google/wiki40b huggingface dataset:
Surimi

Surimi (jaapani keeles 擂り身; sõna-sõnalt tõlgituna 'hakkliha') on kalalihast või muust lihast valmistatud pasta; sama sõna kasutatakse ka mitmesuguste Aasia toitude kohta, mille peamiseks koostisaineks on surimi. 
Läänemaailmas on tuntuim surimitoode krabipulgad, millele antakse sageli pulga kuju ning mis kaetakse punaka värviga, et imiteerida krabi või homaari liha. Eestis tuntakse kalalihast tehtud surimitooteid ka makrana. Surimit hakati esmakordselt valmistama Ida-Aasias, üle maailma populaarseks sai toode 1960. aastatel. Tänapäeval on suurimad surimitootjad Jaapan ja Ameerika Ühendriigid.
Väärtpaberikonto

Väärtpaberikonto on väärtpaberite (aktsiate, osakute) hoidmiseks ja väärtpaberitehingute tegemiseks avatud konto.
Merle Palmiste

Merle Palmiste (sündinud 1. novembril 1970 Tallinnas) on eesti näitleja.
Ta lõpetas aastal 1992 Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri (XV lennu).
Ta töötab aastast 1992 näitlejana Eesti Draamateatris.
Ny Carlsberg Glyptotek

Ny Carlsberg Glyptotek on kunstimuuseum (glüptoteek) Kopenhaagenis.
Muuseumi asutas Carlsbergi õllemeistrite suguvõsa õllemeister Carl Jacobsen 1897. aastal.
Ny Carlsberg Glyptotekis eksponeeritakse selliste kunstnike teoseid nagu Édouard Manet, Camille Pissarro, Pierre-Auguste Renoir, Paul Cézanne, Vincent van Gogh, Henri de Toulouse-Lautrec, Pierre Bonnard, Paul Gauguin. Palju on Taani maalikunsti kuldajastu kunstnike töid. Näiteks kuulub kogusse Christen Købke maal "Efterårsmorgen ved Sortedamssøen", mis on arvatud Taani kultuurikaanoni koosseisu. 
Kõrvuti egiptuse, kreeka, rooma ja etruski skulptuuridega eksponeeritakse Auguste Rodini ja Edgar Degas' skulptuure. Rodini 30 taiesest koosnev kollektsioon on suurim väljaspool Prantsusmaad. Sama saab öelda ka etruski skulptuurikogu kohta, mis on suurim kollektsioon väljaspool Itaaliat.
Glüptoteegi hoone esimese osa projekteeris 1897. aastal arhitekt Vilhelm Dahlerup, aastal 1906 täiendas ja jätkas tema tööd Hack Kampmann. Aastal 1996 laiendati muuseumi Henning Larseni projekti järgi. Hoone restaureeriti taas 2006. aastal. Glüptoteegi keskel asub roheline talveaed.
Lastekirjandus

Lastekirjanduseks (ka: laste- ja noorsookirjandus) kõige laiemas tähenduses peetakse laste loetavat ja/või lastele mõeldud lugemisvara. Lastekirjandus hõlmab ühtviisi neid raamatuid, mille lapsed ise on omaks võtnud, kui ka neid raamatuid, mis on lastele kirjutatud või lastele sobivaks hinnatud mõne autoriteedi (literaadid, õpetajad, kirjastajad, lapsevanemad jne) poolt.

