Austria pärilussõda

Taust

Aastal 1740, pärast oma isa Karl VI surma päris Maria Theresia teda kui Ungari, Horvaatia ja Böömimaa kuninganna, Austria ertshertsoginna ja Parma hertsoginna. Tema isa oli olnud Saksa-Rooma keiser, kuid Maria Theresia ei olnud kandidaat sellele tiitlile, mida ei olnud kunagi kandnud naine; tal oli plaanis pärida pärandvaldused ja tema abikaasa Franz Stephan pidi valitama Saksa-Rooma keisriks. Naissoost Habsburgide valitsejaga seotud komplikatsioonid olid kaugele näha ja Karl VI veenis enamikke Saksamaa riike nõustuma 1713. aasta Pragmaatilise sanktsiooniga.
Probleemid algasid, kui Preisimaa kuningas Friedrich II rikkus Pragmaatilist sanktsiooni ja tungis 16. detsembril 1740 Sileesiasse, kasutades ettekäändena 1537. aasta Brzegi lepingut (mille kohaselt pidid Brandenburgi Hohenzollernid pärima Brzegi hertsogkonna). Maria Theresiat, kui naist, peeti nõrgaks, ja teised valitsejad (nagu Baieri Karl Albrecht) esitasid oma võistleva nõude kroonile kui selge genealoogilise taustaga meessoost pärijad, et pärida suure keiserliku tiitliga valitav aujärg.

Strateegiad

Suurema osa 18. sajandist lähenes Prantsusmaa oma sõdadele samal viisil. Ta jättis oma kolooniad nende endi kaitsta, või andis vaid minimaalset abi (saates neile vaid piiratud arvul vägesid või kogenematuid sõdureid), aimates, et võitlus kolooniate pärast oleks tõenäoliselt niikuinii kaotatud. See strateegia oli teataval määral Prantsusmaale peale sunnitud: geograafia koos Briti laevastiku üleolekuga tegi Prantsuse laevastikule raskeks pakkuda märkimisväärset varustust ja toetust Prantsuse kolooniatele. Sarnaselt tegid mitu pikka maapiiri tõhusa koduse armee igale Prantsusmaa valitsejale kohustuslikuks. Antud sõjalistel vajadustel võttis Prantsuse valitsus mitteüllatuslikult oma strateegia aluseks ülekaaluka armee Euroopas: see pidi hoidma enamuse selle armeest Euroopa mandril, lootuses, et selline vägi võib olla võidukas kodule lähemal. Sõja lõppedes andis Prantsusmaa tagasi oma Euroopa vallutused ja sai tagasi kaotatud ülemere valdused nagu Louisbourgi, taastades suures osas status quo ante nii palju, kui see Prantsusmaad puudutas.
Britid – kalduvusest, samuti pragmaatilistel põhjustel – pigem vältisid suuremahulist vägede kaasatust mandril. Nad püüdsid kompenseerida seda Euroopas tekkinud ebasoodsat mõju, liitudes ühe või mitme mandririigiga, kelle huvid olid brittide vaenlaste, eriti Prantsusmaaga vastandlikud. Austria pärilussõjas asusid britid liitu Austriaga (kuigi see oli viimane sõda, milles nad olid Austriaga liidus; Seitsmeaastase sõja ajal olid nad liidus Preisimaaga). Erinevalt Prantsusmaast püüdis Suurbritannia aktiivselt õhutada sõda kolooniates kohe, kui ta oli sõtta kistud, kasutades ära oma mereväe täielikku eelisseisundit. Britid järgisid mereblokaadi ja vaenlase sadamate pommitamise kaksikstrateegiat, ja kasutasid ka igati võimet vedada vägesid meritsi. Nad tülitasid vaenlase laevu ja ründasid vaenlase eelposte, kasutades selleks sageli koloniste lähedastest Briti kolooniatest. See plaan töötas paremini Põhja-Ameerikas kui Indias, kuid valmistas ette pinda Seitsmeaastaseks sõjaks.

Liitlased Böömimaal aastal 1741

Aasta alguses leevendas uus Austria väliarmee kindral Wilhelm Reinhard von Neippergi juhtimisel Nysa olukorda ja marssis Brzegi peale, ähvardades preislased ära lõigata. 10. aprillil kohtus Friedrichi armee austerlastega lumisel väljal Mollwitzi juures. See oli esimest korda, kui Friedrich juhtis väed lahingusse. Võit, mille Friedrich Mollwitzi lahingus saavutas, oli noorele kuningale õpetlik kogemus.
Friedrich asus prantslastega austerlaste vastu liitu, sõlmides 5. juunil Wrocławi lepingu. Prantslased asusid 15. augustil Reini ületama ning ühinesid Baieri kuurvürsti vägedega Doonaul ja edenesid Viini suunas. Prantslaste ja baierlaste ühendväed vallutasid 14. septembril Austria linna Linzi. Siiski eesmärk siit alates äkitselt muutus ja pärast paljusid tagasimarsse edenesid Austria-vastased liitlased kolme eraldi korpusena Praha suunas. Prantsuse korpus liikus läbi Ambergi ja Plzeňi. Kuurvürst marssis České Budějovice peale ja saksid (kes olid ühinenud liitlastega Austria vastu) tungisid Böömimaale Elbe oru kaudu. Austerlased pakkusid alguses vähest vastupanu, kuid õige pea asus märkimisväärne vägi Táborisse Doonau ja liitlaste vahele, ja Neippergi Austria väed toodi varsti Sileesiast tagasi läände, et kaitsta Austria pealinna Viini prantslaste eest.
Väiksema Austria väega Sileesias oli Friedrichil nüüd kergem hakkama saada. Järelejäänud kindlused Sileesias võeti preislaste poolt ära. Enne lahkumist Sileesiast tegi Austria kindral Neipperg kummalise kokkuleppe Friedrichiga, niinimetatud Klein-Schnellendorfi kokkuleppe (9. oktoober 1741). Selle leppe kohaselt alistus Nysa kindlus pärast mõnitavat piiramist ja preislased lubasid austerlastel puutumatult lahkuda, vabastades Neippergi armee teenistuseks mujal. Samal ajal vastasid ungarlased entusiastlikult Maria Theresia isiklikule kutsele septembris 1741 panna kokku väärtuslik regulaararmee enam kui 60 000 kergeväelasest. Värske armee koguti välimarssal Khevenhülleri juhtimise alla Viini ja austerlased kavandasid ründavat talvekampaaniat Prantsuse-Baieri vägede vastu Böömimaal ja väikese Baieri armee vastu, mis oli jäänud Doonaule kuurvürstkonda kaitsma.
Prantslased tungisid vahepeal 26. novembril 1741 Prahasse. Maria Theresia abikaasa Franz Stephan, kes juhatas austerlasi Böömimaal, liikus liiga aeglaselt, et kindlust säästa. Baieri kuurvürst, kes nüüd kutsus end Austria ertshertsogiks, krooniti Böömimaa kuningaks (9. detsembril 1741) ja valiti keisritroonile kui Karl VII (24. jaanuaril 1742), kuid aktiivseid meetmeid kasutusele ei võetud.
Böömimaal oli detsembris pelk kokkupõrge. Doonaul edenes parim kindral Austria teenistuses Khevenhüller 27. detsembril, lõi liitlased kergelt tagasi, isoleeris nad Linzis ja survestas Baierit. München ise alistus austerlastele Karl VII kroonimispäeval.
Selle kampaania esimese vaatuse lõpul säilitasid prantslased vana marssali de Broglie juhtimisel ebakindla tugipunkti Kesk-Böömimaal, neid ähvardas austerlaste peaarmee ja Khevenhüller jõudis Baierisse vastupanuta. Friedrich tegi salajase vaherahu Austriaga ja muutus seega Sileesias pssiivseks.

