Euroopa Liidu õigus

Euroopa Liidu ja Euroopa Ühenduse õigus

Euroopa Ühenduse, mis moodustab Euroopa Liidu esimese samba, õigus on ülimuslik rahvuslike õiguskordade suhtes ning tal on vahetu õigusmõju. 
Teise ja kolmanda samba raames loodud õigus sarnaneb tavalise rahvusvahelise organisatsiooni raames looduga.

Põhiõigused

Euroopa Liidu põhiõigused on Euroopa Liidu kodanikele kehtivad õigused ja vabadused. Enamik hartas tunnustatud õigusi kehtib kõigile, olenemata kodakondsusest või staatusest. Mõni hartas toodud õigus kehtib ainult kodanikele (enamik V jaotises loetletud õigusi), mõni on relevantne kolmandate riikide kodanikele (nt varjupaigaõigus – toodud välja II peatükis "Vabadused") või kindlatele inimrühmadele (nt töötajate õigused – toodud IV peatükis "Solidaarsus"). Euroopa Liidu põhiõiguste harta koosneb seitsmest peatükist. Nendest kuus käsitlevad konkreetseid õigusi ning viimases on üldsätted, kus täpsustatakse harta kohaldamisala ja tõlgendamise põhimõtteid.

Euroopa Liidu põhiõiguste allikad

Üldjuhul on iga riigi põhiõigused ja -vabadused sätestatud riigi põhiseaduses, tavaliselt on need eraldi peatükis või preambulis. Algselt puudusid Euroopa Majandusühenduse asutamislepingus igasugused viited põhi- ja inimõigustele. Varem tugineti Euroopas põhiõiguste käsitlusel 1950 Roomas alla kirjutatud ning 1953 jõustunud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste konventsioonile (EIÕK). Muuhulgas võib põhiõiguste üheks allikaks pidada Euroopa sotsiaalhartat ning Euroopa Ühenduste hartat töötajate sotsiaalsete põhiõiguste kohta. Euroopa Liit oli algselt loodud peamiselt majandusliku eesmärgiga ning põhiõiguste kaitset ei peetud oma ülesandeks.
Järjest enam ilmnes, et võivad tekkida olukorrad, kus liikmesriigid ei kohalda Euroopa Liidu õigust õigesti ning võivad seeläbi riivata üksikisikute põhiõigusi ja -vabadusi. Liikmesriikide kohtute kaudu jõudsid sellised põhiõigusi puudutavad vaidlused Euroopa Kohtusse. Toona polnud aga ka Euroopa Kohtul võtta aluseks Euroopa ühenduste põhiõigusi ja -vabadusi, mille võimalikku institutsioonipoolset riivet kontrollida – seega pidi Euroopa Kohus vastavad õigused ja vabadused ise tuletama. Euroopa Kohut võib suuresti pidada ka põhiõiguste ja -vabaduste kujundajaks, kes on taolisi õigusi tõlgendanud. Inimõiguste kohta käivad üldisemad põhimõtted loodi rahvusvahelise ja liikmesriikide õiguse eeskujul. EL-i lepingu artiklisse 6 lõikesse 2 on lisatud, et Euroopa Liit austab inimõigusi ja põhivabadusi ning põhiõigusi kui EL-i õiguse üldpõhimõtteid, nagu need on tagatud EIÕK-s.

