google/wiki40b huggingface dataset:
Valdeko Kangro

Valdeko Kangro (8. augustil 1916 Tartu – 23. märts 2019) oli eesti vaimulik, viiuldaja ja muusikategelane.
Valdeko Kangro lõpetas aastal 1934 Hugo Treffneri Gümnaasiumi. Aastal 1937 lõpetas ta Tartu Kõrgema Muusikakooli. Samaaegselt õpingutega Tartu Kõrgemas Muusikakoolis õppis ta Tartu Ülikoolis usuteadust. Pärast Tartu Kõrgema Muusikakooli lõpetamist siirdus ta sõjaväeteenistusse Tallinna. Sõjaväeteenistuse ajal ja pärast vabanemist jätkas ta õpinguid Tallinna Konservatooriumis muusikajuhtimise ja viiuli alal. Aastal 1944 lõpetas ta viiuliklassi ja oli Konservatooriumis ka assistendiks keelpillide alal. Ta töötas viiuldajana Riigi Ringhäälingu sümfooniaorkestris.
Sõjakeerises sattus ta aastal 1944 Rootsi, kust omakorda siirdus teoloogiastipendiaadina (aastal 1946) USA-sse, Andover Newtoni nimelisse usuteaduslikku ülikooli (Newton Center, Massachusetts), mille lõpetas aastal 1951 magistrikraadiga. Tema väitekiri käsitles montanismi. Muusikaliselt täiendas ta ennast Minnesota Ülikooli juures, New Yorgis, Aspenis ja Colorados, kus mängis sealses sümfooniaorkestris. Aastatel 1949–1952 töötas ta keelpillide ja kammermuusika instruktorina Betheli kolledžis St. Paulis, Minnesotas ja aastal 1954 Northeastern Bible Institute muusikaosakonna juhatajana Pennsylvanias. Asudes elama New Yorgi osariiki sai ta Huntingtoni sümfooniaorkestri kontsertmeistriks Long Islandil ja pidas samal ajal New Yorgis jumalateenistusi.
Valdeko Kangro on olnud Tallinna III Evangeeliumi Kristlaste koguduse pastoriks, samuti on teeninud pastorina Vancouveri Ühendatud Kogudust ja Toronto Eesti Evangeelset kogudust ning E.E.L.K. Vancouveri Peetri kogudust Kanadas. Pärast Konsistooriumi eksami sooritamist Rootsis oli ta New Yorgi Pauluse koguduse abiõpetaja. Samaaegselt tegutses ta New Yorgi Eesti mees- ja naiskoori juhatajana. 12. novembril 1972 ordineeriti Valdeko Kangro peapiiskop Konrad Veemi poolt Stockholmis õpetajaks.
Pärast ordinatsiooni määrati ta USA Esimese praostkonna vikaarõpetajaks. Aastal 1973 määrati ta Connecticuti koguduse õpetajaks, seda kogudust teenis ta koguduseõpetajana 1973–1996, jäädes 10. novembrist 1996 sama koguduse abiõpetajaks (koguduseõpetajaks sai Uudo Tari). Aastatel 1996–2010 teenis ta Lõuna-Florida Pauluse kogudust. Samuti oli ta USA Esimese praostkonna abipraost.
Spargelkapsas

Ajalugu

Spargelkapsas aretati kapsarohust umbes 6. sajandil. Rooma impeeriumist saati on spargelkapsast itaallaste hulgas väärtuslikuks toiduaineks peetud. Spargelkapsa tõi Inglismaale Peter Scheemakers, USAsse Lõuna-Itaalia immigrandid, kuigi seal sai see populaarseks alles 1920. aastatel.

Kasvatamine

2014. aastal toodeti maailmas 24,17 miljonit tonni spargel- ja lillkapsast 1,38 miljonil hektaril põllumaal.
Spargelkapsas eelistab kasvamiseks viljakat ja savist mulda, kasvutemperatuuri +16 ... +25 °C­ ja niisket keskkonda (85%).
Spargelkapsa lõikus toimub enne, kui see õide puhkeb.

