google/wiki40b huggingface dataset:
Linnaseadus

Linnaseadus on 19. aprillil 1938 Riigihoidja Konstantin Pätsi poolt dekreedina antud seadus, mis jõustus 1. mail 1938.
Selle seaduse alusel muutusid Antsla, Elva, Jõgeva, Jõhvi, Kallaste, Keila, Kilingi-Nõmme, Kunda, Kärdla, Mustla, Mustvee, Mõisaküla, Sindi ja Suure-Jaani alevid samanimelisteks linnadeks. Võõpsu alev kaotati ja ühendati Räpina vallaga. 1934. aastal Narvaga ühendatud Narva-Jõesuu sai Narva linnaosaks. 
Tallinna linnapea nimetati ümber ülemlinnapeaks ja abilinnapea linnapeaks.
Linnad jagati elanike arvu järgi esimese, teise ja kolmanda astme linnadeks.
Timothy Snyder

Timothy David Snyder (sündinud 18. augustil 1969 Ohios) on Ameerika Ühendriikide ajaloolane. Tema uurimistöö keskmes on Kesk- ja Ida-Euroopa ajalugu ning holokaust.
Snyder sai bakalaureusekraadi Euroopa ajaloo ja politoloogia alal 1991 Browni Ülikoolis ning filosoofiadoktori kraadi moodsa ajaloo alal 1995 Oxfordi Ülikoolis. Ta on Yale'i Ülikooli ajalooprofessor.
Ilmar Palo

Ilmar Palo (6. detsember 1929 Võru – 1. september 2003 Viljandimaa) oli eesti alpinist ja matkasportlane. 
Ta on alpinistina osalenud eestlaste esmatõusus seitsmetuhandelise mäe tippu (1965) ja teinud tipputõusu NSV Liidu kõrgeima mäe tippu (1972).
Ta oli Viljandi Turismiklubi (praegu Viljandi Matkaklubi) üks asutajaliikmeid ja kauaaegne juhatuse liige.

Elukäik

1946. aasta veebruaris arreteeriti ta 9. klassi õpilasena süüdistatuna riigireetmises (lendlehtede levitamine ja nõukogudevastane propaganda). Talle mõisteti karistusena 6 aastat vangistust koos sellele järgneva asumisega. Karistust kandis ta Norilskis. 
Pärast Siberis veedetud vangilaagri- ja asumiseaastaid, sattus ta elama Viljandisse, kus ta lõpetas 1958. aastal õhtukooli (Viljandi Töölisnoorte Keskkool) ja sai elektrikuna tööle Viljandi linavabrikusse.
Elektrikutöö oli ta selgeks õppinud Norilski niklimaagikombinaadis, kuhu ta asumiseaastatel eestlaste abiga tööle oli saanud. Ta töötas 1956. aastast kuni pensionile jäämiseni 1993. aastal Viljandi linaketramis- ja kudumisvabrikus (hiljem Viljandi Eksperimentaalvabrik Mistra) valveelektrikuna.
1964. aastal võttis ta naise. Hilisemas elus näitas ta oma asumiskohta Siberis ka oma abikaasale ja kahele pojale, organiseerides selleks Norilskisse matka.
Ta suri 2003. aastal autoavariis saadud vigastuste kätte.

Sport, matkamine ja alpinism

Matkamisega hakkas ta tegelema 1959. aastal Viljandi matkaklubis. Ta harrastas jalgsi-, vee- ja mägimatkamist. Ta on tegelenud ka suusatamise ja orienteerumisega.
Ta on osalenud Eesti ja Balti matkajate kokkutulekutel võistleja ja kohtunikuna (1959–1963) ja tegutsenud instruktori ja treenerina Viljandi matkaklubi matkakoolis.
1960. aastal hakkas ta harrastama alpinismi. Viimati käis ta mägedes ronimas 1990. aastate algul, varem sattus ta sinna aga peaaegu igal aastal.

