Metsapõleng

Metsapõleng ehk metsatulekahju ehk metsapõlemine on metsaalal toimuv põlemine, mis ei ole inimeste kontrolli all. 
Metsamajanduse osana kasutatakse ka kontrollitud põletamist. Samuti põletatakse suuremate tulekahjude ärahoidmiseks ka metsa all olevat põlevat materjali ehk kütust. Metsa on põletatud alepõllunduses. Kulupõletamine on Eestis keelatud.

Põhjused

Metsatulekahjude tekke põhjused jaotuvad kaheks: inimtegevusest põhjustatud ja inimtegevusest sõltumatud ehk looduslikud. Enamiku metsatulekahjude põhjustajaks on tänapäeval inimene. Põhjusteks on nii hooletu suitsetamine kui tuletegemine, metsa jäetud klaasikillud, mootoritest lennanud sädemed, laskeharjutustel maha kukkunud tulised padrunikestad, isesüttimine ülekuumenenud turbaaunades, kaarleegid kõrgepingeliinides ja kuritahtlik süütamine.
Uue metsatulekahju võivad süüdata ka teisest põlengust lennanud sädemed. Harva võib tulekahju põhjustada välgulöök (1% Eesti tulekahjudest, kuid 45% Kanadas).
Kõige rohkem tulekahjusid on Harjumaal ja Ida-Virumaal suurte linnade läheduses, sest neid metsi külastatakse kõige enam.
Suure tuleohu korral võidakse keelata metsade külastamine.

Inimtekkelised

Metsatulekahjude üks peamine tekkepõhjuseid on inimtegevus metsaalade läheduses. Põleva sigareti maha viskamine on üks kõige levinumaid põhjuseid, miks võib tulekahju tekkida. Samuti võivad põhjustajaks olla metsaraies ja jahinduses kasutatavad masinad ja ka püssikuulid, mis tabavad puud. Metsamasinates kasutatakse naftatooteid, mille lekkimise korral ja tuleallikaga kokkupuutel võib tekkida metsapõleng, ka kõiksugused lõkked, mida tehakse matkamise või muul ajal. Sääsetõrje lambid või muud elektriseadmed, elektrijaamad ja muud rajatised, mis on seotud elektriga taimede ja puude läheduses võivad väga kergelt põhjustada tulekahju. On ka inimesi, kes panevad põhjuseta metsa põlema, ka jahinduses kasutatakse metsa põlengut selleks, et loomi nende elukohtadest välja saada ja nurka suruda.

Ennetus

Ennetustööd saab teha vaid inimtegevusest põhjustatud metsatulekahjude ära hoidmiseks. Ennetuse alla käib näiteks tuleohtliku aja väljakuulutamine. Neil puhkudel pöörab päästeamet erilist tähelepanu inimtegevusele metsades, et ennetada tekkida võivaid põlenguid. Sõltuvalt tulekahjude sagedusest ja meteoroloogilistest tingimustest on loodud tuleohuklasside süsteem, mille põhjal võidakse tuleohtlikul ajal piirkonniti keelustada metsade külastamine või seada muid piiranguid. Nende alusel on kõik Eesti metsad jaotatud vastavalt tuleohutuse järgi klassidesse: I – kõrge tuleohuga metsad, II – keskmise tuleohuga metsad, III – madala tuleohuga metsad.

Looduslikud

Üks suurimaid loodusliku tulekahju tekke põhjuseks on välk, tulekahjud tekivad tavaliselt pärast kuiva hooaega, siis kui taimestik on veel kuiv ja kergelt süttiv. Välgust tulenevad tulekahjud hävitavad enamasti rohkem, kui inimtekkelised tulekahjud, seda sellepärast, et välk võib tulekahjusid põhjustada kohas, kus pole lähedal inimesi. Samuti muudab raskeks asjaolud see, et tulekahjud süttivad keerulistes tingimustes ja varustuse kohaletoimetamine ja kustutamine on raskendatud. Samuti võib tulekahju tekkida, kui välk tabab mõnd elektriseadet. Vulkaanipursked, laava ja ka sädemed on põhjused miks tulekahju tekkida võib.

