Valahhia vürstiriik

Etümoloogia

Nimi Valahhia, mida rumeenlased üldiselt enda kohta ei kasuta (kuid esineb mõnes kontekstis kui Valahia või Vlahia), tuleneb sõnast "walha", mida germaanlased kasutasid keltide ja hiljem romaniseerunud keltide ning kõigi romaanikeelsete inimeste kirjeldamiseks. Loode-Euroopas andis see muu hulgas tõuke Walesile, Cornwallile, Vallooniale, samas Kagu-Euroopas kujundas see etnonüümi valahh, mida germaanlased kasutasid romaanikeelsete naabrite kohta ja mille rumeenlaste kohta võtsid järgnevalt üle slaavikeelsed, variantidena nagu Vlach, Blach, Bloc, Bloh, Boloh jne. — vaata ka valahhid.
Varakeskajal kasutati slaavi tekstides asukoha määranguna ka nime "Zemli Ungro-Vlahiskoi" (Земли Унгро-Влахискои või "Ungari-Valahhia maa"). Mõiste, rumeenia keeles "Ungrovalahia", jäi religioosses kontekstis kasutusse kuni uusajani, viidates rumeenia õigeusu Ungari-Valahhia metropoliidile, erinevalt Tessaalia Valahhiast või Suur-Valahhiast Makedoonias, keskaegne riik, või Väike-Valahhiast (Mala Vlaška) Serbias. Riigi ametlikud määrangud olid Muntenia (Mägede maa) ja Țara Românească (Terra Romana või Rumeenia maa).
Pikka aega pärast 14. sajandit kutsuti Valahhiat Bulgaaria allikates Vlaško (Влашко), Serbia allikates Vlaška (Влашка) ning saksakeelsetes (Transilvaania) allikates Walachei või Walachey. Traditsiooniline Ungari nimi Valahhiale on Havasalföld ("Lumised madalikud") (vanem vorm on Havaselve, mis tähendab "maad lumiste mägede taga" ("lumised mäed" = Alpid = Karpaadid)), ladina keeles Transalpina – kasutati Ungari kuningriigi ametlikes kuninglikes dokumentides. Osmanitürgi ja türgi keeles kasutatakse Eflâk Prensliği, Eflâk (mis tähendab ka "taevas" või "taevad"), افلاق.
Araabia kroonikad 13. sajandist kasutasid Bulgaaria kuningriigi asemel vaid nime Valahhia ja andsid Valahhia araabia koordinaadid ja määrasid, et Valahhia nimi oli "al-Awalak" ja elanikud "ulaqut" või "ulagh"

Must Valahhia

Mavrovlachia (Must Valahhia) on Moldova teine nimi. Mavrovlachi on Balkani valahhide või aromanide teine nimi. Mõlemad nimed võisid tulla segadusest: Kara Iflak, Valahhia türgi nimi, tähendab "valahhide maad"; kuid hiljem tõlgendati kara ("maa") valesti kui kara ("must").
Hiljem nimetasid türklased Moldova ja Valahhia ümber kui Kara Iflak ("Must Valahhia": Moldova) ja Ak Iflak ("Valge Valahhia": Valahhia) vastavalt türgi ilmakaarte sümbolismile: põhja sümboliseerib must ja läänt valge. Ardeal/Erdély oli Transilvaania nimi ja Kara Iflak, "Põhja-Valahhia" oli kas Valahhia, valahhidega asustatud Balkani territooriumitest põhjas, või Moldova (Valahhiast põhjas). Teine seletus on tüpoloogiliselt parem.

