabiinidest märgatavalt. Esimestest tänavatelefonidest on alles on jäänud vaid mõned üksikud ning üks neist paikneb Kingston upon Hullis Trinity turul, leides kasutamist veel tänapäevalgi.

Mudel K2

Punase telefoniputka mudel K2 oli 1924. aasta konkursi võidutöö. 
Konkursi eesmärgiks oli leida selline tänavatelefonitüüp, mis olnuks vastuvõetav Londoni Metropolitan Boroughsi linnaosa elanikele, kes seni olid vastu seisnud Ühendkuningriigi Postiameti püüdele üles panna K1-tüüpi telefonikabiinid selle piirkonna tänavaile. Teisalt ajendas konkurssi korraldama idee luua samalaadsed üldkasutatavad telefonikabiinid, nagu olid juba olemas politseil – spetsiaalsed telefoniputkad (police boxes), kust sai vajaduse korral otse politseile helistada. 
Otsuse esitatud võistlustööde kohta langetas Kuninglik kaunite kunstide komisjon, valides välja Briti standardkioski.
1923. aastal toimunud konkurss, mille oli korraldanud Londoni Metropolitan Boroughsi linnaosa ühiskomitee, polnud rahuldavat tulemust andnud. Ka oli sideamet tagasi lükanud Birminghami Kodanike Seltsi (Birmingham Civic Society) väljatöötatud mudeli. Siiski ei andnud Birminghami Kodanike Selts alla ja jätkas koos teiste teda toetavate asutustega surve avaldamist, nii et postiamet kuulutas välja uue, piiratud osavõtjate arvuga konkursi. 
1924. aasta konkursile kutsusid korraldajad osalema kolm mainekat arhitekti. Nende esitatud võistlustöödest osutus väljavalituks Sir Giles Gilbert Scotti esitatud töö – ümarkupliga klassikalises stiilis telefonikabiin.
Konkursile esitatud puidust näidismudelid paigaldati hiljem Londonis mitmele poole vihma eest kaitstud kohtadesse. Ainus G. Scotti kavandatud ja tänaseni säilinud puust telefonikabiin asub endistviisi kohas, kuhu see kunagi aastate eest paigaldati – Kuningliku Akadeemia väravakaare all.
Postiamet otsustas lasta teha G. Scotti kujundatud telefonikabiinid valumetallist (G. Scott soovitas kasutada terasplekki) ning lasta värvida need punaseks (Scotti soovitud värvid olid hõbe väljaspool ja rohekassinine seespool). Pärast kavandis väikeste muudatuste tegemist võeti see kabiinitüüp kasutusele kui mudel K2. Alates 1962. aastast paigaldati K2-tüüpi telefoniputkasid nii Londonis kui ka selle ümbruses. K1-tüüpi telefoniputkade ülespanemist jätkati mujal piirkondades.

Mudel K3

1929. aastal tutvustas Gilbert Scott üldsusele uut mudelit K3, mis sarnanes K2-ga, kuid oli valmistatud betoonist ja mõeldud kasutamiseks kõikjal üle riigi. Et pakutu oli küll odavam kui K2, ent siiski K1-st märkimisväärselt kallim, siis otsustati lubada vaid maapiirkondadel valida, kumba varianti nad eelistaksid (K2 või K3).
Mudelite K1 ja K3 standardne värvilahendus nägi ette, et telefonikabiini põhivärv on kreemjas ning klaasruudud on punases raamistuses. Üht vähestest säilinud K3-tüüpi telefonikabiinidest, mis on taastatud oma esialgses värvilahenduses, võib praegu näha Londoni loomaaias.

Mudel K4

Mudel K4 (postiameti tehnikaosakonna kavand, 1927) ühendas endas nii tänavatelefoni, postkasti kui ka markide müügiautomaadi. Selliseid telefoniputkasid valmistati ainult 50 tükki.

