Teine Bulgaaria tsaaririik

Mõistestik

Kaasaegsete poolt tsaaririigi kohta kõige sagedamini kasutatud nimi oli Bulgaaria, nagu riik ennast kutsus. Kalojani valitsusajal oli riik mõnikord tuntud kui bulgaarlaste ja valahhide oma. Paavst Innocentius III ja teised välismaalased, nagu Ladina keiser Henri, mainisid ametlikes kirjades riiki kui Bulgaaria ja Bulgaaria tsaaririik.
Tänapäeva historiograafias kutsutakse riiki Teiseks Bulgaaria tsaaririigiks, et eristada seda Esimesest Bulgaaria tsaaririigist. Alternatiivne nimi, mida kasutati seoses perioodiga enne 13. sajandi keskpaika, on Valahhide ja bulgaaride tsaaririik; variantnimed on Valahhia–Bulgaaria tsaaririik, Bulgaaria–Valahhia tsaaririik või Rumeenia–Bulgaaria tsaaririik; viimast nime kasutab üksnes Rumeenia historiograafia.

Taust

Aastal 1018, kui Bütsantsi keiser Basileios II (valitses 976–1025) vallutas Esimese Bulgaaria tsaaririigi, valitses ta seda ettevaatlikult. Olemasolev maksusüsteem, seadused ja alamaadli võim jäid muutmata kuni tema surmani aastal 1025. Autokefaalne Bulgaaria patriarhaat allutati oikumeenilisele patriarhile Konstantinoopolis ja alandati peapiiskopkonnaks keskusega Ohridis, samas säilitati selle autonoomia ja diötseesid. Basileios nimetas bulgaarlase Joan I Debarist esimeseks peapiiskopiks, kuid tema järglased olid bütsantslased. Bulgaaria aristokraatia ja tsaari sugulased said erinevaid Bütsantsi tiitleid ja nad viidi keisririigi Aasia ossa. Vaatamata raskustele säilisid Bulgaaria keel, kirjandus ja kultuur; ellujäämisperioodi tekstid viitavad ja idealiseerivad Bulgaaria tsaaririiki. Enamus äsja vallutatud territooriume arvati Bulgaaria, Sirmiumi ja Paristrioni teemadesse.
Kui Bütsants Basileiose järglaste ajal nõrgenes, aitasid petšeneegide sissetungid ja kasvavad maksud kaasa rahulolematuse kasvule, mis tekitas aastatel 1040–1041 ning 1070. ja 1080. aastatel mitu suurt ülestõusu. Vastupanu esmane keskus oli Bulgaaria teema, praegune Põhja-Makedoonia, kus leidsid aset suured Peter Deljani (1040–1041) ja Georgi Voitehi ülestõusud (1072). Bütsantsi võimud surusid mõlemad suurte raskustega maha. Nendele järgnesid mässud Paristrionis ja Traakias. Komnenoste taassünni ja Bütsantsi ajutise stabiliseerumise ajal 12. sajandi esimesel poolel rahustati bulgaarlased maha ja suuri mässe ei toimunud enne sajandi lõppu.

