Akinetopsia

Akinetopsia (kreeka keeles prefiks a tähendab "ilma", kine "liikuma" ja opsia "nägemine"), tuntud ka kui tserebraalne akinetopsia või liikumispimedus, on neuropsühholoogiline häire, mille puhul inimene pole võimeline enda visuaalväljas liikumist tajuma, kuid näeb paigalseisvaid objekte probleemideta. Akinetopsial on erinevaid raskusastmeid, millest raskeim on täielik võimetus liikumist tajuda. Akinetopsiat pole praegu võimalik ravida. 

Sümptomid

Akinetopsia jagatakse kahte kategooriasse sümptomite raskusastme ning selle alusel, kuivõrd akinetopsia inimese elukvaliteeti mõjutab.

Silmapaistmatu akinetopsia

Silmapaistmatut akinetopsiat kirjeldatakse sageli kui liikumise tajumist filmilindina või mitut ajahetke korraga kujutava fotona. See on levinuim akinetopsia liik ning paljud patsiendid peavad stroboskoopilist nägemist ebameeldivaks. Akinetopsia esineb sageli koos palinopsiaga (stiimuli järelpilt jääb igas liikumise kaadris püsima ka pärast stiimuli kadumist). Seda põhjustavad nt retseptiravimid ja hallutsinogeeni indutseeritud püsiv tajuhäire. Akinetopsia palinopsia patofüsioloogia pole teada, kuid arvatakse, et see on põhjustatud füüsilise liikumise allasurumise mehhanismide ebakohasest aktivatsioonist. Neid mehhanisme kasutatakse tavaliselt silmaliigutuste ajal visuaalse stabiilsuse säilitamiseks.

Üleüldine akinetopsia

Üleüldine akinetopsia on väga haruldane häire. Patsientidel on sügav liikumispimedus ja raskused igapäevaste tegevuste tegemisel.  Võrreldes silmapaistmatu akinetopsiaga, mille puhul liikumistaju meenutab filmilindilt liikumise tajumist, puudub üleüldise akinetopsiaga igasugune liikumise tajumise võime. Enamik, mida sellest väga raskest haigusest teame, on tänu patsient LM juhtumianalüüsile. LM kirjeldas raskusi tee või kohvi tassi valamisel, sest "vedelik näis tarduvat nagu jäämägi". Ta ei teadnud, millal valamine lõpetada, sest ta ei olnud võimeline vedelikutaseme tõusmist tajuma. LM ja teised patsiendid on veel kurtnud raskusi vestluste jälgimisel, sest nad ei näe huulte liikumist ega muutuvaid näoilmeid. LM märkis, et ta tundis end ebakindlalt, kui ruumis rohkem kui kaks inimest ringi kõndisid: "inimesed olid järsku siin või seal, kuid ma ei olnud neid liikumas näinud". Liikumise kohta tehakse järeldusi inimese või objekti asukoha muutusest. LM ja teised on kirjeldanud raskusi tänava ületamisel ja auto juhtimisel. LM hakkas kauguse hindamiseks enda kuulmist treenima. 
Muutus ajustruktuuris (tavaliselt kahjustused) häirib visuaalse informatsiooni töötlemist. Ainult visuaalse liikumise taju häiritus on võimalik seetõttu, et eksisteerib eraldi visuaalse liikumisinformatsiooni töötluse piirkond. Sarnaselt akinetopsiale võib selektiivselt häiritud olla ka värvitaju nagu akromatopsia puhul. Akinetopsia puhul esineb võimetus näha liikumist hoolimata normaalsest ruumilisest täpsusest, stereoskoopilisest nägemisest ja värvinägemisest. Teiste toimivate funktsioonide hulgas on visuaalne ruumitaju ja visuaalne kujundite, objektide ja nägude äratundmine. Akinetopsia häirib visuaalruumiliste ülesannete sooritamist nagu nt objektide poole sirutamist ja nende püüdmist. Ülesannete tegemisel näib tagasiside iseenda liikumisest oluline olevat.

Ajukahjustused

Akinetopsia võib tekkida kahjustusest posterioorses visuaalkorteksis. Kahjustused põhjustavad enamasti üleüldist akinetopsiat. V5 ala keskmes asuvad neuronid vastavad liikuvatele stiimulitele. Seega töödeldakse selles alas liikumist. LM juhtumi puhul oli ajukahjustus bilateraalne ja sümmeetriline, kuid samal ajal piisavalt väike, et mitte teisi visuaalseid funktsioone mõjutada. Ka mõned unilateraalsed kahjustused mõjutavad väidetavalt liikumistaju. Ajukahjustustest tekkiv akinetopsia on haruldane, sest oimusagara kahjustus häirib tavaliselt enam kui ühte visuaalset funktsiooni. Siiski on teatatud juhtumitest, kus akinetopsia tekib traumaatilise ajukahjustuse tulemusena.

Transkraniaalne magnetstimulatsioon

Silmapaistmatu akinetopsia saab  tervetel inimestel tekitada ajutiselt ja selektiivselt transkraniaalse magnetstimulatsiooniga (TMS) visuaalkorteksi ala V5 stimuleerides. Stimuleeritava ala pindala on 1 cm2 V5 piirkonnas. V5 ala saab inaktiveerida, kui sellele TMS-iga 800 mikrosekundipikkune impulss anda. Kui siis esitatakse 28 ms stiimul, mis liigub 11 kraadi sekundis, on V5 u 20-30 ms töövõimetu. See mõjub -20 ms enne ja 10 ms pärast visuaalse liikuva stiimuli esitamist. V1 ala TMS-ga inaktiveerimine võib tekitada 60-70 ms pärast visuaalse stiimuli ilmumist teatavat akinetopsiat. Võrreldes V1 alaga on V5 stimuleerimineakinetopsia tekitamiseks oluliselt efektiivsem.

