google/wiki40b huggingface dataset:
Maareform

Maareformid Eesti alal

Eesti talupoegade vabastamine pärisorjusest algas varem, 19. sajandi algul, Põhja-Eestis 1816. ja Lõuna-Eestis 1819. aastal. See oli tehtud 1807. aasta Preisi maareformi eeskujul. Selle maareformi käigus toimus talupoegade vabastamine mõisa sõltuvusest ja osa mõisamaad jagati talupoegadele.
Dornum

Vallaosad

Dornumi vallas asuvad: Neßmersiel, Dornumersiel, Nesse, Roggenstede, Westerbur, Westeraccum, Schwittersum.

Tuntud paigad

Dornumis on luterlik Püha Bartholomäuse kirik. Kirikus on Gerhard von Holy ehitatud orel. Orelit peetakse rahvuslikuks aardeks. Dornumis on ka ainus säilinud sünagoogihoone Ida-Friisimaal.
Europipe I ja II gaasi vastuvõttev terminal asub Dornumis. Gaas saadetakse siit läbi 48 km torujuhtme Emdenisse kvaliteedi ja mahu mõõtmiseks. Sealt suunatakse gaas klientide gaasivõrgustikku. Tšehhi ja Austria saavad gaasi Europipe II kaudu Dornumist.

Tuntud elanikud

Miene Schönberg (hiljem tuntud kui Minnie Marx), sündis Dornumis aastal 1865; ta oli Marxi-vendade ema. Tema vend Al Shean sündis aastal 1868 samuti Dornumis.
Butantani instituut

Butantani instituut (Instituto Butantan) on São Paulo linnas (Brasiilia) asuv biomeditsiini uurimiskeskus (teadusasutus).
Uurimiskeskus asutati 1899. aastal ja asutuses tegeleti algul põhiliselt madude kasvatamisega vaktsiinide ja vastumürkide valmistamise eesmärgil.
Instituut on üks maailma suuremaid mürkmadude uurimise ja maomürkide kasutamisega tegelevaid keskusi.
1985. aastal teati, et vabatahtlikud toovad keskusse igal aastal üle 12 000 mao, kellelt saadakse nii mürginäärmete masseerimise kui ka "elektrolüpsi" käigus 5–6 liitrit maomürki aastas.
2010. aastal hävines maailma suurim surnud madude kollektsioon (ligi 85 000 madu, 450 000 ämblikku ja skorpionit) tulekahjus.
Nuraag

Nuraag (itaalia keeles ainsuses nuraghe, mitmuses nuraghi) on neoliitikumi ja pronksiaja megaliitiline tüvikoonusjas ehitis. Nuraage püstitati peamiselt Itaalias Sardiinias umbes aastatel 1800 kuni 1100 eKr.
1997. aastal kanti Barumini lähistel asuv mitmeosaline Su Nuraxi (sardi murdes 'nuraag') kompleks nuraagide silmapaistvaima näitena UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Sviacki mõis

Sviacki mõis ehk Svjatski mõis (valgevene keeles Двор Свяцк) on endine mõis Valgevenes Hrodna oblastis Hrodna rajoonis, Sapockini külanõukogus Sviacki asulas.
Sviacki mõis sai alguse sai alguse XVI sajandi alguses Hrodna maakonnale kuulunud mõisana. XVI sajandi keskel asus seal kaks samanimelist mõisa, üks neist kuulus Wołłowiczitele. XVIII sajandi teisel poolel ostsid Wołłowiczid teise mõisa ära ja ühendasid need valdused, ühtlasi rajasid nad sinna uhke mõisakompleksi.
Projekti autoriks oli itaalia arhitekt Giuseppe de Sacco. Peahoone on hea näide varajase klassitsismi ja hilise baroki vahelisest üleminekust. Mõisakompleksi juurde kuulusid veel kaks tiibhoonet, 12 hektarit suur park, rahula, kuhu hiljem ehitati kabel. Tiibhoonetest oli ühes maneež, teist kasutati eluruumidena.
XIX sajandi teisel poolel läks Sviack üle Gurskite valdusesse, ühtlasi ehitati kompleksi kaasaegsemaks. Aastast 1921 jagunes mõis taas kaheks osaks, üks neist kuulus Humińscytele. Peahoone ostis Poola riik, rajades sinna narkomaanide rehabilitatsioonikeskuse. Aastal 1938 ehitati hoone sanatooriumiks ümber. Sanatoorium tegutses hoones XXI sajandini.
Park pärineb XVIII sajandist, ka seda muudeti XIX sajandi alguses. Pargi keskmeks on peahoone ja selle esine parter. Park asub kahel künkal, seda liigendavad veekogud.
Substantsidualism