Tõus

Troonil järgnes Aseni ja Peter IV noorem vend, Kalojan (1197–1207). Auahne ja halastamatu valitsejana tahtis ta saavutada rahvusvahelist tunnustust ja Bulgaaria täielikku vabastamist. Kalojan tahtis bütsantslastele ka 14 000 tsaar Samuili sõduri pimedakstorkamise eest kätte maksta. Kalojan kutsus ennast Romanoktonos (roomlastetapja) Basileios II järgi, keda kutsuti Bulgaroktonos (bulgaarlastetapja). Ta asus kiiresti liitu oma venna mõrvari, Ivankoga. Bütsantslased tapsid Ivanko, kuid bulgaarlased võtsid Constantia linna. Aastal 1201 vallutas Kalojan Varna, viimase Bütsantsi linnuse Möösias, mida kaitses suur garnison. Vaatamata linna vallutamisele Ülestõusmispühade ajal käskis Kalojan kõik bütsantslased vallikraavi heita. Siis pidas ta bütsantslastega rahuläbirääkimisi, tagades 1202. aasta alguses Bulgaaria vallutused. Kui bulgaarlased okupeerisid lõunas, annekteerisid Ungari kuningas András II ja tema Serbia vasall Vukan Belgradi, Braničevo ja Niši, aga pärast rahuläbirääkimisi pööras Kalojan oma tähelepanu loodesse. Aastal 1203 ajasid bulgaarlased serblased Nišist välja, võitsid Ungari armeed mitmes lahingus piki Morava jõe orgu ja vallutasid oma endise territooriumi tagasi.
Kalojan teadis, et bütsantslased ei tunnista kunagi tema tsaaritiitlit; ta alustas läbirääkimisi paavst Innocentius III-ga. Ta tugines nõuetes oma eelkäijatele Esimeses Bulgaaria tsaaririigis: Simeon I, Peter I ja Samuil. Paavst oli valmis Kalojani kuningana tunnistama tingimusel, et Bulgaaria kirik allutatakse Rooma katoliku kirikule. Pärast pikki läbirääkimisi, milles mõlemad tegutsesid diplomaatiliselt, kuid oma positsioone muutmata, krooniti Kalojan 1204. aasta lõpul kuningaks. Peapiiskop Basileios kuulutati priimaseks. Kalojan ei kavatsenud sellele otsusele alluda; ta saatis paavstile kirja, milles väljendas tänu saadud tsaaritiitli ja Bulgaaria kiriku patriarhaadiks ülendamise eest. Lõpuks nõustus paavst vaikivalt Bulgaaria seisukohaga tsaaritiitli suhtes. Liit Bulgaaria ja Rooma vahel jäi rangelt ametlikuks; bulgaarlased ei muutnud oma õigeusu riitusi ja tavasid.
Mitu kuud enne Kalojani kroonimist huvitusid Neljanda ristisõja juhid Bütsantsist ja vallutasid Konstantinoopoli, luues Ladina keisririigi. Bulgaarlased püüdsid ladinlastega sõbralikke suhteid luua, kuid neile öeldi ära ja ladinlased nõudsid nende maad, vaatamata paavsti tunnustusele. Seistes silmitsi ühise vaenlasega tegid Kalojan ja Bütsantsi aristokraatia Traakias liidu ning viimane lubas Kalojani oma keisriks kuulutada. Otsustav lahing Bulgaaria armee ja ristisõdijate vahel leidis aset 14. aprillil 1205 Adrianoopoli juures, kus ladinlased võideti ja nende keiser Baudouin I vangistati. Lahing oli löök äsja loodud Ladina keisririigile, mis langes kaosesse. Pärast võitu võtsid bulgaarlased tagasi suure osa Traakiast, sealhulgas tähtsa Philippopolise linna. Bulgaaria ootamatu edu põhjustas Bütsantsi aadli vandenõu Kalojani vastu ja liidu ladinlastega. Tărnovos avastati vandenõu kiiresti; Kalojan korraldas jõhkrad repressioonid bütsantslaste vastu Traakias. Samuti jätkus kampaania ladinlaste vastu; aastal 1206 olid bulgaarlased võidukad Rusioni lahingus ja vallutasid mitu Ida-Traakia linna. Järgmisel aastal tapeti lahingus Thessaloniki kuningas ja Montferrat' markii Bonifacio I, kuid Kalojan mõrvati enne, kui ta sai alustada rünnakut pealinnale.
Kalojani järglaseks (1207–1218) sai tema nõbu Boril, kes püüdis jätkata oma eelkäija poliitikat, kuid ei omanud tema haaret. Tema armee sai ladinlastelt lüüa Philippopolise juures, tühistades suurema osa Kalojani saavutustest. Boril ei suutnud säilitada riigi ühtsust; tema vend Strez võttis endale suurema osa Makedooniast, Aleksios Slav eraldus Rodope territooriumiga; vastutasuks abi eest suure mässu mahasurumisel aastal 1211 oli Boril sunnitud Belgradi ja Braničevo Ungarile loovutama. Kampaania Serbia suurvürstkonna vastu aastal 1214 lõppes samuti kaotusega.
Kasvava rahulolematuse tulemusena tema poliitikasse tõugati Boril aastal 1218 Ivan Asen I poja Ivan Asen II poolt, kes oli pärast Kalojani surma elanud maapaos, troonilt. Pärast kroonimist korraldas Ivan Asen II (1218–1241) pulmad Ungari kuninga András II tütre Anna Máriaga ning sai kaasavaraks Belgradi ja Braničevo. Siis sõlmis ta liidu kõige võimsama Bütsantsi järglasriigi, Epeirose despootkonna valitseja Theodoros Komnenosega. Olles lepinguga kindlustanud oma põhjapiiri, vallutas Theodoros Komnenos Saloníki, vähendades oluliselt Ladina keisririigi suurust. Aastal 1225 kuulutas Theodoros end keisriks. Aastaks 1228 muutus olukord ladinlastele meeleheitlikuks; nad astusid läbirääkimistesse Bulgaariaga, lubades abielu alaealise Ladina keisririigi  keisri Baudouin II ja Ivan Asen II tütre Elena vahel. See abielu oleks teinud Bulgaaria tsaari regendiks Konstantinoopolis, kuid vahepeal pakkusis bulgaarlased regendiameti Prantsuse aadlikule Jean de Brienne'ile. Olles aastal 1230 Konstantinoopoli suunas marssides mures bulgaarlaste tegevuse pärast, tungis Theodoros Komnenos tohutu armeega Bulgaariasse. Üllatatud Ivan Asen II kogus väikese väe ja liikus lõunasse nendega tegelema. Lipu asemel kasutas ta Theodorose vandega rahulepingut ja oda külge kinnitatud pitserit ning võttis suure võidu Klokotnitsa lahingus. Theodoros Komnenos langes koos oma õukonna ja suurema osa säilinud väega vangi. Ivan Asen II vabastas kõik lihtsõdurid ja marssis Epeirose–kontrollitud territooriumitele, kus kõik linnad ja alevid Adrianoopolist Durazzoni Aadria mere ääres alistusid ja tunnistasid tema võimu. Theodorose vend Michael II Komnenos Doukas sai loa valitseda Saloníkist despootkonna lõunapoolseid alasid kui Bulgaaria vasall. On võimalik, et Serbia kuningriik nõustus sel ajal Bulgaaria süseräniteediga, et võidelda katoliikliku Ungari ohuga.
Aastal 1231, kui Jean de Brienne saabus Konstantinoopolisse, liitus Ivan Asen II Nikaia keisririigiga ladinlaste vastu. Pärast seda, kui Nikaia keisririik tunnistas aastal 1235 Bulgaaria patriarhaati, katkestas Ivan Asen II oma liidu Rooma paavstiga. Ühiskampaania ladinlaste vastu oli edukas, kuid Konstantinoopoli vallutamine nurjus. Jean de Brienne'i surmaga kaks aastat hiljem otsustas Ivan Asen II – kes pidi jälle saama Baudouin II regendiks – lõpetada oma koostöö Nikaiaga. Tema otsus põhines rohkem oletusel, et pärast liitlaste edu sai Konstantinoopol taas taastatud Bütsantsi keskuseks, mida valitses Nikaia dünastia. Bulgaaria–Ladina koostöö oli lühiajaline; Ivan Asen II jäi oma lõunanaabritega rahusse oma valitsusaja lõpuni.

