google/wiki40b huggingface dataset:
Sergej Stanišev

Sergej Dmitrievič Stanišev (venepäraselt Sergei Dmitrijevitš Stanišev; bulgaaria ja vene keeles Сергей Дмитриевич Станишев; sündinud 5. mail 1966 Hersonis) on Bulgaaria poliitik, peaminister 17. augustist 2005 kuni 27. juulini 2009, Bulgaaria Sotsialistliku Partei esimees.
Ta sündis Ukraina NSV-s Hersoni linnas. Tema isa on endine Bulgaaria Kommunistliku Partei Keskkomitee sekretär Dimitǎr Jakov Stanišev, kes vastutas Bulgaaria Kommunistliku Partei rahvusvaheliste suhete eest, ja ema Sofia Ülikooli slaavi filoloogia professor Dina Sergejevna Muhhina. Tal on vanem vend, arhitekt Georgi Stanišev (sündinud 1952). 
Ta lõpetas Sofias keskkooli, mis praegu kannab nime "35. Keskkool "Dobri Vojnikov"". Aastal 1989 lõpetas ta kiitusega Moskva Riikliku Ülikooli ajalooteaduskonna. Aastal 1994 kaitses ta seal doktoriväitekirja teemal  "Kõrgemate tsiviilauastmete teenistusliku edutamise süsteem Venemaal ja selle evolutsioon 19. sajandi teisel poolel".    
Aastatel 1994–1995 töötas Stanišev vabakutselise ajakirjanikuna. Ta on avaldanud üle 50 välispoliitikateemalise artikli Bulgaaria ja välismaa väljaannetes. 
Aastal 1995 määrati ta Bulgaaria Sotsialistliku Partei Ülemnõukogu peanõunikuks. Aastatel  1996–2001 töötas ta sealsamas osakonnajuhatajana.
Aastal 1998 õppis ta politoloogiat (Moskva Poliitiliste Uuringute Kool) ja 1999–2000 rahvusvahelisi suhteid (London School of Economics). 
Mais 2000 valiti ta Bulgaaria Sotsialistliku Partei Ülemnõukogu liikmeks. Juunis 2001 valiti ta 19. Ruse mitmemandaadilisest valimisringkonnast Bulgaaria parlamenti (Rahvakogusse). Detsembris 2001 valiti ta   Bulgaaria Sotsialistliku Partei Ülemnõukogu esimeheks ning fraktsiooni Koalitsioon Bulgaaria Eest esimeheks. 
2005. aasta valimistel 25. juulil valiti ta saadikuks 2. Burgase mitmemandaadilisest valimisringkonnast. Tema partei sai 31% häältest. Enne peaministriks valimist oli ta fraktsiooni Koalitsioon Bulgaaria esimees Rahvakogu 40. koosseisus. 16. augustil 2005 valiti ta 168 rahvaesindaja häältega Bulgaaria Vabariigi peaministriks ning asus ametisse 17. augustil. Tema koalitsioonivalitsusse kuulusid Koalitsioon Bulgaaria Eest, Rahvuslik Liikumine Simeon Teine ja Liikumine Õiguste ja Vabaduste Eest.  
2014. aastast on ta Euroopa Parlamendi liige.

Isiklikku

Sergej Stanišev sai Bulgaaria kodakondsuse alles 1996 (enne seda oli tal Nõukogude Liidu ja Venemaa kodakondsus). 
Kuigi tema isa on bulgaarlane, kannab ta endiselt venepärast isanime. 
Ta on vabaabielus tuntud ajakirjaniku Elena Jončevaga. Lapsi ei ole. 
Ta armastab sõita mootorrattaga. 2002. aastal hämmastas ta erakonnakaaslasi, sõites Buzludža mäele erakonna nõupidamisele mootorrattal ja kandes nahktagi kirjaga seljal "Kui sa näed seda kirja lugeda, siis peab Elena olema tagant maha kukkunud."
Piia Tiitus

Piia Tiitus (sündinud 21. mail 1938 Tallinnas) on eesti tantsija.
Ta lõpetas aastal 1958 Tallinna Koreograafiakooli (Liia Leetmaa klassis).
Ta oli aastatel 1958–1980 teatris Estonia tantsija; lisaks oli ta samas teatris aastatel 1978–1980 ühtlasi ballettmeistri assistent. Aastatel 1976–1991 töötas ta varietees Tallinn (aastani 1980 repetiitorina, aastatel 1980–1989 kunstilise juhina, aastani 1991 trupijuhina. Lisaks oli ta aastatel 1986–1991 Draamateatri tuletõrjeametnik.

