Lambeth Walk

"Lambeth Walk" on laul 1937. aasta muusikalist "Me and My Girl" (Douglas Furberi ja L. Arthur Rose'i sõnad ning Noel Gay muusika). Lambeth Walk on tänav Lambethis, mis oli kunagi oluline tänavakaubanduse ja töölisklassi kultuuri linnaosa Londonis.
Meloodia andis oma nime kokni tantsule, mille tantsis tuntuks Lupino Lane aastal 1937. Muusikal "Me and My Girl" räägib kokni kärupoisist Bill Snibsonist, kes saab päranduse, tõuseb aadliseisusse, kuid peaaegu kaotab oma armsama Lambethist. 1939. aastal vändati muusikali ainetel ka film "The Lambeth Walk", Lane'iga peaosas.

Tantsuhullus

Populaarseks saanud tantsu reibas ja uhkeldavas kõnnakus tantsusamm on inspireeritud muusikali koreograafias esitatud ülepingutatud stiilis kokni tänavakõnnist. Lupino Lane selgitas tantsu saamislugu järgmiselt: "Võtsin eeskuju oma isiklikest kogemustest koknide seas elades ja töötades. Olen sünnilt kokni ja nende seas ka üles kasvanud. "Lambeth Walk" on lihtsalt liialdus sellest, kuidas kokni uhkeldavalt patseerib." 
Kui muusikal oli mõne kuu laval olnud, siis pakkus Locarno Dance Hallsi direktor C. L. Heimann ühele oma tantsuõpetajatest, Adele Englandile, et too arendaks sellest kõnnisammust seltskonnatantsu. Saanud alguse Streathamis Locarno tantsusaalist, levis "Lambeth Walk" kulutulena üle kogu Suurbritannia. Tantsuhullus jõudis ka Buckinghami paleesse, kus kuningas George VI ja kuninganna Elizabeth tantsisid kaasa ja hüüdsid koos teistega refrääni lõpus "Oi" (lihtrahvapärane kokni murrak) Moehullus jõudis Ameerika Ühendriikidesse 1938. Üks tantsu populariseerija oli Bostoni orkestrijuht Joe Rines, kes tuuritas koos orkestriga New Yorgis, kus nad mängisid seda tantsulugu peamiselt "paremates" ööklubides. Nagu enamikku moes olnud lugusid, esitasid oma tõlgenduse "Lambeth Walkist" mitmed tuntud orkestrid ja artistid, nende hulgas ka Duke Ellington. Tants levis üle kogu Ameerika ja Euroopa.
Saksamaa Natsipartei pidas "Lambeth Walki" kui juutide karglemist sobimatuks rahva jaoks, kes ehitab üles natsionaalsotsialistlikku Saksamaad. Aga "Kennst Du "Lambert's Nachtlokal"" oli sakslaste hulgas jätkuvalt populaarne ja seda esitati isegi raadios, kusjuures ka sõja ajal, et hoida kõrgel rahva võitlusmoraali.
Charles A. Ridley Briti Propagandaministeeriumist monteeris 1942 lühikese paroodiafilmi Lambeth Walk - Nazi Style, kus Leni Riefenstahli "Triumph des Willens" natse ülistavat filmimaterjali oli töödeldud ja taustaks mängis "Lambeth Walk". Seda propagandafilmi levitati uudiste taustana ringvaadetes erinevate pealeloetud tekstidega.
Fotograaf Bill Brandti üks tuntuim teos kannab nime "Dancing the Lambeth Walk", mis esmakordselt avaldati 1943 ajakirjas Picture Post.
Ühendriikides oli "Lambeth Walk" tuntud nii Russ Morgani kui ka Duke Ellingtoni esituses.

"Lambeth Walk" Eestis

Eestisse jõudis "Lambeth Walk" 1938. aastal. Laulule tehti ka eestikeelsed sõnad: "Siis kui kõlab Lambeth Walk, igaüht see rõõmustab..." Üks tuntud esitajatest oli Artur Rinne. Tantsurahvale lugu meeldis, aga kõigile mitte. Press kirjutas näiteks nii: "Tantsijad põrutatvad jalaga nii kõwasti vastu põrandat nagu wähegi jõuawad, ja karjuwad siis "oi!". Ja selles see tantsu wäärtus seisabki". Tantsu edulugu oli umbes aasta pikkune; peagi vallutas tantsupõrandad sving.

Hilisemal ajal on "Lambeth Walki" esitanud orkester Modern Fox.

"Lambeth Walki" viisil lauldakse eesti keeles tuntud sünnipäevalaulu: "Täna on sinu sünnipäev, seda ei juhtu iga päev..."

Kultuurimõjud

"Lambeth Walk" jõudis ajalehe The Times pealkirjadesse oktoobris 1938: "Kui diktaatorid raevutsevad ja riigimehed jutustavad, siis kogu Euroopa tantsib "Lambeth Walki"."
1944. aastal liitlaste korraldatud Normandia dessandi teemalises filmis "The Longest Day" (1962) kõlab "Lambeth Walk" major John Howardi meeste esituses purilennukil, mis lendas hõivama Caeni kanali silda.
Helilooja Franz Reizenstein on kirjutanud "Lambeth Walki" variatsioonid erinevate klassikalise muusika heliloojate stiilis, nende hulgas näiteks Beethoven, Chopin ja Liszt.