Ajutine stabiliseerumine

Aastal 1300 kasutas Georgi I vanem poeg Todor Svetoslav ära kodusõda Kuldhordis, tõukas troonilt Tšaka ja näitas tema pead Mongoli Tokhta-khaanle. See tegi lõpu Mongoli riigi vahelesegamisele Bulgaaria siseasjadesse ja kindlustas Bulgaariale Lõuna-Bessaraabia kuni Bolgradini. Uus tsaar hakkas riigi majandust ümber korraldama, alistas palju pooliseseisvaid aadlikke ja hukkas reeturitena need, keda pidas mongolite abistamises vastutavaks, sealhulgas patriarh Joakim III-a. Bütsants, olles huvitatud Bulgaaria jätkuvast ebastabiilsusest, toetasid trooninõudlejaid Mihhaili ja Radoslavi vägedega, kuid said lüüa Todor Svetoslavi onult Aldimirilt, Krani despoodilt. 
Aastatel 1303–1304 käivitasid bulgaarlased mitu kampaaniat ja võtsid tagasi palju linnu Kirde-Traakias. Bütsantslased püüdsid Bulgaaria edu ümber pöörata, kuid said Skafida lahingus suure kaotuse. Suutmata status quo muuta, olid nad sunnitud Bulgaariaga aastal 1307 rahu tegema, tunnistades Bulgaaria vallutusi. Todor Svetoslav veetis oma ülejäänud valitsusaja naabritega rahus. Ta säilitas sõbralikud suhted Serbiaga ja aastal 1318 tegi selle kuningas Stefan Milutin visiidi Tărnovosse. Rahuaastad tõid majandusliku õitsengu ja võimendasid äri; Bulgaaria muutus suureks põllumajandussaaduste eksportijaks, eriti nisu.
1320. aastate alguses kasvasid pinged Bulgaaria ja bütsantslaste vahel, kui viimased laskusid kodusõtta ja uus tsaar Georgi II Terter hõivas Philippopolise. Segaduses pärast Georgi II ootamatut surma aastal 1322 järglast jätmata võtsid bütsantslased linna ja teised Bulgaaria poolt Põhja-Traakias hõivatud linnad tagasi. Vidini energiline despoot Mihhail Šišman valiti järgmisel aastal tsaariks (1323–1330), Mihhail III Šišman Asenina; ta pöördus kohe Bütsantsi keisri Andronikos III suunas, võttes kaotatud maad tagasi. 1324. aasta lõpus sõlmisid kaks monarhi rahulepingu, mida tugevdas abielu Bulgaaria valitseja ja Theodora Palaiologina vahel. Mihhail Šišman lahutas oma Serbia abikaasast Ana-Nedast, mis põhjustas suhete halvenemise Serbiaga. Seda poliitilise kursi muutust selgitab Serbia võimu kiire kasv ja Makedooniasse tungimine. Bulgaarlased ja bütsantslased leppisid kokku ühiskampaanias Serbia vastu, kuid võttis viis aastat, enne kui erimeelsused ja pinged Bulgaaria ja Bütsantsi vahel ületati. 
Mihhail Šišman kogus 15 000-mehelise väe ja tungis Serbiasse. Ta kohtus Serbia kuninga Stefan Dečanskiga, kes juhatas ligikaudu samasuurt väge, piirilinna Velbaždi juures. Kaks valitsejat, kes mõlemad ootasid abivägesid, leppisid kokku ühepäevases vaherahus, kuid kui katalaani abiväed kuninga poja Stefan Dušani juhtimisel saabusid, murdsid serblased sõna. Bulgaarlased said järgnenud Velbaždi lahingus lüüa ja nende tsaar hukkus. Vaatamata võidule ei riskinud serblased sissetungiga Bulgaariasse ja kaks poolt sõlmisid rahu. Seetõttu järgnes Tărnovos võimule surnud tsaari vanem poeg tema Serbia abikaasaga Ivan Stefan, kes kukutati pärast lühikest valitsemist. Bulgaaria ei kaotanud territooriumi, kuid ei suutnud peatada Serbia laienemist Makedooniasse.
Pärast katastroofi Velbaždis ründasid bütsantslased Bulgaariat ning hõivasid mitu linna ja lossi Põhja-Traakias. Nende edu lõppes aastal 1332, kui uus Bulgaaria tsaar (1331–1371) Ivan Aleksander võitis neid Rusokastro lahingus, võttes vallutatud territooriumid tagasi. Aastal 1344 astusid bulgaarlased Bütsantsi kodusõtta Ioannes V Palaiologose poolel Ioannes VI Kantakouzenose vastu, vallutades üheksa linna piki Maritsa jõge ja Rodope mägedes, sealhulgas Philippopolise. See vallutus tähistas keskaegse Bulgaaria viimast olulist territoriaalset laienemist, kuid tõi Bulgaaria pinnale ka esimesed Osmani-türklaste rünnakud, kes olid liidus Kantakouzenosega.