Üldiseloomustus

Lastekirjandust on üritatud määratleda kui spetsiaalselt laste jaoks loodud kirjandust, ent tihti on kirjaniku poolt algselt täiskasvanuile kirjutatud teosed saanud populaarseks hoopis lasteraamatuina (Mark Twaini "Prints ja kerjus", "Huckleberry Finn"). Samuti võib tuua vastupidiseid näiteid, kus lastele kirjutatud teos leiab suurema lugejaskonna täiskasvanute näol. Palju on teoseid, millest nii lastel kui täiskasvanuil on lugeda oma lugu (Antoine de Saint-Exupéry "Väike prints"). Sellised piiripealsed juhtumid teevad lastekirjandusest väga rikka nähtuse, ent ei tee lihtsamaks lastekirjanduse piiritlemist kirjanduses.
Oluliseks eripäraks lastekirjanduses on teksti ja pildi sümbioos, mistõttu on võrdselt tähtsad nii kirjaniku- kui ka kunstnikutöö. Tihti on lasteraamatus pilti rohkem kui kirjandust. Ka esimene teadaolev spetsiaalselt lastele loodud raamat on pigem pildiraamat – 1658. aastal ilmus "Orbis Pictus", tšehhi haritlase Jan Ámos Komenský pildiatlas lastele.
Spetsiaalselt lastele mõeldud lastekirjanduse põhiline eripära on lugeja ea eripära arvestamine (adressaaditunnetus).
Kirjandussotsioloog Hannes Hüttner on öelnud, et lastekirjandus oli kaua aega pedagoogiline provintsikirjandus (Hüttner 1979:97).

Lastekirjanduse klassifikatsioon

Nii lastekirjandust kui ka selle lugejaskonda on püütud ealiste huvide ja retseptsiooni seisukohalt klassifitseerida. Eristatud on väikelapse kirjandust, koolieeliku kirjandust, noorema kooliea kirjandust, keskmise kooliea kirjandust ning vanema kooliea kirjandust.
Välisluureamet

Eesmärk

Välisluureamet sihiks on tagada riigi julgeolek ja põhiseadusliku korra püsimine mittesõjaliste ennetavate vahendite kasutamise abil ning julgeolekupoliitika kujundamiseks ja riigikaitseks vajaliku teabe kogumine ja töötlemine. 
Amet teeb koostööd kaitsepolitseiga riigi vastu suunatud kuritegude ärahoidmiseks, osutab kaitsepolitseile ja kaitseväele abi elektroonilise teabe kogumisel, teeb koostööd teiste Eesti Vabariigi ja kohaliku omavalitsuse asutuste ja isikutega, samuti välisriikide julgeolekuasutuste ja rahvusvaheliste organisatsioonidega.
Eesti Balletiliit

Eesti Balletiliit, varem Eesti Kutseliste Tantsijate Loomeliit (lühend: EKTL) ja Eesti Kutseliste Tantsijate Liit on  tantsukunsti, eelkõige balletti edendav 1997. aastal asutatud loomeliit. Liit kuulub Eesti Teatriliidu kui katusorganisatsiooni alla.
Balletiliidu liikmeteks on praegused ja endised balletiartistid, pedagoogid, repetiitorid ja koreograafid. EKTL eesmärkideks on põhikirja järgi "Eesti kutselise tantsukunsti hoidmine, edendamine, selle tähtsuse propageerimine, oma liikmete loometegevuse, täiend- ja ümberõppe toetamine, nende töö-, teenistuse-, kutsealaste, majanduslike ning sotsiaalsete õiguste ja huvide kaitsmine".

Ajalugu

Eesti Balletiliit loodi 1997. aasta 17. novembril. Esialgu kandis liit nime Eesti Kutseliste Tantsijate Liit. Liidu juhatuse esimeesteks on olnud Aleksander Kikinov, Aime Leis, Andrus Kämbre, Kalju Saareke, Dmitri Hartšenko ja alates 2017. aastast Triinu Upkin.
2017. aasta 2. oktoobril toimunud üldkoosolekul valiti liidu uueks nimeks Eesti Balletiliit.
Kernu–Kohila tee

