google/wiki40b huggingface dataset:
Austria Sileesia

Geograafia

Austria Sileesia koosnes kahest territooriumist, mida eraldas Morava Ostrava maariba Ostravice ja Odra jõgede vahel.
Piirkond Ostravicest idas Cieszyni ümbruses ulatus Lääne-Karpaatide kõrgustikult (Sileesia Beskiidid) lõunas, kus see piirnes Ungari kuningriigiga, piki Olza ja (ülemjooksul) Wisła jõgesid Preisi Sileesia piirini põhjas. Idas eraldas Biała jõgi Bielsko juures seda Rzeczpospolita Väike-Poola maadest, mis liidendati Austria Galiitsia ja Lodomeeria Kuningriiki pärast Poola esimest jagamist aastal 1772.
Territoorium Odra jõest läänes ulatus Opava linnast kuni Bílá Vodani, seda piiras lõunas Ida-Sudeetide Hrubý Jeseníki mäeahelik, eraldades selle Moravast, ning põhjas Opava jõgi. Läänes moodustasid Kullamäed piiri Kladsko krahvkonnaga.
Albumiinfoto

Albumiinfoto on munavalgega immutatud fotopaber. 1850. aastast kuni 1920. aastateni kasutasid fotograafid oma fotode preserveerimisel albumiinfotot, kuna see oli senistest säilitusmeetoditest kõige efektiivsem. Selle leiutas Louis Désiré Blanquart-Evrard, kes jõudis albumiinfotoni 1850. aastal.

Valmistamine

Albumiinfoto saamiseks kasutatakse väga kvaliteetset õhukest paberit, mis kõige paremal juhul koosneb 100% puuvillast. Paberile tõmmatakse peale kiht lahtiklopitud munavalget (segatuna soolaga). Seejärel kuivatatakse paber ja immutatakse 10% hõbenitraadilahusega, mis tagab paberi valgustundlikkuse, ning seejärel äädikhappelahusega. Tänu munavalgele jääb paberile läikiv kiht, mis tagabki fotode pikema säilivuse. Paber asetatakse kontakti negatiiviga spetsiaalses kopeerimisraamis ning seda hoitakse teatud aja päevavalguse käes. Seejärel lisatakse paberile tonaalsust, mis tavaliselt tähendab saadud foto leotamist kuldkloriidilahuses. See annab ülesvõttele pruunika koloriidi. Seejärel fikseeritakse foto immutis, pestakse, kuivatatakse ja paigutatakse raami.

Ajalugu

Albumiinfotod ilmusid 1850. aastatel ja peagi sai sellest peamine fotopaber, mis oma olemuselt oli varem levinud soolaga immutatud või tavalisest paberist parem. Désiré Blanquart-Evrard leiutas albumiinfoto, toetudes Henry Fox Talboti meetoditele. Aastatel 1850–1855 arenes albumiintehnoloogia jõudsalt ja 1855. aastaks oli selgunud albumiinfoto kasutamislihtsus. Selle meetodiga paranesid nii fotode tonaalsus kui ka teravus ning albumiinpaberi kasutus kogus rohkelt populaarsust nende fotograafide hulgas, kes varem olid kasutanud fotode ilmutamiseks klaasalust.
Väga populaarseks sai albumiinfoto 19. sajandil levinud visiitkaartide (carte de visite) preserveerimisel.
1870. aastatel ei pidanud fotograafid enam ise tegelema tüütuks muutunud albumiinpaberi ettevalmistamisega (välja arvatud hõbenitraadiga immutamine), sest sestpeale olid olemas ettevõtted, kus toodeti albumiinkattega fotopabereid. Umbes samal ajal avastati asjaolu, et äädikhappe lisamine fotopaberile pikendab selle säilivusaega. Hakati tegema katseid, mille tulemuseks oli juba eelnevalt valgustundlikuks muudetud fotopaber. Uus tehnoloogia andis paremad tulemused nii toonides, kontrastis kui ka säilivuses. Samal ajal säästis uus tehnoloogia tohutult aega ja raha, sest ettevalmistatud fotopabereid sai levitada masstoodanguna. Suurim albumiinpaberi tootja oli Ameerika Ühendriikide firma E. & H. T. Anthony & Company.
1900. aastatel hakkas albumiinfoto kasutamine hääbuma ja 1920. aastateks seda enam praktiliselt ei kasutatud.
Albumiinfoto olulisust ei saa siiski alahinnata. Suur osa fotodest, mis dokumenteerivad aastate 1855–1920 fotograafiaajalugu, olgu selleks portreed või igapäevaelufotod, säilitati just nimelt sel meetodil.
Maryse Alberti

