google/wiki40b huggingface dataset:
Salitsüülhape

Omadused

Salitsüülhape on värvitu kristalliline ühend. Selle molaarmass on 138,12 g/mol ja happesus (pKₐ) –2,97.

Leidumine

Salitsüülhapet ja tema derivaate esineb mitut liiki taimedes. Ta esineb oma metüülestri kujul eeterlikes õlides ja fütohormoonina mitmesuguste taimede lehtes, õites ja juurtes.  
Salitsülaadid esinevad looduslikult mitmetes taimedes nagu paju, lamav talihali (Gaultheria procumbens L.), kobar-lursslill (Cimicifuga racemosa L. Nutt.), paplite koores (Populus spp.) suhkrukase (Betula lenta L.) koores ja ka mõnedes puuviljades, vürtsides ja mujal toidus. Suurima sisaldusega on apelsinid, vaarikad, aprikoosid, kirsid, konserveeritud tomatid, kaneel, karri, pune, paprika, tüümian ja mesi.
Salitsülaatide sisaldus ja saadavus liikide lõikes on varieeruv ning oleneb kasvukoha mulla- ja ilmaoludest, töötlemisprotsessidest ja preparaatidest. Salitsülaadid salitsiin ja salikortiin metaboliseeritakse soolestiku bakterite poolt saligeniiniks. Salitsiin hüdrolüüsub seedelkulglas ja annab D-glükoosi salitsüülakloholi.

Funktsioon taimedes

Salitsüülhappel on paljude taimede elus oluline roll, ta käitub endogeense signaalmolekulina vahendades patogeenide rünnaku korral taimerakkudes nii lokaalseid kui ka süsteemseid taimeimmuunsusvastuseid.
Salitsüülhape osaleb ka taime stressi vastusel sellistele abiootilistele stressidele nagu veestress (Borsani jt, 2001), kuumastress (Larkindale ja Knight, 2002; Larkindale jt, 2005), põuastress (Munné-Bosch ja Peñuelas, 2003; Chini jt, 2004), külmastress (Janda jt, 1999; Kang ja Saltveit 2002) ja raskmetallide mürgistus (Metwally jt, 2003; Yang jt, 2003; Freeman jt, 2005), aga ka biootilisele stressile.
Salitsüülhape reguleerib taimes füsioloogilisi ja biokeemilisi protsesse kogu taime eluea vältel. Salitsüülhape on eluks hädavajalik taimehormoon, see reguleerib seemnete idanemist, vegetatiivset kasvu, fotosünteesi, hingamist, termogeneesi, õite ja seemnete moodustumist ning vananemist jpm.

Mõju organismidele

Salitsüülhape on nõrgalt antiseptilise toimega.

Kasutamine

Salitsüülhapet kasutatakse antiseptilise toime tõttu välispidistes salvides. Selle nõrgalt antiseptilistest omadustest tulenevalt kasutatakse seda.  
Salitsüülhappel on oluline tähtsus orgaanilises sünteesis (näiteks aspiriini süntees).
Proportsionaaljaotur

Proportsionaaljaotur on jaotur, mille väljundis saadav signaal (vooluhulk) on võrdeline sisendile (proportsionaalmagnetile) tuleva elektrilise signaaliga (voolu tugevusega).
Taimelamp

Taimelamp on tavaliselt elektrivalgustist tehisvalgusallikas, mille eesmärgiks on ergastada taimekasvu, kiirates fotosünteesiks sobivat valgust. Taimelampe kasutatakse rakendustes, kus pole üldse või pole piisavalt looduslikku valgust. Näiteks talvekuudel, kui päikesevalgusega tunde on taimede piisavaks kasvamiseks liiga vähe, saab lampidega pikendada päeva taimekasvule sobivamaks.
Taimelambid üritavad pakkuda päikesevalgusega sarnast või kasvatatavate taimede jaoks sobivamat spetsiifilist valgusspektrit. Välitingimuste jäljendamiseks muudetakse vajadusel nii lambi põlemise aega, valguse värvi, värvitemperatuuri, spektraalset koostist, kui ka valgusvoo tugevust. Sobivaimad lambi omadused võivad sõltuda taime liigist ja kasvu etapist (näiteks idanemine või viljumine).
Esimene tehisvalguse abil taimi kasvatanud ja uurinud teadlane oli vene botaanik Andrei Famintsõn aastal 1968.
Aggio Bachmann

Aggio Bachmann (õieti August Bachmann; 3. aprill 1897 Aaduhansu talu, Sooaluste küla, Järvakandi vald (praegu Kehtna vald), Harjumaa – 19. juuni 1923 Tartu) oli Eesti lavastaja ja näitleja.

