google/wiki40b huggingface dataset:
César Franck

César-Auguste-Jean-Guillaume-Hubert Franck (10. detsember 1822 Liége – 8. november 1890) oli prantsuse organist, pianist, helilooja ja muusikapedagoog.

Elu

César Franck sündis 10. detsembril 1822 Liége'is, mis kuni 1830. aastani oli Hollandi Kuningriigi koosseisus. Pärast 1830. aastat läks Liége Belgia Valloonia koosseisu. 
César Francki isa oli Nicholas-Joseph Franck ja ema Marie-Catherine-Barbe Frings Franck. 
Juba varases lapsepõlves ilmnesid Césaril nii kunsti- kui ka muusikaanne. Ta astus Liége'i konservatooriumi, kus õppis klaverit, orelit ja harmooniat. 1834. aastal toimus tema esimene kontsert. 1835. aastal kolis César koos oma isa ja vennaga Pariisi, kus algul võttis eratunde Anton Reichalt ja Pierre Zimmermannilt, kes mõlemad olid Pariisi Konservatooriumi õppejõud. Oktoobris 1837 jätkas Franck juba konservatooriumi üliõpilasena Pierre Zimmermanni juures. 1838. aastal sai ta klaverieksamil I preemia. Franck hakkas õppima ka orelit Francois Benois' juures. 1840. aastal sai ta I preemia kontrapunkti eksamil ja 1841. aastal I preemia orelieksamil. 22. aprillil 1842 lõpetas Franck Pariisi Konservatooriumi.  
22. jaanuaril 1858 sai ta organistikoha Sainte-Clotilde kirikus Pariisis, kuhu 11 kuud hiljem Aristide Cavaillé-Coll valmistas uue oreli. See orel on kauni kõlaga nagu paljud teisedki Cavaillé-Colli orelid ning Franck armastas väga sellel pillil mängida ja improviseerida. Teine organist ja helilooja Theodore Dubois oli samas kirikus koorijuht ja abiorganist, César Franck aga titulaarorganist. 1872. aasta veebruarist töötas Franck Pariisi Konservatooriumi oreliklassi õppejõuna. Ta esines tihti kontsertidega, improviseerides orelil. Paljud oma improvisatsioonid pani Franck kirja. 
1890. aastal haigestus ta kopsupõletikku, mille tüsistuste tagajärjel suri 8. novembril 1890. Matusetalitus peeti Sainte-Clotilde kirikus, kus ta oli 32 aastat töötanud. Algul maeti Franck Montrouge'i kalmistule, kuid mõni aasta hiljem maeti tema säilmed ümber Montparnasse'i kalmistule.

Looming

César Francki loomingus on levinud tsükliline vorm. Ta kirjutas teoseid orelile, klaverile, orkestrile, samuti kammermuusikat. Tema loomingus on tunda Liszti ja Wagneri mõjutusi ning omakorda on Franck ise eelkäijaks näiteks Ravelile ja Debussyle.
Tema teostest on tuntumad sümfooniline poeem "Le Chasseur maudit" (1883), prelüüd, koraal ja fuuga klaverile (1884), sümfoonilised variatsioonid klaverile ja orkestrile (1885), sümfoonia d-moll (1866–1888), klaverikvintett f-moll (1879), sonaat viiulile ja klaverile A-duur (1886). 
Laul "Panis Angelicus" oli algselt kirjutatud tenorile, orelile ja keelpillidele, kuid hiljem on sellest populaarsest teosest tehtud palju töötlusi eri koosseisudele. Kõige tuntum nendest on seade koorile, orelile ja viiulile. Seda teost on tavaks laulda jõulukontsertidel. 
César Franck improviseeris palju ja paljud oma improvisatsioonid pani ta ka kirja. Tulemuseks on 12 suurt oreliteost.
Kuusalu valla lipp

Kuusalu valla lipp on Harju maakonnas asuva Eesti haldusüksuse Kuusalu valla lipp.
2005. aasta oktoobris ühinesid Kuusalu vald ja Loksa vald ühtseks omavalitsusüksuseks – Kuusalu vallaks.
Lipp kinnitas 21. juunil 2006 Kuusalu vallavolikogu. Lipu kavandi autor on Vadim Fomitšev.