Elulugu

Sündis Prantsusmaal. 1970ndate keskel kolis New Yorki, kus töötas lapsehoidjana ja ajakirja New York Rocker fotograafina. 1980ndatel alustas filminduses elektrimehaanikuna, hiljem jätkas operaatorina.
Robert Bunce

Robert Gerald Henry Bunce (sündinud 21. oktoobril 1940) on maastikuökoloog.
Ta lõpetas aastal 1962 Bangori Ülikooli botaanika erialal B.Sc. astmes ja aastal 1966 ökoloogia erialal Ph.D. astmes.
Ta on Eesti Maaülikooli Põllumajandus- ja keskkonnainstituudi keskkonnakaitse osakonna professor taimestiku seire ja maastikuökoloogia alal.
Johannes Esto

Johannes Esto (u. 1555 – 14.  juuni 1603 Arboga, Rootsi) oli eestlasest jesuiit, ilmikvend.

Elulugu

Johannes – hüüdnimega Esto, 'eestlane' – võeti jesuiitide ordu liikmeks 1593. aastal. Ta tegutses kaheksa aastat Tartu kolleegiumis, peamiselt kokana, mõnda aega hoolitses ka toidukambri eest. Peale eesti keele rääkis ta ka poola keelt. Viimastel aastatel enne Tartu vallutamist rootslaste poolt oli ta abiks misjonitel. Pärast Tartu vallutamist 5. jaanuaril 1601 jesuiidid vangistati, teiste seas Johannes Esto. Kolm kuud hoiti vange kolleegiumis, seejärel kolm kuud Tartu lossis. Neid piinati. Siis viidi vangid, käed seljale seotud, härjavankritega Tallinna. Seal hoiti neid veel kolm nädalat lagunevas majas. Viimaks toimetati Johannes Esto koos teiste vangistatud jesuiitidega laevaga Rootsi. Johannes Esto suri märtrina Arbogas 1603. aastal umbes 50-aastasena.
Purpurpärgament

Purpurpärgament oli hilisantiigis ja Bütsantsis, samuti iiri-anglosaksi, karolingide ning ottode raamatukunstis kasutatud luksuslik kirjutusmaterjal, purpuriga või orselliga purpurseks värvitud pärgament. Kirjatähed kanti sellele tavaliselt kuldse või hõbedase tindiga. Mõned käsikirjad sisaldavad vaheldumisi purpur- ja tavalisest pärgamendist lehti, näiteks Stockholmis asuv codex aureus.
Üleni purpurpärgamendile kirjutatud käsikirjade kohta on kasutusel üldnimetus codex purpureus (ladina keeles codex 'raamat', purpureus 'purpurne'), millele lisatakse enamasti kohanimele viitav täiendsõna.

Tähendus

Purpur oli kalleim antiikajal tuntud värvaine, mida toodeti purpurtigudest ennekõike Vahemere maades. Purpurpärgamendile kirjutatud käsikirjade traditsioon jätkus Bütsantsi kultuurimõju kaudu ka Karolingide riigis ja hiljem. Nagu Rooma riigis, nii seostus ka Bütsantsis purpurivärv keiserlikkusega ja laiemas tähenduses kõrgeima võimuga. Purpurpärgamendile kirjutati olulisimaid kristlikke tekste, eelkõige Uut Testamenti, ja need luksuskäsikirjad olid mõeldud kasutamiseks kas väga kõrge positsiooniga isikutele, nagu Wulfila hõbepiibel, või väga pidulike sündmuste jaoks, nagu näiteks Viini kroonimisevangeliaar.
Eritrea vapp