Mudel K5

Vineerist valmistatud mudelit K5 tutvustati üldsusele 1934. aastal ning see oli mõeldud eksponeerimiseks üksnes näitustel.

Mudel K6

Tähistamaks kuningas George V valitsemise 25. aastapäeva, töötati 1935. aastal välja mudel K6. See oli esimene punast värvi tänavatelefonikabiini tüüp, mis võeti laialdaselt kasutusele väljaspool Londonit. Peaaegu igas linnas ja alevis pandi üles uusi tänavatelefonikabiine, kusjuures enamik juba olemasolevatest vahetati uute vastu välja. Tuhandetesse paikadesse üle kogu maa paigaldati uued tänavatelefonid. K6-tüüpi tänavatelefonist, kuigi see polnud esmalt kuigi suures soosingus, on saanud Briti ikoon. Kabiini punane värv oli mitmetes paikades kohalikele elanikele vastukarva ning postiametile esitati palju palveid, et telefoniputka ei oleks nii silmatorkavat värvi. Punane värv, praegu nii endastmõistetav, ei olnud igal pool elanikele vastuvõetav ning postiamet oli sunnitud lubama mahedamat värvitooni. Arvestades konkreetse paiga loodust ja arhitektuuri lubati kasutada kabiine, mis olid halli värvi ja mille klaasiruudud olid punases raamistuses. 
Kõlab üsnagi irooniliselt, kuid nüüd on nii mõneski paigas need vähesed allesjäänud telefoniputkad üle värvitud punaseks.

Kuningakrooni kujutis telefoniputkadel

1952. aastal otsustas troonile tõusnud kuninganna Elizabeth II loobuda seni vaid sümboolse tähendusega Tudorite krooni kasutamisest oma valitsuse sümbolina ning võtta kasutusele St Edwardi kroon, mida tavaliselt kasutati Briti kuninglike peade kroonimistseremooniatel.
Alates 1955. aastast hakati uutele telefonikabiinidele paigaldama St Edwardi krooni kujutist. Vanematel telefonikabiinidel, kuigi mitte kõikidel, asendati senine Tudorite kroon uuega. 
Šotimaal otsustas postiamet – kooskõlas valitsuse uue lähenemisega riigi eri piirkondade valitsemisel – kasutusele võtta Šotimaa krooni. Varem kasutati Tudorite krooni kujutist sümbolina Ühendkuningriigi kõikides piirkondades ja kogu Briti impeeriumis.
Kingston upon Hull oli Suurbritannias ainuke koht, kus telefonikabiinid olid ja jäid ilma krooni kujutiseta, sest tänavatelefone ei paigaldanud selles linnas mitte Ühendkuningriigi Postiamet, vaid kohalik firma Hull Corporation (hilisema nimetusega Hulli linnanõukogu). Kõik Hulli linna telefonikabiinid olid värvitud kreemikaks.

Tänapäevased mudelid K7 ja K8

1959. aastal anti arhitekt Neville Conderile ülesandeks kavandada uus telefonikabiin, ent mudel K7 jäigi vaid kavandi tasemele. Bruce Martini kavandatud mudel K8 võeti kasutusele 1968. aastal. Seda paigaldati peamiselt uutesse paikadesse: üles pandi ligikaudu 11 000 telefonikabiini. Varasemad asendati uutega ainult sel juhul, kui need tuli mujale paigutada või vajasid remonti. K8 värv jäi endistviisi punaseks, kuid see oli pisut heledamat tooni, nn moonipunane, mis muutus mudeli K8 standardvärviks.
K8-tüüpi telefonikabiinide uksel ja kahel küljel on suured klaastahvlid. Kabiinide valgustatus paranes tunduvalt, kuid neid oli väga kerge lõhkuda. Säilinud on vaid 12 K8-tüüpi telefonikabiini – enamik asendati kabiinimudeliga KX100 – ning seetõttu on need sama haruldased nagu K3. Ümarkupliga kabiinimudel KX100PLUS võeti kasutusele 1996 ning see sarnaneb K2- ja K6-ga. Järgmised mudelid erinevad kujunduselt juba märgatavalt vanas stiilis punastest telefoniputkadest.