Tipputõusud seitsmetuhandelistele

1965. aastal võttis ta osa Pamiiri ekspeditsioonist Lenini mäetipule ja  tõusis koos kaaslastega Ragnar Palmre juhtimisel mäe lõunaküljelt tippu. Baltikumi alpinistidel oli see tõus esimene ja tunnistati 1965. aasta parimaks tõusuks. Tõusuga lõunast saadi ka NSV Liidu esivõistlustel 4. koht.
1970. aastal võttis ta osa III Eesti Pamiiri ekspeditsioonist, mille käigus 12 eesti alpinisti tõusid Ilmar Priimetsa juhtimisel Korženevskaja tippu. Tippu jõudnute hulgas oli ka Ilmar Palo.
1972. aastal osales ta Pamiiris ekspeditsioonil Kommunismi mäetipule. Koos Peeter Varepi, Vello Parki ja Kaljo Palmistega tõusis ta NSV Liidu kõrgeima mäe tippu, korrates sellega Eesti kõrgtõusude rekordit.
1974. aastal tõusis ta teist korda Lenini mäetippu.

Isiklikku

Tema abikaasa oli Viljandi matkategelane Mai Palo (sündinud 1940). Nende peres sündis kaks poega (sünniaastad 1964 ja 1966).
Eesti Kujurite Ühendus

Eesti Kujurite Ühendus on Eesti mittetulundusühing, mis ühendab professionaalseid skulptuuriga tegelevaid inimesi; Eesti Kunstnike Liidu alaliite.
Ühenduse kodulehe järgi on nende eesmärgid järgmised: "Eesti skulptuuri tutvustamine kodu- ja välismaal, skulptuurinäituste ja -ürituste korraldamine, skulptuuriga seotud informatsiooni kogumine ja vahendamine ja skulptuurialaste materjalide kirjastamine ja levitamine ning koostöö teiste kunstnike ühendustega Eesti Vabariigis ja välisriikides".
Liidu esimees on Vergo Vernik.
Chinoiserie

Chinoiserie (prantsuskeelsest omadussõnast chinois, 'hiina') oli Hiina ja Ida-Aasia kunsti euroopalik tõlgendamine, eriti dekoratiivkunstis, aiakujunduses, arhitektuuris, kirjanduses, näitekunstis ja muusikas. See tekkis 17. sajandil ja sai eriti populaarseks 18. sajandil seoses kaubavahetuse edenemisega Hiina ja Ida-Aasiaga. Stiilina oli see seotud rokokoo stiiliga. Mõlemaid iseloomustab külluslik dekoratsioon, assümmeetria, keskendumine materjalidele ja stiliseeritud loodusele, jõudeolekule ja naudingutele, kuid chinoiserie keskendus teemadele, mida peeti "hiinalikeks".

