Denitrifikatsioon

Denitrifikatsioon on nitraadi (NO₃⁻) ja nitriti (NO₂⁻) gaasilisteks oksiidideks redutseerimise protsess, mis toimub mitmes etapis. Protsessi tulemusena tekivad lämmastikoksiid (NO) ja dilämmastikoksiid (N₂O), mis võivad hiljem redutseeruda molekulaarseks lämmastikuks (N₂). Selles protsessis on elektrondoonoriks orgaaniline aine.
Denitrifikatsiooni viivad läbi denitrifitseerivad bakterid.
Denitrifikatsioon toimub anoksilistes tingimustes, kus on vähe hapnikku, aga piisavalt nitraati. Selline keskkond on mulla teatud horisontides, põhjavees, märgaladel, nafta reservuaarides, aeglase veevahetusega ookeaniosades ja ookeanipõhja settekihtides.

Denitrifitseerivad bakterid

Denitrifitseerijad bakterid vajavad elamiseks hapnikuvaest keskkonda, kus ka orgaanilise süsiniku sisaldus on väike. Denitrifitseerijad on esindatud kõigis peamistes fülogeneetilistes rühmades. Üldiselt on ainult mõned bakteriliigid seotud kogu nitraadi molekulaarseks lämmastikuks redutseerimise protsessiga. Denitrifitseerivad bakterid kasutavad elektronakseptorina hapniku asemel lämmastikoksiidi. Suurem osa neist bakteritest on heterotroofid. Leidub ka autotroofe, kes kasutavad energia saamiseks vesinikku ja süsinikdioksiidi või redutseerivad väävliühendeid. On leitud ka üks fototroofne denitrifitseerivate bakterite grupp. Looduslike keskkondade kõige aktiivsemad denitrifitseerijad võivad olla Pseudomonas perekonda kuuluvad bakterid, sest neid eraldatakse kõige sagedamini nii pinnasest kui ka merelistest setetest. Samas on denitrifitseerimise võime paljudel organismidel, mistõttu pole denitrifitseerija määramine alati nii ühene ja selge. Sellele vaatamata omistatakse suurim denitrifitseerimise osatähtsus just bakteriperekondade Pseudomonas ja Alcaligenes esindajatele.
Lisaks heterotroofsele denitrifikatsioonile saavad ka bakterite perekonda Nitrosomonas kuuluvad bakterid väikese hapniku kontsentratsiooniga keskkondades denitrifikatsiooni läbi viia.
Nitraadi redutseerimine võib toimuda ka dissimilatoorse nitraadi redutseerimise kaudu, kuid seda esineb vähem kui denitrifikatsiooni. Denitrifiteerivate mikroorganismide nimedes sisaldub nir- (nitraadi redutseerimine) ja nos- (lämmastikoksiidi redutseerimine).
Denitrifiteerivad bakterid on näiteks Achomobacter cycloclastes, Agrobacterium radiobacter, Agrobacterium tumefaciens, Alcaligenes faecalis, Alcaligenes eutrophus jne. Peamised denitrifitseerivate bakterite perekonnad on Alcaligenes, Pseudomonas ja Neisseria.

Denitrifikatsiooni kontrollivad tegurid

Denitrifikatsioon saab toimuda nii merelistes kui ka maismaalistes ökosüsteemides, kui selleks esinevad sobivad tingimused.

Hapnik

Tavaliselt toimub denitrifikatsioon hapnikuvaestes tingimustes, sest hapnik on energeetiliselt parem elektronakseptor kui nitraat. Hapnik takistab lämmastikoksiidi reduktaasi isegi pärast hapniku eraldamist veel 40 minutit kuni 3 tundi. Hilisemad reduktaasid on veelgi tundlikumad hapniku kontsentratsioonile. Maapinnas ja setetes sõltub hapniku kontsentratsioon hapniku tarbimise määrast, hapniku difusiooni määrast ning difusiooni geomeetrilisest eripärast. Poorsus soodustab pinnases toimuvat denitrifikatsiooni. Osad poorid on õhuga täidetud, samas kui teised on veega täidetud. Veega täidetud poorides kujuneb enam-vähem anaeroobne keskkond. Kui aeroobne keskkond muutub anaeroobseks, muutub ka absoluutne ja suhteline denitrifikatsiooni reduktaas. Kuni 3 tundi püsib aeroobsele keskkonnale omane olukord ning põhisaadud on molekulaarne lämmastik (N₂). Kolme tunni möödudes on denitrifikatsiooni põhiline saadus N₂O. Paari päeva pärast N₂O reduktaas kasvab ning N₂ on jälle põhisaadus. Selliste ruumiliste ja ajaliste eripärade tõttu on maapinna denitrifikatsiooni väga raske uurida.

Orgaaniline süsinik

Orgaaniliselt süsinikult saadav elektronide hulk kontrollib olulisel määral heterotroofide aktiivsust. Denitrifitseerimise kiirus on seotud orgaanilise süsiniku kättesaadavusega (nii setetes kui ka maapinnas).

Lämmastikoksiid

Väike NO₃⁻ kontsentratsioon kontrollib denitrifikatsiooni protsessi. Kui süsteemi pole hiljuti NO₃⁻ lisandunud, pärsib see reduktaasi ja põhjustab N₂O vähenemist.

pH

Optimaalne vahemik on 7,0–8,0. Jäätmetes võib denitrifikatsioon toimuda kuni pH 11-ni. pH 4,0 juures on peamine saadus N₂O. pH 3,5 juures denitrifikatsioon peatub. Langev pH ja tõusev hapniku kontsentratsioon pärsivad denitrifikatsiooni.

