google/wiki40b huggingface dataset:
Sevani järv

Sevan (armeenia Սևան (Sevan), Սևանա լիճ (Sevana litš; 'Sevani järv')) on järv Aasias Armeenia mägismaal 1896 m kõrgusel merepinnast. Sevan on Armeenia suurim järv. Selle pindala on 940 km² ja sügavus kuni 83 meetrit. Välja voolab Hrazdani jõgi. Järve ulatub Sevani poolsaar, endine Sevani saar.
Järve keskmine sügavus ei ole väga suur. Selletõttu on tehtud plaane järve veetaset tunnelite abil alandada, et vabanevat pinda kasutada põllumajanduse, eeskätt istanduste tarbeks. Esimene plaan koostati 1910. See nägi ette veetaseme langetamise 45 meetri võrra. Nõukogude Liidus kiideti 1933. aastal heaks plaan alandada veetaset 50 aastaga 55 meetri võrra. Vabanevale maale tuli rajada tamme- ja pähklipuumetsad. Teise maailmasõja tõttu programm peatati ja alles 1949. aastast alates hakkas veetase igal aastal keskmiselt meetri võrra alanema.
Enne inimtegevuse poolt põhjustatud muutusi oli järve suurim sügavus 95 m, pindala 1360 km² ja maht 58 km³. 1949. aastal valminud tunneli tõttu sattus kogu järve ökosüsteem ohtu. Liiati osutus järvest vabanenud maa viljatuks.
Viimastel aastatel on suudetud veetaset veidi tõsta teistest jõgedest tunnelite kaudu vee juhtimisega järve.

Kalastik

Järve kalavarud on veetaseme alandamisest saati tõsiselt ohus.
Järves elab endeemne liik sevani lõhe. Selle populatsiooni on tugevalt vähendanud inimese poolt toodud võõrliikide (peipsi siig, koger) sissetung. Sevani lõhet on sisse talutud Õsõk-Köli.
Nyköpingi loss

Nyköpingi loss (rootsi Nyköpingshus) on Birger Jarli ajal rajatud linnus Rootsis Nyköpingis, mis hiljem ehitati ümber renessansslossiks. 
Praegu on loss osaliselt varemeis. Nyköpingi loss on tuntud 1317. aastal toimunud õudse Nyköpingi pidusöögi poolest.

Ajalugu

12. sajandi lõpul rajati sinna linnus ja keskajal oli see Birger Jarli omanduses. Rootsi kuningas Albrechti ajal oli loss läänistatud saksa rüütel Raven van Barnekow'le ja hiljem Bo Jonsson Gripile. Järgmised suured ehitustööd tehti hiliskeskajal, mil Gustav Vasa tugevdas lossi kindlustusi ning lasi ehitada ümmarguse suurtükitorni, mis on siiani alles.
16. sajandil lasi Södermanlandi hertsog Karl (hilisem Karl IX) ehitada kindluse renessansslossiks, kuid 1665. aastal põles valminud loss koos ümbritseva linnaga maha. On teada, et lossi kive kasutati Stockholmi kuningalossi ehitamisel. Kuna mõned lossiosad olid elamiskõlblikud, kasutati 1760. aastani lossi maaresidentsina.
20. sajandil mõned osad taastati ning Kuningatornis (Kungstornet) ja Vanas Residentsis (Gamla residenset) asub Sörmlandi muuseum, mis annab ülevaate Södermalandi maakonnast. Kuninganna Veinikeldris (Drottningkällaren) ja banketisaalis asub restoran.
Pederastia (kuritegu)