Elukäik

Sünnimaja pole säilinud, sünnikodu õuel on mälestuskivi. Ta lõpetas 1913 Järvakandi ministeeriumikooli.
Bachmann läks teatriajalukku Tallinnas "Hommikteatri" loomisega (1921) ja seal ekspressionistlike teoste lavastamisega.
Noorelt surnud näitejuht on maetud Rapla kalmistule.
William Toweel

Elukutselisena

Toweel poksis maist 1953 kuni oktoobrini 1960 elukutselisena. Ta pidas kokku 54 kohtumist, millest võitis 46 (neist 23 nokaudiga), kaotas 6 (neist 4 nokaudiga) ja viigistas 2 kohtumist.
Ta oli Lõuna-Aafrika Liidu meister kukk-kaalus (kuni 119 naela ehk 54 kg) 26. oktoobrist 1953 kuni 6. maini 1956, sulgkaalus (kuni 126 naela ehk 57,2 kg) 22. maist 1954 kuni 31. augustini 1957, kergekaalus (kuni 135 naela ehk 61,2 kg) 16. juunist kuni 11. augustini 1956 ning kergekeskkaalus (kuni 147 naela ehk 66,7 kg) 27. augustist kuni 19. septembrini 1957.
Ta oli Briti Impeeriumi meister kergekaalus (kuni 135 naela ehk 61,2 kg) 16. juunist kuni 11. augustini 1956 ning 9. juulist 1957 kuni 12. maini 1959.

Isiklikku

Tema isa Michael Toweel, isa vend Paul Toweel ning vennad James, Victor, Fraser, Maurice, ja Allan olid samuti tuntud Lõuna-Aafrika poksijad. Nad olid pärit Liibanonist.
Peterburi Õigeusu Vaimulik Akadeemia

Peterburi Vaimulik Akadeemia (vene keeles Санкт-Петербургская духовная академия) on Vene Õigeusu Kiriku kõrgem vaimulik õppeasutus asukohaga Peterburis.
2002. aastal õppis akadeemias 137 õpilast, sealhulgas 58 välismaalast. Akadeemia rektor alates 2008. aastast on piiskop Amvrossi (Jermakov).

Ajalugu

Akadeemia asutati 1797. aastal Aleksander Nevski Kloostri (Свято-Троицкая Александро-Невская лавра) seminari juurde ja kandis Aleksander Nevski Akadeemia nimetust. Akadeemiasse pürgijad olid vaimuliku seminaride lõpetajad.
1809. aastal nimetati akadeemia ümber Peterburi Vaimulikuks Akadeemiaks ning jaotati kolme ossa – vaimulik kool kui alghariduskool, vaimulik seminar kui keskhariduskool ja vaimulik akadeemia kui kõrghariduskool. Reformitud akadeemia esimene lend lõpetas 1814. aastal. Lõpetanutele anti teoloogiadoktori (doctor theologiae), teoloogiamagistri (magister theologiae) või teoloogiakandidaadi (candidatus theologiae) kraad. Akadeemiat juhtis arhimandriit, hiljem piiskop. Akadeemiast sai teoloogilise ja ajaloolise uuringute ning vaimulike tekstide tõlkimise keskus. Uurimistulemuste avaldamiseks oli akadeemial oma ajakiri, mis 1821. aastast kandis nime Христианское чтение ja 1874. aastast alates Церковный вестник.
Pärast Riia Vaimuliku Seminari asutamist 1846. aastal pääsesid akadeemiasse õppima ka eestlased. Esimese eestlasest Riia Vaimuliku Seminari kasvandikuna lõpetas Peterburi Vaimuliku Akadeemia 1861. aastal teoloogia kandidaadina Georg Toots. Talle järgnesid Peeter Mihkelson (teoloogia magister) 1867. aastal ja Peeter Mets 1873. aastal.
1918. aastal akadeemia suleti. Aastatel 1920–1928 täitis akadeemia ülesandeid alguses Peterburi Teoloogia Instituut, hiljem Leningradi Kõrgem Vaimulik Kursus.
1946. aastal avati akadeemia uuesti Püha Sinodi Hariduskomitee alluvuses kui Leningradi Vaimulik Akadeemia.
1963. aastal avati akadeemia juures välisõpilaste osakond.
Pärast Nõukogude Liidu lagunemist taastati akadeemia nimena Peterburi Vaimulik Akadeemia.
Harilik kurk