Euroopa Kohus põhiõiguste kujundajana

Internationale Handelsgesellschafti asjaga lahendas kohus olukorra, kus siseriiklike põhiõiguste ning EL-i põhiõiguste vahel oli tekkinud vastuolu, tunnistades EL-i õiguse ülimuslikuks. Kui Euroopa Kohus oli kinnitanud, et liidu õigus on ülimuslik siseriikliku õiguse kõrval ja sel on vahetu õigusmõju, tekkis kohtutel küsimus, milline võiks olla taolise kohtupraktika mõju põhiseaduslike väärtuste kaitsele. Riigid ei saanud eemale hoida sellest, mida oli Euroopa tasandil kokku lepitud. Üks esimene põhiõiguste kohta käiv asi Euroopa Kohtus oli 1969 otsus Stauderi asjas, milles kohus ütles, et Euroopa Kohtu ülesandeks on põhiõiguste tagamine, sest inimõigused on üks osa ühenduse õiguse üldpõhimõtetest ning seega Euroopa Kohus ka kaitseb neid. Euroopa Kohus on sedastanud, et Euroopa Liidu õigus on ülimuslik ning siseriiklikku õigust luues peavad liikmesriigid EL-i õigusega arvestama. Saksa konstitutsioonikohtu lahendid on olnud EL-i õiguse tekkimise eeskujuks. Näiteks on Solange I asjas Saksa kohus otsustanud, et teostab põhiõiguste kaitse tagamiseks EL-i õiguse üle järelevalvet.
Põhiõiguste ja -vabaduste tuletamisel on Euroopa Kohus lähtunud suuresti teistest õigusallikatest. Üks selline õiguslik alus on näiteks EÜ asutamislepingu artikkel 220 ning artikkel 288, mis annab loa võrrelda liikmesriikide õigussüsteeme, kasutades selleks võrdleva õigusteaduse meetodeid. Euroopa Kohus on põhiõiguste loomisel lähtunud ka liikmesriikide sõlmitud rahvusvahelistest lepingutest – peamiselt Euroopa Inimõiguste Konventsioonist.

Lepingud põhiõiguste allikana

Euroopa Kohus on püüdnud tõlgendada neid väheseid sätteid, mis on leitud EL-i asutamislepingust, andes neile nii täiendava sisu kui ka uue mõõtme. Prantsusmaa eeskujul on toodud sisse võrdse tasu põhimõtte järgimine nii meestele kui ka naistele – nimelt oli Prantsusmaal teatavatel töökohtadel tagatud võrdne tasu töö eest nii naistele kui meestele. Taolise põhimõtte järgimata jätmist pidas Prantsusmaa aga enda konkurentsivõimet ohustavaks. Nii lisati asutamislepingusse artikkel 14 ning tänapäevaks on Euroopa Liidus vastu võetud direktiivid, mis puudutavad meeste ja naiste võrdset kohtlemist töösuhetes. Need toetusid EÜ asutamislepingu sotsiaalpoliitikat puudutavatele sätetele ning praegustele artiklitele 137 ja 140–143, mille kohaselt tagab iga Euroopa Liidu liikmesriik meestele ja naistele võrdse või võrdväärse töö eest võrdse tasu. Võrdõiguslikkuse põhimõtte alla kuulub ka sooline võrdõiguslikkus, mis on samuti EÜ asutamislepingust tulenev põhimõte – vastavalt asutamislepingule ja artiklile 2 on Euroopa Ühenduse üks eesmärk ning ülesanne sooline võrdõiguslikkus. Inimõiguste ja põhivabaduste tagamine on üks nõudmisi, mis Euroopa Liitu kandideerivatele riikidele esitatakse. Euroopa Liidu lepingu artikkel 7 kohaselt võib kasutada poliitilisi meetmeid juhul, kui üks riik oma siseriikliku õiguse raames inimõigusi riivab või võiks riivama hakata. Sellisel juhul võib riigile sanktsioonina kaasneda nt Euroopa Liidust väljasaatmine või liikmesõiguse peatamine.