Isiklikku

Tema onu oli karikaturist Romulus Tiitus.
Giro d'Italia

Giro d'Italia (itaalia keeles Itaalia velotuur) on üks kolmest suurest velotuurist. Tuur toimub igal aastal ja kestab kolm nädalat. Velotuuri liider kannab roosat liidrisärki.
Esimest korda toimus Giro d'Italia 1909. aastal ja selle võitis Luigi Ganna. Velotuuril peeti 8 etappi. Esimene etapp toimus trassil Milano–Bologna ja võitja oli Dario Beni.
Enim võite (5) on Alfredo Bindal, Fausto Coppil ja Eddy Merckxil.
Eestlastest on Girol parima koha saanud Tanel Kangert, kes oli 2013. aasta Giro d'Italial kolmeteistkümnes.
Ehitusmeister Solness

"Ehitusmeister Solness" (originaalpealkirjaga "Bygmester Solness") on Henrik Ibseni 1892 ilmunud näidend. Näidendi tegevus toimub ehitaja Halvard Solnessi kodus.
Näidendit mängiti esimest korda 19. jaanuaril 1893 Berliinis.
Näidendi põhjal on tehtud mitmeid filme. Näidendi järgi on nimetatud Eesti kirjastus Solnessi Arhitektuurikirjastus.
Carl Hellén

Carl Hellén (ka Karl Hellén; 4. september 1806 Korpilahti – 28. veebruar 1874 Taipalsaari) oli Eesti ja Soome vaimulik.
Ta lõpetas aastal 1827 Porvoos gümnaasiumi. Aastatel 1833–1835 (immatrikuleeriti 1. märtsil 1833) õppis ta Helsingi Ülikooli usuteaduskonnas. Ordineeriti 19. juulil 1836 õpetajaks.
Ta oli aastatel 1836–1839 Ilomantsi (asub Põhja-Karjala maakonnas) koguduse abiõpetaja ja aastal 1839 Korpilahti (asub Kesk-Soome maakonnas) koguduse adjunktõpetaja. Aastatel 1840–1845 oli ta Suursaare ja Tütarsaare koguduste õpetaja. Aastatel 1845–1855 oli ta Ruhnu Püha Magdaleena koguduse õpetaja. Aastatel 1855–1856 oli ta vikaarõpetajaks Markkova ja Järvisaari kogudustes Ingerimaal. Aastal 1857 oli ta leseaastapastoriks Kivennapa (praeguse nimega Pervomaiskoje, asub Viiburi rajoonis, Leningradi oblastis) koguduses. Aastast 1858 oli ta kaplaniks Petäjävesil (asub Kesk-Soome maakonnas), aastast 1862 Heinolas (asub Päijät-Häme maakonnas) ja aastast 1862 Taipalsaaris (asub Lõuna-Karjala maakonnas).
Arhitektuuriakustika

Arhitektuuriakustika hõlmab hoonete akustiliselt optimaalsete arhitektuurilahenduste planeerimist ja loomist.

Ajalugu

Juba 20 aastal kirjutas Rooma arhitekt ja insener Vitruvius teatrite akustilistest omadustest ja lisas arutluskäike  interferentsist, kajadest ja järelkõladest – seega käsitles arhitektuuriakustikat. Seejuures esimesed teadaolevad teaduslikud arutluskäigud helide kuuldavuse parendamiseks siseruumides põhinesid puhtalt geomeetrilistele kaalutlustele. Sellest tulenevalt prooviti kuuldavuse probleeme lahendada ainult läbi heli peegeldavate pindade paigaldamise. Bostonist pärit arst Jabez Baxter Upham kirjutas 1853 mitu ruumiakustikat käsitlevat artiklit, milles leidub ka viiteid arusaamisest, et peale peegelduste avaldavad ruumiakustikale mõju ka teised faktorid. Peamiselt järelkõla ja korduvate peegelduste mõju ruumis olevatelt pindadelt. Upham demonstreeris, kuidas riidest kardinad ja pehme mööbel vähendavad ruumi järelkõla kestust. Arhitektuuriakustika kui teadusvaldkonna tõeliseks pioneeriks ja alusepanijaks peetakse Ameerika Ühendriikide füüsikut Wallace Clement Sabine'i.