Eritrea vapp on Eritrea ametlik vapp. See võeti kasutusele 24. mail 1993.
Vapil on kujutatud üksküürkaamelit looduslikus keskkonnas. Seda ümbritseb õlipuupärg ja sinine lint kirjadega "Eritrea Riik" inglise, tigrinja ja araabia keeles.
Okeaania kunst

Okeaania kunst on Vaikse ookeani saarte ja Austraalia põlisrahvaste kunstilooming. 
Ajalooliselt päritolult on Okeaania kunst heterogeenne, kuna piirkonna põlisrahvad moodustusid kahe rahvarühma sisserännete tagajärjel. Tavapäraselt jaotatakse piirkond neljaks: Polüneesia, Mikroneesia, Australaasia ja Melaneesia. Neist esimese kahe tänapäevased kultuurid põlvnevad umbes 1600–500 eKr Polüneesiat, Mikroneesiat ja osalt ka Melaneesiat hõlmanud Lapita kultuurist, kaks viimast aga põlvnevad esimesest piirkonna asustanud inimeste lainest. Hiljem on kogu piirkonda mõjutanud Lääne kolonisatsioon. 20.–21. sajandil on Okeaania kohalik kunstitraditsioon taas tunnustust pälvinud.
Piirkondade ja kultuuride vahel varieerub Okeaania kunst suurel määral. Traditsiooniliste teemade seas on levinud viljakus ja üleloomulikud jõud. Kunstiliike nagu maskid kasutati usulistes tseremooniates ja ühiskondlikes rituaalides. Levinud on ka petroglüüfid, tätoveeringud, maalingud, puunikerdus, kiviraid ja tekstiilikunst. Tänapäevane Okeaania kunst seob traditsioonilised stiilid, sümbolid ja materjalid tänapäevaste vormide mitmekesisusega, milles põimuvad keerukad geograafilised, kultuurilised ja ajaloolised vastasmõjud.
Emil Gilels

Emil Grigorjevitš Gilels (vene keeles Эмиль Григорьевич Гилельс; 19. oktoober (vkj 6. oktoober) 1916 Odessa, Hersoni kubermang – 14. oktoober 1985 Moskva) oli Nõukogude Liidu pianist ja muusikapedagoog, professor, NSV Liidu rahvakunstnik.
16-aastaselt võitis ta Moskvas Üleliidulise muusikasolistide konkursi. 1930. aastate teisel poolel saavutas rahvusvahelist edu muusikakonkurssidel – 1936. aastal Viinis pianistide konkursil sai teise koha ja 1938. aastal Brüsselis Ysaÿe muusikakonkursil pälvis esikoha. Ta oli alates 1938. aastast Moskva Riikliku Akadeemilise Filharmoonia solist. Aastatel 1938–1974 tegutses ta ühtlasi muusikapedagoogina Tšaikovski-nimelises Moskva Riiklikus Konservatooriumis (1952. aastast professor).
Alates 1945. aastast on ta andnud kontserte paljudes riikides, sealhulgas Itaalias, Prantsusmaal, Suurbritannias, USA-s (1955) ja Jaapanis.

Haridustee

Ta lõpetas 1930. aastal Odessa muusika-teatritehnikumi ja 1935. aastal Odessa konservatooriumi. Aastatel 1935–1938 täiendas ta end Moskva konservatooriumi juures asuvas kõrgema kunstimeisterlikkuse koolis Heinrich Neuhausi käe all.

