google/wiki40b huggingface dataset:
Dakotad ja lakotad

Omanimetus

Üksnes lakootade-dakootade kohta käivaks etnonüümiks kujunes lakȟóta/dakhóta alles 20. sajandil euroopaliku etnilise ideoloogia levides ning sedagi peamiselt ainult inglise keelt kõneldes. Ajalooliselt dakootadel ja lakootadel enda kohta ühisnimetus puudus, sest esmaseks identiteedi kandjaks oli hõim. 19. sajandi alguseks olid dakoota murdeid kõnelevad hõimud jagunenud neljaks hõimkonnaks, millest kaks omakorda väiksematest hõimudest koosnesid. Peaaegu kõigi naaberrahvastega pidevalt sõjajalal olnud dakootad ja lakootad tähistasid nimetustega dakȟóta ja lakȟóta eelkõige küll nende nelja hõimkonna liikmeid, kuid samuti näiteks ka 19. sajandil teisel poolel koos dakootadega Ameerika Ühendriikide vastast sõda pidanud algonkini keelt kõnelevaid šaieene. Dakhóta/lakȟóta algne tähendus ongi ‘semu’ või ‘liitlane’. Veelgi avaram tähendus on sõnal väljendis Lakȟóta tȟókeča ‘teised hõimud’, millega kutsuti dakootade-lakootadega vaenujalal olevaid või nendega liidusuhtesse astumata muid hõime. Konservatiivses keelekasutuses määratletakse konkreetset dakootade-lakootade hulka kuuluvat isikut või isikute rühma täpse allhõimunimetuse abil (nt. oglaala või hunkpapa), kuid nooremate, eriti dakoota keelt mitte valdavate dakootade jaoks on terminid dakoota ja lakoota omandanud eksklusiivse etnonüümi tähenduse. Nii kasutavadki lakootad inglise keelt rääkides üldistavalt etnonüümi lakoota ja dakootad etnonüümi dakoota. Ingliskeelsetes avalikes kõnedes ja indiaanikeskses ajakirjanduses kasutatakse seevastu sageli poliitiliselt korrektsemat väljendit lakoota ja dakoota rahvas (inglise Lakota and Dakota people), et osutada mõlema murde võrdsusele ja neid rääkivate hõimude ühtsusele.

Siuud

Dakootasid ja lakootasid kutsutakse veel ka siuudeks. See paljudes maailma keeltes käibel olev rööpnimetus on laenatud prantsuse keele vahendusel varase odžibve keele ottava murde sõnast naatoweessiwak (ainsuses naatoweessi), mis tõlkes tähendab ‘massasauga lõgismadu’ (Sistrurus spp.). Prantsuse keeles asendati odžibvekeelne mitmuse tunnus –ak prantsuskeelse mitmuse tunnusega –x ning sõna algsilpide kaotamisega mugandati see eurooplastele suupärasemaks. Lõgismao tähendus võib siiski olla teisane, sest algalgonkini keeles tähendas *-aatowee ‘võõrkeeles rääkimist’.
Nimetus Sioux on inglise keele vahendusel levinud teistesse maailma keeltesse. Ka paljud vanema põlvkonna dakootad ja lakootad kasutavad inglise keelt rääkides enda kohta nimetust siuu, kuid väga suur osa noorema põlve dakootasid-lakootasid ning paljud poliitikud suhtuvad terminisse taunivalt, sest peavad seda halvustavaks.

