google/wiki40b huggingface dataset:
365 Days

Ajalugu

Loole on meloodia kirjutanud Pearu Paulus, Alar Kotkas, Ilmar Laisaar ja sõnad Jana Hallas. Loo produtseeris Alar Kotkas. Laul anti välja 14. jaanuaril 2008. Laulu viiulipartii telliti Rootsist. "Pärast superstaari võistlust arvasin, et ei osale enam ühelgi konkursil, aga «365 Days» meeldis mulle liialt palju, et pakkumisele eitavalt vastata," on Birgit öelnud.

Eurolaul 2008

See kirjutati võistluse "Eurolaul 2008" jaoks, kus see jõudis kolme edasipääsenu hulka. Lauluga saadi 12 990 häält ja tuldi 3. kohale.

Esinemised

Saates "Laulud tähtedega" esitas Birgit selle laulu uusversiooni eestikeelsete sõnadega ("365 Days / Laulame veel"). Veel on ta laulu esitanud telesaate "Eesti otsib superstaari" teise hooaja finaalis, rahvusvahelisel lauljate võistlusel Baltic Song Contest ning oma kontsertidel.
Poksi mõis

Poksi mõis (saksa keeles Poksi) oli Kavastu mõisa karjamõis Tartu-Maarja kihelkonnas Tartumaal.
Kiek in de Köki kindlustustemuuseum

Kiek in de Köki kindlustustemuuseum on Tallinna Linnamuuseumi filiaal, kuhu kuuluvad lisaks Kiek in de Köki suurtükitornile veel Neitsitorni muuseum-kohvik, kummituslugudega kuulsaks saanud Tallitorn ja Lühikese jala väravatorn.
Lisaks tornidele kuuluvad kindlustustemuuseumisse ka Ingeri ja Rootsi bastionide alused bastionikäigud. Käikudes asub ka raidkivimuuseum.
Kiek in de Köki ekspositsioon annab ülevaate kunagisest sõjapidamisest,  katkust ja näljahädadest ning tutvustab kuritegusid ja karistusi keskaegses linnas.
Neitsitorni suurepärase vanalinnavaatega kohvik pakub nii ajaloolist kui kaasaegset menüüd. Ekspositsioon  võlvkeldris tutvustab Taani rahvuslipu Dannebrogi legendi Eesti kunstis ja Taani sümboleid Eesti heraldikas.
Bastionikäigud ehitati 17.–18. sajandil. Bastionikäikude ekspositsioon tutvustab kaitserajatiste ajalugu ja tähtsamaid sõjalisi sündmusi. Seal asub ka rikkalik raidkivide ekspositsioon.
CAM-taimed

CAM-taimede fotosüntees

CAM-fotosüntees arenes evolutsiooniliselt välja kõrgest temperatuurist tingitud veekaotuse vältimiseks kuivades tingimustes. CAM-taimed on kõige enam levinud troopikas ja kõrbetes, nende fotosünteetilised iseärasused võimaldavad neil sellistes ekstreemsetes oludes ellu jääda. Süsinik fikseerub neis ööpäeva tsükli alusel. Selline fotosünteesietappide jagamine öö ja päeva vahel võimaldab CAM-taimedel väga suurel määral kokku hoida vett, mis muidu auruks lihtsalt õhulõhede kaudu välja.

Öösel

Õhulõhed avanevad ööjaheduse saabudes, mil õhuniiskus tõuseb ja seega transpiratsioon lehtedest väheneb. Algab CO₂ sidumine, kusjuures kaasnev veekadu on minimaalne. Kõigepealt tehakse süsihappegaas bikarbonaadiks ja PEPC-i ensüüm seob selle fosfoenoolpüruvaadiga. Saadud oksaalatsetaadi teeb malaadi dehüdrogenaas (MDH) malaadiks ning produkt talletatakse vakuoolis.