Isiklikku

Ka tema esimene abikaasa Roza Tamarkina (1920–1950) ja tütar Jelena Gilels (1948–1996) olid pianistid. Õde Jelizaveta Gilels ja õemees Leonid Kogan olid viiuldajad.
Ruth Mirov

Ruth Mirov (kuni 1949 Ruth Treufeldt; sündinud 24. novembril 1928 Viljandis) on eesti rahvaluuleteadlane.
Tema põhilised uurimisalad on olnud eesti regivärsiline rahvalaul, vanemad laulumängud, rahvaluule kasutamine kirjanduses. Ta on avaldanud olulisi käsitlusi August Annisti ja Betti Alveri loomingust, kirjutanud ka luulekriitikat. Ta on kirjutanud rohkem kui 150 erialast artiklit ja arvustust, toimetanud trükki mitmeid mahukaid rahvaluulekogumikke, osalenud soome-ugri rahvaste muusikafolkloori bibliograafiate ning eesti rahvaluule bibliograafia koostamisel ning seadnud tekste Veljo Tormise regilauluainelistele teostele.

Isiklikku

Tema abikaasa oli arhitekt Boris Mirov ja tütar on arhitekt Krista Karu.
De Gruyter Mouton

De Gruyter Mouton (varem Mouton de Gruyter, veel varem Mouton) on suur rahvusvaheline lingvistika ja semiootika alaseid trükiseid väljaandev kirjastus.
Kirjastus annab välja ajakirja Semiotica ning raamatusarju "Approaches to Semiotics", "Approaches to Applied Semiotics" ja "Semiotics, Communication and Cognition".
Kirjastus on osa rahvusvahelisest kirjastusest Walter de Gruyter.
Luigelill

Levila ja kasvukoht

Luigelill on pärit Euraasiast, kus tema levila ulatub Arktikasse, aga mägedes ainult 1 km kõrgusele. Eestis kasvab ta hajusalt. 
Ta kasvab seisva või aeglaselt liikuva veega veekogu kaldal kuni 3 m sügavusel vees. Põhja-Ameerikasse viidi ta ilutaimena, aga muutus Suure järvistu kandis invasiivseks liigiks. Seevastu Iisraelis on ta võetud looduskaitse alla, sest teda ohustab elukohtade kadumine.

Kirjeldus

Taim on helofüüt. See tähendab, et tema varre ja lehtede alumine osa on kevadest sügiseni vee sees, aga sügisel tema maapinnast kõrgemal olev osa sureb ja taim talvitub risoomis.
Taimevars on 60...300 cm pikk. Tal on kuni meetripikkused või pikemadki lineaalsed terava tipuga lehed, mis on kolmnurkse läbilõikega ja kasvavad tavaliselt 1,5–2 cm paksusest risoomist välja kahes reas. Lehed on sileda serva ja paralleelsete leheroodudega.
Õievarrel lehti ei ole. Õievarred kasvavad samuti risoomist välja. Ühest risoomist võib kasvada mitugi õievart, mis sel juhul on üksteisest 4–7 cm kaugusel. Õievarred on silindrikujulised.
Roosakasvalgete õite läbimõõt on kuni 2,5 cm ja nad moodustavad sarika. Õied on mõlemasoolised ja neil on 3 kroonlehe moodi tupplehte.
Tolmukaid on 9, neist 6 välimist ja 3 sisemist. Luigelill on võimeline isetolmlemiseks, aga sellele eelneb protandria, mis taimeriigis tähendab tolmukate valmimist enne emakat. Kõigepealt valmivad äärmised tolmukad, seejärel sisemised. Tolmukad on suunatud alguses üles, pärast kõrvale. Pärast seda, kui tolmuterad on tuulde lastud, valmib ka emakas. Selleks kasvavad viljalehed võrreldes õitsemise algusega poole suuremaks. Kui selleks hetkeks on veel tolmukapeadesse tolmuterasid jäänud, siis on võimalik isetolmlemine.
Luigelille õied meelitavad ligi mitmesuguseid putukaid, näiteks kiletiivalisi, kärbseid ja põrnikaid. Neid meelitab ligi ohter nektar. Meenäärmed ehk nektaariumid asuvad viljalehtede alaosade vahelistes pragudes, kust nektaritilgad välja imbuvad. Nektar sisaldab palju suhkrut ja seda leidub ka taimemahlas, mida eraldab emakasuue, nii et emakasuudmed toimivad täiendavate meenäärmetena. Luigelill on ka meetaim. Luigelill on peamiselt putuktolmleja, kuigi võimalik on ka tuultolmlemine.
Viljalehti on 6–9 ja need on alusel kergelt kokku kasvanud. Küpsena on nad munajad ja nende kohal on vastupidav emakakael. Sigimikud on arvukad ja asuvad hajusalt kõikjal viljalehe sisepinnal, kuid mitte selle keskrool ega servadel. Luigelille vili on kukkurvili. Selle seemnetel puudub endosperm.
Taim suudab paljuneda ka vegetatiivselt. Risoomile tekivad pungad, millest võivad välja kasvada külgharud ja neist omakorda tekkida uued risoomid. Viimased kaotavad emataimega suhteliselt kergesti kontakti ja muutuvad täiesti iseseisvaiks taimedeks.