Nimetus eesti keeles

Eesti keeles ei ole etnonüüme dakoota, lakoota ja siuu süstemaatiliselt eristatud. Inglise ja muudest keeltest tõlgitud indiaanlaste kohta käivas kirjanduses on kõiki kolme sõna eesti keelde mugandatud originaalitruult. Selles artiklis kasutatakse edaspidi dakoota murrete kõnelejate kohta sõna dakoota ning lakoota murde kõnelejate kohta sõna lakoota. Nooremate ja politiseerunud dakootade ja lakootade jaoks taunitavat nimetus siuu võib kasutada siis, kui eristamine pole oluline.
Kajsa Bergqvist

Isiklikud rekordid

Isiklik rekord on 206 cm (26. juuli 2003 Eberstadt (Saksamaa)).
Püstitas sisemaailmarekordi 208 cm 4. veebruaril 2006 (Arnstadtis, Saksamaal), ületades Heike Henkeli peaaegu 14 aastat püsinud rekordi 1 sentimeetriga.

Isiklikku

Kajsa Bergqvist elab Monacos Monte Carlos.
Ta oli sündides 52 cm pikkune ja kaalus 3500 g. Nüüd on ta 175 cm pikk ja kaalub 59 kg. Jalanumber on tal 39.
Kajsa vanemad on Elsa ja Gunnar.
2007. aastal abiellus Bergqvist näitleja Måns Herngreniga. Abielu lahutati 2011. aasta alguses.
2011. aasta detsembris teavitas Kajsa Bergqvist avalikkust, et on lesbi.
Veduut

Veduut on topograafiliselt tõetruu maastiku- või linnavaade maali, joonistuse või gravüürina.
Veduutgraafika kuulsamad esindajad on olnud: Canaletto (Giovanni Antonio Canal), Bernardo Bellotto, vennad Guardid, Giovanni Battista Piranesi jt.
Eestis oli veduutgraafika silmapaistvamateks esindajateks: Karl Ferdinand von Kügelgen (1772–1832) ja Johannes Hau (1771–1838).
Joonistatud vaatemaale paljundati graafiliselt ja levitati harilikult sarjadena.
Margrete I

Margrete I (märts 1353 – 28. oktoober 1412) oli Taani ja Norra kuninganna (1387–1412) ning Rootsi regent (1389–1412). Ta oli Valdemar IV Atterdagi tütar.
Pärast oma isa surma 1375 pani Margrete Taani troonile oma poja Olufi. Tema vanem õde Ingeborg tahtis troonile seada hoopis enda ja Mecklenburgi hertsogi Heinrich III poega, kuid Margrete osutus edukamaks poliitikuks ning saavutas oma tahtmise. Kui Margrete abikaasa Norra kuningas Håkon VI suri, sai Olufist ka Norra kuningas (Olav IV). Et Oluf oli alaealine, siis valitses mõlemat riiki tegelikult Margrete.
1387 suri Oluf aga järglasteta ning Norra ja Taani valisid oma valitsejannaks Margrete. 1389 sai ta ka Rootsi regendiks, kui ebapopulaarne kuningas Mecklenburgi Albrecht seal kukutati. Stockholmi linn jäi aga Albrechtile ustavaks ning see langes Margrete kätte alles 1398. aastal, kui Hansa Liit, mis oli linna alates 1395. aastast valitsenud, selle kaubandusprivileegide eest kuningannale andis.
Nii oli Margretest saanud kõigi kolme Põhjamaa valitsejanna. Et ta enda poeg oli surnud, pidi ta leidma uue valitseja, kes omaks legaalset pretentsiooni kõigile kolmele troonile. Ta leidis selle oma õetütre poja Pommeri Eriku näol, kes oli juba ametlikult Norra kuningas ning krooniti 1397 Kalmaris kõigi kolme riigi ühiskuningaks. Nii sai alguse Kalmari unioon, mille tegelikuks rajajaks oli Margrete. Et Erik oli veel alaealine, siis valitses ta viimase eest regendina, ent ka pärast tolle 18-aastaseks saamist oli Margrete kuni oma surmani Põhjamaade tegelik valitsejanna.
Oidrema peakraav

