Alveokokk-paeluss

Morfoloogia

Vaheperemees: põhiliselt väikesed närilised, Euroopa parasvöötme osas peamiselt mügri ehk vesirott ja põld-uruhiir (Microtus arvalis).
Lõpp-peremees: punarebane, polaarrebane, samuti koer, koiott, hunt, kährikkoer, kass ja ilves.
Täiskasvanud paeluss on 1,2–4,5 mm pikk, koosneb 4–5 lülist ning elab kinnitunult lõpp-peremehe peensoole limaskestale. Rebase peensooles eelistab täiskasvanud parasiit kinnitumiseks peensoole keskmist osa (55–77%) ja järgmisena posterioorset osa (23–44%). Küpse lüli suguava paikneb lüli ühes servas keskkohast anterioorselt. Emakas on kujult ovaalne. Munad võivad niiskes ja jahedas väliskeskkonnas eluvõimelistena säilida kuni aasta . Närilistel võivad tsüstid kasvada diameetrilt enamjaolt kuni 10 mm suuruseks ning nende teke on kiirem kui põistang-paelussi (Echinococcus granulosus) puhul. Põhjuseks võib arvatavasti olla vaheperemehe lühiealisus. Kui näiteks rebane sööb nakatunud närilisi, jõuab paelussi üks elutsükkel lõpuni ning käivitub uuesti.

Haigus

Alveolaarne ehhinokokoos (AE) on inimeste jaoks kõrge suremusega helmintiline haigus, mida põhjustab parasiitse E. multilocularis'e vastsevorm. Haigus kujutab endast tõsist ohtu Hiinas, Siberis ja Kesk-Euroopas. Alates 1990ndatest on haiguse levik Euroopas kasvuteel lisaks endeemilistele piirkondadele ka nende naaberpiirkondades. AE mõjutab peamiselt maksa, tekitades maksakahjustusi, sarnaselt maksakasvajaga, mistõttu on see äärmiselt ohtlik ja raskesti diagnoositav. Kui nakkus metastaseerub, võib see levida ka teistesse elunditesse ja olla surmav, kui seda ei ravita. Kõige tavalisem AE ravi on parasiidi kirurgiline eemaldamine. Kuna kogu parasiidi eemaldamine on keeruline ning seda pole alati võimalik täielikult eemaldada, kasutatakse ravimina albendasooli, et hoida tsüste tagasi kasvamast.
Lähtudes Tumor-Node-Metastasise (TNM) süsteemist, on European Network for Concerted Surveillance of Alveolar Echinococcosis ja Maailma Terviseorganisatsiooni ehhinokokoosi mitteametlik töörühm välja töötanud kliinilise klassifikatsioonisüsteemi. See kujutab endast PNM-süsteemi (P – parasiitne mass, N – naaberelundite kaasamine, M – metastaasid). Süsteem loodi Prantsusmaal ja Saksamaal (2 ravikeskust) ravitud 97 patsiendil tehtud retrospektiivse analüüsi tulemusel.

Sümptomid

Inimese alveolaarset ehhinokokoosi iseloomustab immunokompetentsetel isikutel pikk, 5–15 aastat kestev inkubatsiooniperiood. Immuunpuudulikkusega patsientidel on haiguse edenemine kiirenenud. Organismi sattunud E. multilocularis'e munadest tulnud vastsed kinnituvad maksa. Haiguse edenedes vastsed arenevad maksa kudedes eksogeenselt, käitudes sarnaselt maksa neoplaasiaga. Alveolaarse ehhinokokoosiga patsientidel esinevad sümptomitena tavaliselt peavalu, iiveldus, oksendamine ja kõhuvalu. Kollatõve kaasnemine alveolaarse ehhinokokoosiga on haruldane, kuid maksasuurenemus (hepatomegaalia) on haigusele omane näidustus.

Diagnoosimine

Alveolaarse ehhinokokoosi diagnoosimiseks viiakse läbi seroloogilisi ja radioloogilisi teste. Kuna seroloogilised testid näitavad ainult parasiidiga kokkupuudet, mitte infektsiooni, siis on diagnoosi kinnitamiseks vajalik parasiitide visualiseerimine läbi radioloogiliste testide. Põhiliselt kasutatavate seroloogiliste testide hulka kuuluvad antikehade testid, ELISA (immunoensüümmeetod) ja kaudne hemaglutiinatsioon. Veel kasutatakse patsientide diagnoosimiseks intradermaalse allergilise reaktsiooni testi (Casoni test). Radioloogilised testid: röntgen, kompuutertomograafia (CT), magnetresonantstomograafia (MRI) ja ultraheli.

Epidemioloogia

Inimese nakatumise sagedus E. multilocularis'ega kasvab linnades, kuna rebased migreeruvad linnapiirkondadesse ning satuvad tihedamini kontakti inimasustusega. Lastel, tervishoiutöötajatel ja koduloomadel on oht nakatuda, kuna tõenäolisem on neil kokkupuutuda rebaste väljaheidetega. Isegi hea tervishoiusüsteemiga arenenud riikides ei ole alveolaarse ehhinokokoosi (AE) esinemissagedus vähenenud. AE-sse nakatumise juhtumeid on nüüdseks registreeritud Ida-Euroopa riikides ja juhuslike intsidentidena ka teistes Euroopa riikides.
Viimaste aastakümnete jooksul on AE Euroopas laialdasemalt levinud, kuid infektsioon inimestel on endiselt üsna harv. Aastatel 1982–2000 registreeriti kogu Euroopas 559 juhtumit.
Hiljutised uuringud näitavad, et E. multilocularis levib läitulevikus tõenäoliselt laialdasemalt Ameerika Ühendriikide keskosas ja Kanadas ning ilmselt on esinenud juhtumeid, kus Euroopast pärit tüved on Ameerika mandrile juhuslikult sisse toodud.