Ajalugu

Algselt said Hiina kunst ja käsitöö Euroopas tuntuks tänu jesuiitidest misjonäridele, kes 16. sajandi esimestel kümnenditel saabusid tolleaegsesse Portugali kolooniasse Macausse. Jesuiidid saatsid Euroopasse raamatuid, puugravüüre ja pilte ning portugallased hakkasid Hiinast importima lakkesemeid ja portselani (mida inglise keeles nimetatakse siiani "China", 'Hiina')
Kuna suurem osa neist misjonäridest ja õpetlastest polnud kunagi oma silmaga ehtsaid Hiina maale näinud, rääkimata oskusest neid kunstiteostena hinnata, oli enamus sel ajal Euroopas ringluses olnud maalidest ja gravüüridest segu Hiina ja Lääne elementidest ja suuresti jesuiitide ja nende õpetlaste fantaasia viljad. Need kordasid ja taaskordasid samu elemente, püüdes Euroopa maitsele meelepärased olla.
Igatsusest eksootika järele ja Hiina kunsti puudulikust tundmisest kujuneski 17. ja 18. sajandi Euroopas chinoiserie fenomen. 17. sajandi alguses panid hollandlased koostöös Briti Ida-India Kompaniiga aluse omaenda kaubandusteedele Hiinast Euroopasse ja juba aastal 1603 ilmus sinivalge hiina portselan Hollandi maalidele.
Terminit chinoiserie kasutatakse, kui peetakse silmas Euroopa dekoratiivkunsti ja käsitööd, mis kasutab Hiina motiive või stiile. Seda võib leida gobeläänidel, tapeetidel, tekstiilidel, vaasidel, portselanil, mööblil ja lakkesemetel. Kasutati palju kuldamist ja lakkimist, palju sinise ja valge kooslust (Delfti keraamika), asümmeetrilisi vorme ning Oriendi figuure ja motiive. Ida kultus valmistas Euroopat ette vastu võtma suuremat mitteametlikkust aiakujunduses. 18. sajandil ilmusid Euroopa parkidesse gazebod, pagoodid ja teepaviljonid.
Entusiasmi kõrgpunkt saabus 18. sajandil, kui chinoiserie'd sai lihtsa vaevaga kombineerida rokokoo stiiliga.
Chinoiserie mõju rauges 19. sajandil kui Hiina ja Ida-Aasia stiilidele ilmusid konkureerivad eksootilised Türgi, Egiptuse, Gooti ja Kreeka stiilid. Laad sai lühiajalise taassünni osaliseks 1930. aastate sisekujunduses.
Neoklassitsismi tulekuga Euroopa kunsti kaotas chinoiserie oma relevantsuse, kuigi on oluline toonitada, et sääraste Hiina stiilis motiivide ja muu kasutamine ei olnud seotud siira huviga Hiina kunsti vastu. Chinoiserie rahuldas igatsust eksootiliste asjade järele ja kuna sügavamat mõistmist tegelikult taga ei aetud, piirdus see enamasti pealiskaudsete Lääne arusaamadega Hiina esteetikast.
Kamtšatka jõgi

Kamtšatka jõgi on jõgi Euraasia mandri kirdeosas ja ühtlasi Kamtšatka poolsaare suurim jõgi. Jõgi suubub Vaikse ookeani Beringi mere Kamtšatka lahte. Jõe pikkus on 758 km, valgla pindala 55 900 km².
Kamtšatka jõkke suubub palju lisajõgesid, suuremad neist on Kensol, Andrianovka, Županka, Kozõrjovka; Kitilgina, Urts.
Jõgi saab alguse Kamtšatka poolsaare keskmäestikust, sealt kuni Pravaja jõe liitumise kohani nimetatakse jõge Ozjornaja Kamtšatkaks.
Kamtšatka jõe suudmes asub Ust-Kamtšatski alevik.
Tartu Tamme staadion

Jalgpall

Praegu on Tamme staadion Meistriliiga jalgpalliklubi JK Tammeka kodustaadion, samas mängisid ka JK Tammeka eelkäijad JK Maag Tammeka ja Tartu JK Tammeka. 2008–2009 oli see koduks ka JK Welco Elektrile. Tegevuse lõpetanud meeskondadest on seal tegutsenud FC DAG ja Tartu SK 10.

Maadlus

Staadioni siseruumides tegutseb spordiklubi Englas, mis tegeleb Kreeka-Rooma maadluse ja köieveoga.

Remonditööd

1999. aastal korraldatud projektikonkursi Tamme staadioni uue tribüünihoone tarbeks võitsid Andres Siim ja K. Ausing.

2010–2011

28. mail 2011 taasavati renoveeritud staadion. Staadionile ehitati ka uus tribüünihoone, mis mahutab umbes 1660 pealtvaatajat. Ehitus läks maksma ligi 4 miljonit eurot ning uuel staadionil võib pidada mistahes rahvusvahelisi kergejõustiku- või jalgpallivõistlusi.
Carl Robert Jakobsoni mälestussammas (Viljandi maakond)

Carl Robert Jakobsoni mälestussammas on mälestussammas Viljandi maakonnas Viljandii kesklinnas. 
Samba autorid on kujur Mati Karmin ja arhitekt Tiit Trummal. Sammas avati 1993 Jakobsoni ajalehe Sakala 120. aastapäeva puhul.
Katharina (laev)

Katharina on Eesti reisilaev, mis on mõeldud päevasteks lühisõitudeks ja koosviibimiste korraldamiseks.