Oidrema peakraav on kraav Pärnumaal Lääneranna vallas Kunila, Parivere, Tuhu, Tuudi, Oidrema, Paimvere ja Tõitse külas.
Peakraavi pikkus on 11,7 km ning see suubub Tuudi külas (58° 38′ 44″ N, 23° 49′ 30″ E) paremalt Tuudi jõkke (15,1 km suudmest). Peakraavi valgala on 58,8 km². See saab alguse Paimvere külas (58° 34′ 49″ N, 23° 57′ 26″ E). 7,3 km suudmest suubub sellesse Tuti kraav. Peakraavist kirdesse jääb Lihula maastikukaitseala (Lihula raba). Peakraavist edelasse jääb Tuhu maastikukaitseala (Tuudi raba, Tuhu soo). Peakraavi suudmes asub Oidrema hüdromeetriajaam.
Oidrema peakraav on tugevasti muudetud avalik veekogu, mille piiranguvöönd on 100 m.
Oidrema peakraavi keskkonnaregistri kood on VEE1118100.
Pedersöre vald

Külad

Nederpurmo, Ytteresse, Edsevö, Forsby, Sandsund, Karby, Katternö, Kyrkoby, Kållby, Lepplax, Lövö, Bäckby, Bennäs (keskus), Lappfors, Sundby, Västersund, Överpurmo, Överesse, Östenso.

Pedersöre kirik

Pedersöre kogudus on Soome vanim kogudus. Esimene kirik ehitati 13. sajandil. Valla praegune kirik ehitati tõenäoliselt aastatel 1515–1520.
Palsmane vald

Ajalugu

Vald moodustati aastal 1920. Aastal 1935 oli valla pindala 169,8 km², elanikke oli seal 2716. 1945. aastal moodustati valda Palsmane ja Sebri külanõukogud, aga aastal 1949 likvideeriti vald ametlikult. Aastal 1954 liideti Palsmane külanõukoguga likvideeritav Sebri külanõukogu. Aastal 1974 liideti külanõukoguga osa Birzuļi külanõukogu maadest, aga aastal 1979 osa Launkalne külanõukogu maadest. Aastal 1990 muudeti külanõukogu vallaks. Samal aastal eraldusid vallast endise kolhoosi «Oktobris» alad, moodustades Variņi valla. 2009. aastast kuulub vald Smiltene piirkonda.

Loodus

Vald asub suuremalt jaolt Tālava madalikul, osalt ka Vidzeme kõrgustikul. Suurim kõrgus on 137,6 meetrit, madalaim koht 96,3 meetrit. Olulisemad jõed on Vecpalsa ja selle lisajõgi Rauza, samuti ka Vizla jõgi ja selle lisajõgi Palsa ning Vidaga jõgi.

Kaitstavad objektid

Muinsusmälestistest on riikliku kaitse all Palsmane luteri kirik ja selle orel. Kohaliku kaitse all on Cauņi linnamägi. Vaatamisväärsusteks on veel Palsmane mõis ja selle juures asuv park, Rauza veski ja Rauza ning Palsmane veskijärved. Looduskaitse all on Jaunieži mänd, Rauza mänd, Kalnamālejase mänd, Āzītise mänd, Lankaskalnsi mänd, Kalnagrīvase mänd, Jaunmačāni tamm, Palsmane park, Mālejase tamm, Mālejase Rootsi mänd, Stabukalnsi saar, Traški mänd, Kadokase mänd, Cepļi pärn, Rootsi remmelgas, Mačāni mänd ja Kadokase tamm. Valda läbib Rauza hoiuala, valla lõunaosa jääb aga osaliselt Šepka hoiualale.
Saku raudteepeatus

Saku  raudteepeatus (saksa Sack) on raudteepeatus Harjumaal Saku vallas Sakus.
Saku raudteepeatuses on üks madal perroon. Rong sõidab Balti jaamast Sakku umbes 22-25  minutit. Peatuses peatuvad kõik lõunasuunalised reisirongid. Piletihinnalt kuulub peatus II tsooni.