Lipu kirjeldus

Valla lipuks on põiki vardapoolsest ülanurgast lehvipoolsesse alanurka poolitatud sini-valge kangas, mille keskel on valla vapp (hõbedasel kilbil lauritsarest). Lipu laiuse ja pikkuse suhe on 7:11 ja normaalsuurus 1050×1650 mm.
Lipu värvid on rahvusvahelise Pantone värvitabeli järgi on: punane – 186C, sinine – 285C ja must – Black C.
Värvid triaadi värvides (CMYK): punane – C0%;M100%;Y81%;K4%, sinine – C91%;M43%;Y0%;K0% ja must – C0%;M0%;Y0%;K100%.
Sinine värv sümboliseerib valla pikka merepiiri ning isamaalisust. Valge tähistab kihelkonna vaimuvalgust ja ärksust, mida on edasi kantud mitmeid inimpõlvi.

Sümboolika konkurss

Esimene Kuusalu valla sümboolikakonkurss lõppes 29. septembril 2005 tulemusteta. Konkursile esitatud 6 vapi- ja lipukavandi hulgast ei leitud ühinevale Kuusalu vallale piisavalt iseloomulikku kavandit. Kavandid olid välja pandud Kuusalu valla veebilehele, kus kõigil huvilistel oli võimalik oma hääli anda. 456 hääletaja seast ei ilmnenud selgelt parimat kavandit, samuti lahknesid oluliselt hääletajate kommentaarid, mida elektroonselt oli võimalik vallavalitsusele saata. Kuus kavandit said vastavalt 50, 11, 15, 126, 19, 173 häält ja 62 hääletajat polnud ühegi kavandi poolt.
Kuusalu vallavalitsus kuulutas 2005. aasta 1. detsembri korraldusega välja uue konkursi. Vapi ja lipu värvilised kavandeid sai esitada 31. jaanuarini 2006. Konkursile laekunud tööde hindamiseks moodustatud ajutine sümboolikakomisjon valis 2006. aasta veebruaris välja 9 parimat kavandit, mis pääsesid teise vooru. Kavandid pandi välja Kuusalu valla veebilehel, kus oli kõigil võimalik hääletada ning kommenteerida.

Endine lipp

Kuusalu valla lipp oli ristkülikukujuline vapilipp, kangas oli horisontaalselt jaotatud kaheks, ülemine väli on valge ning sellel oli roheline ristikheinaleht. Alumisel väljal oli kolm sinist ja kolm valget ühelaiust kitsast lainelist laidu, lipu alaservas aga laiem laineline laid.
Lipu normaalmõõtmed olid 105×165 cm ning laiuse ja pikkuse suhe 7:11 ühikut.
Lipp õnnistati Kuusalu Laurentsiuse kirikus 11. aprillil 1991 ja kinnitati 3. augustil 1998 ning oli kasutusel kuni 2005. aasta oktoobrini, mil vald ühendati Loksa vallaga.
Ühikruut

Ühikruut on ruut, mille serva pikkus on 1 ühik.
Ignacije Macanović

Ignacije Macanović ( 29. jaanuar 1727 Trogir – 7. oktoober 1807 Trogir) oli horvaadi ehitusmeister.
Ta ehitas muu hulgas barokkstiilis Nerežišća kiriku Brači saarel ja tõstetava silla Trogiri ja Čiovo vahel.
Örebro Ülikool

Örebro Ülikool (rootsi keeles Örebro universitet) on ülikool Rootsis Örebros.
Ülikool asutati 1977 (kolledž).
Ülikoolis õpib üle 17 000 üliõpilase (2014).
Otto II (Braunschweig-Harburg)

Otto II, hüüdnimega Noorem (der Jüngere) või Kuulus (der Berühmte), (25. september 1528 – 26. oktoober 1603) oli Braunschweig-Lüneburgi hertsog ja Harburgi isand aastast 1549 kuni oma surmani.
Käbihein