Eestis

See oli keelatud Vene seadustes ja 1935. aastal jõustunud Kriminaalseadustikus, mis nägi pederastliku teo eest raskendavatel asjaoludel ette isegi sunnitöö mitte üle kaheksa aasta (§ 479).
Selleaegses kohtumeditsiinis mõisteti pederastiat anaalse seksuaalaktina kahe mehe vahel, kus üks pool etendab aktiivset (pedikaator), teine aga passiivset osa (patikus). Aktiivsel poolel võib sellise käsitluse puhul harva täheldada objektiivseid leide, mis tõestaks sugulist vahekorda: parim, mis siin leida võib, on nahamarrastused sugutil või ka rooja esinemine eesnaha ja sugutiluki vahel; patikusel võib leiduda erosiooni märke päraku limaskestal, mõnikord ka spermat pärakus.
Eesti NSV Kriminaalkoodeksi § 118 oli kaudne tõlge Vene NFSV kriminaalkoodeksist, kus see oli tähistatud venekeelse sõnaga "мужеложство" (VNFSV KrK §121); karistusena oli vastavates paragrahvides ette nähtud 2 kuni 10 aasta pikkune vabadusekaotus. Eesti NSV viljeldud kriminaalõigus käsitas pederastia terminit samuti ainult anaalseksi ehk suguühet päraku kaudu, mitte meestevahelise sugulise vahekorra üldises tähenduses.
Eestis oli pederastia kuritegu kuni maini 1992.
Hüdroenergia

Ajalugu

Hüdroenergiat tunti Mesopotaamias ja Vanas Egiptuses, kus niisutust kasutati juba 7. aastatuhandel eKr ja veekella ehk klepsüdrat 2. aastatuhande algul eKr.
Vanas Roomas kasutati saeveskeid vilja jahvatamiseks jahuks ning puidu ja kivi saagimiseks. Samal ajal Hiinas olnud Hani riigis kasutati vesiveskeid samuti laialdaselt, näiteks vee pumpamiseks niisutuskanaleisse.
Alates 20. sajandi algusest kasutatakse seda terminit peaaegu eranditult koos hüdroenergeetikaga. See on inimkonnal koos ülekandeliinide rajamisega võimaldanud elektrit kasutama hakata selle tootmise kohast kaugel.
Bernhard von der Borch

Bernhard von der Borch (ka Bernd, Bernt, Berndt, Berent, Bernth ja Bernhardus; suri 1488. aasta alguses) oli Liivi ordu maameister 1471–1483.
Bernhardi vanemad olid Friedrich von der Borch ja Alvert von Breithausen. Tema suguvõsa pärines Rüthenist Soesti linna lähedalt Vestfaalist ja põlvnes Münsteri piiskopi ministeriaalidest. Borchid valitsesid Vestfaalis mitmeid linnuseid.
1432. aastal on Borchi esmakordselt mainitud veel Vestfaalis ilmikuna olevana, 1451. aastal oli ta aga rüütelvennaks Rakveres. 1470. aasta lõpus sai temast Aluliina komtuur ja kui Liivi ordu maamarssal Lubbert von Varssem järgmise aasta juunis või juulis suri, sai Borchist tema järglane. 
Borch oli Liivi ordus ulatuslikke tsentraliseerivaid reforme läbi viinud ordumeistri Johann Waldhaus von Heerse (võimul 1470–1471) vastase opositsiooni juhte ning saavutas pärast tolle kukutamist 1471. aasta oktoobris enda ordumeistriks kinnitamise. Ta tühistas kohe oma eelkäija palju rahulolematust tekitanud reformid ning andis võtmepositsioonid ordus oma mõttekaaslastele. 1472. aasta alguses kinnitas Borchi ordumeistrina ka Saksa ordu kõrgmeister. 
Borch suutis ordu positsiooni Liivimaal tunduvalt tugevdada ning 1480. aastate alguses püüdis ta Riia peapiiskopkonda ja Riia linna täielikult ordule allutada. Peale selle otsustas ta 1480. aastal alustada sõda Pihkva vürstiriigiga, sealjuures võis ta loota Leedu heatahtlikule neutraliteedile. Sõda (1480–1481) osutus siiski ebaõnnestunuks: Moskva suurvürstiriigi väed saabusid Pihkvale appi ning mõlema poole saavutused piirdusid vastase maa laastamisega, kusjuures Liivimaad rüüstati vägagi rängalt. Nii sõlmiti 1481. aastal piirimuutusteta rahu ning rahulolematus Borchi suhtes kasvas. 1483. aastal oli ta sunnitud ordumeistri kohalt lahkuma. Pärast seda oli ta lühikest aega taas Aluliina komtuur.
Borchi nõbu Simon von der Borch oli aastatel 1477–1492 Tallinna piiskop, tema sugulased Eberhard ja Friedrich von der Borch olid aga Liivi ordu liikmed. Veel üks sugulane, Johann von der Borch, kuulus aga Hollandis resideerivate Saksa ordu rüütelvendade sekka.
Ivalo