Substantsidualism on vaimufilosoofias seisukoht, mille järgi inimene sisaldab kahte substantsi.
Substantsidualismi tuntuim vorm on Descartesi dualism, ning sageli kasutatakse neid väljendeid sünonüümidena. Siiski on ka teisi substantsidualismi vorme. Näiteks E. J. Lowe (2006) pooldas mittekartesiaanlikku substantsidualismi, mille järgi normaalne inimene koosneb kahest substantsist: kehast ja isikust, millel on erinevad identsustingimused. Isik ei ole puhtvaimne nagu hing René Descartesil, teda ei saa määratleda puhtalt mõtlemise ja teadvuse kaudu.
Sinialliku linnamägi

Linnamäe seisukord tänapäeval

Tänapäeval on pealinnuse pikkus koos otsavallidega 106 m. Kolmnurkse kujuga õueala pindala on 1600 m², pikkus 89 m ja laius 25 m. Kaguvallist on säilinud ainult 1 m kõrgune kühm. Loodevall kujutab endast 20 m pikkust ja 26 m laiust küngast, mille kõrgus õuepinnalt on 4,19 m, välisjalamilt 5,19 m. Eeslinnuse õue pikkus on 20 m, laius kuni 20 m ja pindala kuni 400 m². Vall on säilinud 12,5 m pikkuselt ja kuni 15 m laiuselt, kõrgus kuni 1,83 m.

Linnamäe rikkumine

Linnamäe algne pindala võis veel 19. sajandi keskel olla 4000 m². 19 sajandi lõpus kaevati Pärnu–Mõisaküla–Viljandi raudtee ehitamiseks linnamäe küljest maha kogu idapoolne külg ja kagupoolne otsavall, millest on säilinud väga väike nurk. 1962. aastal lõhuti linnamäe järvepoolne külg, sealhulgas ka eeslinnuse osa autotee rajamiseks.

Arheoloogilised uuringud

Arheoloogilised kaevamised toimusid E. Raadiku juhtimisel aastatel 1947–1948 ja Jüri Seliranna juhtimisel 1967–1969. Uuriti peamiselt pealinnuse loodevalli ja sellega külgnevat siseõue kokku 344 m² ulatuses. Kaevamiste ajal leiti loodevallist kunagiste puitkonstruktsioonide põlenud palgijäänuseid, lisaks ka elamujäänukeid, "koerakaela" stiilis ühendatud aluspalke ja rõhtpalkehitiste rususid. Kas Sinialliku linnamägi oli kasutusel ka 13. sajandil muistse ristisõja ajal, selle kohta tõendeid (nt ammunoolteteravikke) leitud ei ole.