Leviala ja kirjeldus

Käbiheinad on levinud peamiselt Euroopas, Aasias ja Põhja-Aafrikas. Osa liike on omased vaid ühele väikesele piirkonnale. Levinuim on harilik käbihein (Prunella vulgaris), mida leidub lisaks ka Põhja-Ameerikas. eElurikkuse portaali põhjal leidub Eestis kaks liiki – harilik käbihein (Prunella vulgaris) pärismaisena ja lisaks harva aiast metsistununa suureõieline käbihein (Prunella grandiflora) ning hübriidne webbi käbihein (Prunellus webbiana), mis WCSP andmebaasis hetkel liigina heaks kiidetud ei ole.
Käbiheinad on mitmeaastased roomavate või tõusvate vartega rohttaimed, mis paljunevad seemnetega ja vegetatiivsete juurduvate varte abil. Kasvavad nii muru sees, tühermaadel kui ka niitudel, kus katavad kiirelt maapinna.
Käbiheina õied paiknevad varre tipus ümarate kandelehtede kaenlais tihedas tähkjas õisikus, mis meenutab kuusekäbi. Sellest on tuletatud ka taime eestikeelne nimetus. Harilikku käbiheina on nimetatud ka põldhumalaks, kuna kuivanult meenutavad tema krõbedad viljad humala õisikut. Valged, roosad või lillad kroonlehed moodustavad huulja õie, mille ülahuul koosneb kahest ja alahuul kolmest kroonlehest. Alahuule keskmine kroonleht on teistest tunduvalt suurem. Ka tupplehed on kokku kasvanud kaheks osaks, mille ülemine osa on kolme tipuline ja alumine kahe tipuline.

Rahvameditsiin

Nii Hiina kui ka Euroopa rahvameditsiinis on käbiheinu kasutatud erinevate hädade vastu. Põhiliselt on rakendust leidnud neli liiki – harilik käbihein, suureõieline käbihein, P. laciniata ja P. orientalis. Eestis on käbiheina kasutatud haavade, kurguvalu ja angiini ravimisel. Enne Teist Maailmasõda kasutati harilikku käbiheina verejooksude peatamiseks ja südamehaiguste vastu. Lääne meditsiinis on seda peamiselt kasutatud väliste väiksemate vigastuste, marrastuste ja põletuste ning suuhaavade raviks. Hiina meditsiinis on käbiheina põhiliselt kasutatud maksahaiguste vastu ning sapipõie ja maksa stimuleerimiseks.
Käbiheina kasutatakse ka tänapäeval taimseid komponente sisaldavates toidulisandites, millel on immuunsüsteemi toetav, antibakteriaalne ja põletikuvastane toime, samuti nahahoolduseks mõeldud kreemides. Käbiheinte keemilist sisaldust on üsna põhjalikult uuritud. Need sisaldavad mitmeid bioaktiivseid ühendeid nagu fenoolhapped (rosmariinhape, kofeiinhape), flavonoidid (rutiin, luteoliin) ja antotsüanidiinid (tsüanidiin, delfinidiin). Käbiheinal on leitud vähirakkude kasvu peatav ja potentsiaalselt ka levikut inhibeeriv toime. Põhilisel fenoolsel komponendil, rosmariinhappel on näidatud antioksüdantne, vähivastane, põletikuvastane, antibakteriaalne ja HIV-vastane toime.
Lisaks soovitatakse harilikku käbiheina lisada salatitesse ja muudesse toitudesse ning tee sisse, kuid lehti tuleb eelnevalt korralikult loputada, et vabaneda kibedat maitset tekitavatest tanniinidest.
Toomas Saks (ujuja)