Ajalugu

Saku jaam rajati koos raudteeliiniga 1900. aastal.
Varem läks Saku jaamast Saku õlletehasesse 1 km pikkune harutee. Harutee ehitati aastatel 1900–1901.
Jaamast on saanud Edelaraudtee peatuskoht.

Jaamahoone ja muud hooned jaamas

Koos jaamaga valmisid jaamahoone, kaubaait ja veetorn. Jaamahoone ehitati tüüpprojekti järgi analoogselt Käru, Lelle, Kohila jt jaamahoonetega. Hoone oli kasutusel kuni kitsarööpmelise raudtee sulgemiseni 1971. aastal. Nüüd on see kasutusel elamuna. Veetorn hävis Teises maailmasõjas.
Leegiheitja

Leegiheitja on relv vastase elavjõu ja sõjatehnika hävitamiseks põlevaine joaga. Leegiheitja toimeulatus on üle 200 meetri. Võib olla paikne, veetav, käeskantav või tankile või mingile muule masinale paigaldatud. Esimest korda kasutasid leegiheitjat Saksa väed Esimeses maailmasõjas 1915. aastal.
Ükski jalaväelane ei suuda vastu seista leegiheitjate laastavale tulejõule. Teises maailmasõjas oli see kõige ebainimlikum ja samas efektiivseim lähivõitlusrelv. Sõduri seljale või masinale kinnitatud mahutist kõrge surve all väljuv kütus süüdatakse süüteleegiga ning surve all väljapaisatud tulelont süütab ja põletab kõik ettesattuva.
Saksa leegiheitjatega üksused olid väga aeglased, mis muutsid neid avamaastikul haavatavateks.
Morgani maakond (Georgia)

Ajalugu

Maakond moodustati 1807. aastal.
Elena Ceaușescu

Elena Ceaușescu (neiupõlvenimega Petrescu; 7. jaanuar 1916 Petrești küla – 24. detsember 1989 Târgoviște) oli Rumeenia diktaatori Nicolae Ceaușescu abikaasa.
Ömürbek Babanov

Ömürbek Babanov (Өмүрбек Бабанов, sündinud 20. mail 1970) on Kõrgõzstani ärimees ja poliitik, 23. detsembrist 2011 22. augustini 2012 Kõrgõzstani peaminister ja 22. augustist 1. septembrini 2012 peaministri kohusetäitja.
Ta on partei Respublika juht alates 2010. aasta juunist, esimene asepeaminister alates 2010. aasta lõpust. Ta peatas oma volitused 2011. aasta 13. aprillil seoses süüdistustega korruptsioonis ja ametiposti kuritarvitamises. 23. septembrist 14. novembrini 2011 oli ta peaministri kohusetäitja, kui Almazbek Atambajev seoses presidendiks kandideerimisega ametist loobus.
Babanov oli asepeaminister ka 2009. aasta jaanuarist 2010. aasta aprillini.
Aastatel 2005–2007 oli ta Kõrgõzstani Ülemnõukogu liige, saadikuteühenduse El birimdigi(?) juht.
2007. aasta parlamendivalimistel oli Babanov Sotsiaaldemokraatliku Partei valimisstaabi juht ja valimisnimekirja esinumber. Päev enne valimisi arvas rajoonikohus ta kandidaatide nimekirjast Kasahstani topeltkodakondsuse tõttu välja. Ülemkohus muutis otsuse 10 päeva möödudes. Babanov loobus mandaadist Roza Otunbajeva kasuks.
2009. aasta jaanuaris kustutati ta partei nimekirjast.
Ajakiri De Fakto tõi riigi saja rikkaima isiku nimekirjas ära ka Babanovi nime.
Babanov on abielus, tal on kolm last.
Långnäsi sadam