Kernu–Kohila tee (registrinumbriga 11220) on kõrvalmaantee Saue ja Kohila vallas. Tee pikkus on 16,9 km, millest esimesed 4,4 km on Kernu ja ülejäänud Kohila vallas.
Tee saab alguse Tallinn–Pärnu–Ikla maantee neljakümnendal kilomeetril Kernu külas, Saue vallas ja lõpeb Tallinn–Rapla–Türi maantee kahekümne kaheksandal kilomeetril Urge külas, Kohila vallas.
Tee kulgeb läbi Kernu, Kirikla, Pihali, Hageri, Aandu, Vilivere, Masti ja Urge küla, Hageri aleviku ning Kohila alevi.
Tee ületab ühte silda (Kohila sild üle Keila jõe tee kuueteistkümnendal kilomeetril) ja 8 truupi. Teele jääb seitse bussipeatust: Pihali, Kongo, Hageri, Hageri küla, Päevati, Kohila jaam ja Kohila.
Teega ristub kuuendal kilomeetril Pihali–Adila–Rabivere tee, üheksandal kilomeetril Ääsmäe–Hageri tee, kümnendal kilomeetril Tõdva–Hageri tee ja Hageri–Kodila–Kuusiku tee, kolmeteistkümnendal kilomeetril Aandu tee, viieteistkümnendal kilomeetril Kiisa–Kohila tee, kuueteistkümnendal kilomeetril Kohila jaama tee ja Lohu–Kohila tee.
Tee on Harju maakonnas mustkattega, edasi kuni Hageri alevikuni asfaltkattega, edasi kuni Masti külani mustkattega, edasi kuni Keila jõeni asfaltkattega, edasi lühike lõik mustkattega ja tee lõpuosa asfaltkattega. Tee klass on Harju maakonnas V, edasi kuni Hageri alevikuni IV, Hageri ja Kohila alevikes on teel tänavaklass, vahepeal on tee klassita. Liiklussagedus on Tõdva–Hageri teeristini 500–1000 autot ööpäevas, Kohila alevikuni 200–500 autot ööpäevas, Kohila alevikus 1000–3000 autot ööpäevas. Kiiruspiirangud on Hageri ja Kohila alevike piirkonnas (50 km/h). Hageri alevikus ja Kohila alevis on tee valgustatud. Hageri alevikku on kiriku ristmikust kuni rahvamajani rajatud asfalteeritud kergliiklustee.
Heino Väli

Heino Väli (11. august 1928 Tallinn – 23. november 1990 Tallinn) oli eesti laste- ja proosakirjanik.
Ta lõpetas Nõmme Kinotehnikakooli 1948. aastal ning töötas pärast seda kinomehaanikuna Nõmme kinos Võit. 
Aastatel 1950–1954 teenis aega Eesti Laskurkorpusele järgnenud eesti rahvusväeosades. Nõukogude eesti sõjaväe oludest on ka pärit mitu teost tema loomingus.
Ta hakkas tööle ajakirjanikuna 1954. aastal. Ta oli 1961. aastast vabakutseline kirjanik.
1970. aastatest kuni surmani elas ta Vilsandil peaaegu aasta läbi. Saareelust inspireerituna kirjutas ta siiani populaarsed lasteraamatud Felslandi hirmsast mereröövlist Silver Ükssilmast.

Diloogia "Veri mullal"

1968. aastal ilmus Moskvas vene keelde tõlgituna tema novell "Я - Лаури Пент, пахарь" (Mina, Lauri Pent – künnimees). See novell sai ajakirja Looming novellivõistlusel II auhinna. 
Novellis kirjeldas ta Nõukogude okupatsioonivõimudele sobivas vormis pingeid ja võitlusi Eesti külas 1940. aasta juunipöörde järel ning pärast Nõukogude 3. okupatsiooni algust. Novelli kangelane on elupõlise sulase poeg, uusmaasaaja Lauri Pent, kes astub komsomoli, on külaaktivist ja tapetakse pärast 1949. aasta küüditamist. Tema tapja oli diloogia teise novelli antikangelane Helmuth Ass (see selgus teises novellis).
Ajakirja Loomingu 3. numbris ilmus 1973. aastal tema novell "Veri mullal", mille eest sai ta 1974. aastal Friedebert Tuglase novelliauhinna. 
Novellis kirjeldas ta Nõukogude okupatsioonivõimudele sobivas vormis pingeid ja võitlusi Eesti külas 1949. aasta küüditamise eel ja järel. Novelli antikangelane on põlistalust pärit metsavend Helmuth Ass, kes juhib ühte salka, kaotab nii ümbruskonna kui ka oma salga toetust ning ei oska enam muutuvates oludes tulla toime.
Novell trükiti uuesti 1976. aastal. Samal aastal tehti sellest dramatiseering Noorsooteatris.
1982. aastal ilmus novellikogumik, milles oli kaks novelli – esimene oli "Mina, Lauri Pent – künnimees" ja teine oli sama "Veri mullal", mis kogumikus kandis nüüd nime "Mina, Helmuth Ass – põletusohver". Ühe algnovelli nime kandis nüüd terve kogumik.