Päeval

Et vältida veekadu niigi kuivades tingimustes, sulguvad õhulõhed päeva saabudes. Sel ajal ei saa süsihappegaas ümbritsevast õhust lehtedesse. Et fotosüntees saaks toimuda, hakatakse vakuoolidesse talletatud malaadist eraldama süsihappegaasi, mis seejärel siseneb Calvini tsüklisse.

CAM-fotosüntees veetaimedes

Arvestades asjaolu, et CAM-süsiniku fikseerimine aitab maismaataimedel vähendada veekadu fotosünteesil kõrbetingimustes, tundub veider leida sama mehhanismi ka veetaimedes, kelle jaoks veepuudus ei saa olla probleemiks. Mõned veetaimed kasutavad seda varianti seetõttu, et süsihappegaasi kontsentratsioon vees väheneb päeval kiiremini (ajal, mil fotosüntees on aktiivne), kui atmosfäärist seda vette juurde jõuab difundeeruda. Tulemuseks on süsihappegaasist tühjaks imetud veemass. Öösel aga CO₂ kontsentratsioon vees jälle tõuseb ja CAM-rada kasutavad taimed saavad endale süsiniku valmis siduda malaadi näol, et päevasel ajal sealt jälle seda eraldada.
Ernst I (Braunschweig-Grubenhagen)

Ernst I (umbes 1297 – 9. märts 1361) oli Grubenhageni vürst.
Baieri kiltmaa

Baieri kiltmaa on kiltmaa Euroopas Saksamaa lõunaosas.
Sellelt voolab läbi Salzachi jõgi.
Imeulme

Ajalugu

Žanri tekkest võib hakata kõnelema seoses 19. ja 20. sajandi vahetusel ilmunud William Morrise ja Lord Dunsany raamatutega. Esialgu avaldati imeulmet samades ajakirjades kui ulmet ning seda kirjutasid ka samad autorid (nt Fritz Leiber ja L. Sprague de Camp). Žanri levikul oli teetähiseks J. R. R. Tolkieni "Sõrmuste isanda" triloogia 1965. aasta pehmekaaneline väljaanne, mis saavutas USA ülikoolides kultusliku staatuse.

Piiritlemine

Imeulme ja selle paljude alamžanride tunnused annavad austajatele aluse pikkadeks vaidlusteks imeulme piiritlemise üle.
Ühelt poolt on imeulme areng võrdlemisi selgelt ajalooliselt jälgitav. Valdav enamik autoreid järgib eelnevate autorite (eriti Tolkieni) kasutatud karaktereid, süžee-elemente ja faabulat. Siin on mõjukaks Joseph Campbelli monomüüdi käsitlus. Kirjastajad ja raamatukaupmehed kasutavad žanri suhtelist ühetaolisust ka oma toodete positsioneerimisel: imeulmeteosed on tavaliselt hõlpsasti tuvastatavad kaanekujunduse ja kaanemärgete kaudu, raamatupoodides paigutatakse imeulmeteosed ulmekirjanduse riiulitesse.
Teisalt tekitab just imeulmes kõige rohkem probleeme žanriulme formaalne piiritlemine piiripealsest ulmest, eriti maagilisest realismist. Maagiline realism sisaldab tugevat üleloomulikku komponenti, kuid selle eesmärk on tuua lugeja ajaloolis-mütoloogiliste kujundite maailma, mis võib olla tihedas seoses kindla reaalse paiga või piirkonnaga (tellurism) ja kokkuvõttes tekib ajaloolis-individuaalse ja materiaalselt konkreetse tihe põiming. Imeulme tegevuspaik on meie maailmaga üldjuhul kas seostamata (Ursula K. Le Guini "Meremaa") või seisneb seos vaid kommunikatsioonis ja põhilised sündmused toimuvad ikkagi alternatiivses, müütilis-muinasjutulises maailmas (C. S. Lewise "Narnia kroonikad").
Imeulme sarnaneb üleloomulike elementide esinemise poolest muinasjuttudega, kuid erinevalt folkloorist on imeulmel tuvastatav autor. Samuti on erinevalt rahvaloomingust imeulmel reprodutseeritav vorm, ennekõike kirjalik. Selletõttu ei ole muinasjutud, muistendid ja mütoloogia imeulme, küll aga kunstmuinasjutud. Kui imeulme folkloorseks vasteks võib pidada imemuinasjuttu, siis maagilise realismi puhul kinnismuistendit.
Toomas Kuter