Eesti arhitektuuriakustikud

Kuulsaimad Eesti päritoluga arhitektuuriakustikud on Helmut Oruvee, Rein Pirn ja Linda Madalik.
Jäätmaa

Jäätmaa on ala, mida inimene on varem kasutanud, mis aga seejärel on olnud inimtegevusest vähemalt aasta puutumata. Sellised alad on tühjad krundid, laoterritooriumid, tagahoovid jne.
Jäätmaadel kujuneb välja iseloomulik taimestik, kus valitsevad mitmeaastased suured rohttaimed.
Hermetia illucens

Levik

Liik on pärismaine neotroopilises (Neotroopis) kliimavööndis, kuid on viimaste kümnendite jooksul levinud kõigile mandritele. Liiki leiab tänapäeval Lõuna-Euroopast, Aafrikast, Austraaliast, Aasiast ja Indoneesiast.

Kirjeldus

Hermetia Illucens valmikud on umbes 16mm pikad. Kärbeste kitiinkest on peamiselt musta värvusega ning metalse läikega. Rindmikul võib läike värvus ulatuda rohelisest siniseni, tagakehal isegi punaseni. Valmikutel on lai pea ja hästi arenenud silmad. Pea külge kinnituvad kaks tundlat, mis on üldjuhul peast kaks korda pikemad. Isenditel on kilejad tiivad, mis puhkeasendis on lapitud horisontaalselt tagakeha peale kokku.
Kärbestel esineb mimikri, mille abil omandavad nad herilaseliigi Trypoxylon politum välimuse.

Elutsükkel

Emane kärbes muneb 200-700 muna.  Munad munetakse tavaliselt laguneva biomateeria vahetusse lähedusse varjatud kohta, kus vastsed kooruvad õigetes tingimustes umbes nelja päevaga.  Äsjakoorunud vastsed on vähem kui 1mm pikkused. Vaglad võivad kasvada kuni 27mm pikkuseks ja kaaluvad 0.10g – 0.22g.  Vastse elutsükkel kestab keskmiselt 22 päeva, mille järel algab eelnuku järk, mis kestab umbes 7 päeva.  Madala temperatuuri ja toidupuuduse tõttu võib vastsejärk pikendega mitu kuud.  Nukujärk kestab keskmiselt 1-2 nädalat.  Suhkrust või nekatrist toitudes elavad valmikud 47 kuni 73 päeva.  Ilma toitumata, oma rasvavaru arvelt elavad valmikud 8 kuni 10 päeva.

Temperatuur

Valmikud paarituvad 24°C-40°C juures. Umbes 99,6% paaritumisest toimub umbes 27.5°C–37.5°C.

Valgus

Tehistingimustes paaruvad kärbsed näiteks halogeen lambi valgel.  Troopilistes tingimustes paaruvad valmikud peamiselt ennelõunasel ajal. Enne ja peale paaritumist otsivad valmikud varjulist kohta.

Niiskus

•Optimaalne õhuniiskus kärbeste igas elutsüklis on 70%.  Substraadi olemasolu ei ole vajalik nukkumiseks, aga substraat võib olla vajalik niiskuse säilitamiseks nukkumise ajal. 70% õhuniiskuse juures leiti, et nukkudest koorumise efektiivsus on 93%.

Kasulikkus

•Hermetia illucens pole inimestele kahjur. Võrreldes toakärbsega on Hermetia illucens esindajatel taandarenenud suised, mis võimaldavad tarbida ainult vedelikku. Seetõttu ei ole nad võimelised taasväljutama söödud toiduosakesi ja seedeensüüme nagu seda teevad toakärbsed. Seetõttu ei ole liik võimeline levitama haigusi. 
•Munevad emased ei mune värskele inimtoidule. Kuna Hermetia illucens kärbsed on koprofaagid, siis eelistavad nad muneda roiskuvale ja laugnevale biomassile.