Isiklikku

Tema endine abikaasa on ajakirjanik ja tõlkija Silvi Väli ning tütar on luuletaja ja tõlkija Katrin Väli.

Personaalia

Oskar Kruus. "Väli, Heino". Eesti kirjarahva leksikon/ Estnisches Schriftstellerlexikon. Eesti Raamat. Tallinn 1995. Lk 684
Trepi-roninastik

Klassifikatsioon

Varem paigutati need maod perekonda Elaphe, kuid Utiger jt. paigutasid (2002) taksoni perekonda Rhinechis.

Eluviis

Need maod on aktiivsed nii päeval kui öösel. Päevast eluviisi harrastavad nad kevadest varasuveni - aprillist mai ja juunini. Alates maist/juunist on nad tegevad varastel hommiku- ja hilistel õhtutundidel ning öösiti, pidades (roomates) jahti väiksematele imetajatele - saagi haaravad nad suuga ja kägistavad kehakeerdudega.
Maod on suhteliselt agressiivse hoiakuga ja ründavad võimalikke vaenlasi raevukate hammustustega.
Elulevad peamiselt maapinnal, talveune ajaks, mis kestab neli kuni viis kuud, püüavad elama asuda teiste loomade maa-alustesse elupaikadesse.

Paljunemine

Isased ja emased maod küpsevad sugulise paljunemise ajaks 5 aastaseks ja kasvatavad pikkuse vastavalt 50 kuni 65 cm. Suguküpsete madude paaritumine leiab looduses aset peale talveund aprilli- ja maikuu öödel.
Emased graviidsed maod munevad, peale järjekordset kestamist 5 kuni 25 muna. 10 kuni 25 cm pikkused maopojad kooruvad kahe kuni kolme kuu pärast, maoema võib mõne päeva nende juures olla. Nemad toituvad peamiselt putukatest.

Levila

Neid madusid võib kohata Pürenee poolsaarel, Portugalis, Hispaanias ja Prantsusmaa lõunaosas.
Kurena külanõukogu

Kurena külanõukogu oli külanõukogu Harju rajoonis. Külanõukogu eksisteeris 1945–1954 ja seejärel liideti see Kuivajõe külanõukoguga.
Ohtlik lend

Sisututvustus

Seriaali esimese hooaja avaloos saadetakse peategelane Tallinna kriminaalpolitsei uurija Andres Västrik ebaõnnestunud politseioperatsiooni tulemusena Pärnusse "sundpuhkusele". Koos kohaliku uurija Rita Leidpaluga jätkab kalafanaatik Västrik suvepealinnas oma uurijatööd. Teisel hooajal arenevad erinevad kriminaalsed sündmused juba Tallinnas.

Tootmine

Kriminaalseriaali idee autor oli Ain Prosa, kes produtsent Raivo Suviste heakskiidul tegi pilootseeria kirjutamise ettepaneku Mihkel Ulmanile. Valminud stsenaarium võeti hästi vastu ja samas valiti üheks peaosaliseks Marko Matvere. Osa pilootseeria tootmisest rahastas Eesti Televisioon. "Ohtliku lennu" esimene jagu valmis 2005. aasta suvel. 2006. aasta kevadel alustas Toomas Kirss ka kriminaalseriaali tootmist. Tagantjärele tõdes Prosa, et oleks "Kelgukoertest" varem teadnud, poleks "Ohtlikku lendu" tegema hakanud.
"Ohtliku lennu" võtetel tehti tihedat koostööd Põhja ja Lääne politseiprefektuuriga. Sarja võtteplatsid olid erinevates Eesti paikades. Uurijate kontor asus kogu seriaali võtteperioodil Tallinnas Eesti Televisiooni stuudios.