Toomas Saks (sündinud 24. veebruaril 1959 Tallinnas) on Eesti ujuja, sporditegelane ja ettevõtja.
Saks lõpetas 1977 Tallinna 2. keskkooli ning 1982 joonistamise, joonestamise ja tööõpetuse õpetajana Tallinna Pedagoogilise Instituudi.
Ujumist hakkas Toomas Saks harrastama 1967 Tallinna Kalevi ujumiskoolis Elvira Miku juhendamisel. 1975–78 tuli ta viiel korral Eesti meistriks selili- ja teateujumises. Parimad tulemused: 50-m ujulas 100 m selili 1.05,72 ja 200 m selili 2.20,13 (1978), 200 m kompleksi 2.20,4 (1975). 1977–78 kuulus Saks Eesti koondisse. 1994–96 oli ta Ujumisliidu eestseisuses, 1998–2005 liidu president. 1998–2001 oli ta Eesti Olümpiakomitee liige, 2001–05 EOK esindajatekogu liige.
1998. aastast on ta Eesti Õliühingu juhataja.
Maahaigla

Võttepaigad

"Maahaigla" peamised võttepaigad asuvad North Yorkshire'is Goathlandis, Scarborough's ja North York Moorsi rahvuspargis, West Yorkshire'is Leedsi eeslinnades Kirkstallis ja Bradfordis ning Calverley asumis. 
"St. Aidan's Royal Free Hospitali" peahoone võttepaik paiknes Scarborough's Red Courti kortermaja ja Holbecki kellatorni juures.
Narva-Jõesuu Eesti Selts "Kalju"

Narva-Jõesuu Eesti Selts Kalju on Narva-Jõesuu eestlaste poolt 20. augustil 1992 asutatud selts, mis seadis oma eesmärgiks "Narva-Jõesuus elavate eestlaste ühendamise kultuuriliste ja vaimsete vajaduste rahuldamiseks ning eesti kultuurikeskkonna arendamiseks" ajal, mil "vastukaaluks piirkonnas valitsevale nõukogude- ja vanameelsele mõttemallile pidime tõestama, et siin on ka eestlased, kes soovivad elada Eesti riigis, suhelda oma emakeeles ja järgida eesti kultuuritavasid".
Nimi "Kalju" võeti üle tsaariajal Narva-Jõesuus tegutsenud populaarselt karskusseltsilt.
Seltsi vanem on Tiiu Toom.

Tunnustused

1997. aastal sai selts Eesti Taassünni Auhinna laureaadiks.

Seltsi publikatsioone

Keppart, V. 1998. Narva-Jõesuu Hele ja Pime park. Looduse õpperada. Narva-Jõesuu Eestlaste Selts "Kalju", 16 lk.
Harry Harrison

Harry Harrison (12. märts 1925 – 15. august 2012) oli Ameerika Ühendriikide ulmekirjanik. Tema tuntuimate teoste seas on kosmoseooperit kelmiromaaniga ristav satiiriline Terasroti sari ning romaan "Make Room! Make Room!", mille põhjal 1973. aastal valmis kultusfilm "Soylent Green".
Eesti keelde on tõlgitud rida Harrisoni teoseid, sh kolm osa sarjast "Surmailm".
Barbie

Barbie (['barbi]) on 9. märtsil 1959 müügile paisatud nukk, mis saavutas kiiresti müügiedu, vallutas turud ja sai moeikooniks. Nukku tootva firma Mattel kasumist suure osa moodustab just Barbiede müük. Barbie loojaks peetakse Ameerika ärinaist Ruth Handlerit (1916–2002). Nuku kujundus on inspireeritud aastatel 1955–1964 Saksamaal toodetud nukust Bild Lilli ja samanimelisest koomiksisarjast. Nukk Barbie sai nime Ruth Handleri tütre Barbara järgi.
Alates 1959. aastast on Barbiesid müüdud enam kui 150 riigis ja kokku üle miljardi. Väidetavalt müüakse igas sekundis kolm sellist nukku.
Matteli hinnangul on maailmas üle 100 000 Barbie-kollektsionääri, kellest 90% on keskmiselt 40-aastased naised. Aastas ostavad nad 20 või enam nukku, kulutades hobi peale üle 1000 dollari aastas. 26. septembril 2006 müüdi Londoni oksjonimajas Christie's Barbie senise rekordhinnaga – 9000 naelsterlingiga.
Weißkeißel