1742. aasta kampaaniad

Friedrich lootis vaherahuga säilitada Sileesia, mille eest ta üksi võitles. Kuid Khevenhülleri eduga ja entusiastlike ungarlastega muutus Maria Theresia vastupanu kindlamaks ja ta avaldas vaherahu sätted, Friedrichi kompromiteerimiseks selle liitlaste silmis. Sõda algas. Friedrich ei olnud loorberitel puhanud. Sündmustevaese 1741. aasta suvekampaania ajal leidis ta aega alustada oma ratsaväe ümberkorraldamisega. Preisi ratsaväe treenimine oli jäänud unarusse Friedrichi isa – kuningas Friedrich Wilhelm I poolt. Võib-olla selle pärast, et ta oli hingelt jalaväelane, jäi ratsaväe treenimine tähelepanuta ka "vana dessaulase" poolt, kes oli tõeline geenius Preisi armee taga. Friedrich oli olnud pettunud oma ratsaväe tegevuses Mollwitzi lahingus. Siiski võis Friedrichi ratsaväe treeningu tulemusena 1741. aasta suvel Preisi ratsavägi tunda varsti end palju paremini saabuvates Esimese Sileesia sõja lahingutes. Ennekõike pidi ratsavägi olema palju tõhusam kui Preisi jalavägi.
Keiser Karl VII, kelle territooriumid olid langenud austerlaste kätte, palus tal korraldada diversiooni Määrimaale tungimisega. Seetõttu ületas Preisi kindral välimarssal Kurt Christoph von Schwerin detsembris 1741 piiri ja vallutas Olomouci. Kłodzko oli ka ahistatud ja Preisi armee koondus jaanuaris 1742 Olomouci ümbrusse. Prantslased, saksid ja preislased tegid kombineeritud operatsiooni plaane Linzi päästmiseks. Kuid Linz langes varsti. Broglie Vltava ääres, nõrgendatuna baierlaste lahkumisest Khevenhülleri vastu ja sakside vägede ühinemisest Friedrichiga, ei olnud võimeline alustama rünnakut, ja suured jõud vürst Charles-Alexandre de Lorraine'i juhtimisel panid paika rinde České Budějovicest Jihlavani. Friedrichi marss tehti esiteks Jihlava suunas. Brnod ahistati umbes samal ajal (veebruaris), kuid marsi suunda muudeti ja vürst Charlesile vastu liikumise asemel surus Friedrich lõuna poole Znojmosse ja Mikulovisse. Preislaste kaugeim eelpost ilmus Viini ette. Kuid Friedrichi edenemine oli pelk marodööritsemine ja vürst Charles, jättes näivad väed Broglie rindele, korraldas marsi preislaste Sileesiast äralõikamiseks, samas kui Ungari värvatud valgusid Jablunkovi mäekuru kaudu Ülem-Sileesiasse. Saksid, rahulolematud ja demoraliseeritud, marssisid varsti koju, ja Friedrich oma preislastega taganes Svitavy ja Litomyšli kaudu Kutná Horasse Böömimaal, kus ta oli ühenduses Broglie'ga ühelt poolt ja (Kłodzko oli selleks ajaks alistunud) Sileesiaga teiselt poolt. Olomouci kaitsta ei püütud ja väike Määrimaale jäänud Preisi korpus taganes Ülem-Sileesia suunas.
Vürst Charles marssis läbi Jihlava ja Německý Brodi Kutná Horasse jälitama Friedrichit. 17. mail 1742 pööras Friedrich otsa ringi ja seisis silmitsi teda jälitavate Austria vägedega. Ta võitles austerlastega Chotusice lahingus. Pärast rasket võitlust saavutas Friedrich suure Preisi võidu. Chotusice juures oli Friedrichi ümberkorraldatud ja treenitud ratsavägi see, mis tegelikult võidu võttis ja eelnevad nurjumised hüvitas. Ratsaväe käitumine andis tõelise ilme selle tulevasest hiilgusest, mitte ainult selle rünnakust lahinguväljal, vaid ka selle võidetud austerlaste jõulisest jälitamisest.
Peaaegu samal ajal Chotusice lahinguga ründas Prantsuse välimarssal François Broglie Vltava äärde jäetud austerlasi ja võttis väikese, kuid moraalselt ja poliitiliselt tähtsa võidu Zahájí juures, České Budějovice lähistel (24. mail 1742). Friedrich ei pakkunud ühistegevust. Friedrichi võit Chotusice all koos välimarssal Broglie võiduga veensid Maria Theresiat otsima rahu isegi Sileesia loovutamise hinnaga, kui see tugevdas tema positsiooni mujal. Järelikult sõlmiti 11. juunil 1742 Wrocławis eraldi rahu Preisimaa ja Austria vahel, mis lõpetas Esimese Sileesia sõja. Laiem Austria pärilussõda siiski jätkus.

1743. aasta kampaania

Aasta 1743 algas Saksa-Rooma keisrile Karl VII-le katastroofiliselt. Prantsuse ja Baieri armeed ei teinud head koostööd ja välimarssal Broglie pandi juhatama liitlasarmeed Baieris. See tekitas pingeid Broglie ja Baieri väejuhtide vahel. Broglie tülitses avalikult Baieri välimarssali Friedrich Heinrich von Seckendorffiga. Ühist vastupanu ei pakutud vürst Charlesi armee lähenevale marsile piki Doonaud, Khevenhülleri lähenevale marsile Salzburgist Lõuna-Baieri suunas ja vürst Lobkowitzi lähenevale marsile Böömimaalt Naabi suunas. Baierlased krahv Minuzzi juhtimisel said 9. mail 1743 Simbachi linna juures Braunau lähistel vürst Charlesi käest raske löögi.
Nüüd taganes Inglise liitlasarmee kuningas George II juhtimisel Maini alamjooksule Hanausse. See armee oli moodustatud Reini alamjooksul pärast Prantsuse krahvi Maillebois juhitava (Vestfaali) armee väljaajamist. See Inglise armee sai tuntuks kui "Pragmaatiline armee". Pragmaatiline armee oli enne seda taganemist 1743. aasta suvel edenenud lõunasse Maini pidi üles kuni Neckarini. Prantsuse armee marssal Noailles' juhtimisel oli koondunud Reini keskjooksule selle uue jõuga tegelemiseks. Marssal Noailles aimas õigesti, et antud probleemidega Pragmaatiline armee ees peab George II viima kogu Inglise Pragmaatilise armee tagasi Maini alamjooksule. Marssal Noailles tegi plaane Pragmaatilisele armeele lõksu seadmiseks ja selle hävitamiseks. Siiski oli marssal Noailles' liitlane marssal Broglie nüüd täielikult taganemas. Baieri kindlused olid alistunud üksteise järel vürst Charlesile. Marssal Noailles' Prantsuse ja Baieri 26 000 sõduriga armee oli äkitselt Pragmaatilise armee 35 000 sõduri suhtes vähemuses. Enne, kui marssal Noailles sai anda taganemiskäsu, üllatati tema armeed ja võideti 27. juunil 1743 kuningas George'i poolt Dettingeni lahingus.
Preisimaa kuningas Friedrich kohkus kaotusest Dettingeni all. Friedrich nägi, et on nüüd silmitsi vaenlaste koalitsiooniga koosseisus: Austria, Inglismaa, Saksimaa ja Venemaa. Siiski sai Friedrich varsti aru, et koalitsioon tema vastu ei olnud nii tugev, nagu see alguses paistis. Ei Austria ega Inglismaa teadnud, kuidas kasutada oma võitu Dettingeni all. Marssal Noailles aeti kuningas George'i poolt peaaegu Reinini. Prantsuse ja Baieri armee oli täielikult üle kavaldatud ja oli suurimas ohus Aschaffenburgi ja Hanau vahelises maakitsuses Spessarti mägede ja Maini vahel. Siiski ei asunud Inglise Pragmaatiline armee kiiresti rünnakule. Seega oli marssal Noailles'l aega blokeerida väljapääs ja panna valvepostid välja. Siinkohal pidid liitlaste väed läbi Prantsuse ja Baieri liinide murdma. Siiski peetakse prantslastele põhjustatud raskete kaotuste tõttu Dettingeni lahingut ja selle järeltegevust Inglise-Austria-Hannoveri relvade märkimisväärseks võiduks.
Koalitsioon Friedrichi vastu nõrgenes äkitselt, kui Peterburi õukonnas avastati vandenõu tõugata troonilt tsarinna Jelizaveta ja tuua laps Ivan VI tagasi kui tsaar, koos oma ema, suurhertsoginna Anna Leopoldovnaga, kes oli lapse regent. Asja tegi Friedrichi vastaste liitlaste jaoks palju hullemaks see, kui Austria saadik Antoniotto Botta Adorno leiti vandenõuga tihedalt seotud olevat. Tõepoolest, vandenõu sai tuntuks kui "Botta vandenõu". Botta korraldatud riigipöördekatse ei mõjunud halvasti mitte ainult Austria vastu, vaid ka Saksi ja Briti õukondade vastu. Friedrichi esialgne ükskõiksus lepingu suhtes Venemaaga muutus nüüd Botta vandenõu valguses õhinaks.
Vanusest ja rügamisest kurnatud marssal Broglie'd asendas varsti marssal Coigny. Nii Broglie kui ka Noailles olid nüüd Reini taga tugevas kaitses. Ühtegi Prantsuse sõdurit ei jäänud Saksamaale ja vürst Charles valmistus Breisgaus Reini ületama, kui Suurbritannia kuningas George II liikus Mainzi kaudu edasi, et tõmmata endale mõlema Prantsuse marssali tähelepanu. Inglise liitlasarmee võttis Wormsi, kuid pärast mitut edutut katset ületada Rein, läks vürst Charles talvekorterisse. Kuningas järgnes tema eeskujule, viies oma väed põhja, et tegeleda vajaduse armeega, mille prantslased olid kogunud Lõuna-Madalmaade piirile. Austria, Suurbritannia, Hollandi Vabariik ja Sardiinia olid nüüd liitlased. Saksimaa vahetas pooli ja Rootsi sõttaastumine korvas liitlastele Venemaa kaotamise. Seega Rootsi ja Venemaa neutraliseerisid teineteist (Turu rahu, august 1743). Friedrich oli veel vaikne. Prantsusmaa, Hispaania ja Baieri jätkasid aktiivselt võitlust Maria Theresia vastu.
Kui Dettingeni lahing ja Vene Botta vandenõu võtsid 1743. aasta suvel kogu tähelepanu, jätkusid läbirääkimised brittide, austerlaste ja piemontelaste-sardiinlaste vahel vaikselt Wormsis. Austerlased kartsid meeleheitlikult, et Friedrich II võib varsti taas Austria valdustesse tungida. Seega taotlesid austerlased eraldirahu Piemonte-Sardiiniaga Itaalias. Wormsi lepingu tingimuste kohaselt, mis sõlmiti 13. septembril 1743, loovutasid Austria Habsburgid kogu territooriumi Itaalias Ticino jõest ja Lago Maggiorest läänes Piemonte-Sardiiniale. Lisaks anti mõned maad Po jõest lõunas samuti Piemonte-Sardiiniale. Vastutasuks väljus Piemonte-Sardiinia sõjast.