Ivalo (põhjasaami keeles Avvil, koltasaami keeles Âʹvvel, Inari saami keeles Avveel) on küla Soomes Lapi maakonnas Inari vallas.
2008. aastal oli külas 3998 elanikku.
Ivalo küla on saanud nime Ivalo jõe järgi (Inari on saami keeles Avveeljuuhâ, üldise arvamuse järgi on sõna avveel tähendus 'voolav').
20. sajandi alguseni kandis küla nime Kyrö. Praegune nimi juurdus 1930. aastatel.
Lena Adelsohn Liljeroth

Lena Adelsohn Liljeroth (sündinud 24. novembril 1955 Spångas) on Rootsi ajakirjanik ja poliitik. Ta oli alates 24. oktoobrist 2006 kuni 3. oktoobrini 2014 Rootsi kultuuriminister. Ta kuulub Mõõdukasse Koalitsiooniparteisse. 2002 valiti ta Riksdagi.
Lena Adelsohn Liljeroth on abielus Mõõduka Koalitsioonipartei endise juhi Ulf Adelsohniga.
Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon

"Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon" (lühend EKABL) on Eesti Entsüklopeediakirjastuses 1996. aastal välja antud biograafiline leksikon, mis sisaldab 1877 Eesti kunstniku, arhitekti ja kunstitegelase eluloolisi andmeid.
Leksikoni peatoimetaja oli Mart-Ivo Eller.
EKABLi standardnumber on ISBN 589900049x.
Ülemnõukogu

Ülemnõukogu on mingi riigi kõrgeim võimuorgan.
Ülemnõukogu oli nt NSV Liidus (NSV Liidu Ülemnõukogu), sh selle liiduvabariikides (nt Eesti NSV Ülemnõukogu); oli ka Eesti Vabariigi Ülemnõukogu.
Artur Luha

Artur Heinrich Luha (27. juuni vkj/9. juuli ukj 1892 Keila vald, Harjumaa – 29. detsember 1953 Tallinn) oli eesti geoloog.
1903–1912 õppis ta Tallinna Nikolai I Gümnaasiumis. 1912. aastal astus Tartu Ülikooli loodusteaduse erialale. 1915. aastal osales pikemal zooloogilisel õppereisil Valgel merel. 1917. aastal uuris Võrumaal Kasaritsa järve. 1918. aastal katkestas õpingud. 1918–1919 töötas Rakvere Tütarlaste Gümnaasiumi loodusloo õpetajana. 1919. aastal sai Viru Maakonna Reaalgümnaasiumi juhataja kohusetäitjaks. Võttis osa Vabadussõjast. 1920–1922 oli Rakvere Poeglaste Gümnaasiumi direktori kohusetäitja. 1922. aastast kutsuti Tartu Ülikooli geoloogia kabineti nooremassistendiks, samal aastal lõpetas ka ülikooli (1923 cand rer nat). 1925–1928 oli geoloogia kabineti vanemassistent ja täitis õppeülesandeid geoloogia ja paleontoloogia alal. 1930. aastal kaitses Tartu Ülikoolis loodusteaduse doktori kraadi väitekirjaga "Stratigraafilised uurimised Saaremaal, Muhus ja naabruses asuval mandri osal". Seejärel töötas Tartu Ülikooli eradotsendina. Aastatel 1938–1940 töötas Majandusministeeriumi Mäeameti Geoloogiakomitees ning pidas dotsendina loenguid Tartu Ülikoolis ja Tallinna Tehnikaülikoolis. Aastatel 1940–1946 oli Tööstuslike Uurimiste Instituudi geoloogia (maavarade) sektori juhataja.
1945. aasta sügisest Tartu Riikliku Ülikooli geoloogiaosakonna paleontoloogia ja stratigraafia kateedri juhataja ja professor. 1946. aastast Eesti NSV Teaduste Akadeemia akadeemik. 1947. aastal määrati Eesti NSV TA Geoloogia Instituudi direktoriks.
Α1-adrenoretseptor