Elukäik

Lauluõpinguid alustas ta 15-aastaselt Pärnus Klaudia Taevi juures. Tema esimene soolokontsert toimus 17-aastaselt Pärnus ja selleks oli õhtu vanade vene romanssidega. Tallinnas sai temast endise operetiprimadonna Therese Raide õpilane. Aastail 1994–1996 töötas Kuter Tallinna 37. Keskkoolis ajaloo- ja ühiskonnaõpetuse õpetajana. Eesrindlikumast osast tema õpilastest on kujunenud Kuteri talendi austajate ring, kuhu kuulub endise õpilasena mh judomaadleja Martin Padar.
1996. aastal pani aluse Klaudia Taevi nimelisele rahvusvahelisele noorte ooperilauljate konkursile, on konkursi president. 
On Gavrila Deržavini nimelise Venemaa kirjanduse ja kaunite kunstide akadeemia korrespondentliige (alates 2003), akadeemia professor alates 2008. 
Oli kaastegev vabariikliku laulukonkursi "Seeniorlaul" loomisel, juhtinud laulukonkursi žürii tööd alates 2007. aastast. 2011. aastal pani aluse Tiit Kuusiku nimelisele rahvusvahelisele kammerlauljate konkursile, on konkursi kunstiline juht. Pärnu ooperipäevade nõunik (2010, 2012, 2014), Pärnu orelifestivali nõunik (2012, 2013).

Ühiskondlik tegevus

Eesti Ajakirjanike Liidu liige (alates 2003), Eesti Autorite Ühingu liige (alates 2003), Venemaa Regioonidevahelise Kirjanike Liidu liige (alates 2004), Saksa-Eesti Foorumi liige (alates 2007).

Looming

Lauljana on ta kogunud tunnustust eri rahvaste romansside ja kammerlaulude esitajana. Ta on andnud kontserte Venemaal, Ameerika Ühendriikides, Valgevenes, Itaalias, Vatikanis, Ukrainas, Saksamaal, Kreekas, Soomes, Leedus, Lätis ja mujal.
Kuter kirjutab sageli kontserdiarvustusi, raamatututvustusi ja artikleid Eesti väljaannetele. Toomas Kuter on mitme kirjanduskonkursi võitja ja rahvusvahelise muusikafestivali laureaat. Põhiliselt kuuluvad tema loomingusse muinasjutud, novellid ja lüürika. On tegutsenud ka tõlkijana.
Gottlieb Welté

Christian Gottlieb Welté (3. detsember 1745/49 Mainz – 17. detsember 1792 Lohu mõis) oli maalikunstnik ja graafik.
Ta võttis osa 18. sajandi II poolel Johann Woldemar von Lauw' (1712–1786) teenistuses olles Põltsamaa lossi kaunistustöödest ja 1781–1784 Põltsamaa portselanivabriku toodangu dekoreerimisest, oli 1785–1788 koduõpetaja Võisiku mõisas ning veetis oma viimased eluaastad Otto Wilhelm von Krusensternile (1740–1820) kuulunud Lohu mõisas, kus suri 1792.
Tema üks tähtsamaid teoseid on 27,6 m² suurust ala katvad freskod – seinamaalingud Lohu mõisa peahoone teise korruse saalis, mis avastati 1966. aastal 19. sajandi esimesest poolest pärinevate Pariisi "Jacquemart & Bénard" manufaktuuri Don Quijote teemaliste prantsuse pilttapeetide eemaldamise käigus.
Tuntud on tema maastikumaal "Põltsamaa lossi talvine vaade" (õli, 1783).
Kambi mõis (Pärnu)

Kambi mõis (saksa keeles Kambi) oli Sauga mõisa kõrvalmõis Pärnu kihelkonnas Pärnumaal.
Pernå