Mircea cel Bătrânist kuni Radu Suureni

Kui kogu Balkani poolsaar sai areneva Osmanite riigi lahutamatuks osaks (protsessi lõpetas aastal 1453 Konstantinoopoli langemine sultan Mehmed II kätte), oli Valahhia haaratud sagedastest vastasseisudest ja muutus Mircea cel Bătrâni valitsemise viimastel aastatel Osmanite maksualuseks riigiks. Mircea (valitses 1386–1418) võitis esialgu Osmaneid mitmes lahingus (sealhulgas Rovine lahingus aastal 1394), ajades nad Dobrudžast minema ja laiendades viivuks oma võimu Doonau deltale, Dobrudžale ja Silistrale (u. 1400–1404). Ta kõikus liitude vahel Ungari Zsigmondi ja Jagelloonide Poolaga (võttes osa Nikopolise lahingust) ja allkirjastas aastal 1417 rahulepingu Osmanitega, pärast seda, kui Mehmed I saavutas kontrolli Turnu Măgurele ja Giurgiu üle. Kaks sadamat jäid, lühikeste vaheaegadega, Osmanite riigi osaks aastani 1829. Aastatel 1418–1420 võitis Mihail I Osmaneid Severinis, kuid tapeti lahingus; aastal 1422 kõrvaldati oht lühikeseks ajaks, kui Dan II tekitas Pippo Spano abil Murad II-le kaotuse.
Aastal 1428 sõlmitud rahu avas sisekriisi perioodi, kui Dan pidi end kaitsma Radu Praznaglava vastu, kes juhtis esimest reast bojaaride koalitsioonidest valitud vürstide vastu (aja jooksul muutusid need avalikult Osmanite-meelseks, vastuseks repressioonidele). Olles aastal 1431 võidukad (aastal, kui bojaaride toetusel asus troonile Alexandru I Aldea), said bojaarid järjest lööke Vlad II Draculi poolt (1436–1442; 1443–1447), kes sellegipoolest üritas kompromisse Osmanite ja Saksa-Rooma riigiga.
Järgnenud kümnendit iseloomustasid konflikt rivaalitsevate Dănești ja Drăculești perekondade vahel, Ungari kuningriigi regendi János Hunyadi mõju ja pärast Vladislav II neutraalset valitsemist Vlad III Draculi tõus, kes on paremini tuntud kui Vlad Teibasseajaja. Vlad, kelle valitsemise ajal on Bukaresti esmakordselt mainitud vürstliku residentsina, teostas mässuliste bojaaride peal terrorit, katkestas kõik sidemed Osmanitega ja lõi aastal 1462 tagasi Mehmed II pealetungi Öörünnaku ajal, enne kui oli sunnitud taganema Târgoviștesse ja nõustunud maksma suurendatud andamit. Tema samaaegsed konfliktid oma moslemist venna Radu cel Frumose ja Laiotă Basarabiga viisid Valahhia vallutamiseni Radu III poolt, kes valitses seda 11 aastat kuni oma surmani. Radu Suur (1495–1508) jõudis bojaaridega mitme kompromissini, kindlustades sisemise stabiilsuse perioodi, mida varjutas kokkupõrge Moldova Bogdan Pimedaga.

Mihnea cel Răust kuni Petru Cercelini

15. sajandi lõpul toimus võimsa Craiovești perekonna tõus, tegelikult Oltenia banaadi sõltumatud valitsejad, kes otsisid Osmanite toetust oma konkurentsis Mihnea cel Răuga (1508–1510) ja asendasid ta Vlăduțiga. Pärast seda, kui viimane osutus baanidele vaenulikuks, lõppes Basarabi dünastia ametlikult Craiovești Neagoe Basarabi ametisse tõusuga. Neagoe rahumeelset valitsemist (1512–1521) on ära märgitud selle kultuurilistes aspektides (Curtea de Argeşi toomkiriku ehitamine ja renessansi mõjud). See oli ka saksi kaupmeeste Brașovis ja Sibius kasvava mõju ning Valahhia liidu Ungari Lajos II-ga periood. Teodosie ajal oli riik taas neljakuulise Osmanite okupatsiooni all, sõjaline haldus näis püüdvat luua Valahhia pašalõkki. See oht koondas kõik bojaarid toetama Radu de la Afumațit (neli valitsusaega aastatel 1522 kuni 1529), kes kaotas lahingu pärast kokkulepet Craiovești ja sultan Suleiman I Toreda vahel; vürst Radu kinnitas lõpuks Suleimani positsiooni süseräänina ja nõustus maksma isegi kõrgemat andamit.
Osmanite süseräniteet jäi praktiliselt vastuvaidlematuks järgnenud 90 aastaks. Radu Paisie, kelle Suleiman aastal 1545 kukutas, loovutas samal aastal Brăila sadama Osmanite haldusesse. Tema järglane Mircea Ciobanul (1545–1554; 1558–1559), vürst ilma igasuguste nõudmisteta aadlipärandile, pandi troonile ja nõustus seejärel vähendama autonoomiat (kasvatades makse ja viies läbi relvastatud sissetungi Transilvaaniasse — toetades Türgi-meelset János Zápolyat). Konfliktid bojaariperekondade vahel muutusid karmimaks pärast Pătrașcu Hea valitsemist ja bojaaride ülevõim valitsejate suhtes oli ilmne Petru Noorema (1559–1568; valitsemisaega domineeris Doamna Chiajna ja tähistas maksude suur kasv), Mihnea Turcituli ja Petru Cerceli valitsemisajal.
Osmanite riik tugines oma sõjaväe varustamisel ja ülalpidamisel üha Valahhiale ja Moldovale; kuid kohalik armee kadus varsti suurenenud kulude ja palgasõdurite ilmsema tõhususe tõttu.