Långnäsi sadam on sadam Ahvenamaal Långnäsi neemel.
Sadamas peatuvad teiste hulgas Viking Line'i ja Silja Line'i Turu ja Stockholmi vahel sõitvad parvlaevad öistel väljumistel. Tänu vahepeatusele Ahvenamaal on laevadel Tax-free-kaubandus.
Dagmar Stock

Dagmar Stock (neiuna Dagmar Hacker, kasutas ka nime Dagy Hacker-Under; 1. september 1902 Moskva – 1994 Chieming, Baieri) oli eesti tõlkija.
Dagmar Stock sündis aastal 1902 Moskva Singeri vabriku ärijuhi Carl Hackeri ja luuletaja Marie Underi tütrena.
10. septembril 1943 abiellus ta saksa armee luulelembelise pastori, luuletaja ja hilisema Underi tõlkija Hermann Stockiga. Pärast Teist maailmasõda elasid Stockid mitmel pool Baieri liidumaal, sõltuvalt sellest, kus pastorit vajati. Dagmari ja Hermanni abielu jäi lastetuks ega kujunenud õnnelikuks ning vaatamata ühiselt valitud kodusele eesti keelele olid suhted jahedad. Elu lõpupoole elas Hermann rohkem Viinis kui abielupaari ühises kodus maalilises Chiemingi väikelinnas. Formaalselt säilitati abielu siiski elu lõpuni. Nii Dagmar kui ka Hermann Stock on maetud Lõuna-Baierimaale Chiemingisse.

Isiklikku

Tema ema oli poetess Marie Under, isa Carl Hacker, kasuisa kirjanik Artur Adson, õde kunstnik Hedda Hacker, abikaasa vaimulik, luuletaja ja tõlkija Hermann Stock.
Honorius IV

Suhted Sitsiiliaga

Honorius IV taotles Sitsiilia jäämist Anjou dünastia valdusesse, hoolimata 1282 toimunud Sitsiilia vesprist. Ta kutsus 1285 Prantsusmaa kuningat Philippe III-t korraldama ristisõda Sitsiilia kuningaks valitud Aragóni kuninga Pedro III vastu.
Ta lükkas esmalt tagasi Inglise kuninga Edward I ettepanekud vaherahuks, kuid Prantsusmaa ja Aragóni kuningate surma järel tunnustas neid. Ta ekskommunitseeris 11. aprillil 1286 Pedro III surma järel Sitsiilia kuningaks saanud Jaime ja tema kuningaks krooninud piiskopid, kelle paavst ametist tagandas. Ta taunis Charlesi poja Salerno vürsti Carlo II loobumist oma nõudlustest Sitsiilia troonile.
Ta sätestas 17. septembril 1285 Sitsiilia riigiametnike kohustused ja reguleeris regiooni vaimulikkonna privileege.

Suhted Saksamaaga

Honorius IV taasalustas vahepeal katkenud läbirääkimisi Saksa kuninga Rudolf I-ga tema kroonimise üle Saksa-Rooma keisriks. Esialgse kroonimise kuupäevana lepiti kokku 2. veebruar 1287, kuid olude sunnil tuli kroonimine taas edasi lükata. Paavst saatis 1285 Saksamaale legaadi Giovanni Boccamazza (Johannes Tusculumist), kes osales 1287 Würzburgi riigipäeval.

Honorius IV ja Liivimaa

Honorius IV määras 31. mail 1285 legaadiks Liivimaal, Preisimaal, Venemaal, Poolas ja Saksamaal Tuscolo piiskopi Giovanni Boccamazza (Johannes Tusculumist).
Ta kinnitas 1285 Dünamünde tsistertslaste kloostri patronaadiõiguse mõnedel Kammini ja Havelbergi piiskopkonna aladel. Ta kinnitas Brandenburgi markkrahvi ja Dünamünde kloostri vahelise kinkelepingu maa-alade osas.
Ta teatas 5. detsembril 1285, et Riia peapiiskopkonnalt eri viisil võõrandatud alad tuleb peapiiskopkonnale tagastada.