Kasutamine

Luigelille jäme ja tärkliserikas risoom on küpsetatult söödav, näiteks süüakse luigelillerisoomi Venemaal. Tema lehtedest tehakse matte ja teisi punutisi.
Ants Nisu

Saavutused

Ta on viiekordne Eesti meister Kreeka-Rooma maadluses (kehakaalud kuni 90 kg – 1969, 1970, 1971, 1974. aastal ja absoluutkaalus 1974. aastal)
Ta on kolmekordne veteranide maailmameister Kreeka-Rooma maadluses – 2004, 2006, 2011. aastal.

Euroopa meistrivõistlused Kreeka-Rooma maadluses

1976 Leningrad  – 4. koht (90 kg);

Rahvusvahelised turniirid

Ivan Poddubnõi mälestusvõistlused 
1975. aastal – 1. koht.
1976. aastal – 1. koht.

Treeneritöö

Ta oli aastatel 1990–1992 Eesti maadluskoondise peatreener.
Parim õpilane – Madis Õunapuu.
Lucas Digne

Barcelona

2016. aasta suvel liitus Digne Hispaania kõrgliiga klubiga Barcelona.
Oma esimese värava lõi ta Copa del Rey avavoorus Hérculesi vastu, Barcelona võitis 7:0.
2016–17 hooajal tuli ta klubiga Hispaania karika võitjaks, kui Barcelona alistas finaalis Alavési 3:1.

Everton

2018. aasta augustis sõlmis ta Evertoniga viie aasta pikkuse lepingu. 2019. aastal valiti ta Evertoni aasta mängijaks.
Valge auk

Valge auk on astrofüüsikas hüpoteetiline  taevakeha, mis "sülgab välja" mateeriat, nii nagu must auk neelab mateeriat (valges augus kulgeb protsess võrreldes musta auguga ajalises peegelpildis või aeg voolab vastassuunas). 
Valge augu mõiste pärineb 1964. aastast. See saadi Schwarzschildi meetrika laiendamisel Kruskali-Szekeresi meetrikasse. 
Valge augu mõiste ilmneb matemaatilises mudelis, mis abstraheerub massi olemasolust aegruumis. Kui eeldada kas või tillukest massi, siis võrrandid enam valge augu olemasolu ei näita. 
Valgete aukude olemasolu ei ole tõestatud ega vaadeldud. Tavaliselt postuleeritakse, et valge auguga käib paaris must auk, mis on temaga ussiaugu kaudu seotud. Selle ussiaugu kaudu kanduks mateeria lõpmatu kiirusega ühest universumi piirkonnast teise. 
Varem arvati, et musta auku sattuv mateeria jõuab mõnda teise universumisse või meie oma universumi valgesse auku, kust see paiskub välja. Nüüd arvatakse, et valged augud häviksid väga kiiresti, sest neist väljapaiskunud mateeria kuhjuks ja moodustaks musta augu, mis lõpuks neelaks ka tolle valge augu. 
Kuigi valged augud paistavad lahendavat energia jäävuse probleemi, on nende olemasolu seni täiesti oletuslik, sest see paistab rikkuvat termodünaamika teist seadust.  
Peale selle arvatakse, et kui ussiaugud on olemas, siis on nad väga ebastabiilsed. 
On olemas ka oletus, et kvasarid ei ole tegelikult ülimassiivsed mustad augud, vaid valged augud. 
On ka spekulatsioon, et Suur Pauk on valge auk. Valge augu puhul eeldatav singulaarsus on küll sarnane, kuid erinevus on selles, et Suure Paugu teooria järgi enne Suurt Pauku midagi ei olnud. 
Võib olla tekib valge auk siis, kui kollapseerub antimateeriast täht. 
Jorma Saarni, Blake Temple ja Koel Smoller on uurinud universumi mudelit, mille kohaselt me elame valge augu sees olevas mustas augus.
Luutsniku mõis