Ajalugu

Laev on ehitatud Norras Ulsteinvikis Varkstaed A/S-is 1964-1965. a. Algne nimi oli Prinsessan Estelle ja kodusadamaks Stockholm.
2014. a osteti ja toodi laev Rootsist Eestisse. Eestis võeti arvele nimega Katharina 25. novembril 2014 ja omanikuks sai OÜ Mereklubi. Kodusadamaks sai Tallinn, täpsemalt Lennusadam. Tallinnas laeva korrastati ja muuhulgas paigaldati uus iseloomulik "aurulaevalik" silindrikujuline korsten.
Katharinaga korraldatakse lühikruiise Tallinna lahele ja reise Naissaarele Sunlines kaubamärgi all. 
Laeva põhikapten on Herki Haldre.
Puikule mõis

Puikule mõis (saksa keeles Puikeln, läti keeles Puikules muiža) oli rüütlimõis (fideikomiss) Liivimaal Volmari kreisis Aloja kihelkonnas. Praegu asub Lätis Aloja piirkonnas Brīvzemnieki vallas Puikule asulas.

Ajalugu

Esimene teadaolev omanik oli Johann Wildenberg. Aastal 1427 läänistas Riia peapiiskop Henning Scharpenberg mõisa Gutzleffide suguvõsale, kelle valdusesse see jäi ligi aastasajaks. Viimane Gutzleff − Anna −, oli esimest korda abielus Reinhold Tiesenhauseniga (suri enne 1586), seejärel aga Fromhold von Ungerniga. Mõisa päris tema vanim poeg, esimesest abielust sündinud Heinrich Tiesenhausen. Poola ajal valdas seda Wenzeslaw Waskowitz. Aastal 1626 kinnitati mõisa Buddenbrockide suguvõsa valdusena. Aastal 1683 omandasid mõisa Ermesed, aastal 1749 Karl Ewold von Patkul (u 1704−1763). Aastal 1758 ostis mõisa temalt Ernst Johann von Klot (suri 1771). Tema järeltulijate valduses oli mõis kuni võõrandamiseni 1920. aastal. Viimane omanik oli aastatel 1905−1920 Wilhelm Reinhold Gottlieb von Klot (1887−1960).

Mõisa suurus

Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 9 ja 1/4 adramaad, sellele allus 146 mees- ning 186 naishinge. Aastal 1757 kuulus mõisale 8 ja 1/3 adramaad maad, aastal 1734 oli adramaid 9 ja 1/4, aastal 1688 aga 7 ja 3/4. Aastal 1641 oli mõisa suurus 2 ja 1/2 adramaad. Aastal 1832 oli adramaid 8 ja 1/3, aastal 1881 aga  9 ja 19/80, lisaks veel 9 ja 22/80 adramaad maad mõisale alluvate talude koosseisus.

Karjamõisad

Aastal 1816 kuulus mõisale üks karjamõis:  Skrabbul.

Mõisaansambel

Mõisa härrastemaja on uusgooti stiilis ja monumentaalse torniga. Selles tegutseb tänapäeval Puikule Põhikool.
Paar palvid Eesti ärksamaile poegadele ja tütardele