Pernå (soome keeles Pernaja; soome keeles ka Kirkonkylä; rootsi keeles ka Kyrkoby) on küla Soomes Ida-Uusimaa maakonnas Loviisa linnas, endise Pernå valla kirikuküla.
Oglethorpe'i maakond

Ajalugu

Maakond moodustati 1793. aastal.
Male (Natalie Imbruglia)

"Male" on Austraalia päritolu lauljatari Natalie Imbruglia viies stuudioalbum. Albumi andis välja Sony Music 31. juulil 2015. Euroopas jõudis album müüki 21. augustil 2015.
Album koosneb meesartistide esitatud tuntud laulude kaveritest, sellest ka albumi nimi "Male" ('meesterahvas' inglise keeles).
Soololaul

Soololaul on muusikažanr, mis on üldmõisteks vokaalmuusika žanritele, millesse kuuluvad ühe laulja poolt esitatavad kas saatega või saateta laulud. 
19. sajandil muutus populaarseks põhiliselt klaverisaatega soololaulu žanr, mida saksa keeles tähistas mõiste Lied ja prantsuse keeles mõiste mélodie
Imre Kaas

Imre Kaas (sündinud 5. septembril 1983 Tootsis) on eesti teleajakirjanik.
Imre Kaas sündis Pärnumaal Tootsi alevikus. Elanud Pärnumaal Kabli külas ja Pärnu linnas.

Töökohad

Imre Kaas on töötanud reporterina Pärnu Postimehes ja toimetajana Raadio Pärnus. 2003. aastast töötab ta telejaamas Kanal 2.
Aastail 2006–2013 juhtis Imre Kaas kriminaaluudiste saadet „Krimi”. 2013. aastast aitab Kaas teha Kanal 2 uudistesaadet "Reporter". Ta on osalenud kahel hooajal Kanal 2 mälumängusaates "Mis? Kus? Millal?", kus Tiit Naaritsa juhitud võistkonnas tuldi esimesel hooajal parimaks meeskonnaks.

Publikatsioonid

Imre Kaas on avaldanud kaks raamatut: Estonia katastroofi käsitleva raamatu „Raske tee tõeni” (2003) ja jäägrikriisist rääkiva raamat "Jäägrimässu anatoomia" (2013).
Feliks Undusk

Isiklikku

Tema isa Johannes Undusk (1918–1979) oli aastail 1961–1971 Tallinna Linna RSN Täitevkomitee esimees (nõukogudeaegne linnapea), onupojad Jaan Undusk ja Rein Undusk on kirjandusteadlased.
David Eagleman

David Eagleman (sündinud 25. aprillil 1971 Albuquerque's New Mexicos) on ameerika teaduse populariseerija ja neuroteadlane.
Ta on Stanfordi Ülikooli adjunktprofessor ja teaduskeskuse Center for Science and Law direktor. Tema peamised uurimisvaldkonnad on neuroplastilisus, ajataju, sünesteesia ja neuroõigus. 
Tema tuntuim raamat on 2009. aastal ilmunud ilukirjanduslik bestseller "Sum: Forty Tales from the Afterlives", milles ta arutleb sellest, mis võib meiega juhtuda pärast meie surma. Ta pakub lugemiseks 40 variatsiooni sellel teemal. Teos on tõlgitud enam kui 30 keelde. Teinegi tema raamat, 2011. aastal ilmunud "Incognito: The Secret Lives of the Brain", osutus menukiks.