Muinasaegne linnus

Heiki Valgu hinnangul rajati Siniallikule linnus 11. sajandi teisel poolel. Kuna see asus lähedal Viljandi linnusele (sellest 5 km lõuna pool) ja Naanu linnusele, siis pidid nende tagamaad ja huvisfäärid Valgu meelest paratamatult kattuma. Tema arvates oli tegu konkureerivatele suguvõsadele või nende liitudele kuulunud kindlustustega. Võimalust, et Sinialliku oli Viljandi linnuse tütarlinnus, sõjaline tugipunkt teel lõunasse, ei pea Valk usutavaks, kuna mõlemad olid enam-vähem ühesuurused, Sinialliku linnust ei mainita Henriku Liivimaa kroonikas ja seal puuduvad ristisõja ajale osutavad ammunooleotsad. Kahel viimasel põhjusel arvab Valk, et Sinialliku linnus jäi võimuvõitluses Viljandile alla ja oli 13. sajandi ristisõja alguseks lakanud eksisteerimast (nagu ka Naanu linnus). Samas Jüri Selirand on pidanud linnuse kasutamist ka 13. sajandi alguses väga tõenäoliseks.
Kuljuse tänav

Kuljuse tänav on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas Nõmme asumis. Kuljuse tänav algab Haava tänavalt ja lõpeb Õie tänaval. Kuljuse tänav on peaaegu kirde-edelasuunaline ja ligikaudu 170 meetri pikkune.

Tänava nimed

Tänava esialgne nimi oli alates 1927. aastast Lille tänav. Aastatel 1940–1941 oli tänava nimi ajutiselt Künnapuu tänav. 25. septembril 1959 muudeti tänava nimi kordumise tõttu Kuljuse tänavaks.
Tšiili peeso

Tšiili peeso (CHP, ISO 4217 kood CLP) on Tšiili rahaühik.
Praegusel kujul on Tšiili peeso käibel alates 1975. aastast.
Rahaühiku sümbolina kasutatakse tähte S, mida läbib üks või kaks vertikaaljoont (dollarimärk).
Tšiili peeso jaguneb ametlikult 100 centavo-ks, kuid praegu ei ole käibel centavo-nominaaliga münte.
Käibel on 1000, 2000, 5000, 10 000 ja 20 000 peeso väärtuses paberrahad ning 1, 5, 10, 50, 100 ja 500 peeso väärtuses mündid.
4. Üksik Jalaväepataljon

1920–1940

12. juulil 1921 liideti pataljon 1. Jalaväepolguga, selle IV pataljoniks, mille asukohaks sai Narva-Jõesuu.
1. aprillist 1924 liideti pataljon IV pataljonina 5. Jalaväerügemendi koosseisu.
Eesti Rahvaväes 1928. aasta sõjaväereformi käigus teostatud reorganiseerimise käigus moodustati seniste isikkoosseisuga komplekteeritud rügementide asemel üksikud jalaväepataljonid, mis sõja alguse korral oleksid täiendatud mobiliseeritavatega ning moodustatud samade numbritega jalaväerügementideks. 1. oktoobril 1928 taastati väeosa iseseisva 4. Üksik Jalaväepataljonina (vt Üksikud jalaväepataljonid) asukohaks Jõhvi mõis ja välibaas Kurtnal, katteüksused (laskurrühm ja kuulipildujarühm) paiknesid aga Vasknarvas.

Taasasutamine

Pärast Eesti taasiseseisvumist otsustas Eesti Vabariigi Valitsus oma määrusega nr 155, 22. maist 1992 formeerida Kaitsejõudude jalaväepataljon (Viru jalaväepataljon).
Bob Marley

Lapsepõlv ja pere

Nesta Robert Marley sündis väikeses Nine Mile'i külas Saint Anni vallas Jamaical. Ta oli taimetoitlane. Hiljem vahetas Jamaica migratsiooniametnik tema eesnimed. Tema isa Norval Sinclair Marley (sünd 1895) oli saksa päritolu jamaicalane, kes elas Liverpoolis. 18-aastase jamaicalanna Cedella Bookeriga (sünd 1926) abielludes oli Norval mereväekapten ja istanduse järelevaataja.