"Paar palvid Eesti ärksamaile poegadele ja tütardele" on Jakob Hurda 1888. aasta üleskutse, millest algas ulatuslik rahvaluulekogumine Eestis. Hurt palus kõigil suurematel ajalehtedel oma üleskutse avaldada.
Hurt oli juba varem ajakirjanduse kaudu üles kutsunud "rahvamälestust" koguma: 1871. aastal ilmus tema "Mis lugu rahva mälestustest pidada". Üleskutses "Paar palvid..." toob Hurt kasutusele mõiste 'vanavara' ja jääb hiljem selle juurde.
"Paar palvid..." kutsub üles koguma nii eesti murdeid kui rahvapärimust. Esimene palve käib murdekogumise kohta. Murdeid soovitab Hurt koguda tekstidena, kõige sobivamaks peab "ennemuistseid jutte". Ühtlasi jagab ta üleskutses metodoloogilisi nõuandeid murdetekstide üleskirjutamiseks, juhtides tähelepanu foneetilistele detailidele nagu vokaalharmoonia, palatalisatsioon ("häälte pehmendus ehk peenendus"), larüngaalklusiil (lõunaeesti kurguhäälik sõna lõpus).
Teine palve puudutab rahvaluulet. Hurt soovitab koguda rahvalaule, ennemuistseid jutte, vanasõnu, mõistatusi, teateid kommete ja tavade kohta ning rahvausu ja ebausu kohta. Rahvalaulude puhul rõhutab Hurt, et "nende viimne korjamise aeg  praegu käes on" ning loetleb kihelkondi, kust rahvalaule on rohkem või vähem kogutud. Rahvaluule suuliste vormide puhul toonitab Hurt vajadust tekst täpselt üles kirjutada: "üleskirjutaja ei pea midagi muutma, ei maha jätma ega juure lisama. Üksnes selle läbi saab materjaal õige ja usaldusevääriline olema, teadusele kõlblik ja kasuline". Kommete, tavade ja rahvausu puhul loetleb Hurt hulga valdkondi, millele informandid peaksid tähelepanu pöörama, hõlmates argikäitumise, teadmised ja uskumused loodusobjektide ja -nähtuste kohta ning rahvausundi. Richard Viidalepa hinnangul lähtus Hurt kogumiskava temaatilise liigenduse puhul Wilhelm von Mannhardti küsimuslehe eeskujust.
Hurda üleskutse lõpeb lubadusega kord kuus talle saadetava materjali kohta "avalikult seitungi läbi" aru anda. Üleskutse mõjus: juba sama aasta lõpuks oli Hurdal üle 200 kirjasaatja, 1889. aasta lõpuks 533. Seoses rahvaluulekogumisega avaldas Hurt ajakirjanduses 155 aruannet. Hans Kruusi sõnutsi oli Hurda juhitud rahvaluulekogumine "venestamisaja olukorras" 19. sajandi lõpus "ainsaks  üldrahvuslikuks ettevõtteks, millest ülemaaliselt osa võeti".
"Paar palvid" on hiljem ära trükitud Hans Kruusi koostatud kogumikus "Jakob Hurda kõned ja avalikud kirjad" (Tartu, 1939) ja Ülo Tedre koostatud valimikus "Mida rahvamälestustest pidada" (Tallinn, 1989).
Samaaegne destillatsioon-ekstraktsioon

Samaaegne destillatsioon-ekstraktsioon (SDE) on veeaurudestillatsiooni modifikatsioon, mis võimaldab lenduvaid hüdrofoobseid aineid destilleerida keemistemperatuurist madalamal temperatuuril (praktiliselt 100 °C juures) ja seejärel vahetult ekstraheerida veega mittesegunevasse orgaanilisse lahustisse.
Samaaegne destillatsioon-ekstraktsioon teostatakse spetsiaalses kombineeritud seadmes. Näiteks taimsest materjalist eeterlike õlide eraldamiseks pannakse need veega destillatsioonikolbi. Lenduvad õlid destilleeruvad koos veeauruga ja püütakse kinni jahuti alla paigutatud orgaanilise solvendiga (näiteks heksaan + tetradekaan) ekstraktoris, millest alumine veekiht suunatakse pidevalt tagasi destillatsioonikolbi.
SDE mikroseade on osutunud sobivaks taimsete eeterlike õlide eraldamiseks järgneva kromatograafilise analüüsi tarbeks (proovis ei sisaldu suure molekulmassiga komponente).
Võrdluseks. Samaaegse destillatsiooni-ekstraktsiooni korral tahkest materjalist eraldatakse kergemini lenduvad komponendid koosdestillatsioonil veeauruga, st tänu lenduvusele. Soxhleti ekstraktorit kasutades eraldatakse tahkest materjalist komponendid, mis kasutatavas solvendis paremini lahustuvad, st vastavalt lahustuvusele.