Kasutus komposteerimises või loomasöödana

Hermetia illucens vastseid kasutatakse jäätmete komposteerimisel või jäätmete muundamisel loomasöödaks. Kogutud nukke või eelnuku järgus vastseid söövad kodulinnud, kalad, sead, sisalikud, kilpkonnad ja isegi koerad.  Jäätmed võivad koosneda nii värskest sõnnikust kui ka loomsetest ja taimsetest toidu jäätmetest.
Kärbse vastsed on toidu biomassiks muudamisel väga tõhusad. Lisaks toitainetele suudavad kärbse vastsed toota ka teist väärtuslikku ressurssi - komposteerunud väljaheiteid ehk frassi. Kärbse vastsete frass on lõhnatu ja peenikestest graananulitest koosnev elutegevuse jääk, mida saab kasutada orgaanilise väetisena.
Janika Oras

Janika Oras (aastani 1983 Taukar; sündinud 28. novembril 1963 Rakveres) on Eesti rahvaluule- ja -muusikateadlane.

Elulugu

Janika Oras on arsti tütar.
Lõpetas 1982 Tallinna Muusikakeskkooli, 1988 Tartu Ülikooli filoloogiateaduskonna, filoloogiamagister (2002, TÜ), väitekiri "Vaateid Muhu vanemale rahvaluulele: helikõrguslik ja rütmiline organisatsioon", 2002–2007 EMTA doktorant, filosoofiadoktor (2008, EMTA), väitekiri "Viie 20. sajandi naise regilaulumaailm. Arhiivitekstid, kogemused ja mälestused". Oli 1988–93 Eesti Kirjandusmuuseumi Eesti Rahvaluule Arhiivi vaneminsener, heliarhiivi sektori juhataja, osakonnajuhataja kohusetäitja, aastast 1993 kuni praeguseni teadur, 1993–99 EKI rahvalaulude töörühma juhataja ja aastast 1997 TÜ Viljandi Kultuuriakadeemia ning aastast 2004 EMTA külalislektor (vanem rahvalaul). Eesti Kultuurkapitali rahvakultuuri sihtkapitali aastapreemia 2000, 2008 , Eesti folkloristika aastapreemia 2013 .

Teadustöö

Uurimisvaldkonnad: etnomusikoloogia ja folkloristika (vanem rahvalaul, laulik, pärimuse kogumislugu). Mitmete EKM-i väljaannete toimetaja: seeria "Pro Folkloristica" toimetaja 1994-2002, seeria "Vana Kannel" peatoimetaja, "Eesti rahvamuusika antoloogia" (2003), "Eesti parmupill" (2011) toimetaja. Akadeemilise Rahvaluule Seltsi (1996) ja Eesti Muusikateaduse Seltsi (2000) liige. 26 teadusartiklit, üks monograafia.
Mineraali tänav

Mineraali tänav on tänav Tallinnas Kristiine linnaosas Lilleküla asumis Lille allasumis. Tänav on umbes 60 m pikk ja ühendab Endla tänavat ja Paldiski maanteed.
Tänaval asub kiirtoidukiosk.
Tänav asub Tallinna Lilleküla Gümnaasiumi ja Tallinna Mustjõe Gümnaasiumi teeninduspiirkonnas.

Ajalugu

Mineraali tänav tekkis 1904, kui Albert Koba hakkas selles piirkonnas krunte müüma. 
Tänava varasemad võõrkeelsed nimed on saksa keeles Mineralstraße ja vene keeles Минеральная ул.
Harilik apteegitill

Nomenklatuur, taksonoomia ja süstemaatika

Ladinakeelse nimetuse autoriks loetakse šoti päritolu inglise aednikku ja botaanikut Philip Millerit (botaaniline autorilühend Mill.), kes kirjeldas taime 1768 raamatus "Gardeners Dictionary".
Hariliku apteegitilli botaaniline nimetus on Foeniculum vulgare Mill. (vahel ka Foeniculum vulgare Miller).
Harilik apteegitill on sarikalaadsete seltsi sarikaliste sugukonna apteegitilli perekonna taimeliik.