Haigus ja surm

1977. aasta juulis avastati Marleyl nahavähk. Pärast albumi "Uprising" väljaandmist 1980. aasta mais tegi ansambel suure turnee Euroopas, kus toimus ka nende läbi aegade suurim kontsert: Milanos mängiti sajale tuhandele inimesele. Pärast Euroopa turneed läks Marley Ameerikasse, kus Uprising Tour jätkus ja bänd esines kahel korral Madison Square Garden'is. Varsti pärast seda hakkas mehe tervis halvenema, vähk oli levinud üle terve keha, mistõttu turnee katkestati ja Marley läks ravile Josef Isselsi Baieri kliinikusse. Kaheksa kuud hiljem polnud ravi tulemusi andnud ja Bob Marley sõitis tagasi oma kodumaale Jamaicale. Lennul Saksamaalt Jamaicale leppis ta oma haigusega ja mõistis, et sureb. Tema seisund halvenes veelgi ja pärast lennuki maandumist Miamis viidi ta haiglasse. Bob Marley suri 36-aastaselt Cedars of Lebanoni haiglas Miamis 1981. aasta 11. mai hommikul. Surma põhjus oli vähi levimine kopsudesse ja ajju. Mehe viimased sõnad oma pojale Ziggyle olid: "Rahaga ei saa elu osta." ("Money can't buy life.") Matused toimusid 21. mail 1981. aastal Jamaical. Marley maeti oma sünnikoha lähedal asuvasse kabelisse.
Andreas von Steinberg

Andreas von Steinberg oli Liivi ordu maamarssal aastatel 1354–1375.
Andrease täpne päritolu pole teada, sest Steinbergi-nimelisi suguvõsasid on mitu. Kõige tõenäolisem on, et ta pärines Hildesheimi lähedalt. Tema liitumisaeg orduga pole teada, kuid esimest korda on teda mainitud seoses 1343. aastal Paides toimunud ordukäsknike kohtumisega, kus ta osales veel tavalise rüütelvennana. Aastatel 1347–1349 oli ta Vindavi komtuur. Seejärel viie aasta kohta temast teated puuduvad, misjärel temast sai aga maamarssal, kellena ta tegutses koguni 21 aastat. Teda ületab ametiaja pikkuse poolest vaid Wolter von Plettenbergi ajal samal positsioonil 27 aastat olnud Johann von dem Broele. Vastavalt Hermann von Wartberge kroonikale osales Steinberg eriti aastatel 1369–1375 ka väga aktiivselt sõjategevuses.
Köögivili

Köögivili on toiduainena kasutatavad kultuurtaimed ja nende osad, välja arvatud puuvili, teravili, pähklid, maitseürdid ja vürtsid. Neid taimi nimetatakse köögiviljataimedeks. Taimekasvatuse haru, mis tegeleb köögiviljadega, nimetatakse köögiviljanduseks.
Köögivili on osa aedviljast.

Kasutamine

Peaaegu kõiki köögivilju võib süüa toorelt, kuid kulinaarias on kasutusel hulgaliselt võtteid, kuidas köögivilju kuumtöödelda ja konserveerida. Levinud võtted on keetmine, aurutamine, hautamine, praadimine, grillimine, vokkimine ja frittimine. Köögiviljadest saab valmistada koos teiste toiduainetega mitmesuguseid toite, näiteks köögiviljasuppi, ühepajatoitu, püreesid, hautisi, ahjuvorme ja nii edasi.

Värvipigmendid

Rohelise värvi lehtköögiviljades tekitab klorofüll. Selle täpset tooni mõjutab pH. Happelistes tingimustes muutub see oliiviroheliseks, aluselistes tingimustes ereroheliseks. Keetmise taime rakud purunevad ning vabanevad happed, mis reageerivad klorofülliga. Nõnda kaotab köögivili ereda värvi ja muutub pruunikasroheliseks.
Kollase ja oranži värvi puu- ja juurviljades tekitavad karotinoidid, provitamiinid, millest inimorganism sünteesib A-vitamiini. A-vitamiin on rasvlahustuv vitamiin, mis talub küllaltki hästi ka kõrget temperatuuri.
Punase ja sinise värvi tekitavad antotsüaniinid, mis on tundlikud pH muutuse suhtes. Neutraalse pH korral on pigment lilla, happelises keskkonnas punane ja aluselises keskkonnas sinine. Keetmisel kaotavad punased köögiviljad osa värvust, sest neis sisalduv hape aurustub samal ajal kui vesigi. Lisades keeduveele pisut äädikat, aitate punaste viljade värvust säilitada.
Valged köögiviljad sisaldavad pigmenti, mida nimetatakse antoksantiiniks. Liiga kaua keedes, eriti aluselises keskkonnas, muutuvad viljad kollakaks või pruuniks, sama juhtub kokkupuutel raua või alumiiniumiga.
Numantia