Langus

Ivan Aleksanderi katsed tõrjuda osmaneid 1340. aastate lõpul ja 1350. aastate alguses nurjusid pärast kahte kaotust, milles tema vanem poeg ja järglane Mihhail Asen IV ja tema teine poeg Ivan Asen IV võib-olla tapeti. Tsaari suhted tema veel ühe poja Ivan Sratsimiriga, kes oli pandud Vidini valitsejaks, halvenesid pärast 1349. aastat, kui Ivan Aleksander lahutas oma abikaasast, et abielluda pööratud juudi Sara-Teodoraga. Kui nende laps Ivan Šišman määrati troonipärijaks, kuulutas Ivan Sratsimir sõltumatust. Aastal 1366 keeldus Ivan Aleksander andmast läbipääsu Bütsantsi keisrile Ioannes V Palaiologosele ja Savoia ristisõdijate väed ründasid Bulgaaria Musta mere rannikut. Nad hõivasid Sozopolis, Messembria, Anhialose ja Emona, põhjustades raskeid kaotusi ja piirates edutult Varnat. Bulgaarlased andsid lõpuks Ioannes V-le läbipääsu, kuid kaotatud linnad anti üle bütsantslastele. Loodes ründasid ungarlased ja okupeerisid aastal 1365 Vidini. Ivan Aleksander vallutas provintsi neli aastat hiljem tagasi, olles liidus oma de jure vasallide Vladislav I ja Dobrotitsaga. Ivan Aleksanderi surm aastal 1371 jättis riigi pöördumatult jagatuks Ivan Šišmani (Tărnovos), Ivan Sratsimiri (Vidinis) ja Dobrotitsa (Karvunas) vahel.
26. septembril 1371 võitsid osmanid Serbia vendade Vukašin Mrnjavčevići ja Uglješa Mrnjavčevići juhitavat suurt kristlikku armeed Tšernomeni lahingus. Nad pöördusid kohe Bulgaariasse ja vallutasid Põhja-Traakia, Rodope mäed, Kostenetsi, Ihtimani ja Samokovi, piirates Ivan Šišmani võimu maadega Balkani mägedest põhjas ja Sofia orus. Suutmata vastu panna, oli Bulgaaria monarh sunnitud saama osmanite vasalliks ning sai vastutasuks tagasi mõned kaotatud linnad ja tagas kümneks aastaks rahutu rahu. Osmanite retked taastusid 1380. aastate algul ja kulmineerusid Sofia langemisega. Samaaegselt oli Ivan Šišman aastast 1384 hõivatud sõjaga Valahhia vastu. Anonüümse Bulgaaria kroonika järgi tappis ta septembris 1386 Valahhia vojevoodi Dan I. Ta säilitas ka rahutud suhted Ivan Sratsimiriga, kes oli lõhkunud oma viimased sidemed Tărnovoga aastal 1371 ja eraldanud Vidini diötseesid Tărnovo patriarhaadist. Kaks venda ei teinud osmanite sissetungi tõrjumiseks koostööd. Ajaloolase Konstantin Jirečeki järgi olid vennad hõivatud kibeda konfliktiga Sofia pärast. Ivan Šišman taganes oma vasallikohustustest toetada osmaneid vägedega nende kampaaniate ajal. Selle asemel kasutas ta iga võimalust osaleda kristlikes koalitsioonides koos serblaste ja ungarlastega, provotseerides suure osmanite sissetungi aastatel 1388 ja 1393. Vaatamata tugevale vastupanule hõivasid osmanid aastal 1388 arvukalt tähtsaid linnu ja kindlusi ning viis aastat hiljem vallutasid pärast kolmekuulist piiramist Tărnovo. Ivan Šišman suri aastal 1395, kui Bayezid I juhitud osmanid võtsid tema viimase kindluse Nikopoli. Aastal 1396 ühines Ivan Sratsimir Ungari kuninga Sigismundi ristisõjaga, kuid pärast kristliku armee lüüasaamist Nikopolise lahingus marssisid osmanid kohe Vidini peale ja hõivasid selle, lõpetades keskaegse Bulgaaria riigi. Vastupanu jätkus Konstantini ja Fružini juhtimisel aastani 1422. Esimest kutsus kuningas Sigismund "suursugune Konstantin, hiilgav Bulgaaria tsaar".