Botaaniline lühikirjeldus

Kultuuris on harilik apteegitill kaheaastane taim. Taim võib kasvada 1–2 m kõrguseks.
Vars on apteegitillil harunev ja lehed asetsevad varrel vaheldumisi.
Õied on väikesed ja kollast värvi. Viljad silinderjad.

Levik

Looduslikult kasvavad apteegitillid Portugalis, Hispaanias (sh Baleaaridel), Alžeerias, Egiptuses, Liibüas, Marokos, Tuneesias, Afganistanis, Iraanis, Iisraelis, Jordaanias, Liibanonis, Süürias, Türgis, Kaukasuses, Gruusias, Pakistanis, Ukrainas (sh Krimmis), Albaanias, Bosnia ja Hertsegoviinas, Bulgaarias, Horvaatias, Kreekas (sh Kreetal), Itaalias (sh Sardiinia, Sitsiilia), Montenegros, Prantsusmaal (sh Korsikal).
Kultuuri kasvatatakse Indias, Jaapanis, Lõuna-Aafrikas, USA-s ja ka Eestis.

Apteegitill rahvameditsiinis

Hariliku apteegitilli lehti, varsi, mugulaid ja vilju on kasutatud pikka aega mitmesuguste haiguslike seisundite korral paljude riikide rahvameditsiinis.
Apteegitillisaadusi on kasutatud kõhuvalude korral, antiemeetikumina, artriidi, vähktõve, väikelaste gaasivalude, konjuktiviidi, kõhukinnisuse, mürgistuste, kõhulahtisuse, palaviku, täiskasvanute gaasivaevuste, maovalude, gastriidi, unetuse, soole ärritussündroomi, neeruvaevuste, diureesi, leukorröa, maksavalude ja suuhaavandite korral, ka menstruatsiooni vereeritust soodustava aine (emmenagoog) ja lahtistina.

Apteegitill kulinaarias

Apteegitill on söödav. Seda võib tarvitada värskelt või kulinaarse töötluse ja või kuivatamise järel. Süüakse varsi, lehti, õisi, vilju ja juuri.
Jalaväekompanii

Koosseis

Jalaväekompanii koosneb 3–4 jalaväerühmast, lahingutoetusallüksustest, teenindus- ning juhtimisallüksustest. Jalaväekompanii suuruseks on sõltuvalt allüksuste suurusest ja arvust tavaliselt 100–200 sõjaväelast.

Taktika ja tegevus

Jalaväekompanii kaitselõigu pikkus on sõltuvalt koosseisust, maastikust ja olukorrast 500–1500 m. Tavaliselt tugevdatakse jalaväekompaniid lahingutegevuseks pataljoni lahingutoetusallüksustega.
Pataljonist iseseisvalt tegutsemiseks ette valmistatud jalaväekompaniid nimetatakse jalaväekompanii lahingugrupiks või üksik-jalaväekompaniiks.

Relvastus ja varustus

Jalaväekompanii relvastusse kuuluvad püstolid, automaadid, kuulipildujad, granaadiheitjad, täpsuspüssid, mõnikord ka raskemad tankitõrjerelvad, samuti kerged miinipildujad. 
Jalaväekompanii liigub tavaliselt kas taktikalistel veoautodel, maasturitel, soomustatud autodel, soomusautodel või soomustransportööridel.
Armeekindral

Armeekindral on kõrgema ohvitseri sõjaväeline auaste mitmes riigis. 
Armeekindrali auastme nimetus pärineb kas riigi kogu maaväe ülema sümboolsest või reaalsest ametikohast (nagu näiteks Ameerika Ühendriikides) või siis armee kui korpusest suurema sõjaväelise üksuse ülema ametikohast (nagu näiteks Prantsusmaal või Venemaal).

Bulgaaria

Armeekindrali (bulgaaria keeles Армейски генерал) auaste kehtis aastatel 1945−1998 Bulgaaria tsaaririigis, Bulgaaria Rahvavabariigis ja Bulgaaria Vabariigis.

NSV Liit ja Venemaa Föderatsioon

Nõukogude Liidu ja Venemaa Föderatsiooni armeekindrali auastet (генерал армии) loetakse võrdseks Lääne-Euroopa marssali ja USA armeekindrali auastmega (NATO OF-10), sellele vastab mereväes laevastikuadmirali auaste. Armeekindralist kõrgem on tänapäeval Venemaa Föderatsiooni marssali auaste ja madalam kindralpolkovniku auaste.