Kirjandust

Bicci, C., D'Amato, A., Nano, M., Frattini, C. (1990) Improved method for the analysis of small amounts of essential oils by microdistillation followed by capillary gas chromatography. Journal of Chromatography A, 279, 409-416.
Hindrek Rikand

Hindrek Rikand (22. detsember 1874 Väimela vald, Võrumaa – 27. aprill 1940 Tallinn) oli eesti postitegelane ja esperantist.
Ta oli Eesti sideametkonna esimene juht.
Maetud Metsakalmistule.
Westmorelandi maakond

Ajalugu

Westmorelandi maakond moodustati 26. veebruaril 1773. aastal endise Bedfordi maakonna osast.
Hrafn Andrés Harðarson

Hrafn Andrés Harðarson (sündinud 9. aprillil 1948) on islandi luuletaja ja tõlkija,
Ta töötab Kópavoguris raamatukogu direktorina. 
Ta on Islandi Kirjanike Liidu liige.

Isiklikku

Abielust Anna S. Einarsdottiriga on tal poeg ja tütar.
Ümbrus

Ümbrus on matemaatiline mõiste, mis määratletakse kõige üldisemal kujul topoloogias, kuid mida kasutatakse ka teistes matemaatika harudes, näiteks matemaatilises analüüsis. Ümbrus on matemaatilises analüüsis kasutatava ε-ümbruse mõiste üldistus. Punkti ümbrusest võib mõelda kui niisugusest seda punkti sisaldavast hulgast, kus ükskõik mis suunas saab punktist õige pisut eemalduda ilma sellest hulgast väljumata.

Definitsioon topoloogilises ruumis

Olgu  topoloogiline ruum.

Punkti ümbrus

Olgu  ja . Hulka  nimetatakse punkti  ümbruseks, kui  sisaldab mingit lahtist hulka , millesse kuulub punkt .
Punkti kõigi ümbruste hulka nimetatakse selle punkti ümbruste süsteemiks. Punkti  ümbruste süsteemi tähistatakse  või (kui on selge, missugust topoloogiat vaatleme) .

Hulga ümbrus

Olgu  ja . Hulka  nimetatakse hulga  ümbruseks, kui  sisaldab mingit lahtist hulka , mis sisaldab hulka .
Seega hulk  on hulga  ümbrus parajasti siis, kui  kõigi hulga  punktide ümbrus.

Lahtine ümbrus

Ümbrus  ei pea ise lahtine olema. Kui  on lahtine hulk, siis nimetatakse teda (punkti  või hulga ) lahtiseks ümbruseks. Mõnedes allikates mõeldaksegi sõna ümbrus all aga lahtist ümbrust.

Punkti ε-ümbrus

Olgu  meetriline ruum,  ja . Punkti  -ümbruseks ehk lahtiseks keraks keskpunktiga  ja raadiusega  nimetatakse siis hulka .

Punkti ümbrus

Iga meetrilist ruumi võime vaadelda topoloogilise ruumina (vt alajaotust Meetriline ruum topoloogilise ruumina artiklis Topoloogiline ruum) ja nii saame meetrilises ruumis kasutada eeltoodud punkti ja hulga ümbruse definitsioone topoloogilises ruumis. Kui aga näiteks punkti ümbruse definitsioon meetrilise ruumi jaoks ilma topoloogia mõistet kasutamata lahti kirjutada, saame järgneva definitsiooni:
Olgu  meetriline ruum,  ja . Hulka  nimetatakse punkti  ümbruseks, kui  sisaldab mingit lahtist kera keskpunktiga .
Lihtne on veenduda, et eeltoodud punkti ümbruse definitsioonis sõnade "lahtine kera" asendamisel sõnadega "kinnine kera" või lihtsalt sõnaga "kera" (s. o. lahtine või kinnine kera) saaksime samaväärse definitsiooni.