Numantia (hispaania Numancia) oli antiikaegne asula Pürenee poolsaarel tänapäeva Soria linna lähedal, keltibeeride pealinn.
Numantia oli asustatud pronksiajast alates. Ibeeria sõdade ajal kujunes linnast keltibeeride vastupanukeskus. Roomlased üritasid linna tulutult vallutada 153. ja 141. aastal eKr. Alles 133 eKr õnnestus roomlastel Publius Cornelius Scipio Aemilianuse juhtimisel Numantia vallutada. Sellega oli keltibeeride vastupanu murtud ja suurem osa Pürenee poolsaarest läks roomlaste kontrolli alla.
Numantia asulakoht avastati 1860. aastal. Regulaarseid väljakaevamisi alustati 1906. aastal.
Numantial on sümboolne tähendus vabadusearmastuse ja vapruse võrdkujuna. Mitmed vanarooma ajaloolased tunnustasid keltibeeride vaprust. Miguel de Cervantes on kirjutanud näidendi El cerco de Numancia (Numantia piiramine). Numancia on olnud mitmete Hispaania sõjalaevade nimeks. Soria jalgpalliklubi nimeks on CD Numancia.
Loksa rajoon

Loksa rajoon oli aastatel 1950–1957 Eesti NSV territooriumil eksisteerinud haldusüksus, mille keskus oli Loksa alev.

Moodustamine

Loksa rajoon moodustati Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi seadlusega 26. septembril 1950. Uude rajooni kuulusid moodustamise ajal järgmised haldusüksused:
Loksa alev, Hirvli külanõukogu, Kiiu külanõukogu, Kodasoo külanõukogu, Kolga külanõukogu, Kõnnu külanõukogu, Leesi külanõukogu, Loksa külanõukogu, Sagadi külanõukogu, Võhma külanõukogu, Võsu külanõukogu, Annikvere külanõukogu, Karula külanõukogu ja Vihula külanõukogu.

Ajalugu

Aastatel 1950–1952 ja 1953–1957 oli Loksa rajoon 1. järgu haldusüksus, aastatel 1952–1953 kuulus 2. järgu haldusüksusena Tallinna oblasti koosseisu.
Loksa Rajooni TSN TK andis aastatel 1951–1957 välja ajalehte Leninlik Lipp.

Likvideerimine

Loksa rajoon likvideeriti Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi seadlusega 12. oktoobril 1957 ja likvideerimine viidi lõpule sama aasta 15. detsembriks. Likvideerimise ajal kuulusid Loksa rajooni koosseisu järgmised haldusüksused:
Loksa alev, Kolga külanõukogu, Kuusalu külanõukogu, Kõnnu külanõukogu, Loksa külanõukogu – liideti likvideerimise järel Harju rajooniga;
Vihula külanõukogu ja Võsu külanõukogu – liideti likvideerimise järel Rakvere rajooniga.
Igor Solopov

