Julio Cortázar

Elulugu

Julio Cortázar sündis argentiinlaste peres 26. augustil 1914 Brüsselis Belgias. Tema isa oli sel ajal seotud diplomaatilise äritegevusega Brüsselis. Kuna Julio Cortázari perekond oli pärit neutraalsest riigist, millel ei olnud mingit seost Esimese maailmasõjaga, siis said nad vabalt liigelda läbi Šveitsi Barcelonasse, kus nad elasid üle aasta. Cortázar käis tihti Güelli pargis mängimas ning selle värviline keraamika sööbis tema mällu aastateks, millest ammutas ta ka inspiratsiooni. 
Cortázari pere naasis Argentinasse, kui Julio Cortázar oli vaid 4-aastane. Argentinasse naastes hülgas Julio isa pere ning Julio Cortázar ei näinud teda enam kunagi. Ülejäänud lapsepõlve veetiski ta Buenos Airese lähedal Banfieldis koos ema ja õega, kes oli temast aasta noorem. Oma juttudeks sai ta inspiratsiooni lapsepõlvekodust Banfieldis, kus oli maja ja tagaaed. Ta ise ei pidanud seda aega õnnelikuks, pigem oli see täis kohutavat kurbust. 
Julio Cortázar veetis enamuse lapsepõlvest haigena voodis ning sel ajal saigi raamatute lugemine talle väga oluliseks. Tema ema valis raamatuid talle lugemiseks, tutvustades pojale Jules Verne'i loomingut, keda Cortázar seejärel imetles terve oma ülejäänud elu. 
Hilisemas elus alustas ta poliitilist ümberkujundamist, hakates avalikult tegutsema vasakpoolsete põhjustega Ladina-Ameerikas, sealhulgas toetas ta avalikult Kuuba revolutsiooni ja Sandinista valitsust Nicaraguas .

Elu Pariisis

1951. aastal avaldas Julio Cortázar vastuseisu Juan Domingo Peróni valitsusele ning emigreerus Prantsusmaale, kus ta elas kuni elupäevade lõpuni. Alates 1952. aastast töötas ta UNESCOs tõlgina. Tema tõlketööde hulka kuulusid näiteks Daniel Defoe "Robinson Crusoe" ja ka Edgar Allan Poe teosed. 
1953. aastal abiellus Julio argentiinlasest tõlgi Aurora Bernárdezega. Nende kooselu kestis 20 aastat, mille järel nad lahutasid, kuid nad jäid siiski lähedasteks sõpradeks. Tema teine abielu Kanada kirjaniku Carol Dunlopiga kestis seni, kuni Carol suri 1982. aastal. 
Julio Cortázar suri leukeemiasse 1984. aastal Pariisis .

Haridus ja karjäär

Cortázar käis Escuela Normal de Profesores Mariano Acosta koolis, kus ta õppis õpetajaks . Aastal 1932 sai ta algkooliõpetaja kraadi ning 1935. aastal sai ta keskkooliõpetaja kraadi. Seejärel läks ta edasi õppima Buenos Airese ülikooli. Sealsed õpingud pidi ta pooleli jätma majanduslike raskuste tõttu.  Ta asus tööle Bolívari, Chivilcoy ja Mendoza keskkoolis. 1944–1945 aastal oli ta prantsuse kirjanduse professor Cuyo ülikoolis. Julio liitus seal protestiga Juan Peróni vastu ning ta võeti vahi alla. Vanglast vabanedes loobus Cortázar professoriametist ülikoolis ning asus tööle kirjastusse ettevõttejuhina Buenos Aireses, kus ta töötas aastatel 1946-1948. Vahepeal läbis ta ka eksamid nii õigusteaduses kui ka keelte alal ning töötas seejärel tõlgina. 
1951. aastal kolis Julio Cortázar Prantsusmaale Pariisi. 1952. aastast töötas ta UNESCO juures vabakutselise tõlgina. Sealt sai alguse ka tema kirjanikukarjäär.

Teosed

1938. aastal avaldas ta sonette Julio Denise nime all. 1949. aastal ilmus Julio Cortázari näidend "Los Reyes" (Kuningad), mis põhines Minotaurose ja Theseuse müüdil. 
Julio raamatud olid hispaaniakeelsed ning ta kirjutas nii novelle kui ka romaane. Samuti kirjutas ta ka luulet, draamat ja ka non-fiction’it. Tema novellide hulka kuulusid näiteks: "Bestiaro"(1951), "Final del Juego"(1956), "Las Armas Secretas"(1959). 
Paul Blackburn tõlkis mitmeid Cortázari novelle inglise keelde. Mõned tema novellid ilmusid ka 1967. aasta ingliskeelses kogumikus "End of the Game and Other Stories". Hiljem sai selle pealkirjaks "Blow-up and Other Stories". Tema novellid sisaldasid tihtipeale hallutsinatsioone ja kinnisideid. Samuti uuris ta ka reaalsust ja identiteete.  
Cortázar kirjutas ka 4 romaani. Neist esimene oli "Los Premios" ('Võitjad'), mis ilmus 1960. aastal. Teos räägib sellest, kuidas grupp argentiinlasi võidab piletid luksuskruiisile. Seal võtab maad haiguspuhang ning kõik piletite võitjad pannakse karantiini.  
Teine romaan, "Rayuela", ilmus 1963. aastal. Selle 155 peatükist peetakse süžeed kandvaks ainult 56 peatükki. Seda raamatut on võimalik lugeda kahel viisil. Üheks viisiks on lugeda raamatu 56 peatükki ära järjest nii nagu nad raamatus on. Teiseks viisiks on aga lugeda 56 peatükki täiendavate peatükkidega. Seda raamatut peetakse tema kõige katsetavamaks teoseks, nii tema unikaalse struktuuri poolest kui ka teiste narratiivtehnikate tõttu. 
Romaan "62/Modelo para Armar" ilmus 1968. aastal  ja "Libro de Manuel" 1973. aastal .