Georg Friedrich Parrot

George Frederic Parrot (ka Georg Friedrich Parrot, Georg Friedrich von Parrot, Georges-Frédéric Parrot; 5. juuli 1767 Mömpelgard (Montbéliard), Württembergi hertsogiriik – 20. juuli 1852 Helsingi) oli šoti-prantsuse päritolu Eestis ja Venemaal tegutsenud füüsik, Tartu ülikooli esimene taastamisjärgne rektor ja Peterburi Teaduste Akadeemia akadeemik.
1802–03, 1805–06 ja 1812–13 oli Parrot Tartu ülikooli rektor, 1802–26 Tartu Ülikooli teoreetilise ja eksperimentaalse füüsika korraline professor. Tema eestvedamisel loodi Pulkovo observatoorium ning TÜ juures kogu Venemaa ülikoolidele õppejõude ette valmistanud Professorite Instituut.
Parrot andis olulise panuse Tartu ülikooli ülesehitamisse, seisis pärisorjuse kaotamise eest ning toetas Liivimaal linna- ja külakoolide võrgustiku rajamist, mis aitasid hiljem kaasa Eesti ja Läti omariikluse sünnile. Ta andis nõu keiser Aleksander I-le ning hiljem ka keiser Nikolai I-le mõjutades nii sündmusi terves Vene impeeriumis.
Tartu ülikooli rektoriks tõusis ka tema poeg Jean Jacques Friedrich Wilhelm Parrot.

Elulugu

Parrot lõpetas 1786 Stuttgardi Ülikooli, mis asus toonases Württembergi hertsogiriigi pealinnas. 1801. aastal sai ta Königsbergis filosoofiadoktori kraadi trükis ilmunud tööde eest. 1811. aastast oli ta Peterburi Teaduste Akadeemia korrespondentliige, hiljem liige (1826–29 matemaatikas ja 1830–40 füüsikas) ning 1840. aastast auliige.
1786–88 oli ta Normandias krahv d'Hericu juures koduõpetaja ning 1788–95 tegutses Saksamaal peamiselt matemaatika ja füüsika eratundide andjana. Saksamaalt lahkus ta peamiselt majanduslikel põhjustel: hiljuti abiellunult vajas ta regulaarsemat sissetulekut kui võimaldasid matemaatika eratunnid ja leiutiste võistlused. 1795 tuli ta Liivimaale, kus oli krahv C. von Sieversi perekonnas koduõpetajaks Cēsises ja Vecates. 1796–1801 oli ta Riias (1782 asutatud) Liivimaa Üldkasuliku ja Ökonoomilise Sotsieteedi (Livländische gemeinnützige und ökonomische Sozietät)) sekretär ja arendas välja selle tegevuse põhisuunad. Hiljem Tartu Ülikoolis liikunud kuulujutud, mille kohaselt Parrot olevat lahkunud Prantsusmaalt revolutsiooni ajal poliitiliste vaadete tõttu ning olla Napoleonit pooldavate sõnavõttude pärast ka Riias lühemat aega vangis istunud, ei vastanud tõele.
Aastast 1802 oli Parrot Tartus taasrajatud Tartu Ülikooli teoreetilise ja eksperimentaalse füüsika korraline professor. Sellal käis ülikoolis äge võitlus Balti rüütelkondade moodustatud konservatiivse kuraatorite kolleegiumi ja valgustusmeelsetest professoritest koosneva nõukogu vahel. Parrotist sai ülikoolis aadlivastase opositsiooni juht. Raskes situatsioonis aitas professoreid õnnelik juhus: 22. mail 1802 peatus Tartus läbisõidul Preisimaale noor keiser Aleksander I, kellele Parrot pidas ülikoolis hiilgava prantsuskeelse tervituskõne. Kõne meeldis keisrile sedavõrd, et ta tellis sellest endale koopia ja teatas oma vastuskõnes, et siitpeale võib TÜ arvestada keisri soosingu ja erilise sümpaatiaga. Parroti positsioon tugevnes ja ta valiti 28. juuni 1802 professor Ewersi asemele uueks prorektoriks (rektori ülesannetes). Aadlipoolsed rünnakud aga ägenesid sedavõrd, et nõukogu saatis Parroti Peterburi, kus oktoobri lõpul toimunud audientsil sai Parrot oma missioonile keisrilt täieliku toetuse ning äsja loodud Vene Haridusministeeriumi juhtide osalusel valmis "Tartu Keiserliku Ülikooli põhimäärus", millele keiser andis Parroti palvel erilise autoriteetsuse märgiks 12. detsember 1802 (oma 25. sünnipäeval) omakäelise allkirja. Põhimäärusega võeti TÜ keisri erilise hoole alla, vabastati kuraatorite kolleegiumi eestkostest ning allutati otse Haridusministeeriumile. TÜ sai täieliku sisemise autonoomia ja soodsa riikliku finantseerimise. 22. detsember 1802 kandis Parrot juubeldavale TÜ nõukogule oma reisi tulemustest ette ja ta valiti Tartu Keiserliku Ülikooli esimeseks rektoriks (kuni 1. augustini 1803).
Georg Friedrich Parrot oli TÜ rektor ka aastail 1805–06 ja 1812–13 ning 1808–09. 1813–14 ja 1817–18 oli ta filosoofiateaduskonna dekaan, aastast omal algatusel 1826 emeriitprofessor. 1826. aastast elas ta Peterburis, kus oli Teaduste Akadeemia füüsikakabineti juhataja. Teadusorganisaatorina algatas ta mitmeid projekte, millest tähtsaimad oli Pulkovo observatooriumi rajamine ja Professorite Instituudi asutamine TÜ juures. Ta paistis silma valgustusideoloogia pooldajana.
Parrot suri reisil Helsingisse ja on maetud Smolenka luteri kalmistule Peterburis.

Teadustöö

Georg Friedrich Parrot kirjutas uurimusi elektri, optika, vedelike füüsika, geoloogia ja meteoroloogia valdkonnast. Tema töödest on püsivama väärtusega osmoosi tähtsuse rõhutamine füsioloogilistes protsessides, samuti kuulub talle galvaanilise elektri keemiline teooria. Kokku avaldas ta umbes 120 teadustööd.
Ta sooritas mitu uurimisretke Krimmi, Kaukaasiasse, Alpidesse, Püreneedesse jm. Ekspeditsioonide kohta avaldatud tööd käsitlevad Maa gravitatsiooni ja magnetismi, geoloogilist ehitust jm. Ta kirjutas kõrgetasemelisi füüsikaõpikuid, korraldas TÜ füüsikakabineti sisustamise tolleaegse teaduse kõrgtasemele vastavate riistadega, leiutas ja konstrueeris neid ka ise. Selle tulemusena kujunes TÜ füüsikakabinet Põhja-Euroopa ülikoolide üheks parima varustusega teadusasutuseks, millel kujunesid viljakad kontaktid Euroopa tähtsaimate füüsikakeskustega (London, Stuttgart, Leipzig, Leiden jt).
Parrot oli Mecklenburgi Põllumajandusseltsi, Keiserliku Farmakoloogilise Ühenduse, Kuramaa Kirjandus- ja Kunstiseltsi liige, Tartu Akadeemilise Musse asutajaliige ja mitme teise (kokku üle kümne) vene ja välismaa teadusühingu ja -seltsi liige ning auliige.

Mälestuse jäädvustamine

Parroti mälestuseks kinnitati 1913. aastal Tartu Inglisillale portreemedaljon koos pühendustekstiga.