Süüria kodusõda

Süüria kodusõda on 2011. aastal alanud relvakonflikt Süüria valitsusvägede, neid toetavate välisriikide ning mitmesuguste opositsioonirühmituste võitlejate ja neid toetavate välisriikide vahel.
Kodusõja vallandasid araabia kevade ajal 2011. aastal toimunud rahumeelsed protestimeeleavaldused, mis eskaleeriti relvakonfliktiks, mille käiku on hakanud üha enam mõjutama välismaised huvirühmad. Lisaks rahale ja relvadele on Süüriasse saabunud üha enam välismaa vabatahtlikke võitlejaid ja palgasõdureid. Opositsiooni esialgsel eesmärgil riiki demokratiseerida ei ole enam kuigi suurt tähtsust, vaid esiplaanil on eri organisatsioonide religioossed ja etnilised motiivid.
2015. aastal jagunes kodusõda üha enam mitmeks eri konfliktiks. Iraani ja Ḩizb Allāhi otsene sekkumine ning Venemaa sõjaline sekkumine Süüria kodusõtta valitsuse poolel ja Islamiriigi-vastane rahvusvaheline allianss muutsid Bashshār al-Asadi režiimi vastase kodusõja geostrateegiliste mõõtmetega konfliktiks. Konflikti laiendasid veelgi Türgi õhurünnakud Kurdistani Töölispartei sihtmärkidele Iraagis ja kurdide Rahvakaitseüksuste sihtmärkidele Süürias.
ÜRO andmetel tapeti Süüria kodusõjas märtsist 2011 märtsini 2015  220 000 inimest. Vähemalt neli miljonit inimest on Süüriast põgenenud ja riigisiseseid põgenikke on umbes 7,6 miljonit. Veebruaris 2014 nimetas ÜRO Süüria põgenikekriisi kõige suuremaks pärast Rwanda genotsiidi 1990ndatel.

Poliitiline olukord

Süürias on 1963. aastast üheparteisüsteemi raames valitsenud Araabia Taassünni Sotsialistlik Partei (Baath). Reaalsed opositsiooniparteid pole olnud lubatud. Kuigi sama partei oli võimul ka Şaddām Ḩusayni aegses Iraagis, rivaalitsesid Iraagi ja Süüria haru juhtpositsiooni pärast araabia maades ning sepitsesid teineteise vastu vandenõusid.

Sotsiaal-majanduslik olukord

1960. aastatest 1980. aastateni oli Süüria üks suurema sündimusega riike Lähis-Ida ja Põhja-Aafrika piirkonnas. Sündimus kulmineerus 1970ndatel. Koos samal ajal pidevalt väheneva suremusega viis see rahvastiku kasvuni  4,5 miljonilt  13,8 miljoni elanikuni ajavahemikus 1960–1994. Hiljem on kasv aeglustunud. Aastal 2010 elas Süürias umbes 22,5 miljonit inimest.
Süüria riik suutis 1970ndatel ja 1980ndatel Nõukogude Liidu majandusabi, teiste araabia maade toetuse, Iraagi nafta transiidi ning väikese oma naftatoodangu toel tagada suure majanduskasvu ja piisava arvu töökohtade loomise. Kui välisabi ära langes ja nafta hind 1980ndatel langes, tekkis majanduses stagnatsioon, nii et iive oli majanduskasvust tunduvalt suurem. Kriisi süvendasid suured sõjalised kulutused. Tagajärjeks oli suur töötus ja suur inflatsioon. Nendega võideldes vähendati ajavahemikus 1985–1995 sõjalisi kulutusi poole võrra. Aastal 1987 lõpetati lisatoetuste maksmine eriti lasterikastele perekondadele. Majanduskasvu pärssisid suur välisvõlg Nõukogude Liidule (hiljem selle järglasriigile Venemaale) ja lääne tööstusriikidele ning nafta hinna uus langus 1990ndate keskel. Hädavajalik oli erastamise ja erasektori edendamise abil majandust liberaliseerida, et tööhõivet võimalikult palju suurendada ning sellega vähendada riigi sotsiaalkulutusi. Nende reformide vajalikkus oli riigi juhtkonnale ammu selge ja partei seadis juba 1985 eesmärgiks tugevama erasektori, aga kohmakas, ületsentraliseeritud haldussüsteem, milles töötas peaaegu kolmandik palgasaajatest, ei suutnud reforme ellu viia.
Pärast president Ḩāfiz̧ al-Asadi surma aastal 2000 püüdis tema poeg ja ametijärglane Bashshār al-Asad neid majandusreforme osaliselt ellu viia, kuid ei lubanud üheparteisüsteemi ega haldussüsteemi demokraatlikku reformimist. Majanduse olukord märgatavalt ei paranenud. Erasektori nõudluse kasv, mille tekitasid eelkõige Iraagi põgenikud ja investeeringud Pärsia lahe piirkonnast aastatel 2004–2007, tingis lühiajalise 4-protsendilise majanduskasvu. Töötus oli ametlikel andmetel 10%, sõltumatutel hinnangutel oli see palju suurem, ulatudes enne kodusõja puhkemist alla 30 aastaste seas 50 protsendini.
Kriisi süvendasid 2007 alanud ikaldused. Rahvastiku kiire kasvu tõttu suurenes nõudlus vee järele. Rajati palju illegaalseid kaeve; koos liiga suurte ja veemahukate põllumajandusprojektidega viis see mulla ja veevarude väljakurnamiseni.   Aastatel 2006–2010 lisandus põud (vt Süüria põuad). Põua tõenäosuse märgatavat suurenemist peetakse globaalse soojenemise tagajärjeks. Süüria valitsus ei abistanud põua tõttu kannatanud inimesi piisavalt. Tagajärjeks olid töötuse suurenemine, toitlusraskused ja 1,5 miljoni inimese lahkumine riigist. Euroopa rändekriisi ühe vallandajana mainitakse ka 2015. aasta kuumalaineid Euroopas ja Lähis-Idas.