Reaalarvu ε-ümbruse ja ümbruse definitsioon

Arvestades, et kõigi reaalarvude hulk  on meetriline ruum kaugusega , määratletakse reaalteljel punkti ε-ümbrus ja ümbrus järgnevalt:
Olgu  ja . Punkti  -ümbruseks nimetatakse vahemikku . Punkti  ümbruseks nimetatakse iga reaalarvuhulka, mis sisaldab mingi  korral punkti  -ümbrust.
Lea Kõiv

Lea Kõiv (sündinud 22. oktoobril 1961) on eesti ajaloolane ja arhivaar, alates 1996. aastast Tallinna Linnaarhiivi juhataja asetäitja.
Astus Tartu Ülikooli 1979 ja lõpetas selle ajaloo erialal 1984. Ta kaitses 2006. aastal magistritöö "Johannes Gutslaff ja tema "Lühike teade ja õpetus"", juhendaja Tiit Rosenberg.
Uurib peamiselt kirikulugu ja usuelu 17. sajandi Eestis, samuti Tallinna Linnaarhiivi ajalugu. On koostanud ise ja koostöös teistega mitmeid Tallinna Linnaarhiivi väljaandeid.

Isiklikku

Alates 1985. aastast abielus eesti ajaloolase Mait Kõivuga.
Saveli Kramarov

Saveli Kramarov (vene Савелий Викторович Крамаров; 13. oktoober 1934 Moskva – 6. juuni 1995 San Francisco) oli juudi rahvusest vene näitleja.
Kramarovi isa oli tuntud advokaat, kes suri nõukogude vangilaagris. Keskkooli lõpetamise järel tahtis Saveli Kramarov astuda teatriinstituuti, kuid teda ei võetud vastu. Ta asus õppima Moskva Metsandusinstituuti, mille lõpetas 1958. aastal. Instituudi lõpetamise järel töötas ta lühikest aega metsanduserialal, kuid tal õnnestus 1959. aastal alustada filminäitleja karjääri. 1960. aastate lõpus ja 1970. aastate alguses saavutas Kramarov filminäitlejana laialdase populaarsuse (eriti komöödiafilmides).
1979. aastal asus Saveli Kramarov taotlema väljasõitu Nõukogude Liidust. Esialgu teda riigist välja ei lubatud ja filmirolle talle enam ei antud. Siis kirjutas Kramarov kirja USA presidendile Ronald Reaganile. Seejärel lubati tal 1981. aasta oktoobris lõpuks emigreeruda Ameerika Ühendriikidesse. Ameerikas jätkas ta tööd filminäitlejana, mängides põhiliselt venelaste rolle.
Maiasmoka kohvik

Ajalugu

Esimene pagaritöökoda Maiasmoka kohviku praeguses asukohas sündis 1806. aastal. 11. augustil 1806 sõlmitud müügilepinguga sai maja uus omanik suhkrupagar Lorenz Cavietzel kõik õigused maale ja majale, milles tänapäeval asub kohviku müügisaal.
Venemaa 1786. aasta linnaseaduse kohaselt võisid Tallinnas äriettevõtteid pidada üksnes gildi liikmed. Esmakordselt mainiti Lorenz Cavietzeli nime müügilepingus 1806. aastal. 1823. aastast jätkas äripidamist tema poeg. 
1835. aastal lõpetas Cavietzel äritegevuse Tallinnas ja kolis Riiga. Äri uueks omanikuks sai Johann Seegrön, tema järel Conrad Raeper.
1864. aastal ostis maja Narva kondiiter Georg Stude, kes ehitas selle kokku suure majaga Pühavaimu ja Pika tänava nurgal. Stude on Eesti kondiitritööstuse ajaloos tähtsal kohal, eriti hea maine omandasid tema firma martsipanitooted. 19. sajandi teisel poolel varustas Stude martsipaniga muuhulgas Venemaa keisri perekonda ja õukonda. Esimese maailmasõja eel pälvis kondiitritööstuse toodang mitmeid auhindu.
1941. aastal Stude ettevõte riigistati, see liideti Brandmanni ja Riola kondiitritööstustega kompvekitehaseks Karamell. 1958. aastal liideti Karamell kondiitritoodete vabrikuga Uus-Kalev. 1962. aastal ühendati Uus-Kalev kondiitritoodete vabrikuga Kalev, mis jäi Eestis ainsaks magusatootjaks.
1997. aastal registreeriti Pikal tänaval kohvikut pidav OÜ Maiasmokk. 2004. aastal omandas selles enamusosaluse AS Kalev. Nüüdseks kuulub OÜ Maiasmokk AS-ile Kalev Chocolate Factory, mis omakorda kuulub 2007. aastast Norra kontserni Orkla. 2010. aasta lõpus ostis Kalevi šokolaadivabrik enampakkumiselt ka varem Tallinna linnale kuulunud ajaloolise Maiasmoka kohviku hoone 30 miljoni krooniga.
Goswin von Herike