Kasutamine

Spargelkapsast kasutatakse peamiselt toiduainena.
Spargelkapsas sisaldab kiudaineid, kaaliumi, fosforit, kaltsiumi, magneesiumi, rauda, tsinki, mangaani, väävlit, vitamiine C, B₁, B₂, B₅, B₆, PP, E, K ja provitamiini A. 100 g spargelkapsast annab umbes 25 kcal.

Ravitoime

1992. aastal eraldas Paul Talalay meeskond spargelkapsast sulforafaani. See fütokemikaal annab kaitse paljude kasvajavormide eest ja hävitab teatud tõvestavad bakterid nii seedekulglas kui ka hingamisteedes.
Māra Svīre

Māra Svīre (sünninimi Māra Brīdaka, alates 1956 õieti Māra Lapsiņa, alates 1970 õieti Māra Kaijaka; sündinud 13. oktoobril 1936) on läti kirjanik.
Māra Svīre lõpetas 1954. aastal Alūksne 1. Keskkooli ja 1959 Läti Riikliku Ülikooli õigusteaduskonna. Seejärel töötas ta kuus kuud juristina. 1960–1970 oli ta Läti Raadio toimetaja. Aastatel 1970–1975 töötas Māra Svīre ajakirja Padomju Latvijas Sieviete (Nõukogude Läti Naine) toimetuses. Alates 1975. aastast on ta olnud vabakutseline kirjanik.
Eesti keeles on ilmunud tema jutustuste valimik "Õdus õhtu kahekesi" (Loomingu Raamatukogu 10–11, 1984; tõlkinud Kalev Kalkun).
Tema abikaasa oli kirjanik Vladimirs Kaijaks (1930–2013), tema õde on kirjanik Lija Brīdaka.
Albert Sechehaye

Albert Sechehaye (4. juuli 1870, Genf – 2. juuli 1946, Genf) oli Šveitsi keeleteadlane.
Sechehaye õppis Genfi Ülikoolis ja Göttingenis.
Koos Charles Bally'ga andis ta 1916. aastal välja oma õpetaja Ferdinand de Saussure'i teose Cours de linguistique générale.
1939. aastal sai temast professor Genfi Ülikoolis.
Mason Mount

Mason Tony Mount (sündinud 10. jaanuaril 1999 Portsmouthis) on Inglismaa jalgpallur, kes mängib poolkaitsjana Premier League'i klubis Chelsea.
Ta liitus Chelsea noorteakadeemiaga 2005. aastal.
Hooajal 2017–18 mängis ta laenul Hollandi kõrgliiga klubis Vitesse ning lõi liigas 29 mänguga üheksa väravat. Hooajal 2018–19 mängis ta laenul Inglismaa esiliiga klubis Derby County ning lõi sel hooajal liigas kokku kaheksa väravat.
2019. aasta juulis sõlmis Mount Chelseaga uue viieaastase lepingu. Debüüdi Chelsea meeskonnas tegi ta 11. augustil 2019 mängus Manchester Unitedi vastu. Esimese värava lõi ta klubi meeskonnas 18. augustil 2019 mängus Leicester City vastu.
2017. aastal tuli ta Inglismaa kuni 19-aastate koondisega omavanuseliste Euroopa meistriks. Mount valiti turniiri parimaks mängijaks.
Debüüdi Inglismaa jalgpallikoondises tegi Mount 7. septembril 2019 EM-i valikmängus Bulgaaria vastu.
Alhazen