Valitsemine, haldusjaotus, ühiskond

Teine Bulgaaria tsaaririik oli pärilik monarhia, mida valitses tsaar – Bulgaaria sõna keisri kohta, mis pärines 10. sajandist, Esimesest Bulgaaria tsaaririigist. Bulgaaria monarhid kutsusid end "Issandale Kristusele ustav kõigi bulgaarlaste tsaar ja isevalitseja" või variatsioonina, sisaldades mõnikord "...ja roomlaste, kreeklaste või valahhide". Mõiste kõigi bulgaarlaste lisati 14. sajandil pärast paljude bulgaarlastega asustatud territooriumite kaotamist ja tähendas, et monarh Tărnovos oli kogu Bulgaaria rahva tsaar, isegi nende, kes elasid riigi poliitiliste piiride taga.
Tsaar omas autokraatias ülemvõimu ilmalikes ja vaimulikes asjades; tema isiklikud võimed mängisid tähtsat rolli riigi heaolus. Kui monarh oli laps, juhtisid valitsust regendid koosseisus ema-tsarinna, patriarh ja valitseva dünastia vanemad liikmed. Kui feodaalse killustumise protsessid 14. sajandil kiirenesid, muutus monarhi poegadele tavaliseks saada kuninglikke tiitleid oma isa eluajal; poegi kutsuti kaasvalitsejateks või noor-tsaarideks.
Erinevalt Esimesest tsaaririigist oli Teise Bulgaaria tsaaririigi valitsus tugevalt mõjutatud Bütsantsi haldussüsteemist. Enamus aadlitiitleid, kohus ja valitsemine olid otse üle võetud Bütsantsi vastetelt Bütsantsi kreeka keeles või tõlgitud bulgaaria keelde. Kahe riigi vahel oli hierarhiasüsteemis erinevusi; on mõned säilinud allikad keskaegse Bulgaaria valitsuse täpsete kohustuste, ametimärkide või tseremoniaalsete asjade kohta. Bojaaride nõukogu koosnes suurbojaaridest ja patriarhist; see arutas sise- ja välispoliitika asju, nagu sõjakuulutused, liitude moodustamised või rahulepingute sõlmimised. Kõrgeima astme haldusametnikud olid suurlogoteet, kellel olid peaministri ülesanded, ja protovestiarios, kes vastutas vara- ja rahaasju. Õukonnatiitleid, nagu despoot ja sebastokrator, annetati tsaari sugulastele, kuid need ei puudutanud rangelt haldusfunktsioone.
Teise Bulgaaria tsaaririigi pealinn oli Tărnovo, mis oli ka oma enda haldusüksuse keskus tsaari otsese võimu all. Bulgaaria jagunes provintsideks, mille arv varieerus koos riigi territoriaalse arenguga. Säilinud esmastes allikates on provintse nimetatud Bütsantsi mõistega hora või Bulgaaria mõistetega zemya (земя), strana (страна) ja oblast (област), nimetatud tavaliselt peamise linna järgi. Provintsikuberneri tiitliks oli "hertsog" või kefalia – Bütsantsi dux ja kefale – ja nimetati otse tsaari poolt. Provintside alajaotus oli katepanikon (Bütsantsi katepanikion), mida valitses katepan, kes allus hertsogile. Ivan Asen II (1218–1241) valitsusajal olid järgmised provintsid: Belgrad, Braničevo, Boruj, Adrianoopol, Dimotika, Skopje, Prilep, Devol ja Albaania.
Teise tsaaririigi ajal oli Bulgaaria ühiskond jagunenud kolme sotsiaalsesse klassi; vaimulikkond, aadel ja talupojad. Teise klassi kuulus aristokraatia – bojaarid, mille juured olid vanema Bulgaaria boilades esimesest tsaaririigist, kohtunikud ja "kogu armee". Bojaarid jagunesid edasi suur- ja väikebojaarideks. Esimesed omasid suuri valdusi, mis ajuti hõlmasid kümneid ja isegi sadu külasid, ja kandsid kõrgeid haldus- ja sõjaväelisi ameteid. Talupojad moodustasid lõviosa kolmandast klassist ja allusid kas keskvõimule või kohalikele feodaalisandatele. Ajaga viimaste arv Bulgaaria feodaliseerumise protsessi tulemusena kasvas. Talupoegade peamised rühmad olid paritsi ja otrotsi. Mõlemad võisid omada maad, kuid vaid paritsi võisid vara pärandada; viimased ei võinud, kuna see oli feodaalisandate antud.

