Honorius II

Paavstiks saamine

Honorius II valiti paavstiks Roomas. Salvador Miranda ja "Catholic Encyclopedia" järgi sai ta paavstiks 15. detsembril 1124, kirikuloolase J. N. D. Kelly järgi 21. detsembril 1124. Ta võttis nime Honorius I järgi.
Calixtus II surma järel soovisid kardinalid toetada esmalt San Stefano al Monte Celio kardinalpreestrit Sassot (Saxo), kuid siis valisid kardinal Gionata (Jonathan) soovitusel ja Pierleoni suguvõsa kaasabil 15. või 16. detsembril ametisse Santa Anastasia kardinalpreestri Teobaldo Boccapecora (Coelestinus II).
Kardinalid asusid Boccapecorat San Pancrazio al Laterano kirikus ametisse ennistama, kui Roberto Frangipani tungis teenistusele koos oma meestega, kelle nõudel määrasid kardinalid paavstiks Ostia kardinalpiiskopi Lamberto. Ta soostus viis päeva hiljem ametiga, kui kardinalid nõustusid taas pidama valimisi. Coelestinus II sai puhkenud kähmluses viga, kuid nõustus ametist loobuma. Kantsler Aymery de la Châtre ja Frangipanid pakkusid Rooma prefektile Urbanole ning Pierleoni suguvõsale altkäemaksu, et nad tunnustaksid paavstina Honorius II-st.

Suhted Saksamaaga

Honorius II saatis 1125 Saksamaale legaadiks Gerardo Caccianemici dell'Orso (hilisem paavst Lucius II) ja tunnustas uue Saksa kuningana Lothar III-t. Ta ekskommunitseeris 1128 Konrad Hohenstaufeni, kes ihaldas Saksa kuninga krooni.

Suhted Briti valitsejatega

Honorius II saatis 1125 kardinal Giovanni da Crema legaadina Inglismaale, kes pidi Inglise kuninga Henry I nõudel viibima mõnda aega Normandias. Legaat kohtus Roxburghis Šoti kuninga David I-ga.

Suhted Itaalia valitsejatega

Honorius II tunnustas 22. augustil 1128 Sitsiilia krahvi Ruggero II-st (Roger II) Apuulia hertsogina.

Suhted Lähis-Idaga

Honorius II soovitas 29. mail 1128 Jeruusalemma kuningal Baudouin II-l, et ta annaks oma tütre Melisinda mehele Anjou krahvile Foulque V-le.

Suhted Normandiaga

Honorius II ekskommunitseeris 12. aprillil 1125 Normandia valitseja Guillaume Clitoni, kes oli abiellunud kanoonilisele õigusele mittevastavalt.

Suhted Prantsusmaaga

Honorius II kutsus 1128 Troyes's kokku sinodi. Ta kinnitas 20. mail 1128 Nantes'i sinodi otsused.
Ta kehtestas 12. aprillil 1125 Anjou krahvkonnale interdikti.

Suhted Taaniga

Honorius II saatis Taani kuninga Nielsi soovil Taanisse legaadi.

Suhted Briti piiskoppidega

Honorius II andis 1125 Yorki peapiiskopkonnale privileege ja Roomat külastanud peapiiskop Thurstanile palliumi.
Ta määras Canterbury peapiiskopi William de Corbeil' paavstlikuks legaadiks Inglismaal ja Šotimaal.

Suhted Itaalia piiskoppidega

Honorius II ekskommunitseeris 1128 Milano peapiiskopi Anselmo della Pusterla, kes oli Saksa trooninõudleja Konrad Hohenstaufeni krooninud Itaalia kuningaks.
Ta määras 1126 Pisa piiskopi metropoliidiks.
Ta ordineeris 1129 püha Ubaldo Gubbio piiskopiks.

Munklus

Honorius II tunnustas 26. veebruaril või 27. veebruaril 1126 premonstratensiaani ordut ja 13. jaanuaril 1128 Templiordut.
Ta kinnitas 1126 Lyoni peapiiskopi otsuse, kes oli ekskommunitseerinud Cluny abti Pons de Melgueili.
Aquino krahv Adenolfo taunis Monte Cassino kloostri abti Oderisiot ja kaebas tema peale paavstile. Honorius II kutsus Oderisio Rooma, et selgitada talle esitatud süüdistusi. Kuna Oderisio keeldus kolmel korral Rooma minemast, tagandas paavst ta 1125 paastuajal abti ametist ja ekskommunitseeris ta ülestõusmispühade ajal. Seejärel otsis Oderisio paavstiga lepitust ja paavst vabastas ta peatselt kirikuvande alt.

Surm

Honorius II haigestus jaanuaris 1130 ja suri Roomas San Gregorio al Celio kloostris 13. detsembri hilisõhtul 1130. Ta maeti esmalt samas kloostris, kuid Innocentius II lasi tema säilmed matta ümber Lateraani basiilikasse.