Apokalüpsis

Apokalüpsis on sümboleid kasutav kirjandusžanr, mis kujundlikult kirjeldab maailma lõppu ja inimkonna saatust. Sõna (ἀποκάλυψις) tuleneb kreeka keelest, tähendades 'avamist, ilmutamist'. 
Tänapäeval kasutatakse sõna "apokalüpsis" ülekantud tähenduses maailmalõpu kohta.
Tuntuim apokalüpsis on Uue Testamendi Johannese ilmutuse raamat. Eristatakse judaistlikku ja kristlikku apokalüpsiste traditsiooni.

Judaistlik traditsioon

Esimeste apokalüpsiste kirjutamisaja kohta on vähe informatsiooni. On teada, et need on kirjutatud ajavahemikul pärast Paabeli vangipõlve 4.– 3. sajandil eKr. Viimased tuntumad judaistlikud apokalüpsised pärinevad 1. sajandist pKr, Jeruusalemma teise templi hävitamise ajast. Apokalüptika žanr on tihedalt seotud ja pärineb Vana Testamendi prohvetiraamatute traditsioonist, näiteks Eelija ettekuulutustest. Esimeseks tõeliseks apokalüpsiseks peetakse Taanieli raamatut, mis on ainsana Vana Testamendi kaanonis. Taanieli raamat pärineb vanakreeka filosoof Porphyriose järgi 2. sajandist eKr, seleukiidide kuninga Antiochos IV Epiphanese juhitud juutide tagakiusu ajast. Taanieli raamatu tegevus toimub 6. sajandil eKr Babüloonias, ent sündmusi ennustab prohvet Taaniel täpselt ette kuni Antiochos Epiphanese valitsusajani, kuid mitte sealt edasi. Sellist võtet nimetatakse teoloogias ja ajalooteaduses vaticinium ex eventu' ks ehk ennustamiseks pärast sündmuse toimumist. Apokalüpsiste usaldusväärsust teoloogide silmis on kahandanud ka asjaolu, et paljud millenniastlikud liikumised on tõlgendanud apokalüpsiseid sõnasõnaliselt ja uskunud peatsesse maailma lõppu. Alates 19. sajandi teoloogidest on apokalüpsiseid nähtud vaid prohvetluse järjena hilises judaismis, taandades selle tähtsust kristlikus maailmapildis. Tegelikkuses märkis maailmalõpuootus olulist osa ka varases kristluses 1. sajandist kuni 4. sajandini pKr, kui oodati Jeesuse teist tulemist. Iiri usuteadlase John J. Collinsi juhtmõtte järgi ei saa apokalüpsiseid pidada vaid läbikukkunud lõpuennustusteks, vaid need on näited kirjanduslikult kõrgtasemelisest religioossest sümbolismist ja müstikast.

Judaistliku apokalüptika tunnusjooni

Apokalüpsist on defineeritud kui jutustuslikus laadis ilmutuslikku kirjandusžanrit, milles ilmutuslikku kogemust vahendab inimesest vastuvõtjale maaväline olend, avades transtsendentset reaalsust, millel on nii ajaline mõõde eshatoloogilise pääsemise näol kui ka ruumiline mõõde teistsuguse, üleloomuliku maailmaga tutvumise näol. Inimlikuks vastuvõtjaks on juudi apokalüpsistes alati mõni püha kuju minevikust, näiteks Noa vaarisa Eenok või teise templi kõrgpreester Esra. Erinevalt prohvetitest kasutasid apokalüptikud pseudonüümi ning selle põhjuseks ei ole niivõrd hirm tagakiusamise ees (näiteks Taaniel oleks märtrisurma tervitanud), vaid soov laenata oma teosele autoriteeti. Kaugest minevikust pärit rahva juhtkuju nime kasutades osutati ka ajaloo ettemääratusele – maa saatus otsustati juba ammu. Apokalüpsiste kirjutajate eesmärgiks oli ühest küljest lohutada lugejaid teadmisega, et maapealne kaos ei saa kesta igavesti ja tulevikus luuakse kord maa peale. Viimastel sajanditel enne Kristust loodi apokalüpsiste näol ka ettekujutus, kuidas möödunud sajanditel uskmatute valitsejate all kannatanud vagade piinad lunastada. Lahendus pidi olema surmajärgne ülestõus ja kohtupäev. Autorid kujundasid konkreetsetest ajaloosündmustest müüte, mis haarasid inimeksistentsi laiemalt ja aitasid vähendada ärevust teadmises, et õiged on pidanud lõpuootuses kannatama ka varem. Apokalüptilised tekstid mõtestasid siinpoolseid kannatusi ja andsid õigetele lootust, et nad ära päästetakse. Teisalt on apokalüptilise kirjandusžanri funktsiooniks ka veenmine moraalselt õigeks eluks, meeleparanduslikku kirjandust on iseloomustatud kreekakeelse mõistega paraenesis. Apokalüpsised annavad soovitusi ja veenavad lugejat elama oma elu kindlaks määratud viisil. Kõige enam hoiatasid apokalüptikud ebajumalakummardamise eest, rõhutati ka seksuaalmoraali.
Eristada saab kaht tüüpi apokalüpsiseid: ühed käsitlevad ajaloo kulgu, teised ebamaiseid rännakuid. Apokalüpsiste uurimine on keskendunud valdavalt "ajalooliste" apokalüpsiste uurimisele, kuna need võimaldavad otsida seoseid apokalüpsises kirjutatu ja tegeliku ajaloo vahel. Iseäranis levinud oli ajaloolis-kriitiline lähenemine 19. sajandi lõpul briti apokrüüfide uurijate koolkonna seas, tuntuim neist oli Robert H. Charles  Apokalüpsiste traditsioon kasvas tollaste mõtlejate arvates välja pelgalt prohvetlusest. 20. sajandi apokalüpsiste uurimine on näidanud, et apokalüpsistes esil olevad müüdid ja ideed on tihti laenatud naaberkultuuridest või on kasutatud teiste rahvastega ühiseid muistseid allikaid, mis ei ole säilinud. Hellenistlikul ajastul 4. kuni 1. sajandini eKr levisid Lähis-Ida regioonis erinevate kultuuride – babüloonlaste, pärslaste ja egiptlaste pärimus –, mille ideid juudid oma rikkaliku loominguga ühitasid. Apokalüpsiseid iseloomustab komposiitsus ehk eri müütide liitmine ühte vormi, nii moodustusid sageli vastuolulise süžeega apokalüpsised. Ühe allikana kasutati ka tuhat aastat varem elanud kaananlaste vana baaliusku ja amoriitide ugaritikeelseid tekste. Taanieli 7:13 kõneleb Inimesepoja-sarnasest, kes tuleb taeva pilvedega. See motiiv on pärit kaanani kirjandusest, kelle jumalus Baal on pilvedel ratsutaja ja kes heitleb merejumal Yammiga. Dualistlik kõrgemate olendite võitluse müüt on iidne, maailma nägemist kahe heitleva jõu vahel kandis edasi ka apokalüptiline kirjandus, eriti esseenide liikumine 2. sajandist eKr kuni 1. sajandini pKr. Antiikajal täiendasid žanrit ka vanakreeka sibüllide oraaklitradtsioon ja juudi rahva patriarhide testamendid.