Temperatuur

Enamus denitrifikatsiooni uurimusi on keskendunud pinnasele ning on märgatud temperatuuri mõju. Veesetete puhul mõjutab temperatuur denitrifikatsiooni vähe. Maapinna ja aktiivmuda puhul on denitrifikatsiooni toimumise maksimum 60–75 °C juures ning langeb temperatuuri edasisel tõusmisel järsult. Madalamal temperatuuril väheneb pinnase denitrifikatsioon märgatavalt.

Inhibiitorid

Denitrifikatsiooni reduktaasid on mitmete inhibiitorite suhtes tundlikud. Paljude inhibiitorite mehhanismid ei ole selged, eriti nende omad mis mõjutavad metabolismi. Väävel takistab NO ja N₂O vähenemist ning on tõenäoliselt nende gaaside kogunemise põhjuseks teatud sulfiidsetes meresetetes.

Põllumajandus

Denitrifakatsioon on osa üldisest lämmastikuringest. See on oluline protsess, kuna eemaldab taimedele kättesaadavat lämmastikku. Ulatusliku denitrifikatsiooni tõttu kaotavad subtroopilised metsad palju lämmastikku.
Denitrifikatsiooni tulemusena väheneb lämmastikväetiste kasutamise efektiivsus, sest väetisena lisatud lämmastik muudetakse gaasilisteks ühenditeks, mis mullast lenduvad. Mullast väljalendunud lämmastik on põllumajanduse seisukohast kasutu.
Lämmastikväetiste kasutamise tõttu satub vette palju nitraate. Nitraatidest saab vabaneda, kasutades denitrifikatsiooni protsessi. Efektiivselt saab põllumajandus vetes ja sõnnikus sisalduvatest nitraatidest vabaneda ka hakkpuidureaktoreid kasutades.

Reoveepuhastus

Denitrifikatsioon vähendab nitraadi leostumist põhjavette, seega saab seda kasutada reovees ja loomsetes jäätmetes sisalduva lämmastiku hulga vähendamiseks. 
Ka anaeroobne ammooniumi oksüdeerimisprotsess (Anammox) aitab vabaneda soovimatutest nitraatidest : NH₄⁺ + NO₂⁻→ N₂+ 2 H₂O 
Tavaliselt lisatakse reovette pärast denitrifikatsiooni protsessi süsinikku, et vähendada NO₃⁻ N₂ muutumist ja tagada denitrifitseerivate bakterite piisav süsinikuga varustatus. Süsiniku lisamise tõttu suureneb aga jääkmuda kogus ning süsihappegaasi emissioon.
Reovett saab puhastada, kombineerides Anammoxi protsessi osalise denitrifikatsiooniga. Reovee puhastamine algab nitrifikatsiooniga, millele järgneb denitrifikatsioon, aga see ei ole väga efektiivne protsess, kui reovesi ei sisalda piisavalt orgaanilist süsinikku. Orgaanilise süsiniku lisamise asemel kasutatakse Anammoxi protsessi. Anammoxi esimeses etapis toodetud NO₃-N viiakse kokkupuutesse osalise denitrifikatsiooniga ning sellele järgneb teine Anammoxi etapp. Denitrifikatsioon käigus redutseerivad heterotroofsed denitrifitseerivad bakterid NO₃-N-i NO₂-N-iks. NO₂-N eemaldatakse teises Anammoxi etapis. Võrreldes täieliku denitrifikatsiooniga vajab selline kombineeritud protsess vähem orgaanilist süsinikku ning selle tulemusena tekib ka vähem jääkmuda. Sellise kombineeritud protsessi lämmastikuärastus efektiivsus on väga suur. 
Mikroobid, kes eraldavad reoveest süsiniku ja lämmastiku ühendeid on praktikas väga olulised. Arendatakse tehnoloogiaid, milles katoodil asuvad mikroorganismid kasutavad anoodil teiste mikroorganismide poolt oksüdeeritud atsetaadi elektrone denitrifikatsiooni läbiviimiseks.

Reaktsioonivõrrandid

Denitrifikatsioon toimub järgmiste vaheetappide kaudu: 
NO₃⁻→NO₂⁻→ NO+N₂O→ N₂
Denitrifikatsiooni redoksvõrrand:
2NO₃⁻+ 10e⁻ + 12H⁺→ N₂ + 6 H₂O

Mõju kliimamuutusele

Atmosfääri suurenev süsinikdioksiidi kontsentratsioon mõjutab globaalselt aineringet, kuid ei teata veel täpselt, mil määral ja kuidas täpselt. Maapinna ja atmosfääri vahelised keemilised reaktsioonid muutuvad muutunud atmosfääri koostise tõttu. Arvatakse, et suurenenud lämmastikväetiste kasutamise tõttu väheneb süsiniku salvestamine. 
Linnade ja põllumajanduse heitvesi sisaldab palju lämmastikku. Heitvee kaudu jõuab see lämmastikurikas vesi aga jõgedesse ja ojadesse. Uuringud näitavad, et märkimisväärne osa atmosfääris sisalduvast lämmastikoksiidist pärinebki just sellistest jõgedest ja ojadest. 
Soojal aastaajal emiteerub N₂O peamiselt denitrifikatsiooni tõttu. 25 °C ja 40–50% veega täidetud pooride juures oli 53–56% emiteerunud N₂O tekkinud denitrifikatsiooni tulemusena. Madalama pH juures kasvab denitrifikatsiooni käigus tekkinud N₂O emissioon veelgi.
N₂O kiirguslik sund on 300 korda suurem kui CO₂-l. Selle kontsentratsioon tõuseb 0,25% aastas. Dilämmastikoksiidi kontsentratsiooni tõusu põhjuseks on lämmastikväetiste massiline kasutamine.
Atmosfääri emiteerunud naerugaas reageerib stratosfääri osooniga ning muudab osoonikihti õhemaks.