Haridus ja töökäik

Ta lõpetas 1993. aastal Rice' ülikooli ja sai 1998. aastal Baylor College of Medicine'ist doktorikraadi neuroteaduses. Seejärel töötas ta järeldoktorina Salki Bioloogiliste Uuringute Instituudis. Ta töötab Stanfordi Ülikooli psühhiaatria ja käitumisteaduste osakonnas adjunktprofessorina. Ühtlasi on ta teaduskeskuse Center for Science and Law direktor.
2015. aastal lõi ta autori ja produtsendina 6-osalise teadusteemalise dokumentaalsarja "The Brain with David Eagleman". Selle sarja põhjal avaldas ta samal aastal raamatu (eesti keelde tõlgiti 2016. aastal).
Tsentuurio

Tsentuurio (ladina keeles centurio; kreeka keeles hekatóntarkhos) oli ohvitser Vana-Rooma armees.
Tsentuurio juhtis enamasti umbes 80 leegionärist koosnenud allüksust, mida nimetati tsentuuriaks (centuria; tõlkes 'sadakond'). Tsentsuuriaid oli leegionis üldiselt 60, ning kuuest tsentsuuriast koosnes omakorda kohort – leegioni tähtsaim taktikaline üksus. Kohorti juhiks oli kuuest tsentuuriost kõige kogenum (pilus prior) kes samaaegselt juhtis edasi ka oma tsentuuriot.
Leegioni tähtsaim tsentuurio oli esimese kohorti esimene tsentuurion – primus pilus (tõlkes esimene oda).

Palk

Tsentuuriote palk oli tavaleegionäri omast märkimisväärselt suurem, samuti oli neil õigus suuremale sõjasaagile. Vana-Kreeka ajaloolase Polybiuse järgi oli tsentuurio palk 2. sajandil eKr tavaleegionäriga võrreldes kahekordne. Keiser Augustuse valitsemisajal kasvas see palgalõhe vähemalt 17 kordseks: tsentuurio palk võis nüüd ulatuda 3750 kuni 15 000 denaarini aastas, sõltuvalt tema tähtsusest.
Kui keisririigi ajajärgul jagati sõduritele aegajalt – näiteks tähtsate võitude või üldiste avalike pidupäevade puhul – rahalisi boonuseid, siis ka need olid tsentuuriote jaoks tavalisest suuremad. Samuti levis samal ajajärgul tsentuuriote hulgas komme võtta oma tsentuuriosse kuulunud leegionäridelt leebema kohtlemise eest pistist. Näiteks võis tsentuurio pistise eest määrata leegionärile kergemaid ülesandeid või soovitada teda edutamiseks.
Klooga

Rahvastik

Alevikus elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 1203 inimest. Neist 642 (53,4%) olid eestlased. 1.01.2015. seisuga oli elanikke 1000.

Klooga arhitektuur

Kloogale ehitati pärast Nõukogude sõjaväe saabumist stalinistlik klassitsistlikus ehitusstiilis ohvitseride maja (Dom Ofitserov), kahekorruseline koolihoone ja selle kõrval asuv raamatukogu (praegune kultuuri- ja noortekeskus), ohvitseride sööklahoone, kahekorruseline postkontor-kauplus, sõdurite söökla (praegune lasteaed), kolmekorruseline elamu, saun-pesumaja.
Taastatud Eesti Vabariigi ajal on elanikkond vahetunud. Paljud kahekorruselised barakid, nn soome ja saksa majad on remonditud, ümber ehitatud või lammutatud. Valmis on ehitatud Venemaa vägede väljaviimisel pooleli jäänud korterelamud (Klooga maja).

Ajalugu

Klooga mõisa on esimest korda mainitud 1504. aastal ja arvatakse, et juba keskajal oli mõisas kivihoonestus. Järve saksakeelse nime otsetõlke järgi on Klooga mõisa härrastemaja kutsutud ka Lodijärve lossiks.
16. sajandil kuulus mõis Nierothidele ning 17. sajandi esimesel poolel Lohnidele, Heydemannidele ja Wartmannidele. 1665. aastal omandas mõisa Hans von Klugen. Klugenite kätte jäi mõis kuni 1908. aastani. Suguvõsa nimest tuleneb ka mõisa eestikeelne nimi.
Viimane omanik enne 1919. aasta võõrandamist oli Axel von Krusenstern.
Pärast Teist maailmasõda asus endises mõisakompleksis Nõukogude Liidu sõjaväeosa, mille lahkumisel 1992. aastal jäi härrastemaja varemetesse.