Botaanilised tunnused

Kurk on rohtse varrega taim, kes roomab maapinnal või ronib köitraagude abil. Peavars kasvab avatud kasvukohas tavaliselt 1–2,5, katmikaladel ka üle 5 meetri pikkuseks. Lehed on viisnurkse kujuga, sordist sõltuvalt väga erineva suurusega, kinnituvad varrele vaheldumisi. Lehelaba on kaetud harjaskarvakestega. Lehekaenaldest arenevad köitraod, külgvõsud, emas- ja isasõied.
Õied on erkkollased, läbimõõduga 2,5–3,5 cm, asuvad 2–5 kaupa kobaras. Olenevalt sordist on taimel kas isas- ja emasõied, valdavalt emasõied või ainult emasõied (iseviljuvad ehk partenokarpsed).
Kurgi viljaks on lihakas kõrvitsvili ehk ebamari, milles on tavaliselt kolm, harvem neli seemnekambrit. Vilja pikkus on 5–13 (lühiviljalised) kuni üle 20 cm (pikaviljalised). Sõltudes sordist võivad taimel olla erineva kuju, mõõtmete, koore värvuse, mustri, jm tunnustega viljad. Tavaliselt on kurgid rohelised kuni tumerohelised, viljaliha aga heleroheline.
Seemned on valged, kollakad või kreemikad, piklikult ovaalse või ellipsi kujuga, 7–16 mm pikkused. 1000 seemne mass on 16–30 g. Seemned on idanemisvõimelised kuni 8 aastat.
Juurestik on üsna maapinnalähedane ja hästi hargnenud, põhimass asub mullakihi ülemises osas kuni 30 cm sügavusel. Külgsuunas võivad juured kasvada kuni 1,5 meetri kaugusele taimest.

Ajalugu

Harilik kurk pärineb arvatavalt India põhjaosast, kuid kindlad tõendid selle kohta siiski puuduvad.  Himaalaja jalamil kasvav väikeste ja mõrude viljadega kirdekurk (Cucumis hardwickii) võib olla hariliku kurgi esivanem kui ka metsistunud teisend. Indias on kurki kultiveeritud arvatavalt juba 5000 aastat, kust see levis inimeste abil esialgu Aasia lääneossa ja sealt umbes 3000 aastat tagasi Egiptusesse. Vana-Kreekas ja Vana-Roomas tegeleti samuti kurkide kasvatamisega. Eestisse jõudis kurk aastal 1684.

Kasutamine

Pikemate ja poolpikkade kurgisortide vilju tarbitakse eelkõige värskelt. Lühiviljaliste sortide vilju kasutatakse laialdaselt värskelt salatites ning kurkide hapendamisel ja marineerimisel. Aasias valmistatakse kurkidest mitmeid keeduroogasid. Suure veesisalduse (95–96%) tõttu kasutatakse kurke kuivema kliimaga regioonides ka vedelikuvajaduse rahuldamiseks vee asemel.
Kurgi toite- ja energeetiline väärtus ning vitamiinide sisaldus on kesine enamiku teiste köögiviljadega võrreldes. Suure veesisalduse ja vähese kalorsuse tõttu sobivad kurgid hästi dieeti pidavate inimeste menüüsse. Meeldiva ja värskendava maitse annavad kurkidele eeterlikud õlid. Mõnikord on kurgid üsna mõru maitsega, mis on tingitud kukurbitatsiini sisaldusest. See glükosiid on omane mõnedele kurgisortidele, kuid võib tekkida ka kurgile ebasoodsate kasvutingimuste tõttu (kasvupinnase ebapiisav niiskusesisaldus, õhutemperatuuri suurem kõikumine jm).
Eesti NSV Ülemnõukogu