Vallaosad

Weißkeißel, Haide (Hola), Kaupen (Kupelń) ja Bresina (Březina).
The Economist

The Economist on ingliskeelne nädalakiri, mis vahendab majandus- ja rahvusvahelise poliitika uudiseid. Seda kirjastab The Economist Newspaper Ltd, nädalakirja toimetus asub Londonis Westminsteris.
Väljaanne asutati James Wilsoni juhtimisel 1843. aasta septembris. Ajaloolistel põhjustel nimetab The Economist end ajaleheks, ehkki on formaadilt pigem ajakiri ning ka selle Youtube'i kanali nimi on EconomistMagazine. 2011. aastal ilmus The Economist keskmiselt 1,48-miljonilise trükiarvuga, millest enam kui pool müüdi Põhja-Ameerikas ja ingliskeelsetes riikides.
The Economist väidab, et ta "ei ole majanduskroonika". Selle asemel püüab ajakiri "osaleda karmis võistluses edasipürgiva intelligentsuse ja vääritu rumaluse vahel, mis pidurdab meie progressi." Ajakirja juhtkirjade hoiak toetab vabakaubandust, globaliseerumist, valitsuse tervise- ja hariduskulutusi ning teisi, piiratumaid valitsuse sekkumise vorme. Väljaande sihtrühm on kõrgharidusega lugejad, kelle hulka ajakirja enda väitel kuulub palju mõjukaid tegevjuhte ja poliitikakujundajaid.
Väljaanne kuulub The Economist Groupile, millest poole omanik on Financial Times (Pearson PLC tütarfirma). Ülejäänu jaguneb sõltumatute aktsionäride vahel, kelle seas on nii toimetuse liikmed kui ka Rotschildide pangandusdünastia. Peatoimetaja määrab usaldusisikute nõukogu, kelle loata ei saa teda ka vallandada. Vaatamata globaalsele rõhuasetusele elab umbes kaks kolmandikku ajakirja 75 ajakirjanikust Londonis.
Marella Discovery 2

Ajalugu

Legend of the Seas ehitati Chantiers de l'Atlantique'i laevatehases Saint-Nazaires Prantsusmaal 1995. Vettelaskmistseremoonia toimus 5. septembril 1994 ja laeva ristiemaks sai Cindy Pritzker. Esmareisile asus Legend of the Seas 16. mail 1995. Laev oli registreeritud 1995–2002 Libeeria pealinna Monroviasse ja alates 2002 Bahama pealinna Nassausse.

Tehnilised andmed

Laev on 264 m pikk ja 32 m lai ning tema süvis on 7,3 m. Laev suutis arendada kiirust 24 sõlme. Selle kogumahutavus on 69 130. Laevatekke on 11. Laeval on nii reisija- kui kajutikohti 2064. Laevaperes on 720 liiget. Laeva peamasina moodustasid 5 Wärtsilä diiselmasinat, mille koguvõimsus on 54,3 MW.

Pardal

Laeval on teater, kino, solaarium, spaa, 2 ujulat, võimla, kahekorruseline restoran Romeo & Juliet, kohvik, 4 temaatilist baari, ostukeskus, tantsusaal, diskosaal, vaateplatvorm ja mägironimissein.

Juhtumid

2011. aasta Sendai maavärina järel tühistati peaaegu kõik kruiisid Põhja-Aasiasse ja neile, kes olid juba maksnud, maksti raha tagasi.
Laeva kasutati 1.–8. septembril 2012 Russki saarel aset leidval Aasia ja Vaikse Ookeani Majanduskoostöö (APEC) riikide tippkohtumisel luksusliku ujuvhotellina.
Imperfektiivne aspekt

Imperfektiivne aspekt on keeles aspekt, mis tähistab piiritlemata situatsiooni. Piiritlemata on situatsioon sel juhul, kui kujuteldav vaatluspunkt jääb situatsiooni kulu sisse.
Näiteks Päike kõrvetas. Poisid suusatasid viis kilomeetrit.
Harilik kakaopuu