1744. aasta kampaania

1744. aastaga algas Teine Sileesia sõda. Preisimaa Friedrich oli rahutu austerlaste üldise edu pärast ja nende eraldirahu pärast Piemonte-Sardiiniaga. Niisiis sõlmis ta salaja värske liidu Louis XV-ga. Prantsusmaa oli siiani osutanud abi, tema ohvitserid Saksamaal kandsid Baieri kokardit, ja vaid Suurbritanniaga oldi ametlikult sõjas. Prantsusmaa kuulutas nüüd sõja otse Austriale ja Sardiiniale (aprill 1744).
Siinkohal kavandas Prantsusmaa ka diversiooni, millega lootis põhjustada Suurbritannia sõjast väljumise. Prantsuse armee kogunes Dunkerque'i toetama Charles Edward Stuartit (Kenakest prints Charlie't) võimalikul sissetungil Suurbritanniasse. Vürst Charles oli Stuartite troonipretendendi Briti troonile, James Francis Edward Stuarti poeg. Viimane oli viimase katoliikliku ja viimase Stuartist Inglismaa kuninga James II poeg. James II kukutati aastal 1688 Inglismaa kuninga kohalt tema tütre Mary ja selle abikaasa, protestantliku Oranje vürsti – Oranje-Nassau dünastiast William III kasuks. Märkimisväärne osa Briti saarte rahvastikust lootis Stuartite perekonna tagasitulekut monarhidena. Prantsusmaa kuningas Louis XIV näitas suurt toetust Stuartitele. Tõepoolest, aastal 1715 rahastas Prantsusmaa ülestõusu Šotimaal, millega ühines troonipretendent James, kuid see suruti maha. Kui uus Prantsusmaa kuningas Louis XV keelas tal naasta, otsis James varjupaika mujalt. Lõpuks pakkus paavst Clemens XI Jamesile ja tema perekonnale kasutada Palazzo Muti ja eluaegse aastatulu 8000 Rooma eskuudot. Siin, Palazzo Mutis, Charles Edward Stuart sündis ja elas kogu oma elu.
Charles omas suuremat karismat, kui tema isa, ja nüüd oli Louis XV soodsalt meelestatud, et aidata korraldada veel üks ülestõus Šotimaal. Louis XV saatis Balhaldy Drummondi saadikuna Stuartite "õukonda" Roomas. Prantslased plaanisid kutsuda Charlesi Dunkerque'i Prantsusmaal, et ühineda 10. jaanuaril 1744 laevastikuga, kuid Balhaldy saabus 19. detsembril 1743 alles Rooma. Seega oli väga vähe aega jäänud. 23. detsembril 1743 nimetas Charlesi isa ta "vürstregendiks", nii sai Charles tegutseda enda nimel. 1744. aasta kevadel saabus vürst Charles salaja Prantsusmaale ja oli laevale astumas, mis oleks ta Inglismaale viinud. Siiski tõusis öösel enne laevale asumist äge torm (see torm sai tuntuks kui "Protestantlik tuul") ja purustas või hajutas kogu laevastiku. Ägedad tormid purustasid ületamiskatse ja planeeritud sissetung jäeti ära. Siiski ei kaotanud Charles lootust taastada Stuartite perekond Inglismaa troonile.
Mereoperatsioonide ajal, mis pidid võimaldama Charles Edward Stuarti naasmise Inglismaale ja koordineeritud Prantsuse sissetungi Inglismaale, toimus 22. veebruaril 1744 sõja suurim merelahing. See merelahing leidis aset Vahemerel, Touloni rannikul, Prantsusmaal. Suur Briti laevastik admiral Thomas Mathewsi juhtimisel, kus kontradmiral oli Richard Lestock, blokeeris Prantsuse rannikut. Väiksem Prantsuse ja Hispaania merevägi ründas Briti blokaadi ja kahjustas mõnd Briti laeva, sundides britid taganema ja remonti minema. Seega vabastati Prantsuse rannik Briti blokaadist ja Hispaania laevastik kontrollis ilmselt Vahemerd. Hispaania eskaader varjus Touloni sadamasse. Briti laevastik jälgis seda eskaadrit hoolikalt lähedasest sadamast ida pool. 21. veebruaril 1744 läksid Hispaania laevad koos Prantsuse laevastikuga merele. Admiral Mathews võttis oma Briti laevastiku ja ründas Hispaania laevastikku 22.–23. veebruaril 1744, mis sai tuntuks kui Touloni lahing. Siiski valestimõistmise ja võimaliku reetmise tõttu kontradmiral Lestocki poolt pääses väiksem Hispaania laevastik põgenema. Teadmisega, et suurem Prantsuse laevastik oli jälitamas, katkestasid Briti laevad võitluse ja taganesid kirdesse.
Kuigi tehniliselt peeti Touloni lahingut Suurbritannia võiduks, kardeti Suurbritannias avalikult, mida kombineeritud Prantsuse ja Hispaania laevad tegid Gibraltari väinas, ja laevade kogumist Bresti kavandatud sissetungiks Inglismaale. Tagajärjena tõsteti valusad süüdistused admiral Mathewsi vastu selle Hispaania-Prantsuse laevastiku minemapääsemise ja seetõttu Inglismaa sissetungiohtu panemise eest. Seega tiriti nii Mathews kui ka Lestock mereväekohtusse. Lestock mõisteti õigeks (mõne arvates ebaõiglaselt), kuid Mathews leiti süüdi olevat (mõne arvates samuti ebaõiglaselt).
Vahepeal Põhja-Euroopa lahinguväljadel tungis Louis XV isiklikult koos 90 000 mehega Austria Madalmaadesse ning võttis juulis 1744 Meneni ja Ieperi. Tema eeldatav vastane, kuigi venelaste poolt pügatud, omas veel sama liitlasarmeed, mida varem juhtis kuningas George II, ja mis koosnes Briti, Hollandi, Saksa (Hannoveri) ja Austria vägedest.
Prantslased panid välja 4 armeed. Reinil oli marssal Coignyl 57 000 meest vürst Charlesi juhitavate liitlasvägede 70 000 vastu. Üle 30 000 sõduriga värske armee prints de Conti juhtimisel paiknes Maasi ja Moseli jõgede vahel, see pidi hiljem aitama hispaanlasi Piemontes ja Lombardias. Selle plaani nurjas vürst Charles, kes manööverdas veteranmarssal Trauni abil 1. juulil 1744 oma liitlasarmee Philippsburgi lähistel oskuslikult üle Reini ja hõivas Weissenburgi liinid ning lõikas marssal Coigny ja tema armee ära Alsace'ist.
Kolmas Prantsuse armee, mis koosnes 17 000 mehest François-Henri d'Harcourti juhtimisel, hoidis lõksuaetuna Luxembourgi. Vahepeal pandi välja neljas Prantsuse armee, mis oli suurim armee 1744. aasta suvel. See oli Flandria armee. Arvuliselt 87 000 meest ja ametlikult Prantsusmaa kuninga Louis XV juhtimisel, kuid tegelikult nõustas Louis XV-t sõjaliselt marssal Noailles. Kui need Prantsuse väed tungisid Austria Madalmaadesse, ületasid nad arvuliselt liitlasarmeed suhtega umbes 4/3. Veelgi enam, kui nad marssisid Austria Madalmaadesse, kohtasid nad Hollandi vägede pakutud segaduses vastupanu. Järelikult saavutas Prantsuse Flandria armee kiire edu Austria Madalmaade üle. See olukord muutus Hollandile nii lootusetuks, et Hollandi valitsus saatis saadiku Prantsusmaa kuninga juurde rahu otsima. Selle rahupalve lükkasid prantslased tagasi.
Siiski muutus olukord Austria Madalmaades järsult vürst Charlesi ja tema 70 000-mehelise liitlasarmee eduka Reini ületamisega 30. juunil 1744. Marssal Coigny, jäädes kaugele teistest Prantsuse vägedest, tungis Wissembourgi juures läbi vaenlase ja taganes Strasbourgi suunas. Louis XV loobus nüüd sissetungist Lõuna-Madalmaadesse ja tema armee liikus tagasi, et võtta otsustavalt osa sõjast Alsace'is ja Lorraine'is.
12. juulil 1744 sai Preisimaa Friedrich II lõpuks kinnituse, et vürst Charles on viinud oma armee Reini taha ja Prantsusmaale. Seega teadis Friedrich, et vürst Charles ei suuda talle tekitada vahetuid probleeme idas. Niisiis ületas Friedrich II 15. augustil 1744 Austria piiri Böömimaal. Augusti lõpuks oli kogu tema 80 000-meheline vägi Böömimaal. Mõnda aega olid Austria tähelepanu ja vahendid täielikult hõivatud sõja uuendamisega Sileesias. Siiski ei oodanud Maria Theresia ega tema nõuandjad, et preislased marsivad nii kiiresti, nagu nad seda tegid. Järelikult tuli Friedrichi sissetung Böömimaale Austria õukonnale üllatusena ja Friedrich ei kohanud Böömimaal peaaegu mingit vastupanu. Üks kolonn 40 000-mehelise väega Friedrichi enda juhtimisel läks läbi Saksimaa; teine, 16 000-meheline kolonn "Noore Dessaulase" juhtimisel läks läbi Lausitzi, kui kolmas, 16 000 sõduriga kolonn krahv Schwerini juhtimisel edenes Sileesiast. Kõigi 3 kolonni sihtkoht oli Praha. Eesmärgile jõuti 2. septembril. Linn piirati ümber. Kuus päeva hiljem sunniti Austria garnison alistuma. Vaevalt oli Praha alistunud, kui Friedrich II marssis lõuna poole, jättes Praha garnisoniks 5000 sõdurit kindral Gottfried Emanual von Einsiedeli juhtimisel. Kolm päeva pärast Praha langemist marssis Friedrich oma armeega lõuna poole ning hõivas Tábori, České Budějovice ja Hluboká nad Vltavou.
Maria Theresia kuulutas taas kord välja hädaolukorra, Ungaris korraldati uus värbamine ja regulaarväelastest korpus pandi kokku Viini katma. Vahepeal võitsid Austria diplomaadid Saksimaa Austria poolele. Friedrichi eduka kampaania tõttu Böömimaal soovis vürst Charles taganeda Alsace'ist ja ületada taas kord Rein ja rünnata preislasi. Siinkohal oli prantslastel hiilgav võimalus rünnata vürst Charlesi, kui see oli haavatavas seisundis – ületamas Reini. Siiski oli Prantsuse sõjaväe juhtkond hajevil ja ei võtnud üldse midagi ette ning vürst Charles suutis taas kord ületada Reini ilma prantslaste sekkumiseta. Prantslased ei suutnud tegutseda, kuna nad sattusid segadusse, kui kuningas Louis XV äkitselt Metzis rõugetesse jäi. Kuninga seisund oli nii raske, et paljud kartsid tema elu pärast. Vaid baierlaste väejuht krahv Seckendorf jälitas vürst Charles'i. Prantslased ei liikunud ja seega leidis Friedrich end eraldatuna ja austerlaste ja sakside ühisrünnaku poolt haavatavana. Krahv Traun, Reinilt ärakutsutuna, jälgis kuningat austerlaste ja sakside ühendvägedega Böömimaal. Ungari värvatud tekitasid preislastele samuti arvukalt väikeseid tagasilööke. Lõpuks saabus vürst Charles peaarmeega läänest. Kampaania meenutas 1742. aasta oma: Preisi taganemist valvati ja järelväge survestati. Praha langes ja Friedrich oli vürst Charlesi ja krahv Trauni ühendvägede poolt täielikult üle trumbatud. Friedrich sunniti raskete kaotustega Sileesiasse taganema. Siiski ei saanud austerlased sillapead Sileesias endas. Reinil piiras paranenud Louis XV ümber ja võttis Freiburgi, misjärel tugevdasid põhja jäänud väed kindlustusi Lõuna-Madalmaadel. Oli ka väike manöövrisõda Reini keskjooksul.