Rahvastikurühmad ja fraktsioonid

Süüria ühiskonna heterogeensus kätkeb endas konfliktiohtu ja see on ka  fraktsioonideks jagunemise üks põhjusi Süüria kodusõjas. 
Süüria rahvastik koosneb Süüria araablastest, kurdidest, süürlastest, Süüria türkmeenidest ja palestiinlastest. Üle 70% rahvastikust on sunniidid. Usuliste vähemuste seas on alaviidid, süüria kristlased, druusid ja šiiidid. 
Süüria riik oma sotsialistliku ideoloogiaga pidas end sekulaarseks ning keelas usurühmituste avaliku poliitilise mõju. Usulised ülestõusud, nagu Moslemi Vennaskonna ülestõus (Moslemi Vennaskonna ülestõus Süürias), mis püüdis vägivaldselt sunniitlust riigiusundiks teha, suruti juba 1980ndatel väga karmilt maha, näiteks Ḩamāhi veresaunas oli kümneid tuhandeid ohvreid.
Et režiim takistas radikaalsete sunniitide poliitilist mõju, olid usuvähemused soodsamas olukorras. Hirmu tõttu sunniidi fanaatikute ees on paljud kristlased kodusõja ajal toetanud valitsust
.
20. detsembril 2012 avaldatud aruandes nentis ÜRO Inimõiguste Nõukogu ülesandel tegutsev sõltumatu rahvusvaheline Süüria uurimiskomisjon, et konflikt on omandanud üha enam etnilis-usulise iseloomu. Valitsusväed on rünnanud sunniitidest tsiviilisikuid, ülestõusnud aga alaviite ning teisi valitsusele ustavaks peetavaid vähemusi, nagu katoliiklasi, armeenia kristlasi ja druuse. Kristlased, kurdid ja türkmeenid on konflikti kaasa tõmmatud ning on mõnel juhul olnud sunnitud haarama relvad enesekaitseks või poole võtmiseks.

Alaviidid

Nii nagu Iraagis täitis Şaddām Ḩusayn võimupositsioonid oma Tikrīti klienteeli esindajatega, on Süürias Al-Qardāḩah' klienteel. Al-Qardāḩah on Põhja-Süüria küla, kus elavad peamiselt alaviidid ning kus sündis Süüria praeguse presidendi Bashshār al-Asadi isa Ḩāfiz̧ al-Asad. Seni on valitsus oma stabiilsuse taganud eriti Al-Qardāḩah' klienteeli abiga. Alaviidid on ajalooliselt olnud sageli taga kiusatud usuvähemus. Nad kuuluvad šiiitide hulka ning on sunniitide silmis hereetikud. Süüria elanikkonnast moodustavad alaviidid umbes 12%. Alaviidid, kes ülestõusudes osalevad, on oma kogukonnas isoleeritud.