Botaanilised tunnused

Kakaopuu on tavaliselt alla 8 meetri kõrge, igihaljas, väändunud tüve ja laia võraga. Kuni 4 detsimeetri pikkused lehed on õhukesed, läikivad, ovaalsed või süstjad, tüve pool ümaramad. Noored lehed on punased. Õied on väikesed ja helekollased ning kasvavad otse tüvel.
Kakaopuu viljad on paksu koorega, 15–25 cm pikkused ja 10 cm paksused, kollased, rohelised, pruunid või punakad. Viljaliha sees on ridadena 20–50 pruuni seemet ehk kakaouba.
Kakaopuu diploidne kromosoomiarv on 20.

Levila

Kakaopuu kasvab looduses Kesk- ja Lõuna-Ameerikas.
Kakaopuuistandused asuvad põhiliselt Brasiilias, Lääne-Aafrikas ja Kagu-Aasias.

Ajalugu

Kakaopuud on Kesk-Ameerikas kasvatatud vähemalt 2000 aastat ja kasutatud 1000 aastast eKr.
Tollest ajast saadik on kakaopuu seemned Kesk-Ameerika põhiline kaubaartikkel.
Esimesena eurooplastest nägid kakaoube Kolumbuse meeskonna liikmed 1502. aastal, kuid tegelikult said eurooplased kakaost aimu alles Hernan Cortezi kohtumisel Montezumaga asteekide pealinnas Tenochtitlanis 1519. Cortez ja teised panid tähele, et asteekide valitseja suures koguses üht jooki tarvitas, kuhu lisati vanilli, kajenni paprikat ja teisi pipraid ning kõrvitsaseemneid, mida tema alluvad enne hoolikalt vahule ajasid. Umbes sel ajal viidi esimesed kakaooad Euroopasse, kuid jooki tutvustati Hispaania õukonnas esimest korda 1544. aastal.
Šokolaadijooki hakati Euroopas valmistama 17. sajandil, kõigepealt Hispaanias. Kuna kakao maksis palju, said seda endale lubada vaid rikkad. Maiustusi hakati kakaost valmistama 19. sajandi keskel.

Nimi

Teaduslikult kirjeldas kakaod esimest korda 1753. aastal Linnaeus, kes andis talle ladinakeelse nime Theo broma, mis tähendab kreeka keeles jumalate toitu.
Rosa Bonheur

Rosa Bonheur (kodanikunimega Marie-Rosalie Bonheur; 16. märts 1822 – 25. mai 1899) oli prantsuse maalikunstnik ja näitlejatar, realismi esindaja.
Rosa Bonheur maalis maastikke loomadega.
Radek Jaroš

Radek Jaroš (sündinud 29. aprillil 1964 Nové Město na Moravěs Tšehhoslovakkias) on tšehhi alpinist, kes on tõusnud kõigi 14 üle 8000 meetri kõrguse mäe tippu.  
Ta alustas mägironimisega 18-aastaselt, esialgu Tšehhi-Morava kõrgustikul, hiljem Tatrates, Pamiiris, Tjan-Šanis ja Himaalajas.
Ta on alpinismist kirjutanud mitu raamatut.

Tipputõusud kaheksatuhandelistele

Ta tõusis 1998. aastal Himaalajas Džomolungma – oma esimese üle 8000 meetri kõrguse mäe – tippu (esimene katse 1994. aastal ebaõnnestus) . 2006. aastaks oli tal kuus tippu vallutatud ja ta teatas avalikkusele oma eesmärgist tõusta kõigile 14 kaheksatuhandelisele.
Ta tegi 2009. aastal soolotõusu Himaalajas asuvale Manaslule. 
Pärast nelja ebaõnnestunut katset (aastatel 2001, 2003, 2005 ja 2007), ronis ta 2014. aastal enda jaoks viimasele seni veel vallutamata kaheksatuhandelise mäe – Karakoramis  asuva K2 (8611 m) – tippu. Sellega osutus ta 33. mägironijaks maailmas, kes on tõusnud kõigi 14 kaheksatuhandelise mäe tippu. 
Arvestust peetakse ka nende alpinistide osas, kes tõusevad kõigi kaheksatuhandeliste tippu hapnikumaski abita. Selles nimekirjas on Jaroš 15. kohal.
Matti Tammelin