1745. aasta kampaania

Aasta 1745 nägi 3 suurt lahingut selles sõjas: Hohenfriedbergi, Kesselsdorfi ja Fontenoy. Aasta esimene sündmus oli Suurbritannia, Austria, Hollandi Vabariigi ja Saksimaa nelikliidu moodustamine, mis sõlmiti Varssavis 8. jaanuaril 1745 Varssavi lepinguga. 12 päeva hiljem, 20. jaanuaril 1745, pani Saksa-Rooma keisri Karl VII surm keisritiitli uuestivalimisele. Karl VII poega ja pärijat Maximilian III Baieris isegi ei peetud keisritrooni kandidaadiks. Baieri armee oli taas õnnetu. Püütuna hajutatud talvekorteritesse (Ambergi tegevus, 7. jaanuar), aeti seda punktist punkti Austria armee välksõjaga krahv Batthyány, parun Bernklau ja krahv Browne ühisjuhtimisel. Kõik Baieri garnisonid põgenesid itta. Baieri armee krahv Törringi juhtimisel tükeldati ja halvati. Prantslased piirkonnas krahv Séguri juhtimisel marssisid neid päästma. Krahv Sèguri vägi ületas arvukuselt krahv Batthyany juhitavat Austria armeed, siiski said Sègur ja Prantsuse armee kaotuse osaliseks Pfaffenhofeni lahingus. Noor kuurvürst Maximilian III Joseph pidi taas kord Münchenist loobuma. 22. aprillil 1745 järgnes Füsseni rahu, millega Maximilian III säilitas oma valdused tingimusel, et toetab Maria Theresia abikaasa, ertshertsog Franzi kandidatuuri. "Keiserlik" armee lakkas ipso facto olemast.
Preisimaa Friedrich II oli taas eraldatud. Prantsusmaalt ei olnud abi oodata, nende selle aasta pingutused keskendusid Flandria kampaaniale. Tõepoolest, 31. märtsil 1745, enne kui Friedrich 1745. aasta kevadel liikuma sai, marssisid Louis XV ja Prantsusmaa marssal Maurice de Saxe, kes juhatasid 95 000-mehelist armeed, suurimat väge sõjas, Schelde orgu pidi alla ja piirasid Tournaid. Tournaid kaitses 7000 sõduriga Hollandi garnison. Mais 1745 püüdis Briti armee Cumberlandi hertsogi juhtimisel lõhkuda Prantsuse piiramisrõngast ja vabastada Tournai. Maurice (kes oli just hiljuti nimetatud Prantsuse armee marssaliks) omas väga head luuret ja teadis teed, mida Cumberland kasutas tema piiravate vägede ründamiseks. Seega sai Maurice valida lahinguvälja. Maurice valis Briti liitlasarmee ründamiseks tasandiku Scheldest idas, umbes 2 miili Tournaist kagus, Fontenoy linna lähistel. Siin võideldi 11. mail 1745 Fontenoy lahing. Võitlus algas kell 5:00 hommikul Prantsuse suurtükiväe kanonaadiga Briti liitlasvägede vastu, kes ikka veel püüdsid liikuda oma õigesse kohta, kust teha rünnak Tournai suunas. Keskpäevaks olid Cumberlandi väed seiskunud ja distsipliin hakkas lagunema. Briti liitlasarmee otsis katet taganemisele. See oli Prantsuse võit, mis äratas Euroopa tähelepanu, kuna lükkas ümber müstilise Briti sõjalise ülemvõimu ja see rõhutas suurtükiväe tähtsust. 20. juunil 1745, pärast Foutenoy lahingut, alistus Tournai kindlus prantslastele.
1745. aasta suvel otsustasid prantslased taas kord tõsta üles Charles Edward Stuarti nõude Briti troonile. Eesmärgiks oli algatada mäss Šotimaal, mis pidi suunama Briti tähelepanu eemale sõjalt Euroopa mandril, ja võis isegi nõuda Suurbritannia lahkumist sõjast üldse. 23. juulil 1745 randus Charles Eriskay saarel Hebriididel, Šotimaast loodes. 25. juulil 1745 otsustas Charles seilata Šotimaale. 1745. aasta augusti lõpuks randus Charles Šotimaal ja hakkas koguma jakobiitidele ustavaid vägesid eesmärgiga panna ta troonile. Charles oli juba kogunud 1300 šotlast, kes olid valmis võitlema tema jakobiitide armees. Hannoverist pärit kuningas George II võimu kaitsele Inglismaal asus Dettingeni lahingu veteran, kindral John Cope. 31. augustil 1745 marssis Cope umbes 2000 Briti sõduriga põhja. Charles jõudis Perthi 18. septembril 1745 ja Edinburgh alistus talle 27. septembril 1745. Kui Cope tõi 1. oktoobril 1745 oma armee Prestonpansi linnani Šotimaal, valis ta kõrrepõllu, mida ta arvas hästi turvaliseks, kuhu oma väed laagrisse panna. Siiski ei olnud see nii turvaline, nagu ta arvas, ja järgmise hommiku koidikul, 2. oktoobril 1745, ründasid Charles'i Šoti väed ja võitsid britte. Brittide kaotusega Prestonpansis ilmnes, et kogu Šotimaa kuulus Charlesile. Novembriks 1745 oli tema armees 5000 jalaväelast ja 300 ratsaväelast. Novembri keskel 1745 ületas see Šotimaa piiri ja tungis Inglismaale.
Kui jakobiitide armee liikus lõunasse Inglismaale, veenis Charles oma vägesid, et abi ja tugevdused Inglise jakobiitidelt on iga kell saabumas. Seda abi ja tugevdusi oli meeleheitlikult vaja, kuna jakobiidid olid 3 Briti väliarmee vastu kõvasti vähemuses. 6. detsembril 1745 Derbys, Põhja-Inglismaal, nõustus Charles lõpuks vastumeelselt oma vanemohvitseridega Šotimaale tagasi pöörduma. Kuuldes tagasipöördumisest Derbys, loobusid prantslased oma sissetungiplaanidest Inglismaale. Jakobiidid tundsid, et nad võivad brittidega turvalisemalt võidelda kaitselahingus Šotimaa pinnal, kui Inglismaal. 17. jaanuaril 1746 alistas 6000 šotlast, suurim hulk vägesid, mille jakobiidid suutsid ülestõusu ajal koguda, Falkirk Muiri lahingus 12 000-mehelise parima Briti väe. 27. aprillil 1746 Charles Stuart ja tema ülestõus lõpuks siiski kaotas Cullodeni lahingus.
Mõlema poole armeede manöövrid sõjas Elbe ülemjooksul hõlmasid terve suve. Vahepeal menetleti poliitilisi küsimusi keisrivalimisest ning Preisimaa ja Suurbritannia suhetest. Austria peamised jõupingutused olid suunatud Maini ja Lahni orgudele ja Frankfurdile, kus Prantsuse ja Austria armeed manööverdasid positsiooni pärast, millelt heidutada valimiskogu. Austria marssal Traun oli edukas ja seetõttu valiti Maria Theresia abikaasa Franz 13. septembril 1745 Saksa-Rooma keisriks. Friedrich leppis Suurbritanniaga kokku tunnistada valimist mõni päev hiljem, kuid Maria Theresia ei nõustunud 1741. aasta Wrocławi rahuga, mille järgi oli ta sunnitud tunnistama Friedrichi Sileesia-anneksiooni. Maria Theresia püüdis nüüd sõjaõnne najal Sileesiat tagasi saada. Saksimaa ühines Austriaga selles viimases püüdes Sileesia tagasi vallutada.
Mais 1745 oli Preisi peaarmee paigutatud Frankensteini. Selles armees oli 59 000 sõdurit ja see oli varustatud 54 raskekahuriga. Friedrich sai teada, et Austria-Saksi ühendarmee ligikaudu 70 000 mehega vürst Charlesi juhtimisel marssis kirdesse Landeshuti suunas. Et kohata seda ohtu Sileesiale, marssis Friedrich II põhja Reichenbachi suunas. Enne Reichenbachi jõudmist sai Friedrich teada, et vürst Charles ületas mägesid läänest itta ja et vürst Charles kavatses hõivata Hohenfriedbergi linna. Järelikult pani Friedrich oma armee laagrisse Schweidwitzi juures ja ootas vürst Charlesi saabumist. Selles kohas seadis Friedrich lõksu ülekaalukatele Austria-Saksi vägedele. Tõepoolest, Friedrich tegutses teooria kohaselt, et "hiirt püüda, jäta lõks lahti". Kell 6:30 hommikul 4. juunil 1745, kui Austria-Saksi väed olid ikka veel taastumas oma pikast marsist, langes lõks neile kinni Hohenfriedbergi lahingus. Austria-Saksi väed ei saanud Friedrichi armee ja eriti selle ratsaväe vastu. Kell 9:00 hommikul käskis vürst Charles täielikult taganeda Reichenbergi suunas.
Vürst Charlesi uus edenemine tõi kiiresti Soori lahingu 30. septembril 1745. See lahing võideldi pinnal, mis sai kuulsaks 1866. aasta sõjas. Friedrich juhatas armeed, mis seekord koosnes vaid 20 000 sõdurist Soori lähistel. Tema vastas oli vürst Charles 41 000-mehelise armeega. Olles esialgu ebasoodsal positsioonil, kuid tema armee muutis rinnet edeneva vaenlase ees ning oma julguse ja visadusega võttis 30. septembril 1745 Soori juures tähelepanuväärse võidu.
Kuid kampaania ei olnud lõppenud. Austria kontingent Mainilt ühines välimarssal Rutowsky (1702–1764) juhitud saksidega ning Berliini suunal tehti kombineeritud liikumins: Rutowsky Saksimaalt ja vürst Charles Böömimaalt. Oht oli väga suur. Friedrich ajas oma väed Sileesias kiiresti jalgele ja marssis nii kiiresti kui võimalik Dresdeni peale Saksimaal. Friedrich võitis lahinguid 24. novembril 1745 Katholisch-Hennersdorfis ja 25. novembril Görlitzis. Vürst Charles oli seepeale sunnitud loobuma oma plaanidest rünnata Sileesiat ja kiirustas tagasi Saksimaad kaitsma. Teine Preisi armee "Vana dessaulase" juhtimisel edenes Magdeburgist Elbet pidi üles kohtuma Rutowskyga. Viimane võttis tugeva positsiooni Kesselsdorfi juures Meißeni ja Dresdeni vahel, kuid veteran Leopold ründas teda otse ja kõhklemata 14. detsembril 1745. Saksid ja nende liitlased aeti täielikult põgenema pärast rasket võitlust Kesselsdorfi lahingus. Maria Theresia sunniti viimaks järle andma. 25. detsembril 1745 sõlmitud Dresdeni rahuga tunnistas ta Friedrichi Sileesia-anneksiooni, nagu varem oli tunnistanud Wrocławi rahuga aastal 1741. Friedrich omalt poolt tunnistas Maria Theresia abikaasa Franz I valimist Saksa-Rooma keisriks.