α₁-adrenoretseptor on adrenoretseptorite perekonda kuuluv retseptor, milles virgatsaineks on adrenaliin või noradrenaliin.
Aastal 2010 eristatakse α₁-adrenoretseptoril järgmiseid homoloogseid alatüüpe: α1A, α1B, α1D ja α1L.
Michael McGlinchey

Koondisekarjäär

Debüüdi Uus-Meremaa jalgpallikoondises tegi ta 9. septembril 2009 mängus Jordaania vastu. Esimese värava lõi ta koondise särgis 25. märtsil 2011 sõprusmängus Hiina vastu.
Ta on kuulunud Uus-Meremaa koondisse 2010. aasta maailmameistrivõistlustel, 2012. ja 2016. aasta Okeaania meistrivõistlustel ning 2017. aasta FIFA konföderatsioonide karikaturniiril. Lisaks kuulus ta 2012. aasta suveolümpiamängudel Uus-Meremaa olümpiakoondisse.
Karl Nikolai von Nolcken

Karl Nikolai von Nolcken (ka Carl Nicolai von Nolcken; 2. veebruar / 14. veebruar 1830 Kõljala – 22. jaanuar / 4. veebruar 1913 Kuressaare) oli baltisaksa päritolu Eesti vaimulik ja kauaaegne pastor Pöide koguduse juures Saaremaal, kirjamees, folklorist, ajaloolane ja teoloog.

Elulugu

Ta õppis aastatel 1840–1850 Kuressaares kreiskoolis ja gümnaasiumis. Aastatel 1850–1852 õppis ta Tartu Ülikoolis ajalugu. Ta ei kuulunud üliõpilaskorporatsioonidesse, aga see-eest tegeles ta malega. Aastatel 1854–1857 töötas ta Ringkonnakohtus (Kuressaare kreisikohtus) sekretärina ja 1857–1860 Saaremaa rüütelkonna kantseleis sekretärina/notarina. Aastatel 1860–1864 õppis ta Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Prooviaastal oli ta aastal 1866 Kuressaare Laurentiuse koguduses Conrad Eduard Hesse juures. Ordineeriti 30. oktoobril / 11. novembril 1866 Kuressaares õpetajaks.
Ta oli aastatel 1867–1901 (introdutseeriti 2. veebruaril/14. veebruaril 1867) Pöide Maarja koguduse õpetaja, lisaks oli ta 1875–1901 Saaremaa Jaani koguduse vikaarõpetajaks. Aastal 1893 oli ta kuueks kuuks pastoriametist kõrvaldatud (suspendeeritud).
Lisaks õpetas ta Pöide koolis lugemist ja rehkendamist.
Kauaaegne pastor Nolcken suri 22. jaanuari hommikul ning matusetalitus viidi läbi 28. jaanuaril Kuressaare Laurentiuse kirikus.

Teadustöö

Suhelnud Jakob Hurda, Mihkel Veske ja Friedrich Johann Wiedemanniga, huvitus von Nolcken eesti keelest ja rahvaloomingust. Kogus eesti rahvaluulet, uuris rahvuseepost "Kalevipoeg", avaldas selle tutvustuse saksa keeles. Kirjutas artikleid eesti keele ja koolikirjanduse teemadel. Esitas umbes 40 aastat enne Johannes Aaviku keeleuuendust näiteid eesti keele i-mitmuse kohta (neil keelil, võõrul keelil) jm. 1873. aastal esitas esimesena eesti keele foneetikaõpetuse ning katse kirjas täpselt märkida pikkusvälteid. Propageeris rahvakeele uurimist ja ühtse kirjakeele kujundamist. Avaldas kirjutisi ka Eesti maarahva koolitamise probleemidest, eesti ja võõrkeelte õpetamise vajadusest. Eesti keele hea tundjana määrati Kiriku Lauluraamatu toimetuskomisjoni liikmeks. Osales Eesti Kirjameeste Seltsi töös, kuulus aastast 1886 seltsis asutatud kirjaviisi komisjoni.