19. sajandi algus

Vürst Alexandros Soutzose surm aastal 1821, mis langes kokku Kreeka iseseisvussõja puhkemisega, tekitas bojaaride regentvalitsuse, mis püüdis takistada Scarlat Callimachi saabumist troonile Bukarestis. Samaaegne pandurite juhi Tudor Vladimirescu teostatud ülestõus Oltenias, kuigi suunatud kreeklaste ülevõimu kukutamisele, leppis kokku Filiki Hetaireia Kreeka revolutsionääridega ja asus regentide poolele, otsides Vene toetust (vaata ka: Rahvusluse tõus Osmanite riigis).
21. märtsil 1821 sisenes Vladimirescu Bukaresti. Järgnenud nädalatel suhted tema ja ta liitlaste vahel halvenesid, eriti pärast seda, kui ta üritas kokkulepet Osmanitega; Hetaireia juht Alexandros Ypsilantis, kes kehtestas end Moldovas ja pärast maikuud Põhja-Valahhias, käsitles liitu murtuna — ta hukkas Vladimirescu ja seisis silmitsi Osmanite sissetungiga ilma panduri või Vene toeta, kannatades suuri kaotusi Bukarestis ja Drăgășanis (enne taganemist Austria Transilvaaniasse). Need vägivaldsed sündmused, mis pani enamuse fanarioote kalduma Ypsilantise poolele, pani sultan Mahmut II võtma vürstiriigid oma okupatsioonialuseks (kaotati mitme Euroopa suurriigi palvel) ja kehtestama fanariootide valitsuste lõpu: Valahhias oli esimene kohalik vürst pärast 1715. aastat Grigore IV Ghica. Kuigi uus süsteem kinnitas Valahhia olemasolu riigina, lõpetas Ghica valitsemise järsult laastav Vene-Türgi sõda (1828-1829).
1829. aasta Adrianoopoli rahu pani Valahhia ja Moldova ilma Osmanite süseräniteeti kummutamata Vene sõjalise valitsuse alla, mis andis neile esimesed ühised institutsioonid ja midagi põhiseaduse sarnast (vaata Regulamentul organic). Valahhia sai tagasi Brăila, Giurgiu (mõlemast arenesid varsti suured kaubalinnad Doonaul) ja Turnu Măgurele. Rahuleping võimaldas Moldoval ja Valahhial vabalt kaubelda ka muude riikidega kui Osmanite riik, mis andis märku olulisest majanduslikust ja linnade kasvust, parandades samuti talupoegade olukorda. Paljud sätted määrati 1826. aasta Akkermani konventsiooniga Venemaa ja Osmanite vahel (seda ei rakendatud kunagi täielikult kolme aasta jooksul). Kohustus vürstiriike jälgida oli jäetud Vene kindral Pavel Kiseljovile; seda aega iseloomustasid mitmed suured muudatused, sealhulgas Valahhia armee taastamine (1831), maksureform (mis siiski kinnitas maksuvabastuse privileegidele), samuti suured tööd Bukarestis ja teistes linnades. Aastal 1834 hõivas Valahhia trooni Alexandru II Ghica — liikumine lahknevusele Adrianoopoli rahust, kuna teda ei valinud uus seadusandlik kogu; eemaldatuna aastal 1842 süserääni poolt, asendati ta valitud vürsti Gheorghe Bibescuga.