Klooga sõjaväelinnak

Eesti Vabariigi ajal, enne Teist maailmasõda, ehitati 1940. aastaks Kloogale sõjaväelinnak, mis oli Eesti suurim. Seal oli kaks kahekorruselist rügemendistaapi, kaheksa kahekorruselist pataljonikasarmut (igaüks projekti järgi 336 inimesele), kaks sööklat (mõlemas 750 kohta), kaks meditsiinipunkti (üks neist kahekorruseline), 6–7 tehnikaparki, tuletõrjekomando ja palju teisi hooneid. Generaalplaani kohaselt asus sõjaväelinnakus kokku 389 hoonet.
1940. aastal, pärast baaside lepingut, paiknesid Kloogal Nõukogude Liidu 65. erilaskurkorpuse 16. laskurdiviisi 47. laskurpolk, suurtükiväepolgu üks divisjon. Klooga mõisas oli õhujõudude erilennuväebrigaadi 38. hävituslennuväepolk.
Teise maailmasõja ajal oli Kloogal Saksa vägede organisatsiooni Todt Klooga koonduslaager (KZ-Außenlager Klooga) ja Eesti Omavalitsuse Sisedirektooriumi interneerimislaager, laagrite valveüksused, samuti 1944. aastal 20. Eesti SS-diviisi tagavara-väljaõpperügement (väljaõppelaager).

Nõukogude armee Kloogal

Klooga piirkonnas asusid kuni 1994. aastani Eestis asunud Nõukogude relvajõudude 144. kaardiväe motolaskurdiviisi: 488. laskurpolk, 450. liikursuurtükipolk, 1082. seniitraketipolk, 148. üksik luurepataljon (Tondil ja Kloogal), 1281. üksik tankitõrjedivisjon, 771. tuletõrje- ja päästekomando.
Sõjaväelinnak asus Klooga järve ääres endises Klooga mõisas, kus oli lisaks kahekorruselisele mõisa härrastemajale, mida kunagi kasutati staabina, veel kaks kasarmut (neist üks kahekorruseline), söökla ja muid hooneid. Pärast Nõukogude vägede lahkumist on enamik Nõukogude sõjaväelinnaku hooneid lagunenud ja lammutatud, säilinud on Klooga ohvitseride maja.
Liina Langemets

Liina Langemets (sündinud 20. veebruaril 1978 Tallinnas) on eesti sisearhitekt.
Langemets õppis 1984–1992 Tallinna 42. Keskkoolis (nüüdne Kadrioru Saksa Gümnaasium), 1992–1996 Tartu Kunstikoolis kunstilise kujunduse erialal ja 1998–2002 Eesti Kunstiakadeemias sisearhitektuuri erialal.
2000. aastast tegutses ta vabakutselise sisearhitektina. 2011. aastast töötab ta sisearhitektina Riigikogus. 
Liina Langemets on Eesti Sisearhitektide Liidu liige.
Ergonoomika

Ergonoomika ehk ergonoomia on teadus inimesele kõige soodsamatest tegevusviisidest, -vahenditest ja -keskkonnast, mis tagavad tegevuse võimalikult suure turvalisuse ja tõhususe. Võetakse arvesse inimese võimeid ja oskusi, harjumusi ja vajadusi.  
Eristatakse füüsilist, kognitiivset ja organisatsioonilist ergonoomikat.
Ergonoomika eesmärgid  saavutatakse muu hulgas töökohtade planeerimisega ning töövahendite disainimisega ülevaatlikeks  ja hõlpsasti käsitsetavateks.
Ergonoomika uurib inimest ja inimrühmi tööprotsessis, töövahendite ja -tingimuste optimeerimise saavutamise eesmärgil.
Jelgava Püha Siimeoni ja Püha Anna katedraal