Alzheimeri tõbi

Lisaks mälu probleemidele võib Alzheimeri tõvega patsientidel esineda erineva raskusastmega akinetopsiat. See võib kaasa aidata nende puhul tähendatud disorientatsioonile. Kuigi Pelak ja Hoyt on kirjutanud juhtumianalüüsi seoses Alzheimeriga, pole seda teemat veel palju uuritud.

Antidepressandid

Silmapaistmatu akinetopsia võib vallandada teatud antidepressantide suurtes annustes võtmine. Nägemine taastub, kui annuseid vähendada. 

Visuaalsed alad

Kaks tähtsat visuaalset liikumist töötlevat ala on V5 ja V1. Neid alasid eristatakse nende funktsioonide alusel, mida nad nägemisinfo töötluses täidavad. Funktsionaalne ala koosneb ühesuguse selektiivsusega neuronitest ning selle ala stimulatsioonil on käitumuslik mõju. Visuaalses korteksis on leitud enam kui 30 spetsialiseerunud töötlusala.

V5

V5 asub lateraalselt ja ventraalselt oimusagaras. Kõik V5 neuronid reageerivad liikumise suhtes selektiivselt, enamik V5 ala neuronitest on ka liikumise suunale reageerimise suhtes selektiivselt reageerivad. Esimesi tõendeid V5 funktsionaalse spetsialiseerumise kohta leiti primaate uurides. Akinetopsiaga patsientidel on tavaliselt V5 ala unilateraalne või bilateraalne kahjustus.

V1

V1, mida tuntakse ka primaarse visuaalse korteksina, asub Broadmanni alas 17. V1 tegeleb visuaalinfo eeltöötlusega. Info liikumise kohta jõuab V5 piirkonda ka ilma V1 piirkonna kaasatuseta. Pimenägemisega patsientidel on V1 kahjustus, kuid kuna V5 on terve, suudavad nad ikkagi liikumist tajuda. V1 inaktiveerimine piirab liikumise nägemist, kuid ei peata seda täielikult.

Ventraalne ja dorsaalne juhtetee

Arvatakse, et ventraalne juhtetee on seotud tajumisega ning dorsaalne juhtetee liigutamisega. Kuna patsient LM sooritas kehvemini nii taju kui ka liigutamisega (haaramine ja püüdmine) seotud tegevusi, arvatakse, et V5 annab sisendit nii taju kui ka tegevusi töötlevale juhteteele.

Potzli ja Redlichi patsient

Aastal 1911 kirjutasid Potzl ja Redlich 58-aastasest naissoost patsiendist, kellel oli bilateraalne kahjustus pea kuklapoolses osas. Patsient kirjeldas, kuidas liikuvad objektid on justkui paigal, aga on samas hiljem jõudnud õigetesse asukohtadesse. Lisaks kaotas ta ka nägemisvõime suurest osast nägemisväljast ning tal diagnoositi anoomiline afaasia.

Goldsteini ja Gelbi patsient

1918. aastal teatasid Goldstein ja Gelb 24-aastasest mehest, kellel oli kuklas kuulihaav. Patsient ei tajunud liikumist: ta küll suutis nimetada objekti asukohta (vasakul, paremal, all, üleval), kuid "ei näinud midagi vahepeal". Kui Goldesteinile ja Gelbile tundus, et patsiendil oli kahjustunud lateraalne ja mediaalne osa vasakust kuklasagarast, siis hiljem pakuti, et tõenäoliselt olid mõlema poolkera kuklasagarad kahjustunud, sest nägemiskahjustus oli bilateraalne. Patsient ei näinud rohkem kui umbes 30 kraadi nägemisvälja keskelt  ega suutnud objektide õigeid nimetusi nimetada.

Pelaki ja Hoyti Alzheimeri tõvega patsient

2000. aastal tuli 70-aastane mees akinetopsiaga arstide juurde. Ta  polnud kaks aastat autot juhtinud, sest ei suutnud "sõites liikumist näha". Tema naine märkas, et mees ei suutnud hinnata teise auto kiirust ega kaugust. Mehel oli raskusi rohke tegevuse või liikumisega spordisündmuste või telesarjade vaatamisega. Ta kommenteeris sageli oma naisele, et "ei näe midagi toimumas". Objektid kadusid liikumist alustades. Ta suutis aga vaadata uudiseid, sest seal ei toimunud olulist tegevust. Lisaks olid tal Balinti sündroomi sümptomid (kerge simultanagnoosia, optiline ataksia ja optiline apraksia).

Pelaki ja Hoyti traumaatilise ajukahjustusega patsient

2003. aastal kurtis 60-aastane mees võimetust tajuda visuaalset liikumist pärast traumaatilist ajukahjustust. Kaks aastat varem kukkus talle pähe tänavavalgustuspost. Ta tõi näiteid raskustest jahimehena. Ta ei suutnud saakloomi jälgida, minna teiste jahimeeste järel või näha enda koera tema poole tulemas. Selle asemel ilmusid need objektid kõigepealt ühes ja siis teises kohas. Vahepealset liikumist ta ei näinud. Tal oli raskusi autojuhtimise ja grupivestluse jälgimisega. Ta kaotas dokumenti vertikaalselt või horisontaalselt pilguga üle vaadates järje ega suutnud kujutleda kolmedimensioonilisi pilte kahedimensioonilistest joonistest.