Elulugu

Alhazen oli õpetlane.
Sündis umbes 965. aastal Basras, mis oli sel ajal osa Buydi emiraatidest Iraagis, Araabia peres.
Ta saabus Kairosse Fatimiidide kalifaati al-Hakimi, Kairo valitseja, käsul. Ibn al-Haytham arvas, et suudab reguleerida Niiluse voolu tammide ja kraavidega ning seega paluti tal täiendada hüdraulilist projekti, et juhtida Niilusest tulevat vett. Peagi aga selgus, et see ei ole võimalik. Legend räägib, et nähes oma põrumist ja kartes kaliifi viha, teeskles al-Haytham hullust ning oli koduarestis aastast 1011–1021 kuni al-Hakimi surmani. Al-Haytham elas edasi Kairos, kuulsa ülikooli al-Azhar naabruses, kuni oma surmani 1041. Seal elamise ajal kirjutas ta mõjuka raamatu optikast ja jätkas traktraatide kirjutamist astronoomiast, geomeetriast, arvuteooriast, optikast ja filosoofiast. Alhazen on teadvustamata järelduste teooria
esmasõnastaja.

Pärand

Ta on andnud suure panuse optika, arvuteooria, geomeetria ja filosoofia arengusse. Tema kõige kuulsam teos oli "Kitab al-Manazir" ("Raamat optikast"), mille ladinakeelne tõlge mõjutas tugevalt mitmeid Euroopa teadlasi nagu Roger Bacon, Robert Grosseteste, Witelo, Giambattista della Porta, Leonardo da Vinci, Galileo Galilei, Christiaan Huygens, René Descartes ja Johannes Kepler.

Teooria nägemisest

Raamatu illustratsioon hõlmab palju näiteid optilistest fenomenidest, mille hulgas on perspektiivi, ehk asukoha efekti, vikerkaart peegleid ja valguslaine murdumist.
Enne Alhazeni olid filosoofia küsimused visioon ja valgus. Alhazen pidas visiooni ja valgust terminiteks matemaatikast, füüsikast, füsioloogiast ja isegi psühholoogiast. Oma raamatus Optika arutas ta looduse valguse ja värvi üle. Ta kirjeldas vaatenurga mehhanismi ja silma anatoomiat. Ta oli mures valguse murdumise ja paindumise pärast. Ta katsetas peegleid ja läätsi ning avastas, et vikerkaar on põhjustatud valguse murdumise teel. Ta arvutas Maa atmosfääri kõrguse. Vabal ajal ehitas ta esimese camera obscura.
Alhazen avastas, et langemisnurga ja laine paindumise vaheline nurk ei jää püsivaks. Ta uuris kumera klaasi/läätse suurendavat võimet. Tema teooria kohaselt kiirgab valgus igast ruumisuunast igas suunas, seega langeb ka paljudele kujutise punktidele ja nii näeme me kujutist.
Alhazen on kirjutanud umbes 200 raamatut, kuid väga vähesed on säilinud. Isegi tema suurejooneline traktaat "Optika" on säilinud läbi ladina keele. Keskajal tõlgiti tema raamatuid kosmoloogiast ladina, heebrea ja teistesse keeltesse. Ta on kirjutanud ka evolutsiooni teemal, mis väärib tõsist tähelepanu ka tänapäeval.
Margus Peeba

Elulugu

Margus Peeba on teenistuja poeg.
Lõpetas 1981 Tallinna 44. Keskkooli, 1987 TÜ arstiteaduskonna, oli 1987–90 TÜ aspirant, meditsiinikandidaat (1990, TÜ), väitekiri "Рестеноз после чрескожной транслюминальной коронарной ангиопластики". Oli 1990–91 Tallinna Kiirabihaigla Südamekeskuse arst, aastast 2001 Põhja-Eesti Regionaalhaigla (PERH) kardioangiograafia arst.