Erastamine

Pärast firma Post Office Telephones erastamist alustas selle järglane British Telecom enamiku olemasolevate telefoniputkade asendamist praktilisema mudeliga KX100. Ligi 2000 telefoniputka asukoht kanti kultuuri- ja ajaloopärandi tehnikamälestiste nimekirja ning mõni tuhat jäeti alles – enamasti maapiirkondades, kus neid kasutati võrdlemisi vähe. Mitmed tuhanded K2- ja K6-tüüpi kabiinid müüdi maha. Need leidsid kasutamist mitmel moel. 
Mõningad telefoniputkad võeti eramajades kasutusele dušikabiinidena. Kingston upon Thamesi linnas valmistas skulptor David Mach 1989. aastal vanadest K6-tüüpi kabiinidest installatsiooni, mis näitas piltlikult langevate doominokivide efekti. 
2009. aastal võtsid Somerseti krahvkonna Westbury-sub-Mendipi küla elanikud K6-tüüpi telefonikabiini kasutusele raamatukoguna, kus leidus ligikaudu 100 raamatut. Ööpäev läbi võis igaüks tulla ja valida enda jaoks huvitava raamatu, tuues samal ajal tagasi juba loetud trükise. Sellise raamatukogu ideele tulid külaelanikud pärast seda, kui küla ainus tänavatelefon maha võeti ning ka raamatukogubuss (mobil library, bookmobile) lõpetas nende küla teenindamise. Raamatukoguna kasutatava telefoniputka ostis külanõukogu Briti Telecomilt sümboolse 1 naelsterlingi eest.
Kingston upon Hulli telefonsideameti erastas firma Kingston Communications, kes 2007. aasta paiku eemaldas linnatänavailt suurel hulgal kuulsaid kreemikat värvi telefonikabiine K6. Sellest teguviisist nördinud linnaelanikud kurtsid seepeale, et nad on kaotanud osa oma ajaloopärandist. 
Firma on jätnud tänavaile alles ligikaudu 125 K6-tüüpi telefoniputkat. Ettevõte eraldas umbes 1000 telefonikabiini elanikkonnale müügiks ning paljud telefoniputkad jõuti maha müüa juba enne mahavõtmist.

Briti krooni sõltkonnad

Briti krooni sõltkondades otsustavad tänavatelefonide paigutamise ja värvilahenduse üle kohalikud telefonsidefirmad. 
Guernsey saarel oli telefonikabiinide värvilahenduseks valge (põhivärv) ja kollane (raamistus) seni, kuni saare telefonsideameti omanikuks sai 2002. aastal firma Cable and Wireless, kes laskis kabiinid siniseks värvida. 
Jersey saarel kasutatakse kohapeal valmistatud telefonikabiinide värvidena kreemikat ja kollast. 
Mani saare telefoniputkad on endistviisi punased – praegune telefonsidefirma ei ole oma eelkäijate GPO ja British Telecomi kasutatud värvilahendust muutnud. Seevastu saare lõunaservas asuvas Cregneashi linnas on telefonikabiinid rohelist värvi.

Muud riigid

Inglise punaseid telefonikabiine on paigaldatud mitmele poole USAs – neid näeb Oklahoma ülikooli üliõpilaslinnakus, Briti saatkonnahoone juures Washingtonis, Massachusettsi Tehnoloogiainstituudi tudengikeskuses ja mujal. 
Iirimaal Corki krahvkonna Kinsale'i linnas on Briti telefoniputkad K6 rohelist värvi. 
Punaseid telefoniputkasid näeb ka Kariibi mere saartel Antigual ja Barbadosel, lisaks Küprosel, Austraalias, Uus-Meremaal ja mujal. 
2008. aastal pandi 10 K6-tüüpi tänavatelefoni üles Petah Tikva linnas Iisraelis.