Itaalia kampaaniad aastatel 1741–1747

Kesk-Itaalias koguti hispaanlaste ja naapollaste armee eesmärgiga vallutada Milano. Aastal 1741 edenes 40 000-meheline hispaanlaste ja naapollaste liitlasarmee Montemari hertsogi juhtimisel Modena suunas, Modena hertsog oli nendega liitu asunud, kuid valvas Austria väejuht, krahv Otto Ferdinand von Abensperg und Traun mängis nad üle, vallutas Modena ja sundis hertsogi tegema eraldirahu.
Hispaanlaste agressiivsus Itaalias sundis Austria keisrinna Maria Theresia ja Piemonte-Sardiinia kuninga Carlo Emanuele 1742. aasta alguses läbirääkimistele. Need läbirääkimised peeti Torinos. Maria Theresia saatis krahv Schulenburgi ja kuningas Carlo Emanuele saatis markii d'Ormea. 1. veebruaril 1742 sõlmisid Schulenburg ja Ormea Torino kokkuleppe, mis lahendas (või lükkas edasi) palju erimeelsusi ja moodustas kahe riigi vahel liidu. Aastal 1742 asus välimarssal krahv Traun talle omase kergusega hispaanlaste ja naapollaste vastu. 19. augustil 1742 sunniti Napoli Briti ratsaväe eskadroni saabumisega otse Napoli sadamasse taandama oma 10 000 meest Montemari väest kodu kaitseks. Montemari juhitav Hispaania vägi oli nüüd liiga nõrk, et edeneda Po orgu, ja Prantsusmaa kaudu saadeti Itaaliasse teine Hispaania armee. Sardiinia asus Torino kokkuleppega Austriaga liitu ja sel ajal ei olnud kumbki maa Prantsusmaaga sõjas ja see viis kummaliste komplikatsioonideni, Isère'i orus toimus võitlus Sardiinia ja Hispaania vägede vahel, millest prantslased osa ei võtnud. 1742. aasta lõpus asendati Montemari hertsog Hispaania vägede juhi kohalt Itaalias krahv Gages'i vastu.
Aastal 1743 saavutas Hispaania Panaro jõel võidu Trauni üle Campo Santo lahingus 8. veebruaril 1743. Siiski raisati järgmised kuus kuud tegevusetusele ja Georg Christian von Lobkowitz, liitudes Trauniga tugevdustega Saksamaalt, surus hispaanlased tagasi Riminisse. Jälgides Veneetsiast, tervitas Rousseau hispaanlaste taganemist kui "kogu sajandi ilusaimat sõjalist manöövrit". Hispaania-Piemonte sõda Alpides jätkus ilma erilise tulemuseta, ainus märkimisväärne juhtum oli esimene Casteldelfino lahing (7.–10. oktoobril 1743), kui esialgne Prantsuse rünnak tagasi löödi.
Aastal 1744 muutus Itaalia sõda tõsiseks. Enne Hispaania pärilussõda (1701–1714) valitses Hispaaniat ja Austriat sama (Habsburgide) kuninglik dünastia. Järelikult olid Austria ja Hispaania välispoliitikad Itaalia suhtes huvide sümmeetriaga ja need huvid olid tavaliselt vastuolus Bourbonide kontrollitava Prantsusmaa huvidega. Siiski asendas Utrechti rahust ja Hispaania pärilussõja lõpust alates lastetut viimast Habsburgist monarhi (Carlos II) Prantsuse Bourbonist kuninga Louis XIV pojapoeg Anjou Philippe, kellest Hispaanias sai Felipe V. Nüüd oli välispoliitika huvide sümmeetria Itaalia suhtes Bourbonide Prantsusmaa ja Bourbonide Hispaania vahel, kus Austria Habsburgid olid tavaliselt opositsioonis. Savoia kuningas Carlo Emanuele järgis pikaajaliselt väljakujunenud Savoia välispoliitikat olla vastu Hispaania sekkumisele Põhja-Itaalias. Siis, aastal 1744, seisis Savoia silmitsi Hispaania ja Prantsuse ühendarmeede suurejoonelise sõjalise plaaniga vallutada Põhja-Itaalia.
Siiski olid Hispaania ja Prantsuse ühendarmeede rindekindralid selle kava rakendamisel piiratud oma valitsuste käskudega. Näiteks Hispaania armee välikomandör Conti prints ei saanud midagi arutada kõigi Hispaania vägede ülemkomandöri markii de La Minaga. Conti prints tundis, et markii "alistus pimesi kõigile käskudele, mis tulid Hispaaniast", ilma tegelikkust kaalumata. Valmistudes sõjaliseks kampaaniaks püüdsid Hispaania ja Prantsuse ühendarmeed ületada juunis 1744 Alpid ja koondada armee Dauphinés, ühendades siin Alam-Po armee.
Genova toetus andis maantee Kesk-Itaaliasse. Kui Conti prints jäi põhja, läks krahv Gages seda teed pidi lõunasse. Kuid siis asus Austria väejuht, vürst Lobkowitz rünnakule ja ajas krahv Gages'i Hispaania armee kaugemale lõunasse Napoli piiri suunas, väikese Velletri linna juurde. Velletri juhtus olema Augustuse sünnikoht, kuid nüüd, juunist augustini 1744, muutus Velletri krahv Gages'i juhitava Prantsuse-Hispaania armee ja vürst Lobkowitzi juhitava Austria väe vahelise ulatusliku sõjalise manööverdamise sündmuskohaks. Napoli kuningas (tulevane Hispaania Carlos III) oli äärmiselt mures Austria armee tegutsemisest nii tema piiride lähedal ja otsustas hispaanlasi abistada. Üheskoos üllatas Prantsuse, Hispaania ja Napoli ühendarmee Austria armeed 16.–17. juuni öösel 1744. Rünnaku käigus aeti austerlased minema 3 tähtsalt künkalt Velletri linna ümber. Seda lahingut kutsutakse mõnikord "Nemi lahinguks" naabruses asuva väikese Nemi linna pärast. Selle üllatusrünnaku tõttu võis ühendarmee võtta oma valdusse Velletri linna. Seega kutsutakse üllatusrünnakut ka esimeseks Velletri lahinguks.
Augusti alguses 1744 külastas Napoli kuningas isiklikult äsjavallutatud Velletri linna. Kuuldes kuninga kohalolekust, tegid austerlased plaani julgest rünnakust Velletrisse. Koidueelsetel tundidel 11. augustil 1744 korraldas umbes 6000 austerlast krahv Browne otsesel juhtimisel üllatusretke Velletri linna. Nad püüdsid röövida Napoli kuningast, kes pidi linnas olema. Siiski, pärast Velletri hõivamist ja kogu linna läbi otsimist, ei leidnud austerlased vihjet Napoli kuningale. Kuningas oli saanud teada, mis juhtuma hakkab, ja põgenes läbi palee akna, kus ta elas, ja ratsutas pooleldi riietatult linnast välja. See oli "Teine Velletri lahing". Velletri retke nurjumine tähendas, et Austria marss Napoli suunas oli läbi. Võidetud austerlased käsutati põhja, kus neid sai kasutada Piemontes, et abistada Savoia kuningat Conti printsi vastu. Krahv de Gages järgnes austerlastele põhja nõrga väega. Vahepeal läks Napoli kuningas tagasi koju.