Teadustöö

Uurimisvaldkond: koronaarpatoloogia. 10 teadustrükist.
Fantaasia (muusika)

Fantaasia (muusika) on muusikažanr. Fantaasiad võivad olla kirjutatud erinevatele pillidele. Orelifantaasiad on kirjutatud vabas improvisatsiooni stiilis. Fantaasiaid orelitele on palju kirjutanud barokiajastu heliloojad, näiteks Girolamo Frescobaldi, Johann Pachelbel, Dietrich Buxtehude, Johann Sebastian Bach ja teised. Fantaasia võib olla nii eraldi muusikateos kui ka eelneda fuugale. Näiteks Johann Sebastian Bach "Fantaasia ja Fuuga c-moll BWV 537", "Fantaasia h-moll BWV 563", "Fantaasia C-duur BWV 570".
Hispaanias oli fantaasiaga sarnanev žanr tiento.
August Wilhelm Boström

August Wilhelm Boström (26. oktoober/7. november 1809 Viljandi – 4/16. september 1882 Viljandi) oli Viljandi raehärra aastail 1850–1864 ja bürgermeister aastail 1858–1864.
Tema vanemad olid Viljandi suurgildi oldermann August Wilhelm Boström (1778–1836) ja Anna Katharina Schönjan.
Ta abiellus 20. juunil/2. juulil 1840 Agnes Louise Emmersiga (sündinud Tartus 14/26. märtsil 1822 – surnud), nende poeg oli Viljandi bürgermeister Peter Nikolaus Boström.
Kanada kabe

Kanada kabe on 144-ruudulisel laual mängitav kabeliik. Mängu algseisus on mõlemal mängijal 30 kabendit. Mängureeglid on samad mis rahvusvahelises kabes ning partiide kasutatakse samuti numbrilist notatsiooni. Mäng on levinud Kanadas Québecis ja Ontarios ning USA-s Uus-Inglismaal.
Mängu leiutasid arvatavasti prantsuse asunikud Québecis. Mängu leiutamise aeg pole teada, kuid on teada, et juba 1805. aastal müüdi 144-ruudulist kabelauda Londonis. Kanada kabes on peetud ka maailmameistrivõistlusi ja Ameerika meistrivõistlusi (1904–1968). Nii mõnedki Kanada kabetajad on edu saavutanud ka rahvusvahelise kabe maailmameistrivõistlustel: näiteks Raoul Dagenais tuli 1952. aastal hõbedale ja Marcel Deslauriers 1956. aastal maailmameistriks.
René Dubos

René Jules Dubos (20. veebruar 1901 Saint-Brice-sous-Forêt – 20. veebruar 1982 New York) oli prantsuse-ameerika mikrobioloog ja rohelise ideoloogia arendaja.
Ta sündis ja kasvas Île-de-France'is. Tema isal oli nii kodukülas kui ümberkaudsetes külades lihapoode. Dubos lõpetas algul keskkooli ja siis Pariisis Riikliku Agronoomiainstituudi. 1927 asus ta tööle USA-sse ja võttis hiljem ka USA kodakondsuse.
Ta pühendas suurema osa oma elust bakteriaalsete haiguste empiirilisele uurimisele ning sellele, et analüüsida keskkonna ja sotsiaalsete olude mõju inimeste heaolule.
Ta eraldas pinnases elavatest mikroorganismidest antibakteriaalseid aineid ja see viis paljude antibiootikumide avastamisele. Ta uuris tuberkuloosi ja kopsupõletikku, omandatud immuunsust ja organismi vastupanu nakkusele. Suurem osa tema teaduskarjäärist möödus Rockefelleri Meditsiiniuuringute Instituudis, mis hiljem nimetati ümber Rockefelleri Ülikooliks, ainult aastail 1942–1944 töötas ta Harvardi ülikoolis meditsiiniteaduskonnas võrdleva patoloogia ja troopilise meditsiini professorina.
Teda peetakse loosungi "Mõtle globaalselt, tegutse lokaalselt" autoriks. Sellega tahetakse öelda, et ülemaailmseid majandusprobleeme saab lahendada üksnes siis, kui arvestatakse kohalikke ökoloogilisi, majanduslikke ja kultuurilisi erinevusi. Esimest korda sõnastati see lause 1978, 6 aastat pärast seda, kui Dubos oli 1972 olnud ÜRO inimkeskkonna konverentsil nõunik.
1979 rõhutas Dubos, et ökoloogiliselt jätkusuutlik käitumine peab algama kodust. Ta uskus, et maailmas tuleb kehtestada kord, kus "looduslikud ja sotsiaalsed üksused säilitavad või saavad tagasi oma identiteedi ja suhtlevad ometi üksteisega arenenud sidesüsteemi kaudu".
Dubos pälvis 1948 Albert Laskeri meditsiini alusuuringute auhinna pinnasebakterite antibiootiliste omaduste avastamise eest ja 1969 Pulitzeri auhinna mitteilukirjanduse kategoorias.