Vanem ajalugu

Jelgavasse õigeusu kiriku rajamise nõude esitas Peeter I aastal 1711, mil Friedrich Wilhelm Kettler abiellus Anna Ivanovnaga. Algselt rajati kirik Jelgava lossi juurde, aga linna rajati Siimeonile ja prohvet Annale pühendatud puidust kirik aastal 1726.
Aastal 1774 andis Katariina II korralduse rajada Jelgavasse katedraal. Vana kiriku asemele hakati rajama barokkstiilis hoonet aastal 1774, aga pühitseti katedraal 1980. aastal. Kirik oli ühe altariga, selle juures asus ühekorruseline kupliga kaetud kellatorn. Üks kuppel oli ka kirikul. Puidust ikonostaas toodi sinna vanast lossi juures asunud kirikust.
Ametlikult sai sellest kirikust katedraal alles aastal 1850. Kirik tegutses 12. veebruarini 1890. Selleks ajaks oli linna rahvaarv nii suureks kasvanud, et sealsed ruumid jäid kitsaks. Ka oli selle sisustus mitmete tulekahjude läbi kannatada saanud.

Uus hoone

Aastail 1890-1892 ehitati vana hoone kardinaalselt ümber; suurema osa selleks vaja minevast rahast annetas Aleksander III (30 000 rubla), 12 000 rubla annetas Sinod ja 8000 rubla annetasid kohalikud elanikud. Barokkstiilis hoonest säilis vaid vundament ja altari ümbruses asunud osa. Uue ehitise projekti autoriks oli Nikolai Tšagin. Vana hoone kohal asub uue hoone tamburiga kuppel.
Ehitus algas 3. juunil 1890. Katedraali pühitses 14. novembril 1892 Riia ja Miitavi piiskop Arseni.
Aastail 1936-1943 oli kirik Jelgava vikaarpiiskopkonna katedraaliks.
Katedraal sai Teise maailmasõja lahingutes kannatada. Peale sõda rekvireerisid nõukogude võimud kiriku ja kandsid hoone kultuurimälestiste nimekirja; hoone ise võeti kasutusele kemikaalide laona. Hoone taastamist juhtis arhitekt Vladimir Šervinski, aga tööd katkestas tema arreteerimine aastal 1951.
Läti taasiseseisvumisel tagastati kirik kogudusele. Selle taastamine kestis aastast 1993 kuni aastani 2003.
General Electric

General Electric Company on Ameerika Ühendriikide päritolu tööstuskonglomeraat.
Konglomeraadi tegevus on jagatud viide segmenti: energiainfrastruktuuri segment, tehnoloogiainfrastruktuuri segment, finantsteenuste segment (GE Capital) ning kodu- ja ärilahenduste segment.
Gruppi kuuluvad ettevõtted toodavad muu hulgas turbiine, tuumareaktoreid, reaktiivmootoreid, päikesepatareisid, naftatootmise infrastruktuuri, vedureid, meditsiini valdkonnas ultraheliseadmeid ja röntgeniaparaate.
General Electricu aktsiad on noteeritud New Yorgi börsil. Kuni 26. juunini 2018 oli ettevõtte aktsia hind ka Dow Jonesi tööstuskeskmise indeksi komponent. Seejuures oli GE viimane Dow Jonesi indeksist eemaldatu algsest kaheteistkümnest sinna kuulunud ettevõttest (GE kuulus indeksi koosseisu aastatel 1896–1898, 1899–1901 ja 1907–2018).

Ajalugu

General Electric moodustati aastal 1892 Edison General Electricu ja Thomson-Houston Electric Company ühinemisega. 
Thomas Alva Edison ühendas hulga talle kuuluvaid ettevõtteid aastal 1890 ettevõtteks nimega Edison General Electric. Charles A. Coffini juhitav ettevõte Thomson-Houston Electric Company omandas ligikaudu samal ajal hulga konkureerivaid ettevõtteid, mille varade hulgas oli olulisi patente.
Molokai