Igor Solopov (17. aprill 1961 Magnitogorsk Vene NFSV – 12. juuni 2019) on Eesti lauatennisist ja treener.
Ta lõpetas aastal 1978 Magnitogorskis Keskkooli. Ta õppis aastatel 1979–1987 Tallinna Pedagoogilise Instituudi kehakultuuriteaduskonnas. 
Ta osales 1992. aasta Barcelona OM-il, kus sai üksikmängus 33.–48. koha. 
1981–1996 sai ta Eesti meistrivõistlustel individuaalselt 19 medalit: 12 kulda (sh 1984, 1986, 1989, 1990, 1993 ja 1996 üksikmängus), 2 hõbedat ja 5 pronksi. 1979–1988 tuli 6 korral meeskondlikult Eesti meistriks.
Kaunissaare veehoidla

Kaunissaare veehoidla asub Jägala jõel, halduslikult Anija vallas Kaunissaare külas.
Veehoidla pindala on 30 ha ja suurim sügavus 5 m.
Veehoidla koos kanalite süsteemiga (s.t hüdrosõlm) sai valmis 1984. aastal ja sellest ajast kuulub Tallinna veevarustussüsteemi. Veehoidlast algab Jägala-Pirita kanal.
Woldemar Hermann von Löwenstern

Elulugu

Woldemar Hermann von Löwenstern sündis Raasiku mõisniku pojana ning õppis Tallinna toomkoolis. Ta astus 1793. aastal 17-aastasena Vene sõjaväeteenistusse Semjonovi ihukaardiväepolku seersandina ning oli general en chef krahv Saltõkovi adjutant.
1794. aasta detsembris viidi ta üle ratsakaardiväkke vahtmeistriks, 1795. aastal määrati ta Ukraina kergratsaväepolku rittmeistriks (polk nimetati varsti ümber Starodubski kürassiiripolguks), mille koosseisus osales ta Napoleoni sõdades Vene vägede sõjakäigus aastatel 1798–1799 Prantsuse vägede vastu Reini jõe piirkonnas.
1800. aastal kuulus ta krahv Carl Magnus von der Pahleni juhitava väe koosseisu, mis tegeles admiral Horatio Nelsoni laevastiku jälgimisega Läänemere-äärsel rannikualal, kuid 1802. aastal läks ta tervislikel põhjustel sõjaväest erru.
1812. aastal alanud Napoleoni Venemaa sõjakäigu ajal asus Löwenstern uuesti teenistusse ja määrati sõjavägede ülemjuhataja adjutandiks. Vene vägede poolt sõja algetapil sooritatud taganemismanöövrite ajal Vilnost Drissasse koostas ta ülemjuhataja krahv Michael Andreas Barclay de Tolly ja siis Mihhail Kutuzovi juures keisrile esitatavaid salajasi ettekandeid ning oli seejärel parlamentäärina Prantsuse vägede sõjalaagris, kus tegeles ka luurega.
1813. aastal ülendati ta alampolkovnikuks "julge ja jõulise rünnaku eest Borodinos (26. aug/7. sept. 1812)" ja teda autasustati Püha Vladimiri ordeniga tegevuse eest Smolenski lahingus (5/17 aug. 1812), Bernburgi vallutamise eest sai Rootsi Mõõgaordeni ja Göttingeni vallutamise eest II klassi Püha Anna ordeni teemantidega.
Seejärel teenis 1814. aastal kindralleitnant Mihhail Vorontsovi juures, 1815. aastal ülendati polkovnikuks ning määrati teenistusse Ahtõri husaaripolku. Aastatel 1815–1818 kuulus krahv Vorontsovi üksiku korpuse koosseisu. Pärast krahv Vorontsovi vägede lahkumist Euroopast Venemaale jäi Löwenstern 15. aprillist 1819 kõigi Vene vägede juhatajaks Prantsusmaal.
Pärast Löwensterni Prantsusmaalt naasmist arvati ta 30. aprillist 1823 sõjaväeteenistusest riigiteenistusse tõelise riiginõuniku teenistusastmes. 14. septembril 1826 võeti Löwenstern uuesti sõjaväeteenistusse polkovnikuna ning määrati Tallinna 2. komandandiks.
6. detsembril 1826 ülendati Löwenstern kindralmajoriks ning määrati teenistusse 3. tragunidiviisi ülema juurde.
1828. aastal oli Löwenstern Vene-Türgi sõja ajal Valahhia kuberner.
19. märtsil 1828 määrati Löwenstern 3. ulaanidiviisi 2. brigaadi ülemaks, 28. mail 1829 arvati ratsaväe teenistusest välja ja vabastati sõjaväeteenistusest 8. jaanuaril 1838, koos õigusega kanda mundrit ja täie palga ulatuses pensionile. Pärast pensionile minekut elas ta suviti Raasiku mõisas ning veetis talved Peterburis.
Ta suri 21. jaanuaril 1858 Peterburis 82. eluaastal.