Luutsniku mõis (saksa keeles Lutznik) oli rüütlimõis Rõuge kihelkonnas Võrumaal. Nüüdisajal jääb mõis Võru maakonda Rõuge valda.
Mõis asutati 1816 Rogosi mõisast eraldatud alast.
Valter Heuer

Valter Heuer [h'oier] (14. juuli 1928 Elva – 2. märts 2006 Jämejala) oli eesti maletaja, maleajakirjanik ja maleajaloolane ning sporditegelane.

Haridus

Ta lõpetas 1946. aastal Tartu 1. Keskkooli.

Maletajana

Eesti NSV meister 1976, hõbe 1962, pronks 1961.

Spordiajakirjaniku ja -tegelasena

Malekirjanik, maleajakirjanik, spordiajakirjanik ja -kirjanik üldse, maletegelane, spordifilmide stsenarist.
Ajakirjanikuna tegi kaastööd ajalehtedele Edasi, Noorte Hääl, Sirp ja Vasar, Spordileht, Õhtuleht, ajakirjale Kehakultuur ning paljudele teistele Eesti ja muu maailma väljaannetele.
Riho Terras

Hariduskäik

Terras lõpetas 1985. aastal Jõhvi gümnaasiumi.

Akadeemiline haridus

Aastatel 1989–1993 õppis Terras Tartu Ülikooli ajalooteaduskonnas. Üliõpilasena oli ta aktiivne Kaitseliidus. Kutseliseks sõjaväelaseks hakkamise tõttu jäi Tartu Ülikool lõpetamata. Aastatel 1994–1998 õppis Terras Müncheni Bundeswehri Ülikoolis riigi- ja ühiskonnateaduse erialal ning omandas magistrikraadi.

Töö erasektoris

Pärast Kaitseväe juhataja ametipostilt lahkumist läks Terras 2019. aasta algul tööle ettevõttesse Milrem Robotics, kus juhtis ettevõtte kaitsedivisjoni.

Isiklikku

Terrase abikaasa on diplomaat Kaili Terras, kellega tal on kaks poega. Vanem poeg on 1993. aastal sündinud Hendrik Johannes Terras.
Riho Terras kuulub korporatsiooni Sakala. Ta räägib vabalt eesti, vene, saksa ja inglise keelt.
Skoklosteri loss

Skoklosteri loss asub Rootsis Mälareni järve ääres Stockholmi ja Uppsala vahel Håbo vallas.

Ajalugu

Barokkstiilis lossi lasi Nicodemus Tessin seeniori projekti järgi rajada Carl Gustaf Wrangel ning selle ehitustööd kestsid 1654–1676. Kui Wrangel 1676 suri, läks loss Brahede omandusse ning kuulus alates 1930. aastast Essenitele. 1967. aastal müüsid Essenid lossi Rootsi valitsusele ning sellest ajast alates asub lossis muuseum.