Tunnusmuusika

Sarja tunnusmuusikaks on Sõpruse Puiestee lugu "Ma olen õnnelik, et inimesed on nii ilusad ja head", mille autoriteks Allan Vainola ja Mait Vaik. Laul pärineb nende esikplaadilt "Mustale merele" (2003).

Tegelased ja osatäitjad

"Ohtliku lennu" kesksed tegelased on uurijate paar Andres Västrik (hüüdnimega Vistrik), keda kehastab Marko Matvere, ja Elisabet Tamme kehastatud Rita Leidpalu. Västrik on taktitundetu ja ropu suuga politseitöötaja, keda taltsutab korralik ning tööle pühendunud idealistist naispeaosaline. Jaan Rekkor mängib nende Pärnu ülemust Rein Pihelgast. Tallinna ülemust kehastab Maria Klenskaja. Västriku endist naist Katrinit mängib Piret Kalda ja tütart Kaja Ursula Ratasepp. Katrini uut meest, Västriku endist töökaaslast Marek Ollineni kehastab Leino Rei.
Simon Keller

Simon Keller on USA filosoof. Ta on alates 2009. aastast Victoria Ülikooli (Wellington) kaasprofessor.
Ta tegeleb peamiselt eetika, poliitikafilosoofia ja metafüüsikaga.  
Ta sai 1997 Monashi Ülikoolist bakalaureusekraadi nii psühholoogias kui ka filosoofias, 1999 Princetoni Ülikoolist magistrikraadi filosoofias ning 2002 Princetoni Ülikoolist doktorikraadi. Doktoritöö kannab pealkirja "On Welfare", juhendajad olid David Lewis ja Peter Singer.
Şirindil Alışanlı

Şirindil Həsən oğlu Alışanlı (ka Alışanov; venepäraselt Шириндил Гасан оглы Алышанов; sündinud 28. oktoobril 1952 Aserbaidžaani NSV-s Laçıni rajoonis Əhmədli külas) on aserbaidžaani kirjandusteadlane.
Ta kaitses 1981. aastal Juri Borevi juhendamisel kandidaaditöö romantismist. Tema doktoritöö teema on "Aserbaidžaani kirjandusteaduse teoreetilis-metodoloogilised probleemid".
Aavo Kuslapuu

Aavo Kuslapuu (9. oktoober 1953 Viira – 28. aprill 2010 Tartu) oli eesti elektroonik ja informaatik.
Ta lõpetas õpetas 1973. aastal Tallinna Polütehnikumi elektronarvutusmasinate ja -seadmete erialal ning 1982. aastal Tallinna Tehnikaülikooli elektroonikainsenerina.
Ta töötas pikka aega Zooloogia ja Botaanika Instituudis matemaatikute töörühmas ning ehitas üles instituudi infotehnoloogilise struktuuri. Samuti osales ta Eesti elurikkuse andmebaasi väljatöötamises.
Kai Künnis-Beres

Kai Künnis-Beres (kuni 29. juuli 2005 Kai Künnis; sündinud 28. juunil 1961) on eesti bioloog ja poliitik.
Ta õppis aastatel 1979–1984 Tartu Riiklikus Ülikoolis ja lõpetas selle bioloogina ning aastatel 1994–1995 magistrantuuris Tallinna Pedagoogikaülikoolis ja lõpetas selle  magistrikraadiga geoökoloogias. Ta õppis aastatel 1995–1998 Tallinna Pedagoogikaülikoolis doktorantuuris ja kaitses 1999. aastal doktorikraadi väitekirjaga "Spatio-temporal regulation of bacterioplankton distribution and composition in marine habitats".
Ta töötab Tallinna Ülikoolis. Ta eriala on hüdrobioloogia ja ökoloogia.