Isiklikku

Woldemar Hermann von Löwenstern sündis Raasiku mõisniku Hermann Ludwig von Löwensterni ja Hedwig Margaretha (1756–1799), Fabian Ernst Stael von Holsteini tütre pojana.
Löwenstern abiellus 1804. aastal krahvinna Natalie von Tiesenhauseniga (?–1809), teist korda abiellus ta 1821. aastal Peterburis Sophia Mihhailovna Obreskovaga.
Riigivapi teenetemärk

Riigivapi teenetemärk on Eesti Vabariigi teenetemärk, mis on asutatud 1936. aastal Eesti iseseisvuse väljakuulutamise päeva, 1918. aasta 24. veebruari mälestamiseks. Riigivapi teenetemärk antakse ainult Eesti kodanikule kõrgeima astme teenetemärgina riigile osutatud teenete eest. 
Riigivapi teenetemärk ning Valgetähe teenetemärk asutati 7. oktoobril 1936. aastal dekreediga. Riigivapi teenetemärgi kavandi autoriks oli kunstnik Paul Luhtein. 
Riiklike teenetemärkide asutamise ja erateenetemärkide muutmisega riiklikeks teenetemärkideks puhul tekkis küsimus, kuivõrd on see kooskõlas kehtiva põhiseadusega, mis keelas autähtede ja aumärkide andmise oma kodanikele, välja arvatud kaitseväelastele sõja ajal (§ 7). Kohtuminister Johan Müller väitis seaduse seletuskirjas, et 7. paragrahvi tuleb vaadelda seoses eelmise (6.) paragrahviga, mille järgi kõik Eesti kodanikud on seaduse ees ühetaolised ning seisusi ja seisuslikke tiitleid ei ole. Kuna aga asutatavate teenetemärkide omanikel, erinevalt endiste Vene aumärkide kavaleridest, ei ole seisuslikke eesõigusi, nagu ka mälestusmärkide, audiplomite ja tänukirjade omanikel, ei riiva nende asutamine kodanike ühetaolisuse põhimõtet. 
Asutamisel oli Riigivapi teenetemärgil kaks eriklassi (Riigivapi teenetemärgi kett ja Riigivapi teenetemärgi erisuurpael), viis põhiklassi ja viis medalite klassi (kaelaskantav suur kuldmedal, rinnalkantav suur kuldmedal, rinnalkantav väike kuldmedal, rinnalkantav suur hõbemedal ja rinnalkantav väike hõbemedal).

Riigivapi teenetemärgi klassid

Riigivapi teenetemärgil on kuus klassi: üks eriklass (Riigivapi teenetemärgi kett) ja viis põhiklassi.

Riigivapi I klassi teenetemärk

Riigivapi I klassi teenetemärk koosneb suurpaelast ja selle juurde kuuluvast hõbetähest. Suurpael on 105 mm laiune sinine muareelint, mille põiksõlme küljes ripub kullatud suur riigivapp läbimõõduga 58 mm. 
Hõbetäht on 87 mm läbimõõduga kaheksaharuline täht, mille keskel on kullatud suur riigivapp läbimõõduga 38 mm.

Riigivapi II klassi teenetemärk

k
Riigivapi II klassi teenetemärk koosneb 41 mm laiuse sinise muareelindi küljes rippuvast suurest riigivapist läbimõõduga 55 mm ja selle juurde kuuluvast samasugusest tähest nagu I klassi teenetemärgil.