Goswin von Herike (ka Herreke; surnud 10. septembril 1359) oli Liivi ordu maameister aastatel 1345–1359.
Herike oli aastast 1341 kuni Jüriöö ülestõusuni olnud Viljandi komtuur. Jüriöö ülestõusu ajal määrati ta Taani kuninga asehalduri asetäitjaks ülestõusust nõrgestatud Tallinnas. Liivi ordu maameistiks saades viis ta 1346. aastal edukalt lõpule eelmise meistri Burchard von Dreilebeni algatatud protsessi Taanilt Eestimaa hertsogkonna Liivi ordule ostmiseks, makstes Valdemar IVle Harju- ja Virumaa eest 19 000 hõbemarka (ehk 4 tonni hõbedat) ja Brandenburgi markkrahv Ludwigile 6000 hõbemarka. 1348. aastal sooritas orduvägi Goswin von Herike juhtimisel sõjakäigu leedulaste vastu Žemaitijasse ja samal aastal uuesti Saulemaale, mille ühes linnustega täielikult laastas.
Juba Viljandi komtuurina edendas ta igati ehitustegevust, sealjuures aitas Tartu piiskopil ehitada Vastseliina linnust kaitsmaks Tartust Riiga ja Pihkvasse kulgevaid kaubateid. 1345. aasta lõpus ordumeistriks saanuna jätkas ta seda suunda. 1349. aastal rajati Vasknarva linnus ja tema ajal tugevdati oluliselt teisi ordualade idapiiril asunud linnuseid, sealhulgas Narva linnust.
1359. aastal loobus Herike ordumeistri ametist ja suri samal aastal.
Ele Millistfer

Ele Millistfer (sündinud 19. augustil 1982) on eesti muusikalilaulja ja lauluõpetaja.
Ta on tuntud muusikalidest "Hair", "Hüljatud" (Eponine, Fantine), "Miss Saigon" (kooriartist), "Oliver!" (Nancy) ja "Rent". Eponine'i rolli eest kandideeris ta 2002. aastal Eesti Teatriliidu aastapreemiale, kuid ei osutunud laureaadiks.
2016. aastal Vanemuise teatris esietendunud muusikalis "Mamma Mia!" oli Millistferil esmakordselt peaosa – ema Donna roll. Aasta hiljem lavastatud muusikalis "Hüljatud" esines ta traagilises Fantine'i osas (teatris Vanemuine).
Ele Millistfer on Pilistvere Noortekoori juhendaja.

Isiklikku

Tema abikaasa on vabakutseline lavastaja, näitleja, kirjanik ja kujundaja Ain Saviauk. Kummalgi on esimesest abielust üks laps (Elel – poeg Cristopher) ja ühine tütar.
Kiuma rahvamaja

Kiuma rahvamaja on rahvamaja Põlva maakonnas Põlva vallas Kiuma külas. Asutuse eesotsas on Anti Rüütli.
Uus-Kaledoonia saar

Uus-Kaledoonia saar (prantsuse Grande Terre või Nouvelle-Calédonie) on saar Vaikse ookeani lõunaosas, Prantsusmaa meretaguse ala Uus-Kaledoonia peasaar. 
Saar on kitsas, loode–kagusuunaline ning 350 km pikk ja 50–70 km lai, pindala on 16 346 km². Elanike arv oli 2009. aasta seisuga 225 280. Uus-Kaledoonia on mägine, kõrgeim tipp on Mont Panié (1628 m).
Uus-Kaledoonia eraldus Austraalia mandrist 80 miljonit ja Uus-Meremaast 55 miljonit aastat tagasi.