Religiooni poliitika

Pärast maa vabastamist muutus monarhi tsaaritiitli tunnistamine ja Bulgaaria patriarhaadi taastamine Bulgaaria välispoliitika prioriteediks. Jätkuv sõjaseisukord Bütsantsiga sundis Bulgaaria valitsejaid paavsti poole pöörduma. Oma kirjavahetuses paavst Innocentius III-ga nõudis Kalojan (valitses 1197–1207) tsaaritiitlit ja patriarhaati, põhjendades nõudmisi Esimese Bulgaaria tsaaririigi pärandiga. Vastutasuks lubas Kalojan nõustuda paavsti süseräniteediga Bulgaaria kiriku üle. Liit Bulgaaria ja Rooma vahel vormistati 7. oktoobril 1205, kui paavsti legaat kroonis Kalojani kuningaks ja Tărnovo peapiiskop Basileios kuulutati priimaseks. Kirjas paavstile nimetas Basileios end patriarhiks, mille vastu Innocentius III ei vaielnud. Just nagu Boris I (valitses 852–889) kolm sajandit varem, järgis Kalojan oma läbirääkimistes paavstiga rangelt poliitilist agendat, siiraste kavatsusteta katoliiklusse pöörduda. Liit Roomaga kestis aastani 1235 ja ei mõjutanud Bulgaaria kirikut, mis jätkas oma õigeusu kaanonite ja riituste praktikat.
Bulgaaria ambitsioon saada õigeusu maailma religioosseks keskuseks omas tähtsat kohta Teise tsaaririigi riigidoktriinis. Pärast Konstantinoopoli langemist aastal 1204 Neljanda ristisõja rüütlite kätte muutus Tărnovo mõneks ajaks peamiseks õigeusu keskuseks. Bulgaaria tsaarid kogusid õhinal kristlike pühakute säilmeid, et kasvatada oma pealinna mõjukust. Taastatud Bulgaaria patriarhaadi ametlik tunnistamine Lampsakose kirikukogul aastal 1235 oli suur samm selles suunas ja tekitas mõiste Tărnovost kui "Teisest Konstantinoopolist". Patriarhaat oli jõuliselt vastu paavsti algatusele taasühendada õigeusu kirik Roomaga; ta kritiseeris Konstantinoopoli patriarhaati ja Bütsantsi keisrit ilmse soovi pärast teha Lyoni II kirikukogul aastatel 1272–1274 järeleandmisi. Patriarh Ignatiust kutsuti "õigeusu sambaks". Saadikuid saadeti Jeruusalemma patriarhi juurde, et läbi rääkida liidust Bütsantsi vastu, mis sisaldas kahte teist idapatriarhi, kuid missioon ei saavutanud midagi.
Vaidlused Konstantinoopoli patriarhaadiga Bulgaaria patriarhaadi legitiimsuse üle intensiivistusid 14. sajandil. Aastal 1355 üritas oikumeeniline patriarh Kallistos I maksma panna oma ülemvõimu Bulgaaria kiriku üle ja väitis, et Lampsakose kirikukogu sätete alusel jäi see alluvaks ja pidi Konstantinoopolile iga-aastast tribuuti maksma. Selle nõude toetuseks ei olnud ehtsaid dokumente ja Bulgaaria religioossed võimud eirasid seda.
Bulgaaria patriarhaadi struktuur järgis Esimese tsaaririigi traditsioone. Kirikupea oli Bulgaaria patriarh, kes oli Riiginõukogu (Sinklit) liige ja oli ajuti regent. Patriarhi abistas Sinod, mis koosnes piiskoppidest, kõrgvaimulikest ja mõnikord ilmaliku võimu esindajatest. Bulgaaria kirik järgis rangelt riigi ametlikku poliitikat – patriarh Joakim III hukati riigireetmise kahtluse tõttu sidemete pärast mongolitega. Bulgaaria patriarhaadi territoriaalne ulatus varieerus vastavalt territoriaalsetele muudatustele. Oma haripunktis Ivan Asen II (valitses 1218–1241) valitsusajal koosnes see 14 diötseesist; Preslav, Tšerven, Loveč, Sofia, Oveh, Drastar, Vidin, Sérres, Filippoi, Messembria, Braničevo, Belgrad, Niš ja Velbažd; ning piiskopitoolid Tărnovos ja Ohridis.

