Raudvärava lahing

Lahingu toimumiskoht

Et kroonikas Raudväravate asukohta märgitud pole, on lahingu toimumiskoht teadmata, enamasti on selleks peetud Põhja-Venemaad.

Paul Johanseni hüpotees ja selle edasiarendused

Hüpoteesi Raudvärava lahingu toimumisest Tallinna lähistel püstitas esimesena Taani päritolu Eesti-Saksa ajaloolane Paul Johansen, kes jõudis vanu kohanimesid uurides arvamusele, et lahing võis toimuda Rohuneeme, Kräsuli ja Aegna vahelises Ulfsundi merekitsuses, mis nüüdisajal ei ole enam laevatatav. Veel 1698. aastal oli tänapäeva Rohuneeme nimeks Raunemy – Rauaneem. Aegna saare saksakeelseks nimeks oli 20. sajandi alguseni Wulfsö, mis assotsieerub varjaag Ulfi nimega. Kumbl tähendab rootsi vanas keelepruugis hauakivi ja 1544. aastal nimetati Kumbli saart eestikeelse nimega Kalm. Merearheoloog Vello Mäss on pidanud ebatõenäoliseks, et Ulf maeti Kumbli saarele, kuna saar on väike ja kivine ning Raudvärava lahingu ajal oli see alles merest kerkimas.
Robert Nermani arvates läbisid esimesel aastatuhandel Laadogasse ja Novgorodi sõitvad laevad pidevalt Ulfsundi. Tema hinnangul kulges üle Aegna ja Kräsuli vahelise väina aastail 800–1050 oluline kaubatee Skandinaaviast läbi Venemaa Bütsantsi. Keskajast on pärit palju teateid piraatide rünnakutest sellesamas merekitsuses.

Teiste ajaloolaste hinnangud lahingu toimumiskohale

Enamik eesti ajaloolasi ei ole Johanseni hüpoteesi õigeks pidanud. Evald Blumfeldt pidas Raudväravate asukohaks Põhja-Venemaad ning samal seisukohal on ka Vene kroonikaid uurinud Sulev Vahtre. Ka Vene ajaloolaste arvates asuvad Raudväravad kusagil Põhja-Venemaal. Andres Tvauri, kes oma doktoritöös Muinas-Tartu käsitleb põhjalikult sündmusi aastatel 1030–1061, Raudvärava lahingut selles ei käsitle, pidades selle toimumist Eestis ilmselt vähetõenäoliseks.
Arvatavas lahingupaigas Tallinna juures ei ole ka teostatud arheoloogilisi töid ja kõik teadmised lahingu kohta põhinevad oletustel.

Edgar Valter Saksa hüpotees

Johanseni ideed Raudvärava lahingu toimumisest Tallinna all on edasi arendanud harrastusajaloolane Edgar Valter Saks, kes pidas seda üheks osaks Rootsi ja Novgorodi ühisest rünnakust Eesti alade vastu.

Lahingu taust

Suunamuutus Rootsi poliitikas sai Saksa arvates alguse 1019. aasta Uppsala tingil, kus Thorgnir, Rootsi Tnethlandi maakonnast pärit mõjukas seadusetundja tõstatas Rootsi ja Norra vahel rahu sõlmimise küsimuse, et vabastada käed idapoolsete maade vallutamiseks ning tema kõne olevat sisse juhatanud Skandinaavia ja Novgorodi ühise Eesti-vastase vallutuspoliitika.
Novgorodi vürst Jaroslav Tark otsis samaaegselt Skandinaaviast liitlasi. 1019. aastal abiellus ta Rootsi kuninga Olaf Skötkonungi tütre Ingegerdiga. Saksa leiab, et tõenäoliselt mõistsid eestlased hästi, millist ohtu kujutas neile Rootsi ja Novgorodi liit. 
Saks arvab, et nagu Thorgnir oli soovitanud, alustaski Novgorod pärast 1019. aastat eestlaste ja teiste Läänemere idaranniku äärsete rahvaste vastu kavakindlaid sõjalisi aktsioone. Thorgnir olevat aga soovinud tagasi võita maid, mille 9. sajandil oli ajutiselt vallutanud Uppsala kuningas Erik Edmundsson. Samuti nõudis kättemaksu 50 aastat varem toimunud Norra kuningaperekonna häbistamine eestlaste poolt, kui orjastati hilisem kuningas Olav Tryggvason. Novgorodi eesmärk olevat olnud Skandinaavia ja Venemaa ühinemise teel ees seisvate eesti ja soome rahvaste alistamine ning ristiusustamine. Umbes 1030. aasta paiku võttis Jaroslav Novgorodi vägedega ette sõjakäigu Ugandisse Tartu linnusele, kust lähtudes kavatses ta kogu Eesti alistada. Tartu vallutatigi ning see jäi 1061. aastani Novgorodi võimu alla.

Lahingu käik

Saksa järgi tegi Laadoga jarli Rongvaldi poeg Ulf Ragvaldsson, kes oli suguluses Norra kuningas Olav Tryggvasoniga, 1032. aastal plaani Põhja-Eesti vallutamiseks koos Lyndanise (Tallinna) linnuse, sadama ja turukohaga. Selleks asus ta lotjadest koosneva laevastikuga teele Tallinna suunas.
On arvatud, et eestlased sulgesid Tallinna esised väinad palktõketega, millesse olid raudnaelad sisse löödud. Saksa on arvanud, et tõenäoliselt varitses eestlaste laevastik novgorodlaste laiu ja aeglaseid lotje väina lähedal ja tungis neile ootamatult kallale, mistõttu Ulf Ragvaldssoni juhitud vägi löödi puruks, Novgorodi lodjalaevastik hävitati ning Novgorodi tagasi jõudsid ainult selle vähesed riismed. Ulf Ragvaldsson ise olevat lahingus langenud ja maetud keset väina asuvale Kumbli saarele.

Järelkaja

Saksa oletatud lüüasaamine Tallinna all ja laevastiku kaotus ei sundinud Novgorodi oma plaanidest loobuma. 1042. aastal ründas Jaroslavi vanim poeg Vladimir Soomes hämelasi. Vladimiri poeg ja pärija, Kiievi ja Novgorodi vürst Izjaslav I tungis koos Novgorodi asevalitseja Ostromiriga 1054. aastal Eestisse, kuid ei suutnud vallutada Kedepivi (tõenäoliselt Keava linnust Harjumaal). Saksa arvates oli eesmärgiks selgi korral Põhja-Eesti ja Tallinna vallutamine.
1061. aastal põletasid eestlased maha Tartu kohale rajatud Jurjevi linnuse, tapsid selle kaitsjad ja ründasid Pihkva linna. Sellega tehti lõpp 30 aastat kestnud Ida-Eesti andamikohustusele Novgorodi ees ning Saksa arvates ka skandinaavlaste ja venelaste ühistele püüdlustele Eestit vallutada.
Saks on leidnud, et Eesti maakonnad olid 11. sajandil piisavalt tugevad ja hästi organiseeritud, et Rootsi ja Novgorodi ühine rünnak oma piiril peatada. Ta on seda lugenud kaugeleulatuva ajaloolise tähtsusega sündmuseks, mis purustas Bütsantsi kiriku rünnaku ja määras Baltimaade hilisema kuulumise Lääne-Euroopa kultuuripiirkonda. Samuti peibutas Skandinaaviamaid tol ajal rohkem Inglismaa ja teiste Lääne-Euroopa maade vallutamine. Seetõttu ei olevat rootslased Eesti-vastases sõjas kuigi innukalt kaasa löönud.