Sisepoliitika

Honorius IV elas Vatikanis ja seejärel 1285 suvest Aventinuse künkale rajatud paavstipalees. Ta valiti Rooma senaatoriks. Tema vend Pandolfo Savelli taastas Roomas sisepoliitilise korra.
Sitsiilia kuningas Jaime tungis 1286 Kirikuriiki ja hävitas Astura linna.
Paavst vabastas 16. märtsil 1286 Veneetsia interdiktist.

Suhted kiriku institutsioonidega

Honorius IV kaplan oli Napoleone Orsini.
Ta kinnitas dominiiklaste, frantsisklaste, karmeliitide ja augustiinlaste-eremiitide privileegid.
Ta andis privileege williamiitide kongregatsioonidele.
Ta andis benediktlaste käsutusse enda rajatud Albano San Paolo kloostri.

Teoloogilised vaidlused

Honorius IV nõudis 1285 teoloog Egidio Colonnalt oma vaadetest avalikku loobumist.
Ta mõistis 11. märtsil 1286 hukka apostoolikute liikumise.
Tema ajal hakkas Sardiinias tegutsema inkvisitsioon.

Kardinali määramine

Honorius IV määras 22. detsembril 1285 kardinaliks Giovanni Boccamazza (Johannes Tusculumist).

Honorius IV kultuuriloos

Honorius IV õhutas Pariisi Ülikoolis võõrkeelte õpetamist.
Tema ajal alustati Roomas Aventinuse künkal uue paavstipalee rajamist.

Surm

Honorius IV põdes podagrat või artriiti ja suri Suurel Neljapäeval 3. aprillil 1287 Roomas Santa Sabina kloostris. Ta maeti esmalt Rooma Peetri kirikusse, kuid 1540. aasta paiku maeti tema säilmed ümber Santa Maria in Aracoeli kirikusse.
Anthem of St. John the Baptist

"Anthem of St. John the Baptist" on eesti helilooja Arvo Pärdi 2004. aastal loodud teos segakoorile ja instrumendile. Muusikateose pikkus on 5 minutit. Teose kandis esimest korda ette 18. märtsil 2004 Oxfordi Ülikooli Püha Neitsi Maarja kirikus Oxfordi St. John's College'i koor (dirigent Duncan Whitmore).
Schoenfelsi loss

Schoenfelsi loss (letseburgi keeles Schlass Schëndels, prantsuse keeles château de Schoenfels, saksa keeles Schloss Schönfels) on Kesk-Luksemburgis Seitsme lossi orus asuv loss. Loss kuulub praegu Luksemburgi riigile, ent renoveerimistööde tõttu saab külastada vaid lossi aeda ja õue.