Molokai (havai Molokaʻi) on saar Vaikses ookeanis, üks Hawaii saartest. Pindala 676 ruutkilomeetrit. Saar on mägine, kõrgus kuni 1515 meetrit. Põhjakaldal on kõrgeid panku.  
Saarel elas 2000. aasta rahvaloenduse andmeil 7400 inimest, kellest suur osa on havailaste järeltulijad.
Saar kuulub Ameerika Ühendriikidele Hawaii osariigi all.
Valdav enamus saarest kuulub Maui maakonda, erandiks on Kalawao maakond (1866–1969 pidalitõbiste koloonia), mis on Hawaii osariigi tervishoiuministeeriumi haldusala.
18.–19. sajandil saarele saabunud eurooplased levitasid paljusid haigusi, mille vastu pärismaalastel puudus immuunsus, nagu rõuged, koolera ja läkaköha, kuid ka pidalitõbi. Suhkrukasvatajad kartsid haiguste mõju tööjõule ning palusid valitsusel pidalitõve levikut takistada.
Selleks loodi 1866. aastal saare kesk-põhjaosas eraldatud Kalaupapa poolsaarele Kalawao leprosoorium ning hiljem ka Kalaupapa leproroosium. Kuna Kalaupapal oli parem kliima ja ligipääs merele, sai sellest peaasula. 1905. aastal moodustati nendest Kalawao maakond. 1900. aastal elas poolsaarel 1177 inimest. Kokku saadeti leprosooriumisse aegade jooksul ligi 8500 inimest, kes kuulutati ametlikult surnuks. Patsientidel ei lubatud asulast lahkuda, neil ei tohtinud olla külastajaid, ning nad pidid seal elama elu lõpuni. 1969. aastal, kui pidalitõbi oli välja ravitud, ning välja arendatud uued antibiootikumid, ning nakkusoht kadus, vabastati poolsaar karantiinist. Siiski otsustasid paljud endised haiged sinna jääda, kuna arvasid, et nende kehade tugeva moonutatuse tõttu oleks neil raske ühiskonda tagasi integreeruda. Nüüdseks juba USA osariik, lubas Hawaii valitsus neil seal kuni elu lõpuni elada.
Tänaseks ei võeta Kalawao maakonnas vastu uusi patsiente, keegi ei või ka sinna immigreeruda. Turistid võivad maakonda külastada ainult paketiturismina, ning alla 16-aastastel on maakonna külastamine keelatud (välja arvatud sugulasi külastavad lapsed). 2010. aastal elas maakonnas 90 inimest, 2015. aastal hinnati see olevat langenud 89le.
Sven Soiver

Sven Soiver (sündinud 15. märtsil 1977 Tallinnas) on Eesti ajakirjanik.
Soiver õppis Tallinna 8. Keskkoolis (praegune Sõle Gümnaasium) kuni 9. klassini ja Tallinna 62. Keskkoolis (praegune Lasnamäe Üldgümnaasium) ajakirjanduse eriklassis. Ta on lõpetanud Tallinna Pedagoogikaülikooli bakalaureusekraadiga haldusjuhtimise erialal ja Tallinna Ülikooli magistrikraadiga riigiteaduste (lõputöö "Seadusloome kvaliteedinõuded ja nende järgmine Eestis") ja kommunikatsiooni erialadel (lõputöö "Lõuna- ja põhja-eestlaste kultuurierinevused").
Sven Soiver töötas aastatel 1998–1999 TV1 reporter-saatejuhina, 1997–1998 raadiojaama Mega FM uudistetoimetajana ning 1996 Nõmme Raadio saatejuhina.
Aastatel 1999–2004 oli ta Riigikontrolli pressiesindaja.
Ta töötab alates 2004. aastast TV3-s, alates 2009. aasta sügisest uudistetoimetuse peatoimetajana. 
TV3-s on Sven Soiver toimetanud ka üksikuid dokumentaalsaateid ja "Eestimaa uhkuse" projekti lugusid (2009. aastal oli ka saatejuht).
Sven Soiver on ka Tallinna Ülikooli õppejõud, lugedes Riigiteaduste Instituudis loengukursust "Riigi andmehaldus" ning varem lugenud samas kursust "Suhtekorraldus ja kommunikatsioon".
Anderlecht

Sport

Jalgpalliklubi RSC Anderlecht on 30-kordne Belgia meister.