Tuleohu vähendamine

Kuna enamik metsapõlenguid tekib inimese süül, on olulisel kohal ennetuses lõkkeplatside ja suitsetamiskohtade rajamine metsa külastajatele. Tule leviku tõkestamiseks rajatakse ka tuletõkestusribasid, metsasihte ja metsateid. Okasmetsadesse võib istutada lehtpuuribasid.

Kustutamine

Metsatulekahjude kustutamiseks on kasutusel märg ja kuiv meetod. Kuiva meetodi puhul eraldatakse võimalik kütus füüsiliselt tulekahjust. Märja meetodi korral kustutatakse tuld vee või kustutusvahenditega. Tule leviku piiramiseks võidakse kasta ka veel süttimata kütust. 
Tulekahju võidakse kustutada ka vastutulega, mis tähendab, et tule teel olev materjal põletatakse ära.
Väikest põlengut võib ise kustutada seda pühkivate liigutustega lämmatades.
Ilma spetsiaalsete vahenditeta saab kustutada ainult pinnatuld ja mingil määral ka maatuld. Näiteks labidaga mulla viskamisel ei maksa mulda visata ühte hunnikusse, vaid ühtlaselt laiali. Kui tules on madal rohustik liivasel pinnasel, siis saab põlemise vähendamiseks kasutada ka raudreha, mille abil segatakse põlev taimestik liivaga. Kui tules on puude ladvad, siis ainsaks võimaluseks tule levikut piirata, on kustutada alumist piirkonda, sest kui ladvatuli ei saa pinnalt kuumust ja tuld juurde, siis ei saa ta edasi areneda. Väga ohtlik on viibida ladvatulekahju korral põlevate puude all, sest need võivad ümber kukkuda.
Metsatulekahjude avastamine toimub enamasti suitsu järgi kaugema maa tagant ja seetõttu on väga keeruline leida tulekahju õiget asukohta. Üheks võimaluseks tulekahjukoha täpseks määramiseks on kahest eri kohast suitsusamba suuna vaatlemine ja selle järgi kaardilt õige koha selgitamine. Sageli kaasatakse tulekahjukoha väljaselgitamisse ka keskkonnainspektsioon ja droonid. Viimast just eriti kaitse- ja hoiumetsades. Seal puuduvad teed ja inimtekkelised kraavid, mis teeb vee puudumise tõttu kustutamise eriliselt keeruliseks. Sageli võib päästeautode sündmuskohale jõudmine seoses sobivate teede puudumisega võtta kaua aega, mistõttu kiire arenguga tulekahju korral võib tuli olla jõudnud haarata väga suure pindala enne kui jõutakse organiseerida kustutustöid. Raskesti ligipääsetavates kohtades kaasatakse kustutamisel ka koptereid.
Suurte metsatulekahjude likvideerimiseks kaasatakse nii eraisikuid kui ka vabatahtlikke päästjaid. Metsatulekahjudega kaasnevad kahjud on väga suured, lisaks toimub metsa taastumine hävingu piirkonnas alles aastakümnete jooksul. Seetõttu tuleks alati jälgida tuleohutuseeskirjade täitmist metsades, eriti tuleohtlikul perioodil.

Tule mõjud

Tuli mõjutab nii taimi, loomi kui mulda. Pärast tulekahju, kui maapinda kattev taimestik on hävinenud, jõuab maapinnale rohkem päikesekiirgust. Maapind soojeneb ja jahtub rohkem, ka on muld niiskem, sest rohkem vihma jõuab maapinnale ja taimelehed auravad vähem. Tulekahju käigus vabanevad surnud orgaanikasse talletunud toitained, samuti muutub muld peale põlengut aluselisemaks.