Ajalugu

Esimese Schoenfelsi lossi ehitas arvatavasti 1292. aastal Schoenfelsi Friedrich. Abielude kaudu kuulus loss järgnevalt Ansembourgi ja Sassenheimi perekondadele.  
1497. aastal läks Schoenfelsi loss Schliederer von Lacheni perekonna valdusesse ja oli nende valduses kuni 18. sajandini. Sel ajal oli Schoenfelsi lossi isand kõigepealt Heinrich Schliederer (ka Schloeder) von Lachen. Donjon'i sissepääs on kaunistatud tema relvadega. Heinrich Schliederer von Lachenist kujunes selle aadliperekonna ajaloos otsustav isik. Ta lahkus 1490. aasta paiku Speyeri piiskopi teenistusest Badeni markkrahvi Christoph I teenistusse ja temast sai ühtlasi kuningas Maximilian I kuberner Luksemburgis. Ta kolis Luksemburgi ja sai Schoenfelsi lossi isandaks. Kui Friedrich von Lachen 1520. aastal Anna von Wampachiga abiellus, omandas Schliederer von Lacheni perekond ka Oberwampachi asunud Wampachi lossi. Nad ehitasid uue lossi ja seal on 1580. aastast ka selle perekonna vapikivi. 
Schoenfelsi feodaalloss oli strateegiliselt vähetähtis, kuid 1683. aastal hävitasid prantslased selle kaitserajatised.
22. juunil 1690 põlesid loss ja küla Theodor de Neunheuseri ja Brandenburgi isanda vahelise tüli käigus maha. Juba 1700. aastal jagati Schoenfelsi omandiõigus Ch.-Antoine Schliederer von Lacheni ja Theodore de Neunheuseri vahel.
Kui Marie-Catherine de Neunheuser 1759. aastal Genouillacist pärit Pierre-François de Gaillot'ga abiellus, sai viimasest Schoenfelsi isand. 18. augustil 1813 müüs tema poeg François-Romain de Gaillot lossi Jean-Baptiste Thornile (Thorn-Suttor de Remich), kes oli Luxembourgi provintsi kuberner Belgia perioodil (1831–1839). Jean-Baptiste Thorn ostis 1818. aastal ka Hollenfelsi lossi ja müüs mõlemad lossid 1840. aastal Belgia senaatorile Jacques Englerile. Jacques Engler kinkis Schoenfelsi lossi kaks aastat hiljem oma väimehele parun Auguste Goethalsile. Viimane ehitas 1870. aastal donjon'i kõrvale härrastemaja ja tõenäoliselt ka donjon'i uusgootistiilis katuse. Pärimise teel läks loss edasi Haagist pärit Charles Van den Polli perekonna valdusesse.
1948. aastal ostis kinnistu koos suure metsaalaga Luksemburgi puiduärimees Camillle Weiss, kuid loovutas selle 16. märtsil 1971 Luksemburgi riigile. Riik lammutas härrastemaja 1976. aastal.

Loss praegu

Praegu käivad donjon'i restaureerimistööd. Pärast restaureerimise lõppu kavatseb Luksemburgi riik avada Schoenfelsi lossis Mameri oru looduskaitseala külastuskeskuse. Samuti on lossi plaanitud Luksemburgi Metsaameti tööruumid. Restaureerimise ajal on loss külastamiseks suletud.
Gustav Sule mälestusvõistlused

Gustav Sule mälestusvõistlused on odaviskaja Gustav Sule auks peetavad kergejõustikuvõistlused.
2018. aastal püstitas võistlustel oma esimese Eesti rekordi Magnus Kirt tulemusega 88.45.
Võistluste rekord meeste odaviskes on 1998. aastast Aki Parviaineni nimel tulemusega 90.88.
https://m.sport.delfi.ee/kergejoustik/article.php?id=86364663
David Papp

David Papp (sündinud 12. jaanuaril 1937 Rakvere – 12. september 2019 Stockholm) on eesti päritolu Rootsi merendusteadlane.
1944. aastal põgenes ta koos perekonnaga Rootsi. Lõpetas sealse rootsikeelse gümnaasiumi ja 1964. aastal Stockholmi ülikooli. Edasi õppis David Papp Turus Åbo Akademis. 
1977. aastal kaitses ta Stockholmi ülikoolis doktoriväitekirja (dr. phil.)  "Talupoegade merendus Ahvenamaa Lemlandi kihelkonnas".  
Töötas aastatel 1966–1975 intendandina Stockholmis Rootsi Riiklikus Meremuuseumis ning aastast 1983 teadustöötajana Maarianhamina (Ahvenamaal), Karlskrona ja Visby meremuuseumis. 
David Papp on avaldanud uurimusi nii eesti, rootsi kui ka saksa keeles merendusetnoloogia alal, samuti Eesti ja Rootsi ning Eesti ja Soome ajaloolistest merendusalastest sidemetest.
Ta oli samuti Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku ajakirja Usk ja Elu toimetaja aastail 1971–1996.
David Papp oli ka biograafilise teatmiku "Eesti teadlased väljaspool kodumaad" toimetuskolleegiumi liige (Stockholmi Eesti Teaduslik Instituut, 1984).
Enno Siirde

Enno-Ülo Siirde (enne eestistamist 1935 Enno-Ülo Siirmann; 9. jaanuar 1919 Tallinn – 5. jaanuar 2004 Tallinn) oli eesti keemik.