Matti Kalervo Tammelin (6. september 1926 Helsingi – 6. veebruar 1998 Turu) oli Soome poksija.
Tammelin sai Soome meistrivõistlustel 1950. aastal kergekaalus (kuni 62 kg) II koha ja 1951. aastal kergekaalus (kuni 60 kg) III koha.
Tammelin osales 1948. aasta Londoni olümpiamängudel sulgkaalus (kuni 58 kg), kuid kaotas oma kohtumise I ringis ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Arvutuslükati

Arvutuslükati ehk lükati on mehaaniline analoogarvuti. Seda kasutatakse peamiselt korrutamiseks ja jagamiseks, samuti ka juurimisel, logaritmide ja trigonomeetriliste funktsioonide arvutamisel. Sellega on võimalik ka liita ja lahutada. Tänapäeval on elektronarvutid arvutuslükatid kasutusest välja tõrjunud.
Arvutuslükati leiutati 1620. aastal inglise matemaatiku ja topograafi Edmund Gunteri poolt. Gunter avastas, et skaalade abil saab korrutada ja jagada. Algne lükati koosnes ühestainsast skaalast, ja sellega arvutamisel võeti abiks mõõtsirkel. Inglise matemaatik William Oughtred täiendas 1622. aastal lükati kontseptsiooni, pakkudes välja kahe võrdse ja teineteise suhtes nihutatava skaala kasutamise. 1654 aastal leiutati lükati "keel".
Kahjum

Kahjum on raamatupidamiskohustuslase aruandeperioodi tulude ja kulude vahe.
Majanduslik kahju on termin, mida kasutatakse asjaolude kirjeldamiseks, kui üksikisik või organisatsioon kaotab raha. Mõiste hõlmab ka finantskahju, mis on tavaliselt bilansis või muus finantsaruandes nähtav. Kuigi majanduslik kahju hõlmab isiku või ettevõtte sissetuleku kaotuse juhtumeid, ei hõlma see juhtumeid, kus sissetuleku kaotus tuleneb füüsilisest või isikukahjustusest. Majanduslik kahju võib olla põhjustatud loodusõnnetusest, näiteks orkaanist või teise osapoole hooletusest.
Ettevõtete omanikud ja juhid kasutavad üldiselt mõistet "kasumi kaotus", et viidata arvule kasumiaruandes. Majanduslik kahju hõlmab sageli laiemat muutuja ulatust. Näiteks majanduslik kahju võib tuleneda kasumi kaotusest või kahjustatud või kaotatud varast. Üldiselt tuleb kasumi kaotus soovimatu tagajärjena ja ettevõtte eesmärgiks on kasumit teenida.

Majanduslik kahjum

Lihtsustatult, kasumi kaotust ja majanduslikku kaotust tuleks kasutada sünonüümselt, aga kasumi kaotus tavaliselt viitab ettevõttele, mis peamiselt tegeleb kasumiga. Majanduslikku kaotust rakendatakse pigem siis, kui see viitab sellisele kahjule, mille all kannatavad eraisikud, ühiskond ja valitsus. Näiteks, laastav torm võib tekitada hävitusliku kaose linnas ja meedia teeb postituse majanduslikust kaotusest. Selle aja jooksul võib seal olla tosinaid kuni sadu ettevõtteid, kes ka kannatavad majandusliku kaotuse all ning peavad jätkuvalt kannatama oma ettevõtte kasumi kaotust, mis on jätkuv tulemus majanduslikule kaotusele. Kokkuvõttes on nende kahe mõiste erinevuseks on kontekst ja põhjuslikkus.