Mõju puudele

Kontrollimatu tulekahju võib kahjustada puid mitmel viisil: see võib neid kas kõrvetada või kuivatada. Pungade suremus, koore kahjustumisest ja kambiumi paksusest sõltub, kas puu jääb pärast tulekahjut elama või sureb. Neil liikidel, mis pärast tulekahjut idanemisega taastuvad, on tavaliselt ulatuslik juurestik. Uinuvad pungad on maa all kaitstud ja juurestikus säilinud toitained võimaldavad puul pärast põlengut kiiresti taastuda. Seda tehnikat kasutab näiteks siilmänd. Enamik loomi põgeneb tulekahju alguses aga tuleb pärast tulekahjut tagasi. Esimesena saabuvad tavaliselt mardikad, kes armastavad teatud puitu uuristada. Nad elavad tavaliselt puukoore all ja nende tegevuse tõttu lagunevad põlenud puud paremini.
Pärast metsatulekahjusid pääsevad putukad kergesti puusse, aga puusse pääsevad ka haigused, samuti muudab puit värvi ja seda ei saa kasutada saematerjaliks.
Pärast tulekahjut võib puu hakata mädanema, mis tähendab puidumüüjale majanduslikku kahjut. Metsamehed ja puidu kokkuostjad saavad kohe aru, kui puitmaterjal on tulekahjustusega, isegi kui antud alal pole aastaid tulekahjut olnud. Juba väike kogus hävinud kambiumi põhjustab juuremädanikku. Pärast metsatulekahjut lendub süsinik puidust süsinikdioksiidina atmosfääri ja võib toimida nagu kasvuhoonegaas.

Puude uuenemine pärast tulekahjut

Tuli on metsa uuendamise seisukohast otsustava tähtsusega sama oluline kui ka päike ja vihm. Metsapõlengud vabastavad väärtuslikke toitained, mis on talletunud metsapinnasesse. Metsa kaetus avaneb päikesevalgusele, mis stimuleerib uut kasvu. Pärast tulekahjut hakkavad kõigepealt kasvama põlenud aladel pioneerpuuliigid nagu näiteks valge kask, hall mänd, keerdmänd. Nad vajavad õitsemiseks päikesevalgust. Need liigid suudavad alasid, mis on põletada saanud, taastoota ning valmistada rohkesti seemned, mis tuule abil edasi kanduvad. 
Tuli aitab osadel puudel nagu näiteks keerdmännil, hallil männil ja sekvoial reprodutseerida, antud liigid looduslikult Eestis ei levi. Avades nende käbid ja vabastades nende seemned. Osadel keerdmändidel on vaiguga suletud käbid. Need keerdmännid ei saa levitada oma seemneid ilma tuleta. Kui on tuli siis käbid avanevad ja seemned kukuvad maapinnale. Maapind on tule poolt puhtaks tehtud ja on rikastatud kemikaalidega, mis pärinevad põlenud puude tuhast. Idanevad ja kasvavad tihedate puistudena, mis valmivad metsadeks. Sekvoiad tuginevad tulele, et levitada käbidest seemneid ning paisata need mineraalmuldadele, kus nad saavad juurduda. 
Halli männi seemned on tugevalt vaigused ja üksteisega seotud, mistõttu on vaja seemnete avamiseks ja vabastamiseks kõrget temperatuuri.

Tule ökoloogiline tähtsus

Tuli on küll harvaesinev, ent täiesti tavaline nähtus igas ökosüsteemis, millel on häiringuna suur ökoloogiline tähtsus. Igal ökosüsteemil on talle iseloomulik põlemise sagedus, mis aitab ökosüsteemil uueneda. Tuli loob maastikule häilusid, kus saavad kasvama hakata enamat valgust vajavad taimeliigid ja noortaimed, misläbi kasvab liigirikkus. Muutused tulerežiimis võivad viia soovimatute muutusteni ökosüsteemis, kui eelise võivad saada liigid, kes pole seal ajalooliselt kasvanud. Liiga harva põlemise tõttu võidakse okasmetsas välja suretada okaspuud, liiga sagedase põlemise korral ei pruugi aeglasema kasvuga taimed enne järgmist tulekahju viljuda. Nii võivad need kooslusest kaduda.