Poliitiline tegevus

Ta on Eestimaa Rohelise erakonna juhatuse liige.
Ta kandideeris 2014. aasta Euroopa Parlamendi valimistel, sai 187 häält ja ei osutunud valituks.
Valemivihik

4Poega

Õpilasfirma 4Poega asutasid neli noormeest: Sten Saar, Erki Lipre, Reino Pent ja Mihkel Härm. Nad olid  11. klassi õpilased Tallinna 21. Koolis, kus õppisid majandust valikainena. Peale õpilasfirmasid koordineeriva Junior Achievementi Arengufondiga tutvumist otsustati endid ettevõtluses proovile panna ning asutati 2003. aastal õpilasfirma 4Poega.
Firma läbilöögitooteks said A4-formaadis ja spiraalköites kaustikud, mille sisekaantele olid trükitud matemaatika ja füüsika valemid. See idee käidi välja kahenädalase ajurünnaku tulemusena, milles otsiti uusi tooteid koolinoortele. Kõigepealt tuldi välja vihikute valmistamise mõttega ning sinna lisandus idee lisada õppeainete valemid.
Toode osutus populaarseks ning sellele tõid kinnitust õpilasfirmade laadad ning reklaami- ja müügipäevad erinevates koolides. Tööd kroonis edu konkursil Parim Õpilasfirma 2004, kus saavutati teine koht.

Realister OÜ

Juunis 2004 loodi OÜ Realister, mis jätkas valemivihikute tootmist. Juunis 2006 asutati Lätis firma Realister SIA, mis toodab valemivihikuid ka Läti turule. Seal toodeti ja müüdi esimesel aastal 18 000 kaustikut. Ettevõte laienes ka Soome ning plaaniti laienemist Leetu ja teistesse lähiriikidesse.
2007/2008 õppeaastaks tõi Realister OÜ turule seitsme erineva aine valemivihikud: füüsika, matemaatika, keemia, eesti keel, inglise keel, saksa keel ja vene keel. Lisaks vihikutes leiduvatele valemitele on sisse toodud ka mängud, erinevad trikid/nipid ja pabertaskud. 2008/2009 õppeaastal lisandusid juurde bioloogia, ajaloo ja geograafia  ning 2009/2010 õppeaastal veel muusika ja kirjanduse valemivihikud.
2017. aastal on saada 12 erineva õppeaine B5 vihikut, 5 erinevat A4 vihikut ja neli erinevat vihikut algklassidele.
Emergentsus

Emergentsus (ka: emerdžentsus) on mingi asja (entiteedi; sealhulgas omaduse või seaduse) omadus, mis seisneb selles, et ta ilmneb tänu mingite muude (tavaliselt fundamentaalsemate) asjade olemasolule, kuid ei taandu nendele asjadele.
Emergentsete asjade olemasolu on filosoofias vaieldav. Seda pooldavat seisukohta nimetatakse emergentismiks.
Emergentsuse mõistel ei ole ühtset üldtunnustatud määratlust, kuid emergentseid asju peetakse uuteks ja taandumatuteks ning sageli võetakse neid teooria põhjal ennustamatute ja seletamatutena. Samuti peetakse neile sageli iseloomulikuks globaalseid omadusi. Tähtsaim omadus on neil see, et nende olemasolu on sõltuv millegi muu olemasolust ja baseerub sellel.
Eristatakse staatilist ehk sünkroonilist ja dünaamilist ehk diakroonilist emergentsust: esimese puhul eksisteerivad emergentsed asjad samal ajal asjadega, millel nad baseeruvad, teisel juhul kujunevad nad välja aja jooksul (viimasel juhul eeldatakse tavaliselt, et baseerumine ei ole ainult põhjusliku iseloomuga).
Emergentsust vaadeldakse kas asjade objektiivse omadusena (ontoloogiline emergentsus) või tulenevana meie tunnetusvõime piiratusest (epistemoloogiline emergentsus). Viimase erijuht on mõisteline emergentsus, mis pannakse meie teoreetilise ja keelelise maailmapildi arvele.
Ontoloogilise emergentsuse olemasolu korral oleks ontoloogiline reduktsionism, mis ehitab maailma üles algelementidest ja nende deterministlikest mõjudest, (näiteks füsikalism) väär. Epistemoloogilise emergentsuse olemasolu korral puudub meil võimalus saada ülevaadet episteemilistest õigustussuhetest.
Arvelaud