Isiklikku

Tema isa staabikapten Alexander Adolf von Nolcken (1791–1861) oli Haeska ja Kudjape mõisnik. Tema ema oli Jeanette (Johanna) Charlotte von Berg (20.02.1801 Lümanda – 17.11.1864 Kuressaare). Tal oli 7 venda (4 surid varakult) ja 6 õde (3 surid varakult).
Meta Pärnamägi

Meta Pärnamägi (22. detsember 1913 – 26. september 1992) oli eesti õpetaja.
1936. aastal lõpetas ta Tartu Pedagoogiumi.
1937. aasta septembrist määrati ta Rakke valla Lahu algkooli õpetajaks.
1950. aastatel töötas ta Simuna kooli õpetajana.
Ta on maetud Simuna kalmistule.
Viktoras Bridaitis

Viktoras Bridaitis (18. mai 1965 Tauragė – 4. juuli 2014 Bitėnai) oli Leedu jalgpallur.
1985 mängis ta klubis SK Tallinna Sport.
Frauenlob-klassi miinitraaler

Frauenlob-klassi miinitraaler (klass 394) on külma sõja ajal Lääne-Saksamaal ehitatud rannikumere miinitraaler. Ei ole enam kasutuses.

Ajalugu

Laevade ehitamist alustati 1966. Kokku ehitati 3 aastaga 10 laeva. Lisaks ehitati sarnase kerega 8 Adriane-klassi (klass 393) laeva. Frauenlobid teenisid Saksa mereväes algul 5. ja hiljem 7. miinitraalerite divisjonis. 
1997. aastal kingiti kaks 1995. aastal Saksamaal teenistusest välja arvatud traalerit Eesti mereväele, saades nimedeks Kalev ja Olev. Meeskonnad läbisid selleks mitmekuulise väljaõppe Saksamaal. 2003. aastal kingiti Eestile veel üks traaler, mis sai nimeks Vaindlo. Samuti pukseeriti vahepeal Eestisse ühe traaleri (Loreley) kere varuosadeks (kinnitamata andmetel taheti sellest arendada ohvitseride kasiino). 
Tänaseks on kõik Frauenlobid teenistusest välja arvatud. Kalev on eksponaadiks Lennusadamas. Veel üks laev, Atlantis, on eksponaadiks Dresdeni Militaar-ajaloo muuseumis.

Kirjeldus

Frauenlobi kere on valmistatud puidust ja ka muidu on kasutatud võimalikult mittemagnetilisi materjale. Relvastuseks on 40 mm kahur Bofors. Varustuses on mitu miinitraali ja mürapoid. Samuti on laeval miinirajad meremiinide veeskamiseks.
Vääriskivi

Liigitamine

Vääriskivide liigitamiseks ei ole ühte konkreetset viisi, vaid mitu, igaüks neist erineva eesmärgiga. Paljud vääriskivid, aga mitte kõik, kuuluvad kristallide hulka ja on jaotatud kristallide süsteemi alusel.

Vääriskivid ja poolvääriskivid

Eristatakse vääriskive ja poolvääriskive. Mõisted vääriskivi ja poolvääriskivi põhinevad vanadel lääne traditsioonidel.
Tänapäeval peetakse kõiki vääriskive väärtuslikeks, kuna nad on kõik haruldased ja nende kogus on piiratud.
Juveliirikunstis hinnatuimate vääriskivide hulka kuuluvad teemant, rubiin, safiir ja smaragd.