Poola Rahvavabariik

Poola Rahvavabariigis kehtis armeekindrali (poola keeles Generał armii) auaste aastatel 1951−1958 ja 1973−1991. Sellest kõrgem oli Poola marssali aukraad.

Prantsusmaa

Prantsusmaa armeekindrali auaste (général d'armée) vastab enamiku NATO riikide, sh USA, Suurbritannia ja Eesti kindrali auastmele (OF-9, nt USA "neljatärnikindral"), mereväes vastab sellele admirali auaste.

Saksa Demokraatlik Vabariik

Saksa Demokraatlikus Vabariigis kehtestati armeekindrali (saksa keeles Armeegeneral) auaste 1959. aastal. Kuni 1982. aastani oli see riigi relvajõudude kõrgeim auaste, seejärel Saksa Demokraatliku Vabariigi marssalist madalam. Kuna viimast kellelegi ei omistatud, jäi armeekindral de facto kõrgeimaks aukraadiks. Sellest madalam oli kindraloobersti auaste (Nõukogude Liidu kindralpolkovniku vaste). Armeekindraliks said viis isikut, kellest kolm olid kaitseministrid (Stoph, Hoffmann ja Keßler), üks julgeoleku- (Mielke) ja üks siseminister (Dickel). See endine auaste vastab samuti NATO OF-9-le ja on võrdne Saksamaa Liitvabariigi Bundeswehr'i kindrali (General) auastmega.
Ressiiver

Ressiiver (ingl k receiver: vastuvõtja) on tehnikas kiirguse, elektromagnetlainete või energiakandja vastuvõtja. 
Termin on kasutusel energiatehnikas, raadiotehnikas ja helitehnikas.
Energiatehnikas on ressiiiver gaasi- või aurutorustiku vahepaak, mis vähendab pulseeriva voolu põhjustatud rõhukõikumist.
Raadiotehnikas on ressiiver raadiolainetega edastatava signaali vastuvõtja, laiemas tähenduses elektromagnetvõnkumiste, sealhulgas optilise kiirguse vastuvõtja.
Helitehnikas on kasutusel termin "AV-ressiiver" (audio-videoressiiver), mis on raadiovastuvõtjat sisaldav mitme helisageduskanaliga helivõimendi (tänapäeval kasutusel peamiselt kodukinoseadmestikus).
Tallinna Filharmoonia

Tallinna Filharmoonia on aastal 1994 asutatud kontserdiasutus, mida haldab Tallinna Kultuuriamet.
Põhikirja järgi on Tallinna Filharmoonia põhiülesanne "Eesti muusikakultuuri arendamine ja rikastamine muusikateoste ettekandmise, salvestamise ja propageerimise kaudu ning kontsertide ja festivalide korraldamine".
Tallinna Filharmoonia juures asub Tallinna Kammerorkester.
Urga mõis

Urga mõis (saksa keeles Orgishof, varem Idel ja Idelshof, läti keeles Urgas muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Aloja kihelkonnas. Tänapäeval asub Lätis Aloja piirkonnas Braslava vallas Urga külas.
Mõisa pargis kasvav Urga nulg on looduskaitse all.

Ajalugu

Mõisast on esimesi teateid aastast 1436, kui Liivi ordumeister läänistas Jan Orgisele maad. Aastal 1597 sai mõisa omanikuks samast suguvõsast Philip Orgas, kes müüs selle Zoegede soost daamile, kes andis selle aastal 1630 oma Dönhoffide soost pojale. See suri meessoost järglasteta ja nii omandas mõisa aastal 1636 Jürgen Zoege, kes selle aasta hiljem Ungern-Sternbergidele müüs. Aastal 1757 läks mõis Ceumernite valdusesse. Aastal 1833 läks mõis abielu kaudu Stadenite valdusesse.