Arvelaud on arvutuslaud, mille puhul raamile on paigaldatud vardad, millele on lükitud nupud.  
Sellega sooritatakse aritmeetikatehteid.
Arvelaual on tavaliselt üks väli (ta ei ole pikuti osadeks jaotatud). Igal traadil on kümme nuppu. Erandiks on üks (tavaliselt kasutaja pool asuv) traat, millel on neli nuppu, mis tähistavad rubla veerandeid). Varem oli kasutusel veel teine nelja nupuga traat veerandkopikate märkimiseks.
Arvelaud paigutatakse sageli vertikaalselt, nii et traadid paiknevad vasakult paremale nagu raamatus. 
Tavaliselt on traadid keskelt kumerad,  nii et nupud hoiduvad ühele või teisele poolele.  
Algasendis on kõik nupud paremal. Arvutamisel liigutatakse neid vasakule.  Ülevaatlikkuse huvides on igal traadil keskmised kaks nuppu (viies ja kuues nupp) tavaliselt teist värvi kui ülejäänud. Teist värvi võib olla ka tuhandeliste traadi (ning nüüd ka miljoniliste traadi) vasakpoolne nupp. 
Arvelaud on üks vanemaid arvutusseadmeid. 
Arvelaud võeti Venemaal kasutusel 14. sajandil. Eestis kasutati seda näiteks kassaaparaadi asemel veel 20. sajandil. Praegu on see kasutusel paljudes Venemaa ja SRÜ riikide poodides ja turgudel. Koolis arvelaual arvutamist enamasti ei õpetata.
Alexander von Kaulbars

Päritolu ja haridustee

Alexander von Kaulbars pärines Eestimaa rüütelkonda kuulunud Kaulbarsi aadlisuguvõsast. Ta sündis Mõdriku mõisniku kindralleitnant Hermann Wilhelm von Kaulbarsi (1798–1888) ja tema abikaasa Alexandrine von der Oest gen. Drieseni (1819−1888) teise pojana. Sõjalise hariduse omandas ta Nikolai ratsaväekoolis (lõpetas 1861) ja Nikolai Kindralstaabi Akadeemias (lõpetas 1868).

Venemaa keisririigi ohvitser

1861. aastal astus ta sõjaväeteenistusse ja ülendati samal aastal praporštšikuks. Ta osales sõjategevuses Poolas ülestõusu mahasurumisel 1863 ja Kesk-Aasias Turkestani sõjaretkel 1870. aastatel (Kuldža sõjaretk – tänapäeva Xinjiang, Uiguuri autonoomne piirkond ja Hiiva), misjärel ülendati 1873 polkovnikuks. 1875. aastal määrati ta 8. ratsaväediviisi staabiülemaks ning aastail 1877–1878 võttis ta osa Vene-Türgi sõjast. 1879. aastal sai ta 14. ratsaväediviisi 1. brigaadi ülemaks. 1880. aastal ülendati ta kindralmajoriks. ning määrati 1882. aastal 1. ratsaväediviisi 1. brigaadi ülemaks.

Bulgaaria sõjaminister

1882. aasta mais sai temast Bulgaaria sõjaminister. Järgmisel aastal sattus ta konflikti saksameelse Bulgaaria vürsti Alexandriga ning oli sunnitud koos teiste Venemaa kindralitega Bulgaariast lahkuma.

Teenistus Vene-Jaapani sõjani

1891. aastal nimetati ta 15. ratsaväediviisi ülemaks ning ülendati 1894. aastal kindralleitnandiks. 1897. aastal sai ta 11. ratsaväekorpuse ülemaks ja 1900. aastal II Siberi korpuse ülemaks, mille koosseisus võttis ta osa bokserite ülestõusu mahasurumisest. 1901. aastal nimetati ta Odessa sõjaväeringkonna ülema abiks ning 1904. aastal ülemaks.