Orjus

Orjus (rumeenia: robie) oli osa sotsiaalsest korrast enne Valahhia vürstiriigi loomist, kuni see 1840. ja 1850. aastatel järk-järgult kaotati. Enamus orje oli roma (mustlas)rahvusest. Kõige esimene dokument, mis tõendab mustlaste kohalolu Valahhias, pärineb aastast 1385 ja viitab ațigani rühmale (kreeka: athinganoi, rumeenia mõiste țigani päritolu, mis on "mustlaste" sünonüüm).
Orjuse täpne päritolu pole teada. Orjus oli sel ajal tavaline praktika Euroopas ja vaieldakse selle üle, kas mustlased tulid Valahhiasse vabade inimeste või orjadena. Bütsantsis olid nad riigiorjad ja näib, et olukord oli sama Bulgaarias ja Serbias, kuni Osmanite vallutus nende sotsiaalse organisatsioon purustas, mis näitab, et nad tulid orjadena, kes vahetasid 'omanikke'. Ajaloolane Nicolae Iorga seostas mustlaste saabumist 1241. aasta mongolite sissetungiga Euroopasse ja pidas nende orjust ajastu märgiks, rumeenlased võtsid mustlased mongolitelt orjadena ja säilitasid nende staatuse. Teised ajaloolased leiavad, et nad orjastati, kui langesid vangi lahingutes tatarlastega. Vangide orjastamise praktika võis olnud tulla ka mongolitelt. Kuigi on võimalik, et mõned mustlased olid mongolite või tatarlaste orjad või abiväed, tuli enamus neist Doonaust lõuna poolt 14. sajandi lõpus, mõnda aega pärast Valahhia loomist. Mustlaste saabumine tegi orjuse laialt levinud praktikaks.
Mustlastest orjad olid traditsiooniliselt jagatud kolme kategooriasse. Väikseim oli hospodaaride omand ja sai rumeeniakeelse nime țigani domnești ("isandale kuuluvad mustlased"). Kaks teist kategooriat olid țigani mănăstirești ("kloostritele kuuluvad mustlased"), kes olid rumeenia õigeusu ja kreeka õigeusu kloostrite omand, ja țigani boierești ("bojaaridele kuuluvad mustlased"), kes orjastati maaomanike poolt.
Orjuse kaotamine viidi läbi pärast noorte revolutsionääride kampaaniat, kes võtsid omaks Valgustusajastu liberaalsed ideed. Varaseim seadus, mis vabastas orjade kategooria, oli märtsis 1843, mis andis vanglaameti omanduses riigiorjade kontrolli üle kohalikele võimudele, mis viis nende kinnistamisele ja talupoegadeks muutumisele. 1848. aasta Valahhia revolutsiooni ajal sisaldas ajutise valitsuse päevakord ühe peamise sotsiaalse nõudmisena mustlaste vabastamist (dezrobire). 1850. aastatel saavutas liikumine peaaegu kogu Rumeenia ühiskonna toetuse ja seadus veebruarist 1856 vabastas kõik orjad maksumaksjate (kodanike) seisusesse.

Geograafia

Pindalaga ligikaudu 77 000 km² paikneb Valahhia Doonaust (ja tänapäeva Bulgaariast) põhjas, Serbiast idas ja Lõuna-Karpaatidest lõunas ning jaguneb traditsiooniliselt Munteniaks idas (poliitilise keskusena on Munteniat sageli kasutatud Valahhia sünonüümina) ja Olteniaks (endine banaat) läänes. Piir nende kahe vahel on Olti jõgi.
Valahhia traditsiooniline piir Moldovaga on peaaegu kogu pikkuses Milcovi jõgi. Idas, üle Doonau põhja-lõunasuunalise looke on Valahhia naabriks Dobrudža (Põhja-Dobrudža). Üle Karpaatide jagab Valahhia piiri Transilvaaniaga; Valahhia vürstid on pikka aega omanud valdusi aladel, mis on põhja pool joonest (Amlaș, Ciceu, Făgăraș ja Hațeg), mida üldiselt ei peeta Valahhia põlisosaks.
Pealinn muutus aja jooksul: Câmpulung, Curtea de Argeș, Târgoviște ja 17. sajandi lõpust Bukarest.

Praegune rahvastik

2002. aasta rahvaloenduse andmetel elas piirkonnas kokku umbes 8 750 000 inimest, kes jagunesid rahvuseti järgmiselt: rumeenlased (97%), mustlased (2,5%), muud (0,5%).