Põhiõiguste kaitse Euroopas

Euroopa Liidus on põhiõiguste kaitse tagatud kolmel tasandil. Põhiõiguste kaitse tagamisega Euroopas tegelevad Euroopa Kohus, Euroopa Inimõiguste Kohus ja siseriiklikud, kõrgeima astme kohtud. Siseriiklikult on põhiõigused tagatud liikmesriikide põhiseadusega ja Euroopa Liidu tasandil Euroopa Liidu põhiõiguste hartaga ning Euroopas üldiselt Euroopa Inimõiguste Konventsiooniga. 
Liikmesriigi kohtud peavad enda tegevuses rakendama nii Euroopa Inimõiguste Kohtu tõlgendusi kui ka Euroopa Liidu õigust. See paneb aga liikmesriigid tihti keerulisse olukorda, sest kaks õigust ei pruugi alati omavahel kooskõlas olla. Kahe kohtu peamine vahe tavaisiku vaatepunktist seisneb selles, et Euroopa Inimõiguste kohtusse on võimalik pöörduda ka tavaisikul, kuid Euroopa Kohtusse sellisel moel mitte.
Lisaks annab Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikkel 43 igale liidu kodanikule ja füüsilisele või juriidilisele isikule, kes elab mõnes liikmesriigis, õiguse pöörduda Euroopa Ombudsmani poole seoses liidu institutsioonide, organite või asutuste tegevuses ilmnenud haldusomavoliga. Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikkel 44 annab aga kodanikele ja juriidilistele või füüsilistele isikule õiguse pöörduda petitsiooniga Euroopa Parlamendi poole. 

Eestis on oma õiguste kaitseks võimalik peale kohtu pöörduda ka võrdõigusvoliniku või õiguskantsleri poole.

Liikmesriigi vastutus Euroopa Liidu õiguse rikkumise eest

Riigi vastutuse käsitlemisel võib tekkida küsimus, millist riigiorganit saab üldsegi liidu õiguse rikkumise eest vastutavaks lugeda. Traditsiooniliselt on paljudes liikmesriikides piiratud seadusandja ning kohtuvõimu vastutus. Samuti võib riigi vastutus tekkida mitme riigiorgani tegevusel. Liikmesriigi vastutuse põhimõtte kehtestamisel toob Euroopa Kohus peamise argumendina välja vajaduse tagada ühenduse õigusnormide toimimise tõhusus ning nendega loodavate õiguste piisav kaitse. Francovichi otsuse põhjendamisel viitab Euroopa Kohus ka EUA (European Union Allowance Directive) artiklis 10 sätestatud liikmesriikide lojaalsuskohustusele, mille kohaselt peavad liikmesriigid rakendama kõiki asjakohaseid üld- või erimeetmeid, et tagada ühenduse õigusest tulenevate kohustuste täitmine. Kohtu arvates kuulub nende hulka ka kohustus kõrvaldada ühenduse õiguse rikkumise seadusvastased tagajärjed, mille üks alaliik on kohustus hüvitada kahju. Liikmesriikide vastutuse põhimõte on üldise kehtivusega ja ei sõltu ühenduse õiguse rikkumise iseloomust. Seega võib liikmesriikidel tekkida kahju hüvitamise kohustus kõigi ühenduse siduva toimega õigusaktide rikkumisel. Senises praktikas on Euroopa Kohus käsitlenud järgmisi juhtumeid: liikmesriik jätab direktiivi siseriiklikku õigusesse üle kandmata, siseriiklik seadusandja rikub EUA sätet, haldusorgan rikub EUA sätet ning direktiivi mittenõuetekohane ülekandmine siseriiklikku õigusesse.