Kultuur

Teine Bulgaaria tsaaririik oli eduka kultuuri keskus, mis jõudis haripunkti 14. sajandi keskpaigas/lõpus Ivan Aleksanderi (valitses 1331–1371) valitsusajal. Sel ajal toimus Bulgaaria arhitektuuri, kunstide ja kirjanduse taassünd, mis ulatus Bulgaaria piiride taha Serbiasse, Valahhiasse, Moldaaviasse ja Vene vürstkondadesse ning mõjutas slaavi kultuuri. Bulgaaria oli mõjutatud kaasaegsetest Bütsantsi kultuurilistest suundumustest. Peamine kultuuriline ja vaimne keskus oli Tărnovo, mis kasvas "Teiseks Konstantinoopoliks" või "Kolmandaks Roomaks". Bulgaaria kaasaegsed kutsusid linna "Tsarevgrad Tarnov", Tsaarilinn Tărnovo, Konstantinoopoli Bulgaaria-pärase nime Tsarigrad järgi. Teised olulised kultuurikeskused olid Vidin, Sofia ja Messembria ning suur arv kloostreid kogu riigis.

Arhitektuur

Linnavõrgustik Teises Bulgaaria tsaaririigis kasvas 13. ja 14. sajandil; esile kerkis arvukalt uusi linnakeskusi. Linnad ehitati tavaliselt raskesti ligipääsetavatesse kohtadesse ja koosnesid üldiselt sisemisest ja välimisest linnast. Aadel elas siselinnas, millel oli kants, samas enamus kodanikke elas välislinnas. Olid eraldi linnaosad aadlile, kaupmeestele, käsitöölistele ja välismaalastele. Pealinnas Tărnovos oli kolm kindlustatud küngast – Tsarevets, Trapezitsa ja Momina Krepost, ehitatud piki Jantra jõekäärusid. Mitmed linnaosad piki jõekaldaid sisaldasid eraldi lääneeurooplaste ja juutide kvartaleid.
Kindlused ehitati mägedele ja platoodele – Bütsantsi ajaloolane Niketas Khoniates ütles, et Bulgaaria lossid Balkani mägedes paiknesid "kõrgustes pilvede kohal". Need ehitati murtud kividest, mis liideti mördiga, erinevalt monumentaalrajatistest riigi kirdeosas, mis dateeruvad Esimese tsaaririigi aega. Väravad ja haavatavamad osad kaitsti tornidega; need olid tavaliselt neljakandilised, kuid oli ka ebakorrapäraseid, ringjaid, ovaalseid, kolmnurkseid või hobuserauakujulisi torne.
Religioosne arhitektuur oli väga prestiižne; kirikud olid riigis kõige kaunistatumate ja kindlamate ehitiste hulgas. 13. ja 14. sajandi jooksul asendati basiilikad ristikujulistega, kuppelkirikud ühe või kolme lööviga. Kirikute välisilmed olid rikkalikud, dekoratiivsed ornamendid vaheldusid kivi- ja tellisvöödega. Neid kaunistati veel roheliste, kollaste ja pruunide keraamikatükkidega. Seda on näha mitmel kirikul Messembrias, sealhulgas Püha Joann Aliturgetose kirik ja 14. sajandi Kristus Pantokraatori kirik – millel olid petikkaarte read, neljalehelised lillemotiivid, kolmnurksed ornamendid, ümar türkiiskeraamika ja tellissvastikafriisid jooksmas piki välisseinu. Iga kirik Tsarevetsis – üle 20 – ja paljud 17 kirikust Trapezitsas olid kaunistatud sarnase tehnikaga. Ristkülikukujuline kellatorn narteksi kohal on tüüpiline joon Tărnovo koolkonna arhitektuuris. Mõned kirikud, nagu Bütsantsi võimu ajal ehitatud Püha Jumalaema kirik Aseni kindluses, ehitati ümber kellatornidega.
Püha Jumalaema kirik Donja Kamenicas, Bulgaaria tsaaririigi lääneosas (tänapäeva Serbias) on märkimisväärne oma ebahariliku arhitektuuristiili poolest. Selle kaksiktornid lõpevad teravate püramiidjate elementidega, lisaks on teravad detailid püramiidide kõigis neljas nurgas. Tornid ja nende kuju olid täiesti ebaharilikud ja enneolematud keskaegses Bulgaaria kirikuarhitektuuris ning mõjutatud Ungarist või Transilvaaniast.
Тsaaripalee Tărnovos oli algselt bojaariloss; see läbis kaks suurt ümberehitust Ivan Asen II (valitses 1218–1241) ja Ivan Aleksanderi (valitses 1331–1371) ajal. Palee oli ebakorrapärase ellipsi kujuline ja kattis 5000 m². Seinad olid kuni 2 m paksud. Sissepääsuväravaid valvasid ümarad ja ristkülikukujulised tornid; peasissepääs paiknes põhjafassaadi ümaras tornis. Seespool oli hoone ehitatud ümber siseõue, mille keskel oli rikkalikult kaunistatud kuninglik kirik. Patriarhipalee paiknes Tsarevetsi kõrgemas kohas ja domineeris linna kohal. Selle plaan meenutas ühte tsaaripaleed ja hõlmas 3000 m². Nelinurkse kellatorni kõrval oli Jumala Püha Ülestõusmise patriarhaalne toomkirik. Elu- ja ametiruumid paiknesid ehitise lõunaosas.
Säilinud on mõned aadlielamute näited. Tsaaripaleest põhjas on välja kaevatud bojaarimaja vundament 13. sajandi algusest. Sellel oli Г-kujuline plaan ning see koosnes eluruumidest ja väikesest, ühelöövilisest kirikust. Oli kahte tüüpi ühiseluruume; poolmaapealsed ja maapealsed. Viimaseid ehitati linnades ja need olid tavaliselt kahekorruselised; alumine korrus ehitati murtud kividest, mis seoti muda või mördiga, ja teine korrus ehitati puidust.

