Enrico Caruso

Noorusaastad ja karjääri algus

Pärit vaeste vanemate perekonnast. Isa Marcello oli mehaanik ja valukoja tööline. Isal ja tema abikaasal Annal oli 21 last (20 poissi ja üks tüdruk), kellest 18 suri lapsena. Laulis 15-aastaselt õhtuti kirikutes ja töötas päeval isa kõrval mehaanikuna. Õppis laulmist Napolis Guglielmo Vergine juures. Debüteeris ooperilaval 1894. aastal Napoli Teatro Nuovos amatöörhelilooja Mario Morelli ooperis "L'amico Francesco" („Sõber Francesco”). Laulis seejärel olulisi tenorirolle Napolis, Casertas, Salernos ja Kairos, äratamata kuni 1897. aastani ooperiringkondades mingit tähelepanu. Läbimurre tuli aga siis, kui ta oli Umberto Giordano vähese tähelepanuga jäänud ooperi "Il voto" peaosa esmaesitaja ning Palermos suure eduga Amilcare Ponchielli "La Giocondas" Enzo rollis. Aastatel 1898–1899 lauldes peamiselt Itaalia teatrites, käis endale rahvusvahelist nime tegemas ka Peterburi Maria teatris, Moskva Suures Teatris, Buenos Airese Teatro Colonis, Varssavis ja Monte Carlos.

Rahvusvaheline läbimurre

Arturo Toscanini kutsus Caruso osalema Giuseppe Verdi mälestuskontserdil Milano La Scalas veebruaris 1901. See esinemine avas talle tee maineka La Scala lavale, kus debüteeris samal aastal Puccini ooperis "La bohème" Rodolfo rollis. Sellele järgnes samas triumfaalne esinemine Nemorino rollis Gaetano Donizetti ooperis "L'elisir d'amore" ("Armujook"). Laulis järgnevalt Buenos Aireses, Napoli Teatro San Carlos (1901) ja Londoni Covent Gardenis (1902, 1904–1907, 1913–1914). 1903. aastal saabus lõpuks kutse debüteerida New Yorgi Metropolitan Operas. Mantova hertsog partii esitamine 23. novembril Verdi ooperis "Rigoletto" oli triumfaalne. Mõni kuu hiljem algas tema elu lõpuni kestnud koostöö heliplaadifirma Victor Talking Machine Company (His Masters Voice, logoks valge koer grammofoni ees). Esimene heliplaat valmis 1. veebruaril 1904. Kokku salvestas ta selles firmas ligi 230 heliplaati. Sai tiitliks „esimene grammofonitenor”. Tema heliplaadistustest on kõige väärtuslikumaks hinnatud Nemorino aariat “Una furtiva lagrima” ("L'elisir d'amore", 1904). Oli Metropolitan Opera solist kuni 1920. aastani, esinedes 863 etenduses. President Theodore Roosevelt pidas temast väga lugu kinkides talle oma autogrammiga foto.

Maailma ooperilavadel

Laulnud ka San Franciscos, Washingtonis, Roomas, La Habanas, Monte Carlos, Pariisis, Berliinis, Dresdenis, Viinis, Budapestis, Méxicos, Peterburis, Moskvas, São Paulos, kuid mitte kunagi pärast 1901. aastat Napolis, kus tal Nemorino rolli esitamine ebaõnnestus ja ta välja vilistati. 1907. aastal laulis koos sopran Nellie Melbaga Londonis Buckinghami palees kuningas Edward VII ja kuninganna Alexandra kutsel.

Parimad rollid

Oli Federico (Cilea, "L'arlesiana", 1897), Loris Ipanoffi (Giordano, "Fedora", 1898), Florindo (Mascagni, "Le maschere", 1901), Federico (Franchetti, "Germania", 1902) ja Dick Johnsoni (Puccini "La fanciulla del West", 1910) rollide looja. Caruso repertuaar oli väga mahukas. Ta esines ligi 60 ooperis, mis sisaldasid nii lüürilise kui ka dramaatilise tenori osi. Oli eriti väljapaistev Verdi rollide tõlgendaja. Trumprollideks olid Nemorino ("L'elisir d'amore"), Mantova hertsog ("Rigoletto"), Canio ("I pagliacci"), Alfredo ("La traviata"), Rodolfo ("La bohème") ja Cavaradossi ("Tosca"). Esitas ka prantsuse ja itaalia heliloojate lüürilisi osi ooperitest "Faust", "Les pêcheurs de perles", "Manon", "Manon Lescaut" ning paistis silma Don José rolli esitajana "Carmenis".  
Oli tuntud ja armastatud oma väga ilusa hääle poolest. Ületas kõiki oma kaasaegseid tenoreid väljapaistvalt meisterliku hingamisega. Paistis silma väga hea diktsioon ja lavalise esinemine poolest. Oli eriti silmapaistev rolliesitaja traagilistes rollides. Teenistus Ameerikas oli sedavõrd hea, et ta suutis juba 1904. aastal osta Firenze lähedal Villa Bellosguardo. Caruso honorarid olid teiste tippsolistidega võrreldes tunduvalt suuremad. Londonis sai ta etenduse pealt 500 naela, mis oli väga suur raha. Tema summaarseid tulusid ooperilavadel esinemiste eest on hinnatud miljonile dollarile.

Isiklikku

Caruso abiellus Ameerikas 20. augustil 1918 25-aastase varaka patendivoliniku tütrest suurilmadaami Dorothy Park Benjaminiga (1893–1955), kellega tal sündis tütar Gloria Caruso (1919–1999). Dorothy avaldas 1928. ja 1945. aastal kaks Caruso biograafiat, kus on palju tsitaate Caruso kirjadest temale. Varasematest naissuhetest oli Carusol kaks poega Rodolfo Caruso (1898–1951) ja Enrico Caruso, Jr. (1904–1987) ning veel kaks last, kes surid varases nooruses.

Eluloojang

Viimane esinemine ooperilaval ja avalik esinemine üldse oli Metropolitan Operas jõululaupäeval 24. detsembril 1920 Eleazari rollis Halévy ooperis "La juive" („Juuditar”) Enrico Caruso suri 7 kuud hiljem Napoli Vesuvio hotellis kell 9 hommikul 48-aastaselt rinnakelmepõletikku. Teda leinati suure soojuse ja lugupidamisega kui 20. sajandi alguse suurimat lauljat ning konkurentsitult parimat tenorit. See kokkuleppeline positsioon on jäänud püsima tänaseni. Itaalia kuningas Vittorio Emanuele III isiklikult avas Napoli kuninglikus katedraalis San Francesco di Paola Caruso matusetalituse. Caruso on maetud Napoli Del Pianto surnuaiale.

Film

1950. aastal tegi Richard Thorpe Hollywoodis Metro-Goldwyn-Mayeri stuudios suuresti meelevaldsete ja ebatäpsete eluepisoodidega tüüpilise 109-minutise biograafilise vaatefilmi "The Great Caruso" Itaalia päritolu Ameerika tenori Mario Lanzaga nimiosas. Caruso abikaasa Blyth Dorothy Park Benjamini osas oli Ameerika laulja ja näitleja Ann Blyth.