Kronoloogia

Eesti NSV Ülemnõukogu I koosseis valiti II Riigivolikoguna, nimetati 25. augustil 1940 Eesti NSV Ajutiseks Ülemnõukoguks ja 7. aprillil 1941 Eesti NSV Ülemnõukoguks. 1941–1944 oli Eesti NSV Ülemnõukogu eksiilis, NSV Liidu tagalas. Eestisse jäänud ülemnõukogu liikmed hukati.
1988. aastal võeti vastu otsus Eesti NSV suveräänsusest. 
1990. aastal vähendati liikmete arv 105-le. 8. mail 1990 kell 11.23 nimetati Eesti NSV Eesti Vabariigiks. 
20. augustil 1991 kell 23.03 kuulutas Ülemnõukogu Eesti iseseisvuse taastatuks de facto (otsus Eesti riiklikust iseseisvusest). 
1992. aasta põhiseaduse rakendusseaduse § 1 3. lõik nimetas Ülemnõukogu täitma Riigikogu ülesandeid, kuni Riigikogu valimistulemused kuulutatakse välja. 
Eesti Vabariigi Ülemnõukogu lõpetas tegevuse 14. septembril 1992.
Vigala kihelkond

Ajalugu

Vigala vald sai valla õigused esimesena Eestis juba 1789. aastal. 14. juulil 2014.a täitus 225 aastat "Vigala õiguse" kehtestamisest, millega algas vallaametnikega valdade loomine Eestis.
Hilisemad Vigala, Märjamaa ja Kullamaa kihelkond moodustasid XIII sajandi alguseni ühtse Läänemaa koosseisu kuulunud muinaskihelkonna, mille nimi pole praegu teada; ainult Avaste piirkond oli tollal ilmselt Soontagana kihelkonna osa. Kirikukihelkond rajati Vigalas tõenäoliselt 1230.−1240. aastatel. Kiriku kohta on teateid 1339. aastast.
Juba XIII sajandil läänistati piirkond Saare-Lääne piiskopkonna võimsale Uexküllide vasallisuguvõsale, kes rajasid siia Vigala ja Velise linnuse. Nende valduste keskuseks kujunes alates XVIII sajandist Vana-Vigala mõis, mis perekonnatraditsiooni kohaselt kuulus neile 700 aastat.
Aastatel 1884–1886 pöördus kokku umbes 500 kihelkonna elanikku õigeusku, eriti Velise piirkonnas. Aastatel 1888–1889 ehitati õigeusklike tarbeks Velise õigeusu kirik.
1905. aastal osalesid Vigala kihelkonna inimesed aktiivselt revolutsioonisündmustes, mille käigus põletati maha Veilse, Jädivere ja Vana-Vigala mõis. Velisel kuulutati koguni välja Velise vabariik. 1906. aasta jaanuaris suruti kohalik mäss veriselt maha.

Rahvastik

Vigala kihelkonna asustus on läbi aegade olnud suhteliselt tihe. 1710. aastal elas kihelkonnas 3180 inimest. Kuid samal aastal puhkenud katku tõttu langes elanike arv drastiliselt ja 1712. aastal elas kihelkonnas vaid 354 inimest; asustatud oli vaid 80 majapidamist, 264 olid tühjad. Elanikkond hakkas taas kasvama Lõuna-Eestist, peamiselt Tartumaalt sisserännanud uusasunike arvelt. 1858. aastal oli kihelkonnas elanikke üle 8800.

Linakasvatus

Keskajast saadik oli kihelkonna oluliseks tegevusalaks linakasvatus. XIX sajandiks oli sellest kujunenud peamine tuluallikas ja kihelkond oli siis Läänemaa kõige jõukam piirkond. Paikkonna rikkus kajastus ühtlasi selles, et 1880. aastaks oli taludest päriseks ostetud 23,3%; selle näitajaga oli Vigala tervel Läänemaal esikohal. Tänu jõukusele kutsuti kihelkonda Läänemaa Mulgimaaks.