Looduslikud kivid ja sünteetilised kivid

Vääriskivid võivad olla looduslikud ja sünteetilised ning erineva kuju, värvi ja suurusega. Vääriskivide imitatsioone pigem vääriskivide hulka ei loeta.
Hörde

Hörde on Dortmundi linnaosa. Varem oli Hörde vabalinna staatuses ja asus Marki krahvkonnas.
Hördes elab 53 310 elanikku (2013)
Tõde ja õigus (film)

Lugu

24 aasta jooksul toimuva tegevustikuga linalugu algab sellest, kui lootusest ja teotahtest pakatav Andres tuleb koos noore abikaasa Krõõdaga võlgu ostetud soisele talukohale uut elu rajama – Vargamäe Mäe talust peab saama koht, mis perekonna eest hoolitseb. Majapidamine nõuab palju tööd ja järjekindlust. Ja algabki elukestev võitlus nii looduse ja saatuse kui ka kiusliku naabrimehe Pearu vingerpussidega. 
Elu aga jagab Andresele enam kannatusi kui kauaoodatud tulemusi ning mees hakkab üha meeleheitlikumalt otsima tõde ja õigust nii kohtust, kõrtsist kui ka Piiblist, tuues oma otsinguil ohvriks perekonna, lähikondlased ja iseenda. Unelm õitsvast ja perekonna eest hoolt kandvast Vargamäest hakkab üha enam vajuma sügavale reaalsuse varju.
Puänt

Puänt (prantsuse keeles pointe 'teravik, tipp') on teritatud, vaimukas ja üllatusefekti pakkuv lõpplahendus novellis, epigrammis, anekdoodis, valmis, satiiris.
Õnnestunud puänt tuleneb loogiliselt teose süžee- ja mõttearendusest.
12 (Tallinna bussiliin)

Tallinna bussiliin 12 sõidab Väike-Õismäe ja Priisle vahel. Liini teenindab Tallinna Linnatranspordi AS ning liiklus toimub tööpäevil.
Bussiliin oli varem ekspressliin.
Loodna mõis

Loodna mõis (saksa keeles Pall) oli rüütlimõis Kullamaa kihelkonnas Läänemaal. Nüüdisajal jääb mõis Rapla maakonda Märjamaa valda.
Mõisat mainiti esimest korda 1490. Mõisa ühekorruseline kivist peahoone ehitati 1753. 19. sajandi II poolest kuni 20. sajandi alguseni ehitati peahoone ümber historitsistlikuks.
Carl Christoph Göbel

Carl Christoph Traugott Friedemann Göbel (Goebel) (21. veebruar 1794 Weimari lähedal – 26. mai 1851 Tartu) oli baltisaksa keemik ja farmatseut.
Sündinud vaimuliku pojana. Õppis Jena Ülikoolis, dr. phil aastast 1818. Töötas samas eradotsendina ja 1825–1828 professorina.
Tartu ülikooli professor 1828–1851.
Hashim Thaçi

Hashim Thaçi (sündinud 24. aprillil 1968) on Kosovo poliitik, alates 7. aprillist 2016 Kosovo president.
9. jaanuarist 2008 9. detsembrini 2014 oli ta Kosovo peaminister. Alates 9. detsembrist 2014 oli ta Kosovo välisminister.
Ta on Kosovo Demokraatliku Partei esimees.
26. veebruaril 2016 valiti Hashim Thaçi Kosovo presidendiks.
Karl Lomp

Karl Lomp (17. märts 1899 Põltsamaa – 25. september 1941 Tallinn) oli Eesti laskur ja treener.
Ta tuli 1933. aastal esimestel Eesti meistrivõistlustel 5 korda ja 1939. aastal 1 korra individuaalselt meistriks.
Ta oli liige Ohvitseride Laskespordi Keskühingu juhatuses ja Eesti Laskurliidu revisjonikomisjonis.
Ta on saanud Vabadussõja teenetemärgi Vabadusristi (1922) ja riigihoidjalt hõbetaskukella (1938).
Anikatsi mõis

Anikatsi mõis (saksa keeles Anikatz) oli Tuhalaane mõisa kõrvalmõis Paistu kihelkonnas Viljandimaal. Nüüdisajal jääb mõis Viljandi maakonda Viljandi valda.
Erhard von Queis