Eraisiku kahjum

Ettevõtte mõistes, et jõuda kasumi kaotuseni, peavad nad kõigepealt teenima kasumit. Kasum võrdub sissetulekud miinus väljaminekud. Seevastu, ühe pere majapidamise eelarve võib näidata kasumit kuu lõpus, aga sellises olukorras on pigem mõisteks "ülejääk", kuigi mõiste "kasum" on ka igati õige sõna, mida kasutada. Nagu näites öeldud, perekonna eelarve ei ole ettevõte eelarve ja seetõttu mõistet "kasumi kaotus" tavaliselt ei rakendata. Pere võib kannatada majanduslikku kaotust mitmel erineval põhjusel. Näiteks, kui perekonnas peamise palga teenija kaotab oma töökoha või mõne muu sissetuleku allika, mis toetab pere, siis sellele kindlasti järgneb majanduslik kaotus.
Vigala vasallilinnus

Vigala vasallilinnus oli keskaegne Uexküllide suguvõsale kuulunud linnus Lääne-Eestis Vigala kihelkonnas.

Kirjeldus

Linnus paikneb jõeneemikul, mida piirasid Enge jõgi ja Naravere oja. Neemik lõigati lõuna- ja idaküljel läbi vallikraaviga, millest läks üle sild. Paisutamissüsteemi abil sai vajadusel tõsta linnust ümbritsevate veekogude taset.
Linnuse lõunaotsas asunud peahoone mõõtmed olid 24x22 ja müüride paksus umbes 3–5,3 meetrit. Kokku olid peahoonest kuni jõeni ulatunud pikliku linnuse välismüüride mõõdud 68x33,5 meetrit.

Linnuse ajalugu

Koduloouurija ja kirjanik Mihkel Aitsami (1877–1953) oletuste põhjal võis Enge jõe ja Naravere oja vahelisel neemikul hilisema Vigala kivilinnuse kohal olla ka muinasaja lõpul eestlaste linnus. Seda siiski ei kinnita 1896. aastal Gottfried von Hanseni juhtimisel toimunud väljakaevamised.
Mingi linnus võis seal olla kõige varem 13. sajandi teisest poolest alates. Kindlad teated kivilinnuse rajamisest on 15. sajandi kespaigast. Uexküllide suguvõsa uurijad oletavad, et Vigala linnuse rajas Velise vasallilinnuse valdaja üks poegadest. Seejärel kujunes Vigala linnusest Lääne-Eesti Uexküllide üks olulisemaid tugipunkte, kes oli laialdase piirkonna suurim vasallisuguvõsa.

Linnus Liivi sõdade perioodil

Liivi sõdades sai linnus esimest korda tugevalt kannatada 1560. aastal venelaste sõjakäigu ajal. Linnus ehitati kiiresti üles, kuid 1576. aastal langes linnus uuesti venelaste kätte ning nad jäid sinna 1581. aastani. Kui venelased lahkusid, jätsid nad maha endast põletatud ja rüüstatud linnuse. Linnust mainiti 18. mail 1595 sõlmitud Täyssinä rahulepingus, kui venelased loobusid muuhulgas kõikidest õigustest mitme Eesti linnuse ja lääni üle.

Linnus hilisematel aegadel

17. sajandil linnust enam ei taastatudki, kuid taastatud üksikuid hooneid kasutas mõis. Kivilinnuse järgi sai koht 18. sajandi lõpus nime Kivi-Vigala (Stein Fickel), kui linnuses olnud Vigala mõisa süda viidi üle uude kohta.
Veel 19. sajandil olevat linnusest järel olnud kõrged varemed. Kuna Vigala kihelkonna piirkonnas ei ole looduslikult ehituseks kõlbulikku paekivi, siis kasutati varemeid paemurruna.
18. sajandil lõpul ehitati linnusesse Vigala kirikumõisa pastoraat, mis põles 1776. aastal. 1930. aastate keskel ehitati linnuse vundamentidele puithoone, mis on seal tänapäevani. On säilinud ka fragment vanast võlvkäigust ja lõike vanast vallikraavist, mis asuvad tänapäeval eramaal.