Arhitektuurimälestis

Skoklosteri loss on parim näide ajast, mil Rootsi oli üks Euroopa võimsamaid riike. Mõned ruumid on püsinud muutumatuna lossi valmimisest alates. Pärast Wrangeli surma 1676. aastal jäid mitmed ruumid poolikuks, kuid lõpetatud toad annavad suurepäraselt edasi barokiajastu stiili.
Lossi ruumides saab vaadata suurepärast mööblit, ilusaid tekstiile, maale ning hõbe- ja klaasnõusid. Märkimisväärset relvistut ja raamatukogu loodi Wrangeli kollektsiooni põhjal ning seda on täiendanud mitmed 17. ja 18. sajandi aadlikud.
Vabaduse orden

Vabaduse orden (ukraina keeles Орден Свободи) on 2008. aastal asutatud Ukraina teenetemärk, mida antakse väljapaistvate teenete eest Ukraina suveräänsuse kindlustamisel, Ukraina ühiskonna konsolideerimisel, demokraatia arendamisel ning inimeste ja kodanike põhiseaduslike õiguste ja vabaduste kaitsmisel.
2019. aasta jaanuari seisuga on ordeni saanud 66 inimest, sealhulgas 21 välismaalast.
Hanila valla vapp

Hanila valla vapp on Lääne maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Hanila valla vapp.
Vapp kinnitati 23. jaanuaril 1995.

Vapi kirjeldus

Sinisel kilbil rõngasrist ja langetatud lainelõikeline varras, mõlemad hõbedased.

Põhjendus

Hanila kirikaia vanadelt hauakividelt pärinev rõngasristi kujutis sümboliseerib viljakust – põllumehe töökuse tulemust ja jõukuse alust läbi aegade. Vapikilbi sinine värvus ja lainelõikeline varras viitavad valla mereäärsele asukohale ja paljude elanike merega seotud tegevusaladele.
Stahlbergi stuudio

Stahlbergi stuudio oli 20. sajandi algusest kuni 1942. aastani Tartus tegutsenud laulustuudio, mida juhtis ooperilaulja Georg Stahlberg.
Tuntumaid stuudios õppijaid olid teiste seas Rudolf Jõks, Alfred Sällik, Martin Taras, Aarne Viisimaa.
Heletilder

Heletilder (Tringa nebularia) on kurvitslaste sugukonda kuuluv lind. Ta on Eestis arvatud III kaitsekategooriasse (2012).
Eestis on ta harv haudelind, keda võib leida Põhja- ja Vahe-Eestis, läbirändajana kohtab teda kogu riigis. Ta on esimene Eesti karjääris pesitsev linnuliik, keda kohati esmakordselt 3. juunil 2012. Peamisteks elupaikadeks on rabad ja siirdesood.
Alfred Kurlents

Alfred Karl Kurlents (19. detsember 1902 Soe – 18. detsember 1990 Montreal) oli eesti rahvaluuleteadlane, kirjandusteadlane, kirjanik ja tõlkija. Tema kirjaniku pseudonüüm on Ain Kurmes.
Alfred Kurlents sündis Helme kihelkonnas, Hummuli vallas, Soe külas. Tema isa oli rätsep. Alfredi koolitee algas 1909 Valga Linnakoolis. Alates 1922 oli ta Tartu Ülikoolis vabakuulaja ja 1931 omandas ta samas ülikoolis magistrikraadi folkloristikas. 1952 sai Montreali McGilli Ülikoolis bakalaureusekraadi raamatukogunduses ja 1962 samas ülikoolis doktorikraadi slavistikas. Enne Teist maailmasõda ja veel sõja ajal töötas ta Narvas ja Tartus kooliõpetajana. 1944 lahkus Rootsi. 1949 läks Kanadasse, kus asus elama Montreali. Alfred Kurlents oli Eesti Üliõpilaste Seltsi liige