Haridus

Lõpetas Tallinna 22. Algkooli 1932, Tallinna Reaalkooli 1937, Sõjakooli aspirantide kursused 1938, TTÜ keemia-mäeteaduskonna keemiaosakonna 1944; Leningradi Tehnoloogiainstituudi doktorant 1954–1956. 
Täiendas end Eesti Tööstusprojektis 1972–1973,

Teaduskraad ja kutse

Tehnikakandidaat 1946 (TPI, kinnitus 1949, "Rektifikatsiooni astme sõltuvus kolonni konstruktsioonist ja töö režiimist"); dotsent 1949; tehnikadoktor 1957 (Leningradi Tehnoloogiainstituut, kinnitus 1958, "Исследование процесса дистилляции с водяным паром"); professor 1960,

Teenistus

Hoiu- ja laenukassa arveametnik 1938–1939; Riiklik Katsekoda 1940 (üliõpilasena); Kohtla-Järve Põlevkivitööstuse laboratooriumi keemik 1944. NSV Liidu Põlevkivi ja Keemiatööstuse Ministeeriumi Teadusliku Uurimise Instituudi teadur 1945.
Tallinna Tehnikaülikool|TTÜs]]: anorgaanilise ja analüütilise keemia laboratooriumi ajutine abijõud; füüsikalise keemia laboratooriumi ajutine abijõud, nooremassistent 1943–1944; keemilise tehnoloogia kateedri assistent 1944–1947, vanemõpetaja 1946–1947 kevadsemester, dotsent 1947–1958, professor 1958–1967, kateedrijuhataja 1956–1967; keemiatööstuse protsesside ja aparaatide kateedri professor 1967–1986, kateedrijuhataja 1967–1986, konsultantprofessor 1986–1992; keemiateaduskonna dekaan 1952–1954, 1956–1960; keemiatehnika instituudi keskkonnakaitse ja keemiatehnoloogia õppetooli emeriitprofessor 1992–2004.

Teadustöö põhisuunad

Massi- ja soojusvahetus; osooni kasutamine veepuhastustehnoloogias, 
Avaldas üle 220 publikatsiooni, 22 autoritunnistust. Tema juhendamisel on kaitstud 4 doktori- ja 26 kandidaadiväitekirja.
Alustas 1959 Ülemiste järve vee osoneerimise alast uurimistööd. Tema juhendamisel kaitsti selles valdkonnas 3 kandidaadi-, 2 magistri- ja 1 doktoriväitekiri. Uurimistöö tulemusena võeti osoon kasutusele Tallinna Veepuhastusjaamas 1997.

Teaduskorralduslik tegevus

NSV Liidu TA keemilise tehnoloogia teoreetiliste aluste nõukogu ja Leningradi Tehnoloogia Instituudi doktorikraadi kaitsmise nõukogu liige; Eesti NSV Teaduste Akadeemia Keemia Instituudi nõukogu ja teaduskraadi kaitsmise nõukogu liige; Eesti NSV Teaduste Akadeemia Looduskaitse Komisjoni liige 1972–1974. Eesti Keemia Seltsi liige 1947–2004; keskkonnakaitse komisjoni esimees 1970. TPI toimetiste keemia ja keemiatehnoloogia sarja toimetaja; Tallinna Tehnikaülikooli Raamatukogunõukogu esimees 1962–1992. EÜS Põhjala liige 1939, vil; Tallinna Teadlaste Maja liige.

Isiklikku

Tema vend oli arstiteadlane, Tartu Ülikooli professor Elmar Siirde.