Näide kohtupraktikast

Euroopa Liidu liikmesriigid on kohustatud tegema koostööd Euroopa Komisjoniga, seda riigiabi kavade teatise saatmise näol, enne nende rakendamist. Küll aga on praktika näidanud vastupidist. Kohtulahendis C-363/16 on olnud osapoolteks Euroopa Komisjon vs. Kreeka Vabariik. Lahendi peamine küsimus puudutas riigiabi andmist ja siseturuga kokkusobimatu riigiabi tagasinõudmist. Riigiabi on riigi rahaline toetus äriühingutele. Euroopa Komisjoni ülesandeks on ära hoida ebaausaid olukordi, kus valitsused toetavad riigi rahaga kohalikku tööstust või nt üksikuid äriühinguid. Euroopa Liidus ei ole see lubatud, sest annab toetust saanutele ebavõrdse eelise teiste ELi riikide samade sektorite ees. Peamine murekoht on sellega kaasnev kaubanduse ja konkurentsi moonutus. Riigiabi on lubatud seevastu juhtudel, kui toetused täidavad täielikult üldisi huve, teisisõnu, kui neist on kasu kogu ühiskonnale või majandusele.
Tulles tagasi ülalmainitud kohtulahendi juurde, võttis Euroopa Komisjon 22. veebruaril 2012 vastu otsuse 2012/541, millega on võimalik tutvuda põhjalikumalt Euroopa Liidu Teatajas. Otsus tehti Kreeka Vabariigile teatavaks 23. veebruaril 2012. Artiklis on välja toodud, et Kreeka osutatud riigiabi ettevõtjale United Textiles S.A. 2007 riigigarantiina ja 2009 sotsiaalkindlustuse näol, on siseturuga kokkusobimatu ja seeläbi ka vastuolus Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 108 lõikega 3. Vastuolu esines ka artiklite 2, 3 ja 4 näol, mille kohaselt oleks pidanud Kreeka viivitamatult abisaajalt riigiabi tagasi nõudma. Lisaks pidi Kreeka kahe kuu jooksul pärast otsuse teatavakstegemist komisjonile teavitama abisaajalt tagasi nõutava kogusumma, samuti võimaldama juba võetud ja kavandatud meetmete üksikasjaliku kirjelduse ning dokumendid, mis tõendavad, et abisaajatele on antud korraldus abi tagasi maksta. 
Komisjonini jõudis alles 21. juunil Kreeka edastatud kogusumma ehk natuke üle 19 miljoni eurot ning 29. augustil 2012 tuli veel üks kinnitus ametivõimudelt ligi 16 miljoni euro suuruse täiendava nõude näol. 
Oma hagis tugineb komisjon otsuse 2012/541 artiklitele 1–4, mille kohaselt Kreeka Vabariik ei võtnud ette tähtaja jooksul vajalikke meetmeid selleks, et teavitada komisjoni otsuse kohaldamiseks võetud meetmetest, mille abil kokkusobimatu abi oli plaanis tagasi nõuda United Textiles S.A.-lt.
Kohtujurist Eleanor Sharpston leidis samuti, et kõik väited Kreeka Vabariigi kohustuste täitmata jätmise kohta on tõendatud ja võttes arvesse kõik ülalmainitud asjaolud, tegi kohtujurist Euroopa Kohtule ettepaneku Kreekalt kohtukulud välja mõista. 
Euroopa Kohus rõhutas oma otsuses Euroopa Liidu toimimise lepingu (ELTL) artikli 288 tagamise olulisust eelnevalt omandatud kohtupraktikale, et ära hoida konkurentsimoonutus. 17. jaanuaril 2018 ilmus Euroopa Kohtu otsus, mille kohaselt Kreeka Vabariik on rikkunud kohustusi, mis tulenesid otsuse artiklitest 2-4 ja ELTL-st. Seepärast tegi Euroopa Kohus otsuse mõista välja kohtukulud Kreeka Vabariigilt.
Subsumeeritud näide c-363/16 kohtulahendist andis parema ülevaate, kuidas riigiabi andmine praktikas läbi viiakse, ning mida täpsemalt peab silmas Euroopa Komisjon siseturuga kokkusobimatu riigi rahalise toetuse all. Euroopa Komisjoni hinnangu kohaselt on liikmesriigid viimastel aastatel suunanud ümber enamiku oma riigiabist tööstustele ja äriühingutele, mis soodustavad EL-i huvides olevaid tegevusi. Taoline tegevus toob endaga kaasa ainult positiivse mõju, tõstes Euroopa majanduse konkurentsivõimet maailmaturul.