Tunnustused

René Jules Dubos valiti 1954. aastal Ameerika Filosoofiaseltsi välisliikmeks.
Kivinurm

Kivinurm on eesti perekonnanimi.
Nimede eestistamisel määrati Kivinurm uueks perekonnanimeks isikuile, kelle perekonnanimi oli Brecher, Busch, Gerber, Gnadeberg, Ingberg, Jerberg, Kauffeldt, Kiilverk, Kiistels, Kimann, Klemmer, Nessel, Pusch, Rijel, Siimann, Steinfeld, Tendal ja Tideman. 2018. aasta 1. jaanuari seisuga on perekonnanimi Kivinurm Eestis 35 mehel ja 42 naisel.
Ajakirjandus

Ajakirjandus ehk press on aktuaalsete sündmuste kohta informatsiooni kogumine, kontrollimine, analüüsimine ja esitamine. Ajakirjandusväljaande loominguline töötaja on ajakirjanik.
Arvatakse, et Prantsuse revolutsioon toimus tänu ajakirjanduse kaudu vaba teabe levitamisele.
Lubokk

Lubokk (vene keeles лубо́к, лубо́чная картинка; venekeelsest sõnast луб 'niin', лубо́к tähendab puukooretükki) on selgitavate tekstidega varustatud detailirohke trükipilt vene rahvakunstis, teostatud enamasti puulõikena, harvem vasegravüüri- või litograafiatehnikas ja käsitsi koloreeritud. Luboki kujundid olid lihtsad ja kergestimõistetavad, teemad olid pärit kirjandusest, piibliloost või rahvajuttudest, kuid pilt võis kajastada ka päevakajalisi, sealhulgas poliitilisi sündmusi.

Ajalugu

Lubokk rahvaliku kunstivormina tekkis 18. sajandi teisel poolel slaavi aladel. Kunstilise käsitöötoote valmistajad – talupoegadest poolkunstnikud või ka linnakäsitöölised – tegid neid humoorikaid "ilupilte" mõisnikele, oma küla elanikele ja käsitöölaatadel müümiseks. Ei sisult ega vormilt sarnanenud lubokk Peterburi akadeemias õppinud professionaalsete kunstnike töödega.
Ehtne rahvalik lubokk sai alguse linnakeskkonnas, sealsetes käsitöökodades, kuid tema juured on siiski talupoeglikud ja pärit maalt, talurahva käsitöötraditsioonidest, kus talupoeglikku majapidamist kaunistati maalitud piltidega. Tihti olid maalitud ka lihtsad tarbeesemed, näiteks vokk "pildi asemel" seinal. Et linnakäsitöölised olid reeglina maalt linna rännanud pärisorjad, tekkis seal "uus" pildimaalimismeetod. Professionaalselt kunstilt võeti üle
süžeed, motiivid ja teemad, mis sulandati oma keskkonda ja kohandati rahvapäraste talupoeglike arusaamade ja ideedega.
Selliseid lubokipilte tellisid mõisnikud, kellel olid tihti oma pärisorjadest "hoovikunstnikud", kes tegid pilte nii mõisnikule kui ka kohalikele külaelanikele. Käsitöölistest pildimeistrid ei muutunud diletantideks ja lihtsalt jäljendajateks, sest nad säilitasid kohalikule folkloorile omase kujundliku mõtlemise, jäädes enamasti seotuks rahvakunsti sfääriga. Samuti tuleb vene "iseõppijate" kunstis ära märkida pikaajalisi ikoonimaalitraditsioone, mis kandusid osaliselt lubokki üle. Pildid väljendasid tolle ajajärgu vene rahvalikku maitset, linnakultuuris kandsid lubokimaalid edasi talupoeglikku alamkeskklassi kultuuri.
19. sajandi II poolel (mida mõjutas ka pärisorjuse kaotamine 1861. aastal, mil talupojakultuur hakkas jäljendama aristokraatlikku kultuuri ja sellega segunema), hakkasid talupojamaalid kaduma, asemele tulid trükitud pildid. Trükipressi kasutuselevõtuga tekkis masstoodang, kadus varasem ilmekus ja lubokk muutus tsenseeritud, massidele mõeldud pildiks.
Pirkkalaiskirjailijat