Šiiidid

Enamik Süüria šiiidi vähemusest peab ülestõusnuid terroristideks, mitte vabadusvõitlejateks. Aladel, mida Süüria armee ei kontrolli, kardavad šiiidid oma elu pärast. Sellepärast nad pigem sallivad ülestõusnute ja valitsusvastaste julma kohtlemist valitsusvägede poolt, mistõttu neid peetakse al-Asadi toetajateks.

Protestikeskused

Valitsusvastastel protestimeeleavaldustel osalesid algfaasis mitmesugused Süüria grupeeringud. Kodusõja kestel omandas üha suurema tähtsuse välismaa toetus ja mõju ning välismaalaste osalus.
Süüria kirdeosas koondusid meeleavaldused alguses kurdide asualadele.
Teine protestiliikumise keskus oli Dar‘ā linn hõimude mõju all olevas vaeses põllumajanduspiirkonnas, mille majandus oli aastatepikkuse põua järel laastatud. Nagu 2001. aasta Damaskuse kevade ajalgi, nõuti korrumpeerunud majanduspoliitika lõppu ja president Bashshār al-Asadi Araabia Taassünni Sotsialistliku Partei valitsuse kukutamist. Seal osalesid meeleavaldustel eriti sunniitidest araablased. Sealse opositsiooni tähtis kogunemiskoht oli Dar‘ā ‘Umarī mošee. Türgi Lähis-Ida eksperdi  Oytun Orhani (strateegiliste Lähis-Ida uuringute keskus Orsam) arvates annab just see meeleavaldustele Süürias, eriti Dar‘ās, selgelt islamlikuma mündi. Ta mainib ka, et meeleavaldajate üks sagedamini skandeeritud hüüdlausetest oli: "Me tahame moslemeid, kes Jumalasse usuvad." Homsi ja Bāniyāsi meeleavaldustes süüdistas Süüria siseministeerium radikaalseid salafiste.

Ḩizb Allāh

Islamistlik organisatsioon Ḩizb Allāh alustas avalikku relvastatud võitlust valitsuse poolel hiljem. See valdavalt šiiitlik organisatsioon, mis baseerub Liibanonis, oli varem korduvalt võidelnud Iisraeli vägedega. Seda toetab eeskätt Iraan. Logistiliselt sõltub ta Süüria valitsuse abist. Selle juht Ḩasan Naşrallāh teatas 25. mail 2013, et tema organisatsioon võitleb hoolimata ohvritest lõpuni Süüria valitsuse poolel.  Ta tõotas oma organisatsiooni tuhandetele võitlejatele võitu "radikaal-sunniitlik-islamistlike mässajate" üle. Need äärmuslased pöörduvat USA ja Iisraeli toetusel ka Liibanoni vastu, kui neid ei peatata. USA mõistab Ḩizb Allāhi sekkumise otsustavalt hukka.

Iraan

Iraani üksused on Süüria valitsusvägede ja Ḩizb Allāhi järel suuruselt kolmas sõjaline jõud valitsuse poolel (Venemaa ei ole maaväge kaasanud). Võitlevad põhilised revolutsioonilised brigadid ning Iraagi päritolu šiiitidest palgasõdurid, samuti Afganistani päritolu palgasõdurid, kes on peamiselt hesaarid.
Iraani juhtkond, kes on Süüria valitsuse kauaaegne liitlane, reageeris Süüria sündmustele alguses ning vastustas mis tahes sekkumist Süüria siseasjadesse. Iraani riigi mõju all olevas pärsiakeelses meedias kajastati küll põhjalikult ja heatahtlikult ülestõuse Tuneesias, Egiptuses, Liibüas ja Bahreinis, kuid mitte Süüria ülestõusu,. Hiljem hakati edastama Süüria valitsuselt üle võetud seisukohti, eriti väiteid, et konflikti õhutavad USA ja Iisrael. Septembris 2012 kinnitas Iraan esimest korda ametlikult, et Süürias toetavad valitsusvägesid Islamirevolutsiooni Valvurite Armee inimesed. Tegu ei olevat aga Iraani sõjaväelise kohaloluga ja aktiivse sekkumisega; viimane olevat jäetud juhuks, kui Süüriat rünnatakse välismaalt. Aprillis 2013 on teatatud, et Iraanis õpetatakse Süüria valitsuse teenistuses olevaid poolsõjaväelisi üksusi.