Erhard von Queis (ka Queiss või Queiß; umbes 1490 Storkow – 10. september 1529 Preussisch Holland) oli Preisimaa vaimulik, teoloog ja Pomesaania piiskop aastatel 1523–1529.
Queis sündis Storkowis ja õppis õigusteadust Frankfurt-Oderi ja Bologna ülikoolides. 1515. aastal sai ta viimasest õigusteaduse doktori kraadi. Seejärel oli ta Sileesias Liegnitzi hertsogi Friedrichi teenistuses, olles tema kantsleriks. 1523. aastal soovitas Friedrich tema teeneid aga oma sugulasele, Saksa ordu kõrgmeistrile Albrecht von Hohenzollernile. Too nimetaski Queisi Pomesaania piiskopi kandidaadiks ning toomkapiitel kinnitas ta sama aasta sügisel. Paavstlikku kinnitust ja preestripühitsust ei saanud Queis aga kunagi, kuid astus siiski Saksa ordu liikmeks.
Peagi selgus, et sarnaselt Samlandi piiskopi Georg von Polenziga oli ka Queis reformatsiooniliselt meelestatud ning 1525. aasta uusaastal viiski ta reformatsiooni oma piiskopkonnas läbi. Kaks aastat hiljem likvideeris ta piiskopi ilmaliku võimu täielikult ning andis kõik valdused üle hertsog Albrechtile. Ta suri 1529. aastal Pomesaania esimese luterliku piiskopina.
Friedrich Akel juunior

Friedrich Akel (12. juuni 1910 Tallinn – 5. märts 1942 Ussollag, Permi oblast) oli Riigikantselei Sekretariaadi direktor.
Riigivanem Friedrich Akeli (1871–1941) poeg.
Ta lõpetas 1928 Jakob Westholmi gümnaasiumi, 1928–1934 (lõpetas) õppis Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas. Korporatsioon Fraternitas Estica liige.
Täiendas end Berliini ja Uppsala ülikoolides, 1934 Tallinna-Haapsalu rahukogu kohtuameti kandidaat, 1937 riigisekretäri abi, 1939 Riigikantselei sekretariaadi direktor. Arreteeriti Nõukogude Liidu okupatsioonivõimu poolt Tallinnas.
Trummikile

Trummikile (ladina keeles membrana tympanica; membrana tympani) on paljudel tetrapoodidel kõrvas paiknev õhuke membraan, mis eraldab väliskõrva keskkõrvast.
Trummikile areng, anatoomia, kuju, sooned, morfoloogia ning patoloogia võivad erineda nii liigiti kui ka indiviiditi.

Roomajatel

Paljudel roomajatel on trummikile. Trummikile puudub osadel sisalikel.

Maolistel

Madudel puuduvad nii väliskõrv kui ka trummikile. Keskkõrv on neil olemas, kuid see ei osale kuulmisel.

Inimestel

Täiskasvanud inimesel paikneb trummikile välimise kuulmekäigu (vastsündinul ei ole see veel formeerunud) lõpus. 
Inimestel koosneb see kollageenkiude sisaldavast sidekoelisest ovaalsest lestest, mille läbimõõt on umbes 0,1 mm ja pindala umbes 0,7 cm².
Seestpoolt on trummikile kaetud limaskestaga ja väljastpoolt epidermisega. Seespool trummikilet on trummiõõs.
Trummikile võib krooniliste kõrvapõletike põdemisel küll mulgustuda, kuid harilikult taastub hiljem. 
Helilained panevad trummikile vibreerima. Trummikile abil muundatakse helirõhu võnkumine mehaaniliseks võnkumiseks (vibratsioon).
Afrikaanikeelne Vikipeedia

Afrikaanikeelne Vikipeedia (afrikaani keeles Afrikaanse Wikipedia) on Vikipeedia afrikaanikeelne versioon.
Afrikaanikeelne vikipeedia sai alguse 16. novembril 2001.
Seal on 83855 artiklit, millega see on artiklite arvult 69. keeleversioon.
1963. aasta Eesti meistrivõistlused sõudmises

1963. aasta  Eesti meistrivõistlused sõudmises  peeti 6.–7. juulil Pärnus.