Mõisa suurus

Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal kuus adramaad, sellele allus 157 mees- ning 159 naishinge. Sama suur oli mõis ka aastal 1757, aastal 1734 oli adramaid 3 ja 7/8, aastal 1688 aga 5 ja 1/2. Aastal 1641 oli mõisa suurus üks adramaa. Aastal 1832 oli adramaid 5 ja 16/20, aastal 1881 aga  4 ja 15/30, lisaks veel 11 ja 40/80 adramaad maad mõisale alluvate talude koosseisus.

Karjamõisad

Aastal 1816 kuulus mõisale kaks karjamõisa:  Kihle  ja Kabbul.
Vialacičy

Ajalugu

Vialacičy asulat mainitakse esimest korda aastal 1562. See paik on siiski ka varem asustatud olnud, sealt on leitud leide nii kiviajast kui ka pronksiajast. Aastal 1936 uuriti sealset muinaslinnust; selgus, et see oli kasutusel aastast 500 enne Kristuse sündi kuni aastani 500 peale Kristuse sündi.  Ka asuvad agrolinnakeses kääpad, mis olid kasutusel XI sajandini, neist kolm on tänase päevani puutumatult säilinud.
Asula omanike kohta on vähe teada. XVII sajandil kuulus sealne maa riigile, XIX sajandi alguses olid asula omanikeks Tyszkiewiczid, aga sajandi keskel oli sealne mõis taas riigimõis. Aastal 1869 läks mõis Zancewiczite valdusesse, kuuludes neile kuni aastani 1917. Mõisakompleks oli tagasihoidlik, selle juurde kuulusid peale häärberi veel valitsejamaja, vesiveski ja park. Ainus, mis säilinud on, on mõisa juurde viinud allee. Enne aastat 1812 oli see uhkem, aga mõisakompleks sai sõjas kannatada.
Vialacičys on asunud kaks kirikut. Üks neist rajati vana kloostri koha peale. Kloostri enda asutamisaeg on teadmata, aga tegevuse lõpetas see aastal 1706, mil sealsed mungad lahkusid Kiievisse. Teise maailmasõja ajal kolis kogudus remontimata hoonest ümber tühjaks jäänud poodi Vialacičy keskel.  Vana kloostri juurde jäi ka kolm kabelit, neist kaks surnuaial, kolmas aga tee ääres. Üks surnuaial asunud kabel (ainus kivihoone) on tänapäevani säilinud. Teine kirik asus küla keskel, see suleti peale Teist maailmasõda.
Franz Josephi maa

Franz Josephi maa on saarestik Põhja-Jäämeres. 
Saarestiku pindala on 16 100 km². Saared on kaljused, kuni 620 meetrit kõrged ja enamjaolt kaetud liustikega, mille pindala on viimastel aastakümnetel intensiivselt vähenenud. Saarte pinnase moodustavad liivakivi, aleuriit, lubjakivi ja basalt.
Loomadest võib saarestikus kohata jääkaru, polaarrebast, morska, habehüljest, grööni hüljest jt.
Saartel valitseb arktiline kliima. Aasta keskmine õhutemperatuur on vahemikus –1,2...+1,6° C. Jaanuaris võivad õhutemperatuurid langeda alla –50° C. Sademete hulk on vahemikus 200...550 mm.
Saarestik kuulub Venemaale ning on halduslikult Arhangelski oblasti Primorski rajooni koosseisus ning nendel puuduvad püsielanikud. 1957. aastast asub Hayesi saarel ilmajaam. 
Franz Josephi maa avastati Austria-Ungari Põhjapooluse-ekspeditsiooni käigus 30. augustil 1873. Ekspeditsiooni juhid Julius von Payer ja Karl Weyprecht andsid saarestikule nime Austria-Ungari keisri Franz Joseph I järgi. Saarestik pole kunagi kuulunud Austriale, Ungarile ega Austria-Ungarile.
Franz Josephi maa järgi sai nime Tallinna Loomaaia nüüdseks surnud jääkaru Franz.

Franz Josephi maa kajastused kultuuris

Esimene maailmasõda peeti suuresti asumaade ümberjagamise nimel. Ühena vähestest sõjas osalenud suurriikidest puudusid Austria-Ungaril asumaad. Kuid vahva sõdur Josef Švejk nimetas romaanis "Vahva sõduri Švejki juhtumised maailmasõja päevil" korduvalt Austria-Ungari asumaaks Franz Josephi maad.