Pirkkalaiskirjailijat oli 1943 Soomes Tamperes asutatud kirjanike ühendus. 
See oli esimene kohalik kirjanike ühendus Soomes. Ühendusse on kuulunud teiste seas Väinö Linna, Lauri Viita, Frans Emil Sillanpää, Eeva-Liisa Manner ja Kalle Päätalo.
Ühenduse eesmärkide seas oli lähendada kirjanikke ja lugejaid. Selleks korraldas ühendus näiteks kirjandusüritusi.
Frauke Petry

Frauke Petry (neiupõlvenimi Frauke Marquardt ; sündinud 1. juunil 1975 Dresdenis) on saksa keemik, ettevõtja ja poliitik. Ta oli alates 2013. aasta aprillist üks kolmest erakonna Alternatiiv Saksamaale esimehest ja oli alates 2015. aasta juulist kuni 2017. aasta septembril lõpuni Jörg Meutheni kõrval üks erakonna kahest esimehest.
Ta õppis keemiat Readingi Ülikoolis aastatel 1995–1998 ja 1998–2000 Göttingeni Ülikoolis. Doktorikraadi keemia alal sai ta 2004. aastal. Kuni 2007. aastani oli ta Göttingeni Ülikoolis postdoktorant.
2007. aastal asutas ta Leipzigis oma ettevõtte PURinvent. 
Alates erakonna Alternatiiv Saksamaale loomisest 2013. aasta veebruaris oli ta selle aseesimees. Partei esimesel kongressil 14. aprillil 2013 valiti ta üheks kolmest kaasesimehest (koos Bernd Lucke ja Konrad Adamiga). Alates 4. juulist 2015 kuni 29. septembrini 2017 oli Frauke Petry üks erakonna kaasesimeestest koos Jörg Meutheniga.
2017. aasta septembri lõpus astus ta erakonnast Alternatiiv Saksamaale välja.
Lars Riedel

Lars Riedel (sündinud 28. juunil 1967 Zwickaus) on endine Saksamaa kergejõustiklane (kettaheide). Olümpiavõitja (1996) ja viiekordne maailmameister (1991, 1993, 1995, 1997 ja 2001).

Ajalugu

Lars Riedelile lõppes 1992. aasta Barcelona olümpiavõistlus ebaõnnestunult. 1991. aastal maailmameistriks tulnud sakslane jäi finaalist välja. Pärast Hispaania ebaõnne tuli Riedel veel kaks korda (1993 ja 1995) maailmameistriks ning Atlantas 1996. aasta olümpiamängudel kullata jäämine oleks olnud täielik krahh. Kahel esimesel finaalikatsel Riedel tulemust ei saanud... 65.40 kolmandal jättis aga mehe sadulasse ning kaks viimast kettakeerutust tegi pikkade kätega Riedel juba kui treeningul, kus ketas ikka reeglina rohkem lendab kui võistlustel. Nii 69.40 kui ka 69.24 olid rohkem kui kaasmaalasele Jürgen Schultile 1988. aasta Seouli-päevist kuulunud olümpiarekord (68.82).
Jaan Miländer