Naised

Võistkondlikult võitis Tartu 109 punktiga Pärnu (101) ja Tallinna (83) ees.
Panon (Sarthe)

Panon on vald Pays de la Loire'i piirkonnas Sarthe'i departemangus Prantsusmaa lääneosas.
Selle pindala on 2,37 km².
Eesti aserbaidžaanlased

Aserbaidžaanlased ehk aserbaidžaanid on Eesti üks vähemusrahvuseid. 
Eestis elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 940 aserbaidžaanlast, neist 576 Tallinnas.
Eestis tegutsevad teiste seas Eesti-Aserbaidžaani Sõprusühing, Aserbaidžaani Kultuuri Selts Odžag.
Lõkketule tänav

Lõkketule tänav on tänav Tartus Ihastes.
Tänav algab Kraavikalda tänavalt, ristub Arukase tänava, Põhjatamme puiestee, Elulõnga, Kiigemäe, Kasesalu, Koidutähe, Kesakanni, Hipodroomi, Kodukolde tänava ja Ranna puiesteega ning lõpeb linna piiril, kust kulgeb edasi Veibri teena väljaspool linna Veibri külas.  
Tänav on 1050 m pikk.
Olga Schoberová

Isiklikku

Aastail 1967–1969 oli ta abielus USA näitleja Brad Harrisega, kellega tal on tütar Sabrina. Aastail 1972–1992 oli ta abielus John Calleyga.
Tartu logo

Tartu logo esitleti 17. septembril 1997. Logo autor on kunstnik Tiina Viirelaid. Tartu logol on kaks kuju: kahevärviline (tume ultramariin ja särav türkiis) ning mitmevärviline (tumesinine, punane, roheline ja oranž), sellel on kujutatud Tartu Ülikooli peahoone samba ja Emajõe motiivid.
29. mail 1997 kuulutas Tartu Linnavalitsus välja ideekonkursi Tartu linnale logo saamiseks. 10. juunil 1997 selgitas linnavalitsus välja konkursi võitjad. Kokku laekus logo konkursile 24 tööd, mille seast 3 parimat tööd premeeriti 4000 krooniga. Lisaks Tiina Viirelaiu tööle premeeriti Mart Parveti ja Olav Villmanni esitatud töid. Mart Parveti töös oli kasutatud Jaani kiriku terrakotaskulptuuride ning Olav Villmanni töös Tartu raekoja motiivi. Konkursi korraldamisele kulus linnaeelarvest umbes 30 000 krooni.
Logo autor Tiina Viirelaid kommenteeris oma loomingut järgnevalt: "Tartu ei ole mujal maailmas nii tuntud, et kujutada logol mõnd maja või mälestusmärki, mis meile endile on tähtis. Seetõttu pidasin olulisemaks kinnistada Tartu nime. Et Tartu on noorte linn, ei saanud logo teha liiga tõsist."
Tartu linna logo kasutatakse Tartut kui turismiobjekti tutvustavatel trükistel, meenetel, üritustel, linna esitlustel, messidel, transparentidel, rekvisiitidel, plakatitel, meedias ja muudes kohtades. Logo on registreeritud kaubamärgina.
Lisaks linna logole kuuluvad Tartu linnavalitsusele veel mõned Tartuga seotud logod. Logo "Tartus näeme" on mõeldud kasutamiseks Tartu reklaamiks väljaspool linna. Laste- ja noorteüritustel kasutatakse logo "Tartu on laste- ja noortesõbralik linn". Kultuurisündmuste portaali Kultuuriaken logo "kultuuriaken.Tartu.ee" seostub visuaalselt linna logoga ning on mõeldud tarvitamiseks veebi- ja välireklaamides. Logo "Terve Tartu" kasutatakse peamiselt tervisespordiüritustel.
Refrään

Refrään (vanaprantsuse refraindre < vulgaarladina refringere 'kordama') on luules ja muusikas rida või read, mida korratakse teose jooksul samal kujul mitu korda.
Muusikas on refrään tänapäeval enim tuntud kui osa lauluvormis, milles vahelduvad salmid ja refrään. Instrumentaalmuusikas on refrään näiteks rondovormis. Refrään eristub tavaliselt salmist meloodiliselt, harmooniliselt ja rütmiliselt, see on tihti dünaamiliselt väljapaistvam.