Sõda Alpides ja Apenniinides oli juba teravalt vaidlustatud, enne kui Conti prints ning Hispaania ja Prantsuse ühendarmee Alpidest alla tulid. Villafrancat rünnati Conti poolt 20. aprillil 1744. Pärast Alpidest alla tulemist hakkas vürst Conti 5. juulil 1744 edenema Piemonte suunas. 19. juulil 1744 oli Hispaania ja Prantsuse ühendarmee hõivatud Piemonte armeega mõneti meeleheitlikus võitluses Peyre-Longue juures. Lahingu tulemusel võttis Hispaania ja Prantsuse ühendarmee Teises Casteldelfino lahingus kontrolli alla Casteldelfino. Conti liikus siis Delmontesse, kus 8.–9. augusti öösel 1744 (lihtsalt 36 tundi varem, kui Hispaania armee Lõuna-Itaalias Teises Velletri lahingus võitles) võttis Hispaania ja Prantsuse ühendarmee Piemontelt Delmonte lahingus Delmonte linna. Sardiinia (sealhulgas Piemonte) kuningat võideti 30. septembril 1744 Conti poolt taas suures lahingus Madonna dell'Olmo all Coni (Cuneo) lähistel. Contil ei õnnestunud siiski võtta suurt Coni kindlust ja ta pidi taganema Dauphinésse oma talvekorterisse. Seega ei ühinenud Hispaania ja Prantsuse ühendarmee kunagi vürst Lobkowitzi juhitava Hispaania armeega lõunas ja nüüd asus nende vahele Austria-Sardiinia armee.
1745. aasta kampaania Itaalias ei olnud pelgalt postisõda. Torino kokkulepe 1742. aasta veebruarist (kirjeldatud eespool), mis lõi ajutise suhte Austria ja Piemonte-Sardiinia vahele, põhjustas jahmatuse Genova vabariigis. Siiski, kui sellele ajutisele suhtele anti 13. septembril 1743 sõlmitud Wormsi lepinguga vastupidavam ja usalduslikum iseloom, muutus Genova valitsus hirmunuuks. See hirm diplomaatilisest eraldatusest sundis Genova vabariiki loobuma oma erapooletusest sõjas ja ühinema Bourbonidega. Järelikult sõlmis Genova vabariik salalepingu Prantsusmaa, Hispaania ja Napoli Bourbonide liitlastega. 26. juunil 1745 kuulutas Genova Piemonte-Sardiiniale sõja.
Keisrinna Maria Theresia oli pettunud Lobkowitzi ebaõnnetumisest peatada Gages'i edenemine. Järelikult asendati Lobkowitz krahv Schulenburgiga. Austerlaste väejuhivahetus julgustas Bourboni liitlasi 1745. aasta kevadel esimesena ründama. Järelikult liikus krahv de Gages Modenast Lucca suunas, Hispaania ja Prantsuse ühendarmee Alpides marssal Maillebois' juhtimisel (vürst Conti ja marssal Maillebois vahetati välja talvel 1744–1745) edenes läbi Itaalia Riviera Tanaroni. Juuli keskel 1745 oli kaks armeed viimaks Scrivia ja Tanaro vahele koondunud. Üheskoos moodustasid krahv de Gages'i armee ning Hispaania ja Prantsuse ühendarmee ebaharilikult arvuka 80 000-mehelise väe. Kiirmarss Piacenzasse meelitas Austria väejuhi sinna ja tema äraolekul 27. septembril 1745 ründasid liitlased ja võitsid täielikult sardiinlasi Bassignana all, võidule järgnesid kiiresti Alessandria, Valenza ja Casale Monferrato vallutamised.
Keerukas Itaalia poliitika kajastub siiski tõsiasjas, et krahv Maillebois oli lõpuks võimetu võidust kasu lõikama. Tõepoolest, 1746. aasta algul tulid Austria väed, vabad Austria rahust Preisimaa Friedrich II-ga, läbi Tirooli Itaaliasse. Hispaania ja Prantsuse ühendarmee talvekorter Astis, Itaalias, langes otsese rünnaku alla ja Prantsuse 6000-meheline garnison Astis sunniti alla andma. Samal ajal tabas krahv Maximilian Ulysses Browne Austria korpusega liitlasi Po alamjooksul ja lõikas ära nende ühendusteed Hispaania ja Prantsuse ühendarmee põhijõududega Piemontes. Rida väikseid lahinguid hävitasid seega täielikult Hispaania ja Prantsuse ühendarmee vägede suure kontsentratsiooni. Liitlased eraldusid, Maillebois kattis Liguuria, hispaanlased marssisid Browne vastu. Viimane oli kohe ja tugevasti kindlustunud ja kõik, mida hispaanlased teha said, oli Piacenza juures kaevuda, Hispaania infant Felipe kui ülemkomandör kutsus Maillebois endale appi. Prantslased, osavalt juhitud ja kiiresti marssides, ühendasid taas kord jõud, kuid nende olukord oli kriitiline, ainult kahe marsi kaugusel nende taga oli Sardiinia kuninga armee neid jälitamas ja nende ees oli austerlaste peaarmee. Karm Piacenza lahing 16. juunil 1746 oli raske võitlus ja Maillebois oli peaaegu võitu võtmas, kui infanti käsk ta lahkuma sundis. Et armee üldse põgenema pääsesm, oli Maillebois ning tema poja ja staabiülema teene. Nende juhtimisel lipsas Hispaania ja Prantsuse ühendarmee nii austerlaste kui ka sardiinlaste käest ja võitis 12. augustil 1746 Austria korpust Rottofreddo lahingus. Siis taganes Austria armee Genovasse.
Kuigi Austria armee oli Genovasse naastes pelgalt oma enese vari, olid austerlased varsti Põhja-Itaalia isandad. Austerlased hõivasid 6. septembril 1746 Genova vabariigi. Kuid nende rüüsteretked Alpide suunal olid edutud. Varsti mässas Genova võitjate ängistava võimu vastu, tõusis üles ja ajas austerlased 5.–11. detsembril 1746 välja. Kui liitlaste sissetung Provence'i seiskus, võtsid prantslased, keda nüüd juhatas Belle-Isle'i hertsog, ette rünnaku (1747). Genova pidas vastu teisele Austria piiramisele. Nagu tavaliselt, tuli kampaania plaan Pariisist ja Madridist. Prantsuse armee valikkorpusel ševaljee de Belle-Isle'i (1684–1747) juhtimisel (ševaljee de Belle-Isle oli marssal Belle-Isle'i noorem vend) kästi 10. juulil 1747 rünnata kindlustatud Exillesi läbipääsu. Siiski andis kaitsev Wormsi liitlaste (Austria ja Piemonte-Sardiinia) armee Prantsuse armeele selles lahingus, mis sai tuntuks kui Colle dell'Assietta, jahmatava kaotuse. Selles lahingus tapeti barrikaadidel ševaljee ja koos temaga paljud Prantsuse aadli eliidist. Enne marssal Belle-Isle'i vankumatut edenemist taganesid austerlased Lombardiasse. Hajusad kampaaniad Wormsi liitlaste ja prantslaste vahel jätkusid kuni rahu sõlmimiseni Aachenis.