Jaan Miländer (29. august 1866 Pati vald, Pärnumaa – 25. märts 1940 Tartu) oli eesti akušöör-günekoloog. 
Õppis Jäärja vallakoolis ja Saarde kihelkonnakoolis, 1878–1880 Pärnu linna algkoolis, 1880–1885 Pärnu linna gümnaasiumis. 1886. aastal sooritas eksternina lõpueksamid Tallinna Aleksandri Gümnaasiumi juures.
1887. aastal astus Tartu Ülikooli arstiteaduskonda, mille lõpetas aastal 1893. Aastatel 1894–1896 töötas Tartu Ülikooli naistekliinikus assistendina. 1896. aastal kaitses ta Tartu Ülikoolis doktoriväitekirja ja sai meditsiinidoktori kraadi. 
Aastail 1897–1920 oli ta Penza kubermangu semstvohaigla naisteosakonna ja heitlaste varjupaiga juhataja, ämmaemandate kooli õpetaja ja Penza arstide seltsi üks asutajaid. Aastatel 1901, 1907 ja 1912 töötas lühemat aega kirurgia- ja naistekliinikutel Berliinis, Breslaus ja Münchenis. Korduvalt täiendas end Moskvas ja Peterburis. 1920. aastal valiti ta Tartu Ülikooli sünnitusabi ja naistehaiguste professoriks ja ülikooli naistekliiniku juhatajaks ning töötas selles ametis 1937. aastani. 1920–1935 oli ta ka naistekliiniku juures asunud ämmaemandate kooli juhataja. 
Ta rajas röntgen- ja raadiumravi kabineti. 
Ta kuulus Eesti Üliõpilaste Seltsi vilistlaskonda. Aastatel 1921–1924 oli ta Tartu Eesti Arstide Seltsi esimees.

Teadustöö

Tema uurimistöö teemade hulka kuulusid sünnitusjärgne aeg, emakaväline rasedus, abort ja selle mõju naise tervisele, emaka- ja munasarjakasvajad ning vähktõve ravi röntgenikiiritusega. 
Jaan Miländer on maetud Tartus Vana-Jaani kalmistule.
Ulvi vald

Ulvi vald (saksa keeles Oehrten) oli vald Virumaal Viru-Nigula kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1812 ja siis liideti Ulvi vald Pada vallaga.
Valla alal asus Ulvi mõis.
Lepinfo

Lepidopteroloogiline Informatsioon ehk Lepinfo on Eesti liblikateaduse ajakiri. Ajakiri sisaldab nii professionaalsete kui amatöörentomoloogide kirjutisi ja vaatlusandmeid peamiselt Eesti liblikafauna, aga ka laiemalt entomoloogia kohta.
Ajakirja annab välja Eesti Looduseuurijate Seltsi entomoloogiasektsioon koos Eesti Lepidopteroloogide Seltsiga.
Esimene number ilmus aastal 1981. Esimesed kuus numbrit ilmusid käsikirja õigustes. Alates 7. numbrist (1992) on nad ilmunud trükituna. Aastal 2011 ilmus Lepinfo nr. 19.
Lepinfo peatoimetaja on Toomas Tammaru.
Vostokneftedobõtša

Vostokneftedobõtša (vene Востокнефтедобыча) oli Nõukogude Liidus 1930. aastatel eksisteerinud riiklik ühendus, mis koondas NSV Liidu idaaladel nafta tootmisega tegelevaid ettevõtteid. Sellesse kuulus kokku viis trusti – "Bašneft", "Kuibõševneft", "Sõzranneft", "Prikamneft" ja "Buguruslanneft".
On teada, et 1938. aastal pumpasid ühendusse kuuluvad ettevõtted maapinnast välja neli miljonit tonni toornaftat.
Ühenduse peakorter asus Kuibõševi linnas. Ühendus tegutses vaheaegadega aastatel 1930–1939, selle viimane juht pärast tegevuse taastamist oli alates augustist 1938 tulevane naftatööstuse minister Nikolai Baibakov. 
1939. aastal allutati ühendusse kuulunud ettevõtted ilmselt otse NSV Liidu küttetööstuse rahvakomissariaadi Ida piirkonna naftahankimise peavalitsusele.
Levon Ananjan