Vene-Jaapani sõjas

Vene-Jaapani sõja ajal määrati ta 1904. aasta oktoobris 3. Mandžuuria armee ja 1905. aasta jaanuaris 2. Mandžuuria armee juhatajaks. 2. Mandžuuria armee juhatajana võttis ta osa ka Mukdeni lahingust, kus Jaapani väed võitsid Venemaa vägesid. Kaulbarsi üritati lahingu kaotamises vastutavaks teha, kuid sõjaväeline erikomisjon ei leidnud temal süüd.

Hilisem sõjaväeline karjäär

1905–1909 oli Alexander von Kaulbars taas Odessa sõjaväeringkonna ülem ning alates 1909. aastast sõjanõukogu liige. Esimese maailmasõja ajal teenis ta Venemaa keisririigi sõjalennuväe staabis. Vene kodusõjas osales ta Anton Denikini juhitud Vabatahtlike Armee koosseisus.

Viimased eluaastad ja surm

1919. aastal emigreerus ta esmalt Istambuli, hiljem asus elama Bulgaariasse. Elu viimased aastad elas Prantsusmaal. Ta oli Vene Lendurite Liidu auesimees. Ta suri Pariisis 1925., teistel andmetel 1929. aastal ja maeti Sainte-Geneviève-des-Bois' kalmistule Pariisis.

Perekond

Alexander von Kaulbars abiellus Jekaterina Vladimirovna Šeltuhhinaga (1848–1919), kes oli jalaväekindral Vladimir Šeltuhhini ja Karoline Wöhrmanni tütar.
Augusta Treverorum

Augusta Treverorum oli roomlaste rajatud linn, mis on tänapäeva Trieri eelkäija. Linn võidi rajada esimese roomlaste rajatud silla (Trierer Römerbrücke) (18/17 eKr) rajamise või keiser Augustuse (30 eKr–14 pKr) valitsemisajal.
Gotska Sandön

Gotska Sandön ('Gotlandi liivasaar') on saar Läänemeres, mis kuulub Rootsile. Asub Ojamaa saarest 38 km põhjas. Pindala 36 km².
Saarel on 1909. aastast rahvuspark, mis alates 1963. aastast hõlmab kogu saare. Saarel on hallhüljeste koloonia ja mitmeid haruldasi taimeliike.
Saarel on püsivat asustust olnud harva. Praegu elavad seal ainult majakavaht ja rahvuspargi ametnikud.
Aino Pill

Aino Pill (20. märts 1926 Tallinn – 8. veebruar 2016) oli Eesti hüdrogeoloog.

Elulugu

Ta õpetas 1944. aastal Tallinna 7. Keskkooli ja 1957. aastal Tartu Riikliku Ülikooli geoloogiaosakonna ning kaitses 1974. aastal geoloogia-mineraloogiakandidaadi kraadi Eesti Teaduste Akadeemia juures (väitekiri "Подземные воды западного побережья и островов Эстонии и особенности их формирования").
Ta töötas aastatel 1957–1958 Krasnojarski Geoloogia Valitsuse ja 1958–1962 ENSV Geoloogia Valitsuse (EGV) hüdrogeoloogina, aastatel 1963–1988 Eesti NSV TA Geoloogia Instituudi teadurina.

Teadustöö

Uurimusi merevee mõjust põhjavee koostisele, põhjavee reostuse ja isepuhastusvõime kohta.
Varr

Varr, tähis "var", on reaktiivenergia mõõtühik SI-süsteemis, mis on tuletatud sõnadest voltamper reaktiivne.
1 var on elektrivoolu reaktiivvõimsus, mille puhul pinge ja voolutugevuse efektiivväärtused on 1 V ja 1 A ja ning võimsustegur sin φ = 1, kus φ on voolu ja pinge vaheline faasinihe, mis on võrdne \pi/2.