Riigivapi III klassi teenetemärk

Riigivapi III klassi teenetemärk on samasugune nagu II klassi teenetemärk, kuid puudub täht.

Riigivapi IV klassi teenetemärk

Riigivapi IV klassi teenetemärk on 35 mm laiuse sinise muareelindi küljes rippuv suur riigivapp läbimõõduga 42 mm. Teenetemärgi lindile on paigutatud sinine rullmärk läbimõõduga 22 mm.

Riigivapi V klassi teenetemärk

Riigivapi V klassi teenetemärk on samasugune nagu IV klassi teenetemärk, kuid lindil puudub rullmärk.
Anselme Laonist

Anselme (Anselm, Anselmus) Laonist (Anselmus Laudunensis Scholasticus; umbes 1050 – 15. juuli 1117) oli katoliku teoloog, varaskolastika esimene süstematiseerija .
Anselme oli talupoja poeg.
Ta õppis Beci kloostris (benediktiinide klooster Normandias) ja oli Canterbury Anselmi õpilane.
Aastast 1076 oli ta Pariisis teoloogiaõpetaja. Umbes 1090. aastast (sajandi lõpust) oli ta ülemdiakon ja õpetas koos vennaga  Laoni piiskoplikus koolis, kus kogus enda ümber palju õpilasi, kellest tuntuimad on Guillaume Champeaux'st ja Pierre Abélard (kes oli tema õpilane lühikest aega ). Et tema õpetus peegeldas siiski ainult traditsioonilist õpetust ja rajanes tekstide rangel tõlgendamisel, mitte omapoolsetel kaalutlustel, pöördus Abélard temast peagi ära. Anselme lükkas tagasi iga küsimuseasetuse, millele ei saanud autoriteetsete tekstide põhjal vastata.
Anselme keeldus mitu korda piiskopiametist. Viimastel aastatel tegeles ta ainult oma õpetuse viimistlemisega.
Tema teosed, eelkõige sententsid ja interlineaargloss, kaotasid peagi õpetajate ja õpilaste soosingu. Nende asemele tulid järgmise põlvkonna teosed, nagu Petrus Lombarduse "Sententsid". Anselme andis siiski suure panuse selliste skolastika reeglite väljatöötamisse, mis võimaldavad peale tsitaatide ka argumente, ning keskaegse teoloogia aluseks oleva intellektuaalse pärandi selgitamisse.
Docker

Ajalugu

Solomon Hykes algatas Dockeri Prantsusmaal siseprojektina ettevõttes dotCloud koos teiste arendajate Andrea Luzzardi ja Francois-Xavier Bourlet'ga. Tarkvara sai avalikuks Santa Claras toimunud PyConil 2013. aastal.
Docker avaldati avatud lähtekoodina märtsis 2013.

Komponendid

Docker kasutab klient-server-arhitektuuri. Dockeri klient suhtleb Dockeri deemoniga (ingl daemon), mis ehitab, jooksutab ning jagab Dockeri konteinereid. Dockeri klient ja deemon suhtlevad üle REST-API, UNIXi soklite või võrguliideste. Klient-server-rakenduse nimeks on Docker Engine.
Dockeri register hoiustab Dockeri pilte, mis sisaldavad juhiseid konteineri loomiseks. Sageli põhineb pilt mõnel teisel pildil, kuid sisaldab lisaks täiendavat funktsionaalsust. Näiteks võib luua pildi, mis põhineb Ubuntu distributsioonil ning koosneb veel täiendavalt Apache'i veebiserverist ja konfiguratsiooniseadetest. Pildi ehitamiseks tuleb luua Dockerfile, mis kirjeldab vajalikke samme. Dockeri konteiner on jooksutatav versioon pildist. Seda saab luua, peatada, käivitada, kustutada või muuta kasutades Dockeri API-t või CLI-d.