Levon Ananjan (armeenia keeles Լեւոն Անանյան; 13. oktoober 1946 Tavuši maakond – 2. september 2013 Jerevan) oli armeenia ajakirjanik ja tõlkija.
Levon Ananjan lõpetas Jerevani Riikliku Ülikooli filoloogiateaduskonna. Ta töötas erinevate riiklike ajakirjade juures. Umbes 25 aastat töötas ta väljaandes Garoun. 1990–2001 oli ta Garouni peatoimetaja.
1989 sai ta Armeenia Kirjanike Liidu liikmeks ja 2001 valiti ta kirjanike liidu presidendiks.
Jerevani Riiklikus Ülikoolis õpetas ta ajakirjandusteaduskonnas ja oli 1974. aastast Armeenia Ajakirjanike Liidu liige. Ta artikleid sotsiaalsetel ja poliitilistel teemadel avaldati riiklikus pressis.
Ta tõlkis armeenia keelde vene ja inglise keelest. Näiteks tõlkis ta 1986. aastal armeenia keelde Ray Bradbury teose "451⁰ Fahrenheiti".
Hruštšovka

Hruštšovka (vene keeles хрущёвка) on kunagise Moskva peaarhitekti Vitali Lagutenko projekti järgi ehitatud kahe- kuni viiekorruseline paneel- või telliselamu. Selle sarnaseimaks vasteks Eesti oludes võib pidada tüüpprojekt 1-317 järgi ehitatud maju. Nõukogude Liidus ehitati hruštšovkasid massiliselt eelkõige Nikita Hruštšovi võimuloleku ajal, kelle järgi nad said ka oma hüüdnime. Nendesse majutati 25 protsenti NSV Liidu rahvastikust ehk 57 miljonit inimest.
Hruštšovkasid ehitati 1959. aastast 1985. aastani. Eesti NSV-s püstitati sarnaseid maju valdavalt aastatel 1955–1965 ning kahekorruselisi ühe trepikojaga 8 korteriga tüüpmaju ehitati ka maale. Paljudes hruštšovka-tüüpi majades olid korterid madalad – 2,5 m (kuid seda ei saa öelda Eestis kasutusel olnud 1-317 projekti kohta). Korterid ehitati valdavalt ühe- kuni kolmetoalised. Köögipind on üldjuhul väga väike (5 m²), kuhu viib elutoast uks, ülipisike esik ja WC-ga vannituba (2 m²). Ka trepikoda on kitsas ja korterite uksed ligistikku. Hoone siseseinad võivad olla kehva heliisolatsiooniga, korterisisesed seinad pole tavaliselt kandevseinad. Seda sorti majad ehitati maksimaalselt viiekorruselisena, sest see oli suurim lubatud korruste arv ilma liftita. Eestis on ehitatud kaht tüüpi hruštšovkasid: alguses silikaattellistest, hiljem kohalikust põlevkivituhast püstplokkidest.
2009. aasta lõpus arhitekt Rein Murula ja Tallinna Tehnikakõrgkooli üliõpilaste koostatud uuringu põhjal on Tallinna hruštšovkades üle 10 000 korteri, igas elamus 16–80. Suurim hruštšovkade piirkond Tallinnas on Stroomi ranna-ala, kus paikneb umbkaudu 50 maja; väiksemad on Paldiski mnt/Sõle tn, Pärnu mnt, Tööstuse tn, Spordi tn, Sõle tn ja Uus Maailm. Hruštšovkasid ehitati ka kesklinna: Tallinnas näiteks Maneeži ja Gonsiori tänavale, üks isegi vanalinna Vene tänavale; Tartus Ülikooli ja Tiigi tänavale. Üldjoontes on neid võimalik leida peaaegu kõigist Eesti linnadest.