Varia

Vigala vöökirja kasutab tänapäeval oma kodujuustupakenditel piimatööstus Farmi.
Plaueni Lutheri kirik

Plaueni Lutheri kirik on kirik Saksamaal Plauenis. Kirik ehitati aastatel 1693–1722. See on üks vanemaid barokseid tsentraalkirikuid Saksimaal. Praeguse nime sai kirik 1883. aastal seoses Martin Lutheri 400. sünniaastapäevaga. Kirikus saab näha 15. sajandist pärinevat tiibaltarit ja gooti stiilis kooriruumi.
Lutheri kirik on vanuselt teine kirik Plauenis. Nurgakivi pandi sellele pärtlipäeval, 24. augustil 1693. Nii kandis kirik apostel Bartolomeuse nime. Ehitus kestis 29 aastat. Kirik pühitseti sisse 10. detsembril 1722. Pühitsemise puhul kinkis Leipzigi linna raad kirikule hilisgooti stiilis tiibaltari (hilisrenessanssi ajal laiendatud). Altar on valmistatud 1495. aasta paiku Erfurdi meistri poolt. Varem asus see Leipzigi Tooma kirikus.
Plaueni Lutheri kirik ehitati algselt Plaueni surnuaia kirikuks. Surnuaed rajati 1548. aastal. Kirikus peeti vaid matusetalitusi ja mälestusjumalateenistusi. Pärast Leipzigi lahingut 1813. aastal oli kirik kasutusel ka laatsaretina. 1834. aastal pühitseti orel. Aastatel 1840–1861 oli kirik Plaueni katoliku koguduse jumalateenistuste pidamise paigaks. Ümberehituse käigus 1877–1878 sai kirik ka uued kellad.
Kiriku ümber asunud surnuaias lõpetati matmine 1899. aastal seoses uue surnuaia kasutuselevõtuga. Kirik, mida seni tunti surnuaiakirikuna, sai 1883. aastal reformaatori järgi nimeks Lutheri kirik. Plaueni Lutheri kogudus asutati 3. aprillil 1893. Aastal 1900. sai kirik endale „väärilised“ uued kellad. Aastatel 2008–2010 teostati kirikus siseremont ja põhjalikult remonditi varisemisohtlikku torni. Ehitus lõppes 2010. aasta detsembris kolme uue kella pühitsemisega. Kellad valati Innsbruckis.
Tuntuks sai kirik Saksamaa taasühinemise ajal 1989. Küljeportaali ees, täpselt raekoja vastas süüdati protesti märgina tuhanded küünlad. Küünlavaha jäljed on trepiastmetel praeguseni näha. Seda kohta tuntakse nüüd „Küünlaportaalina“. Meeleavalduse kümnendal aastapäeval avati kiriku seinal mälestustahvel.
Vaksali (Tartu)

Vaksali linnaosa asub Tartus. Linnaosa piirideks on Näituse tänav – Kastani tänav – Riia tänav – Filosoofi tänav – Võru tänav – sadama raudtee – Tartu–Valga raudtee – Tervishoiu tänav – L. Puusepa tänav. Vaksali linnaosa piirneb Tähtvere, Kesklinna, Karlova, Ropka, Tammelinna ja Veeriku linnaosadega.
Linnaosa pindala on 76 ha ja elanike arv 1. jaanuaril 2012. aastal oli rahvastikuregistri andmeil 3202. Rahvastikutiheduselt (4218 in/km²) on see linnaosa teisel kohal Annelinna järel.
2013. aasta 31. detsembri seisuga elas Vaksalis 3105 inimest, neist 1751 naist ja 1354 meest. Vaksali elanikest 378 olid vanuses 0–6 aastat, 482 vanuses 7–18 aastat, 1827 vanuses 19–64 aastat ja 418 vähemalt 65-aastased. Linnaosa asustustihedus oli Tartus teisel kohal: 4086 in/km². Vaksalis elas 3,17% tartlastest.
Linnaosa on oma nime saanud vaksali ehk Tartu raudteejaama järgi. Üheks piiriks ongi linna läbiv raudtee. Vaksali ees on kolmnurkne Vaksali park, kus on graniitskulptuur "Karu" ja lastekaitsepäeval 2012 avatud laste mänguväljak.
Vaksali linnaosas on Miina Härma gümnaasium, puudub aga lasteaed. Kooli ees on Miina Härma monument (Juta Eskel, 1984). Tiigi ja Kastani tänava nurgal paikneb Tartu Lastekunstikool. Tiigi 78/80 on Tartu ülikooli ajaloolised hooned, Näituse 21 õigusteaduskonna õppehoone Iuridicum. Kastani 1 hoones tegutseb Tartu Saksa Kultuuri Instituut.
Riigiasutustest asub linnaosas Eesti Töötukassa Tartumaa osakond Vaksali 17a ja Põllumajandusamet Kooli 13. Viimase kõrval on Mart Saare monument (Aime Kuulbusch-Mölder, 1982).
Eesti Üliõpilaste Seltsi maja J. Tõnissoni 1 ees on Soome Vabariigi ja Nõukogude Venemaa rahulepingu mälestusmärk (A. Seppet, 1990).
Vaksali tänavas asub kaks nõustamiskeskust: majas 14 nõustamis- ja kriisiabikeskus ning majas 17 noorte nõustamiskeskus. Viimases on teisigi tervishoiuasutusi, esimeses aga linnavalitsuse sotsiaalabi osakonna piirkonnakeskus.
Majutust pakuvad Vaksali linnaosas mitu hostelit, kodumajutust ja külalistemaja.
Charles Aránguiz