Hilisemad kampaaniad

Sõja viimast 3 kampaaniat Madalmaades illustreeris nüüd täielikult välja kujunenud marssal Saxe'i geenius. Pärast Fontenoyd hõivasid prantslased kõik oma ees. Enamuse brittide taandumine abiks Neljakümneviie mässu mahasurumisele kodus jättis liitlased abitusse seisu. Aastal 1746 aeti hollandlased ja austerlased tagasi Maasi joonele ning enamuse tähtsatest kindlustest võtsid prantslased ja Brüssel vallutati veebruaris 1746. Septembris käivitasid britid reidi Lorienti püüdega pakkuda diversiooni liitlasvägedele abiks Madalmaades. Rocourti lahing Liège'i lähistel, mis võideldi 11. oktoobril vürst Charlesi juhitavate liitlaste ja Saxe'i juhitavate prantslaste vahel, lõppes viimase võiduga. Hollandi Vabariik ise oli nüüd ohus, ja kui aprillis 1747 Saxe'i armee, mis oli nüüd vallutanud Austria Madalmaad kuni Maasini, pööras oma tähelepanu Ühendatud Provintsidele, avaldasid vanad piirikindlused vaid nõrka vastupanu. 1746. aasta augustist alates olid kestnud Breda rahukõnelused püüdega leida rahuplaan, kuid siiamaani oli neil vähe edu.
Oranje prints Willem IV ja Cumberlandi hertsog kannatasid 2. juulil 1747 rasket kaotust Lafelti lahingus ja Saxe saatis pärast oma võitu kiirelt ja salaja korpuse marssal Löwendahli (1700–1755) juhtimisel piirama Bergen op Zoomi. 18. septembril jooksid prantslased Bergen op Zoomile tormi, ja sõja viimasel aastal, 7. mail 1748 alistus Maastricht, mida ründasid kõik Saxe'i ja Löwendahli jõud. Suur Vene armee saabus ühinema liitlastega, kuid liiga hilja, et kasulik olla. Tüli Venemaa ja Rootsi vahel oli lahenenud Turu rahuga aastal 1743 ja aastal 1746 liitus Venemaa Austriaga. Lõpuks marssis suur armee Moskvast Reinile, sündmus, mis ei olnud ilma sõjalise tähtsuseta, ja oli omal moel eelmänguks suurele sissetungile aastatel 1813–1814 ja 1815. Üldine Aacheni rahu sõlmiti 18. oktoobril 1748.

Sõja lõpetus

Austria pärilussõda lõppes Aacheni rahuga. Maria Theresia ja Austria elasid üle status quo ante bellum, ohverdades vaid Sileesia territooriumi, mille Austria loovutas Preisimaale. Sõja lõpp pani alguse ka Saksa dualismile Preisimaa ja Austria vahel, mis õhutas lõpuks Saksa rahvuslust ja viis Saksamaa ühendamiseni.
Vaatamata oma võitudele andis Louis XV, kes tahtis olla vahekohtunik ja mitte vallutaja, kõik oma vallutused võidetud vaenlastele rüütellikkusega tagasi, väites, et ta on "Prantsusmaa kuningas, mitte poodnik". See otsus, suures osas tema kindralite ja prantsuse rahva poolt valesti aru saadud, tegi kuninga ebapopulaarseks. Prantslased saavutasid nii vähe, mille eest nad võitlesid, selle eest omandasid nad väljendid Bête comme la paix ("Loll nagu rahu") ja Travailler pour le roi de Prusse ("Töötama Preisimaa kuningale", s.o töö mitte millegi eest). Viimast väljendit kasutavad prantslased ikka veel. Siiski tervitati tema heldust Euroopas ja Prantsusmaa suurendas oma poliitilist mõju mandril.

Sõja üldine iseloom Euroopas

Preisimaa triumf oli paljus tänu üldtunnustatud taktika ja distsipliini põhimõtete täielikumale rakendamisele, kuigi vähem üldiselt peale surutud. Teised riigid korraldasid oma väed ümber pärast sõda, mitte niivõrd Preisi mudeli järgi, kui tuntud üldiste põhimõtete rangema kohaldamise alusel. Veelgi enam, Preisimaa oli kõigist teistest mandririikidest kaugel ees halduse poolest, ja eriti Austria üle oli tema eelis selles küsimuses peaaegu otsustav. Lisaks sellele oli Friedrichi isiklik ülemvõim, vastandina kindralitele, kes vastutasid oma meeste eest oma otseste ülemuste ees.
Sõda, nagu muud ajastu konfliktid, tähendas erakordseid erinevusi eesmärgi ja vahendite vahel. Prantsuse ja teiste armeede teostatud poliitilised skeemid olid sama suurejoonelised kui tänapäevalgi. Nende täitmine, aja ja ruumi tingimustes, ei vastanud alati ootustele, ja sõja ajalugu osutab, nagu osutas Seitsmeaastane sõda, et väike 18. sajandi alaline armee võib vallutada järk-järgult, kuid ei suuda anda otsustavat lööki. Friedrich üksi, kindla eesmärgi ja proportsionaalsete vahenditega selle saavutamiseks, õnnestus täielikult. Isegi vähem oli oodata, kui armeed koosnesid liitlaste kontingentidest, saadetuna sõtta igaüks erineva eesmärgiga. Liitlaste rahvusarmeed aastal 1813 (Leipzigi lahingus) töötasid ustavalt koos, sest neil oli palju kaalul ja nad töötasid ühise eesmärgi nimel. 1741. aastal esindasid nad mitme dünastia lahknevaid erahuvisid ega saavutanud midagi.