Kunst

Bulgaaria kaunite kunstide peavool 13. ja 14. sajandil on tuntud kui Tărnovo maalikoolkond. Vaatamata Bütsantsi Palaiologoste renessansi mõnede tendentside mõjutusele olid Bulgaaria maalil unikaalsed omadused; esmalt klassifitseeris selle eraldi kunstikoolkonnaks Prantsuse kunstiajaloolase André Grabar. Koolkonna töödes on teatud määral realismi, eripäraseid portreid ja psühholoogilist pilguheitu. Säilinud on väga vähe Teise tsaaririigi ilmalikku kunsti. Seinamaalide kilde, mis kujutavad rikkalikult kaunistatud figuure, avastati väljakaevamistel tsaaripalee troonisaalis Tărnovos. Troonisaali seinad olid arvatavasti kaunistatud Bulgaaria tsaaride ja tsaarinnade kujutistega.
Tărnovo maalikoolkonna varajased näited on freskod Bojana kirikus Sofia lähedal, mis dateeritakse aastasse 1259; need on ühed kõige täiuslikumad ja paremini säilinud Ida-Euroopa keskaegse kunsti mälestised. Erinevalt kaasaegsest Bütsantsi kunstist ja kiriku kaanonist kujutab enamik 240 figuurist isikupära, psühholoogilist pilguheitu ja elujõudu. Kiriku ktitorite Kalojani ja Desislava ning tseremoniaalsetes rüüdes valitseva monarhi Konstantin Tihhi ja tema naise Irina portreed on eriti realistlikud. Ivanovo kaljusse raiutud kirikud riigi kirdeosas koosnevad mitmest kirikust ja kabelist, mis esindavad Bulgaaria kunsti arengut 13. ja 14. sajandil. Ivan Asen II (valitses 1218–1241) valitsusajal maalitud maalidel esimese perioodi kirikutes on inimfiguurid kujutatud realistlikus stiilis, ovaalsete nägude ja lihavate huultega. Rõivaste värvid on kirkad, samas 14. sajandi freskod on Palaiologoste perioodi klassikalises stiilis. Nii Bojana kirik kui ka Ivanovo kaljusse raiutud kirikud on arvatud UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Tărnovos pole säilinud terviklikku maali. Püha Neljakümne märtri kirikus säilinud 35 stseeni iseloomustavad koolkonnale iseloomulikud mahedad toonid ja reaalsustunnetus. Freskode kilde on välja kaevatud 17 kiriku varemetest Tărnovo teisel kindlustatud künkal, Trapezitsas; nende seas olid kujutised sõjaväelastest, kes kandsid rikkalikult kaunistatud rõivaid. Palee kabel oli kaunistatud mosaiikidega. Lääne-Bulgaarias sisaldasid jäänukkunsti kohalikud iseärasused arhaismi kompositsioonis ja varjudeta toone, mille näiteid on muuhulgas leitud Zemeni kloostrist, Püha Jumalaema kirikust Donja Kamenicas ja Püha Peetruse kirikust Berendes.
Paljud Teise Bulgaaria tsaaririigi raamatud sisaldasid kaunilt meisterdatud miniatuure, tuntuimad näited on Manassese kroonika tõlge bulgaaria keelde, Ivan Aleksanderi nelikevangeelium ja Tomići lauluraamat, milles on kokku 554 miniatuuri. Miniatuuride, mis kajastavad erinevaid teoloogilisi ja ilmalikke sündmusi ja millel on oluline esteetiline väärtus, stiil oli mõjutatud kaasaegsetest Bütsantsi töödest.
Tărnovo koolkond jätkus; see rikastas Esimese Bulgaaria tsaaririigi traditsioone ja ikoonikujundust. Märkimisväärsed ikoonid on Püha Eleusa (1342) Messembriast, mida praegu säilitatakse Aleksander Nevski toomkirikus Sofias, ja Rila Püha Johannes (14. sajand), mida säilitatakse Rila kloostris. Sarnaselt Bojana kiriku freskodega näitab Rila Püha Johannes realismi ja mittekanoonilist kujundust. Mõnd säilinud ikooni iseloomustab hõbeplaadistus koos pühakute emailkujutistega.