Marina Abramović

Lapsepõlv ja noorus

Marina Abramović sündis 1946. aastal sõjajärgses Jugoslaavias, kui kehtis veel kommunistlik režiim diktaator Josip Broz Tito käe all. Marina isa, Vojin Abramović oli Tito kõrge auastmega ihukaitsja. Tema ema, Danica Abramović töötas instituudis, mis tegeles ajalooliste monumentide ja kunstiteoste järelevalvega ning oli Serbias Kunsti- ja Revolutsioonimuuseumi direktor. Marina vanemad tutvusid teise maailmasõja ajal, millest nad mõlemad osa võtsid. Vojin Abramović päästis Danica elu, aidates ta haavatuna rindelt tagalasse. Kuus kuud hiljem päästis Danica omakorda Vojini elu, kui ta loovutas vereülekandeks oma verd haavata saanud Vojinile.
Tänu jõukatele vanematele ja nende prestiižsetele ametitele kasvas Marina Abramović üles keskmisest paremates tingimustes, elades suures korteris Belgradi kesklinnas. Tänu Marina ema töökohale oli korter täis kunsti, mis oli mõjutatud Cézanne’ist, Bonnard’ist ja Vuillard’ist. Terve korruse hõlmanud kaheksa toaga korteris elas 4 inimest – Marina, tema ema, isa ja noorem vend Velimir Abramović. Korter oli omandatud ühelt juudi perekonnalt Saksa okupatsiooni ajal.
Kuna mõlemad Marina vanemad olid väga karjäärile orienteeritud, kasvas ta üles peamiselt oma vanaema Milica käe all. Vanemad käisid teda aastaid külastamas vaid nädalavahetustel. 
Huvi kunsti vastu tekkis Marinal juba noores eas, kui ta näiteks oma 14. sünnipäevaks palus isalt kingiks õlivärvide komplekti. Isa korraldas talle ka maalitunni kunstnik Filo Filipovićiga. Üks esimesi teoseid, mis ta tegi, hävis tules ning sellest hetkest ta mõistis, et tema jaoks ongi kunstis olulisem loomise protsess, mitte lõpptulemus. Mõned aastad hiljem avastas ta enda jaoks ka ühe Yves Kleini tsitaadi: „Mu maalid pole muud, kui allesjäänud tuhk mu kunstist“.

Haridus ja karjäär

Marina Abramović alustas ettevalmistustega kunstikooli astumiseks 17-aastaselt. Ta võttis kursusi õhtukoolis ning valmistas ette omale portfoolio. 1960ndatel õppis ta Belgradi Kunstiakadeemias. Seal õppimise ajal sai ta ka juba oma esimesed tellimustööd (peamiselt sugulastelt), mis seisnesid portreedes ja natüürmortides. Kuid nende tööde üle ta uhke ei ole, kuna ütleb, et need on tehtud ainult raha pärast ning ta ei pannud sinna sisse ühtegi emotsiooni. 
Õpingute ajal hakkas ta ka katsetama muude stiilide ja elementidega, kui ainult akadeemiline kunst. Näiteks sai ta palju inspiratsiooni liiklusõnnetustest, püüdes maalides kujutada seda hirmu ja vägivalda.
Oma kaastudengitega asutas ta ka rühmituse Group 70, kuhu kuulusid lisaks temale endale veel Raša Todosijević, Zoran Popović, Gera Urkom, Era Milivojević ja Neša Paripović. Nad said inspiratsiooni 1960ndate revolutsioonidest Läänes, nii poliitikas kui kunstis. Eeskujudeks olid näiteks Ameerika Ühendriikidest Lawrence Weiner ja Joseph Kosuth ning Arte Povera liikumine Itaalias ja Fluxus Saksamaal ning grupp nimega OHO Sloveeniast.
Sellest kõigest inspireerituna tegi Marina oma esimese performance'i ettepaneku Belgradi noortekeskusele, et korraldada etendus „Tule pese koos minuga“. Idee seisnes ühiskondlikult kasutavate kraanikausside paigaldamises ning külastajad, kes kohale tulevad, võtavad endalt riided seljast ja pesevad need, kuivatavad, triigivad ning panevad uuesti selga ja lahkuvad. Noortekeskus lükkas selle ettepaneku tagasi.
Marina Abramović lõpetas Belgradi Kunstiakadeemia 1970. aasta kevadel keskmise hindega 9,25 10st. Pärast kooli lõpetamist kolis ta Zagrebi, Horvaatiasse. Seal ta jätkas õppimist kunstnik Krsto Hegedušići käe all.
Aastatel 1975–1988 tegeles Marina performance'ite loomisega koos oma elukaaslase, saksa kunstnik Ulayga (Uwe Lapysiepen). Temaga koos keskendus ta kahe inimkeha vahelistele suhetele ja mõjudele. Aastast 1989 naasis ta sooloprojektide juurde. Oma töödes on ta kasutanud inimkeha, heli, fotograafiat, maalimist, videot, skulptuure, olmeesemeid ja palju muud.
Tal on olnud suurejoonelisi esinemisi ja näitusi tuntud kunstiinstitutsioonides nagu Stedelijk Van Abbemuseum Eindhovenis (1985), Museé National d’Art Moderne Pariisis (1990), Neue National Galerie Berliinis (1993), Museum of Modern Art Oxfordis (1995), Kunstverein Hannoveris (2000), The Marugame Museum of Contemporary Art ja Kumamoto Museum of Contemporary Art Jaapanis (2004), The Guggenheim Museum New Yorgis (2005) ning Museum of Modern Art New Yorkis (2010). 
Marina Abramović on ka õpetanud mitmes kunstikoolis, näiteks Hochschule für Bildende Kunst Hamburgis, École des Beaux Arts Pariisis, Hochschule für Bildende Kunst Braunschweigis, Art Institute Chicagos.
Teda on tunnustatud ka mitme kõrge auhinnaga, nagu näiteks videoinstallatsiooni eest parima kunstniku Kuldse Lõviga Veneetsia biennaalil (1997), Bessie auhinnaga 12-päevase performance'i eest New Yorgis (2003), Austria Commander Cross panuse eest kunstiajalukku (2009), audoktori kraadiga Plymouthi Ülikoolilt (2009) ja Williams College’ilt Massachusettsis. (1) Aastast 2012 on ta Rootsi Kuninglik Kaunite Kunstide Akadeemia liige.
Inspireerituna positiivsest tagasisidest ja laialdasest huvist tema töö vastu oma esimesel suurejoonelisel retrospektiivil Museum of Modern Art’is New Yorkis aastal 2010 asutas Marina Abramović omanimelise kunstiinstituudi MAI, mille eesmärgiks sai tegevuskunstnikele ühise platvormi, uute võimaluste ja koostöö võimaldamine.