Lääne-India

23. oktoobril 1739 kuulutati Suurbritannia poolt Hispaaniale sõda, mis sai tuntuks kui Jenkinsi kõrva sõda. Kavas oli korraldada ühendoperatsioone Hispaania kolooniate vastu idast ja läänest. Üks vägi, maa- ja merevägi, pidi neid ründama Lääne-Indiast admiral Edward Vernoni juhtimisel. Teine, kommodoor George Ansoni, hilisema lord Ansoni juhtimisel pidi minema ümber Hoorni neeme ja langema peale Ladina-Ameerika Vaikse ookeani rannikule. Viivitused, halb ettevalmistus, korruptsioon laevatehases ning mere- ja maaväe ohvitsere puudutavad nääklemised põhjustasid lootusrikka skeemi nurjumise. 21. novembril 1739 õnnestus admiral Vernonil siiski vallutada halvasti kaitstud Hispaania sadam Portobelo tänapäeva Panamas. Kui Vernon ühines Chaloner Ogle'i suure mereväetugevduse ja tugeva väekorpusega, rünnati Cartagenat tänapäeva Colombias (9. märts – 24. aprill 1741). Viivitus andis Sebastián de Eslava ja Blas de Lezo y Olavarrieta juhitavatele hispaanlastele aega ette valmistuda. Pärast kahte kuud oskuslikku kaitset Hispaania poolt jäi Briti rünnak lõpuks alla massilisele haiguspuhangule ja taandumine kannatas kohutavat elude ja laevade kaotust.
Sõda Lääne-Indias suri pärast kahte muud edutut Hispaania territooriumile tehtud rünnakut välja ja ei elustunud enne kui aastal 1748. Ansoni juhitud ekspeditsioon jäi hiljaks, oli väga halvasti varustatud ja vähem tugev, kui oli mõeldud. See koosnes kuuest laevast ja lahkus Suurbritanniast 18. septembril 1740. Anson tuli tagasi 15. juunil 1744 üksi oma lipulaevaga Centurion. Teised alused kas ei saanud Hoorni neemest mööda või kadusid. Kuid Anson rüüstas Tšiili ja Peruu rannikut ning vallutas Filipiinide juures üüratu väärtusega Hispaania galeooni. Tema reis oli suur kindlameelsuse ja vastupidavuse vägitegu.
Pärast Briti sissetungide ja Hispaania vastusissetungi nurjumist Georgiasse aastal 1742, jäid võitlevate poolte merelahingud Kariibi merel mõlema poole kaaparitele. Kartes suurt rahalist ja majanduslikku kaotust, mida võiks põhjustada hõbedalaevastiku vallutamine, vähendas Hispaania riski, vähendades konvoide arvu, vähendades seeläbi nende väärtust. Suurendati ka külastatavate sadamate arvu ja vähendati prognoositavaid reise.
Sõja viimasel aastal nähti kahte tähtsat lahingut Kariibi merel: teist brittide rünnakut Santiago de Cubale, mis samuti lõppes nurjunult, ja merelahingut, mis tulenes kahe konvoi juhuslikust kohtumisest. Lahing hargnes lahti segadusest, kus kumbki pool oli korraga mures oma kaubanduse kaitsmisest ja püüdis vahelt haarata teise oma. Vallutamine muutus eriti soovituks brittidele fakti tõttu, et Hispaania koju suunduv laevastik oli laetud hõbedakangidega Ameerika kaevandustest. Edu kaldus brittidele, kui üks Hispaania sõjalaev jooksis madalikule ja teine püüti kinni, kuid Briti komandör ei suutnud edu kaitsta ja Hispaania laevastik varjus Havannasse.

Vahemeri

Kui Anson oli oma ümbermaailmareisil, keskendus Hispaania peamiselt kuninga Itaalia poliitikale. Eskaader varustati Cádizis, et viia väed Itaaliasse. Seda jälgis Briti admiral Nicholas Haddock. Kui blokeeriv eskaader oli sunnitud varude täiendamiseks lahkuma, läks Hispaania admiral Juan José Navarro merele. Teda jälitati, kuid kui Briti vägi silmapiirile ilmus, ühines Navarroga Prantsuse eskaader Claude-Elisée de La Bruyère de Courti juhtimisel (detsembris 1741). Prantsuse admiral kuulutas, et toetab hispaanlasi, kui neid rünnatakse, ja Haddock taandus. Prantsusmaa ja Suurbritannia ei olnud veel avalikult sõjas, kuid mõlemad olid haaratud võitlusse Saksamaal – Suurbritannia kui Ungari kuninganna Maria Theresia liitlane; Prantsusmaa kui Baieri nõudmiste toetaja keisririigi osas. Navarro ja de Court läksid Touloni, kuhu nad jäid veebruarini 1744. Briti laevastik jälgis neid admiral Richard Lestocki juhtimisel, kuni saadeti Thomas Mathews kui ülemjuhataja ja Torino õukonna minister.
Paigutisi sõjategevuse ilminguid prantslaste ja brittide vahel leidis aset erinevatel meredel, kuid avalik sõda ei alanud enne, kui Prantsuse valitsus kuulutas 30. märtsil sõja, millele Suurbritannia 31. märtsil vastas. Sellele formaalsusele eelnesid prantslaste ettevalmistused sissetungiks Inglismaale ning Touloni lahing Briti ja Prantsuse-Hispaania laevastiku vahel. 11. veebruaril võideldi kõige segasem lahing, milles Briti laevastiku eelvägi ja tsenter olid hõivatud Hispaania järelväe ja liitlaste tsentriga. Lestock, kes oli halvimates võimalikes tingimustes oma ülemaga, ei võtnud lahingust osa. Mathews võitles hingega, kuid korrapäratult, lõhkudes oma laevastiku rivikorra, ja mitte näidates jõu suunda, samas Navarro väiksem laevastik säilitas sidususe ja tõrjus endast suurema vaenlase energilised, kuid segased rünnakud kuni Prantsuse laevastiku saabumiseni, sundides raskelt vigastatud Briti laevastiku taanduma. Hispaania laevastik seilas siis Itaaliasse, kuhu toimetas värske armee ja varustust, millel oli sõjale otsustav mõju. Briti laevastiku juhtimisvead lahingus, mis tekitasid rahva seas sügavat viha, viisid drastilise reformini Briti laevastikus.

Põhjapoolsed veed

Prantsuse plaan tungida Suurbritanniasse koostati koos jakobiitide juhtidega ja sõdureid pidi transporditama Dunkerque'ist. Veebruaris 1744 purjetas 20 liinilaevast Prantsuse laevastik Roquefeuili krahvi Jacques Aymari juhtimisel La Manche'ile, enne kui Briti vägi admiral John Norrise juhtimisel oli valmis talle vastu astuma. Kuid Prantsuse vägi oli halvasti varustatud, admiral oli närviline, tema meeles olid kõik hädad, mis juhtuda võiksid, ja ilm oli halb. De Roquefeuil jõudis peaaegu The Downsini, kus ta sai teada, et John Norris oli käeulatuses 25 liinilaevaga, ja taandus seejärel kiirustades. Dunkerque'is ette valmistatud sõjaline ekspeditsioon väina ületamiseks De Roquefeuili laevastiku kaitse all loomulikult ei alanud. Prantslaste äärmine nõrkus merel, tänu pikalt unarusse jäetud laevastikule ja varakambri pankrotiseisundile, oli näha jakobiitide ülestõusu ajal aastal 1745, kui Prantsusmaa ei teinud katsetki Briti valitsuse murest kasu lõigata.
Hollandlased, olles selleks ajaks ühinenud Suurbritanniaga, andsid tõsise lisanduse Prantsusmaa-vastastele merejõududele, kuigi Hollandi Vabariik oli sunnitud vajadusest säilitada armee Flandrias mängima merel väga alluvat osa. Olles mitte vaimustatud hirmuäratavast rünnakust ja omades vahetuid huvisid nii kodus kui ka Saksamaal, oli Briti valitsus aeglane kasutama oma viimast mereväe jõudu. Hispaania, kes ei teinud midagi rünnakulaadset, oli peaaegu tähelepanuta jäetud. 1745. aastal kattis Briti merevägi Uus-Inglismaa ekspeditsiooni, mis võttis Louisbourgi (30. aprill – 16. juuni), kuid kõigi võitlevate poolte poolt saavutati merel vähe muud.
Aastal 1746 kombineerisid britid mere- ja maaväe ekspeditsiooni Prantsusmaa rannikule – esimese pikast reast sarnastest ettevõtmistest, mis lõpuks naerdi välja kui "akende ginidega katkiviskamine" – mis viidi läbi augustis ja oktoobris. Eesmärgiks oli vallutada Prantsuse Ida-India kompanii laevatehas Lorient, kuid seda ei saavutatud.
Aastast 1747 kuni sõja lõpuni oktoobris 1748 oli Briti valitsuse merepoliitika energilisem ja sidusam, jõudmata kõrgtasemele. Rangemat järelevalvet peeti Prantsuse ranniku üle ning mõjusa vahendina lõigati vahelt ühendusepidamist Prantsusmaa ja tema Ameerika valduste vahel. Kevadel saadi informatsiooni, et Lorientist pidi väljuma tähtis konvoi Ida- ja Lääne-Indiasse. Konvoi püüti Ansoni poolt kinni 3. mail ja esimeses Finisterre neeme lahingus pühkisid Briti admirali George Ansoni 14 liinilaeva minema Prantsuse eskordi 6 liinilaevast ja 3 relvastatud kaubalaevast, kuigi vahepeal kaubalaevad põgenesid.
14. oktoobril peeti Biskaia lahes hästivarustatud ja hästijuhitud suuremaarvulise eskaadri poolt kinni veel üks Prantsuse konvoi, mida kaitses tugev eskaader – eskaadrites oli vastavalt 8 Prantsuse ja 14 Briti laeva. Järgnenud teises Finisterre neeme lahingus õnnestus Prantsuse admiralil Henri-François des Herbiers-l'Étenduère'il (1681–1750) katta enamuse kaubalaevade põgenemist, kuid Hawke'i Briti eskaader võttis 6 tema sõjalaeva. Enamus kaubaaluseid peeti hiljem kinni ja vallutati Lääne-Indias. See häving veenis Prantsuse valitsust oma abitusest merel ja rohkem jõupingutusi ei tehtud.