Kirjanduslik tegevus

Alfred Kurlents alustas oma kirjanduslikku tegevust Tartus kirjandus- ja rahvaluulealaste artiklitega ja lühiromaaniga "Loterii meetod" (1929). Romaan "Kindluse-ehitajad" ilmus 1939. Kurlents esitas "Looduse" romaanivõistlusele 1940. aastal oma romaani "Naise jälgedel", mis aga jäi trükis avaldamata. Ta on tõlkinud vene keelest mitmeid ilukirjandusteoseid: Aleksandr Kuprini ulmejutu "Vedel päike" (1929), Aleksandr Jakovlevi novellikogu "Hiina vaas" (1929), Aleksandr Grini novelli "Sunnitööline" (1929), Aleksei Tolstoi romaani "Aeliita" (1930), Aleksandr Neverovi romaani "Viljalinn Taškent" (1930), Aleksandr Puškini romaani "Kapteni tütar" (1931), Lev Nikulini romaani "Saladuse müüjad" (1931) ja Nikolai Nikitini romaani "Kiirik Rudenko roim" (1933).
Pagan (saar)

Pagan on vulkaaniline saar Mariaani saarestikus Mikroneesias, kohas 18° 7′ N, 145° 46′ E.
Saar koosneb peamiselt kahest kitsa maaribaga ühendatud kihtvulkaanist, millest suurem on 570 m ja madalam 548 m kõrge. Saare pindala on 47,23 km²; see on suuruselt neljas saar Põhja-Mariaanidel. Aastal 1981 toimus seal vulkaanipurse ja saare alalised elanikud evakueeriti. Siiski, 2006. aastal märkasid USA relvajõud manöövrite käigus saarel uusi inimasustuse märke, mõningaid hooneid ja koduloomi.
Territoriaalselt kuulub saar Põhja saarte omavalitsuse alla.
Defektoskoop

Defektoskoop (inglise defectoscope) on aparaat, millega avastatakse materjalides või toodetes defekte. Defektoskoope kasutatakse nt raudteerööbaste struktuurides vigade leidmisel.
Jaan Rander

Jaan Rander (24. veebruar 1902 Tähtvere vald, Tartumaa – 9. oktoober 1985 Bethelem, Pennsylvania osariik, USA) oli eesti vaimulik.
Õppis 1923–1924 Tartu Ülikooli filosoofia- ja 1926–1932 (lõpetas) usuteaduskonnas.
1935–1944 Loksa koguduse vikaarõpetaja, 1944 põgenes Saksamaale, 1949 USA-sse, kus suri.
Hoiatusvärvus

Hoiatusvärvus ehk aposemaatiline värvus on loomade kehakatte ere muster, mis teeb mittesöödava looma (nt lepatriinu) või hästi kaitstud looma (nt okassea) eriti silmapaistvaks, vältimaks kiskjate juhuslikke kallaletunge; loomade kaitsekohastumusi.
Mõnedel loomadel võib hoiatusvärvusega kaasneda mõnikord ka hoiatuskuju ja/või ähvardav käitumine.
Dunkri tänav

Dunkri tänav on tänav Tallinna vanalinnas.
Dunkri tänav algab Raekoja platsilt ja kulgeb läände, kuni jõuab Rataskaevu tänavale. Tänav on umbes 130 m pikk. Suurim majanumber tänaval on 11.
Dunkri tänav kujunes 11. sajandil ja oli osa lõuna poolt tulevast kaubateest ehk Pärnu maanteest.
Minevikus on Dunkri tänav kandnud nime Vana Tooma tänav.
Viru-Nigula valla lipp

Viru-Nigula valla lipp on Lääne-Viru maakonnas asuva Eesti haldusüksuse Viru-Nigula valla lipp.
Lipp on kinnitatud 3. oktoobril 1995.

Lipu kirjeldus

Viru-Nigula valla lipp on vapilipp, mille ruudukjuline kangas on jaotatud vertikaalselt kolmeks võrdseks väljaks, sini-valge-sinine. Valgel väljal on vaheldumisi üksteise all kolm musta s-kujulist lahtist varrast ja kolm musta ratasristi. Kandelipu suurus on 105x105 cm.

Põhjendus

Lipukujundid ning neist moodustuv ornament tähistavad Viru-Nigula harukordset muististerohkust ja tugevat muinsuskaitseliikumist. Samuti viitavad kujundid visuaalselt õ-tähele, mille O. W. Masing Viru-Nigulas töötades tarvitusele võttis.