Klubikarjäär

Aránguiz alustas 2006. aastal klubikarjääri Tšiili klubis Cobreloa. 2009. aastal liitus ta klubiga Colo-Colo, kellega võitis samal aastal turniiri Torneo Clausura. 2010. aastal mängis ta lühikest aega Argentina klubis Quilmes.
2011. aasta jaanuaris suundus ta klubisse Universidad de Chile, kus tõusis kohe algrivistusse. Ta aitas klubi võidule sama aasta Lõuna-Ameerika karikavõistlustel, kus jäädi löömatuks. 2013. aastal tuli ta klubiga Tšiili karikavõitjaks.
2014. aasta jaanuaris suundus ta laenule Brasiilia klubisse Internacional. Samal aastal nimetati ta Rio Grande do Suli osariigi liiga Campeonato Gaúcho väärtuslikumaks mängijaks. 2014. aasta juunis sõlmis ta klubiga lepingu 2018. aastani.
2015. aasta augustis liitus ta Saksamaa Bundesliga klubiga Leverkuseni Bayer.

Koondisekarjäär

2009. aastal esindas ta Tšiilit alla 20-aastaste koondises Lõuna-Ameerika juunioride meistrivõistlustel neljas mängus ja lõi ühe värava. Debüüdi Tšiili rahvuskoondises tegi ta 4. novembril 2009 sõprusmängus Paraguayga, kuid ei mänginud järgmiste aastate suurturniiridel.
2014. aasta maailmameistrivõistlustel lõi ta teises alagrupimängus värava Hispaaniale. 2015. aastal lõi ta koduse Copa América viimases alagrupimängus kaks väravat Boliiviale. Ta tuli turniiril Tšiili koondisega esimest korda Lõuna-Ameerika meistriks.
2016. aasta Copa América Centenario poolfinaalis 22. juunil lõi ta värava Colombiale. Finaalis alistas Tšiili taas penaltiseerias Argentina. Lisaks valiti ta ka turniiri sümboolsesse koosseisu.
Ludwig Johann August Peter Mendelsohn

Ludwig Johann August Peter Mendelsohn (6. juuni 1852 Oldenburg – 16. september 1896 Tartu) oli saksa filoloog.
Õpetaja poeg. Õppis Göttingeni ja Leipzigi Ülikoolis, kus ka töötas eradotsendina 1874. Oli Tartu Ülikoolis klassikalise filoloogia professor 1876-1896.
Veronika Einberg

Veronika Einberg (sündinud 11. mail 1966) on eesti tõlkija.
1991. aastal lõpetas Einberg Tartu ülikooli vene filoloogia erialal.
Ta on eesti keelde tõlkinud üle poolesaja teose, peamiselt vene keelest, vähemal määral inglise keelest.

Autasud

2014. aastal pälvis Einberg Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapitali aastaauhinna.

Isiklikku

Tema vend oli egüptoloog Sergei Stadnikov.
Dag Hartelius

Dag Hartelius (sündinud 8. novembril 1955 Härnösandis) on Rootsi diplomaat. Ta oli aastatel 2003–2008 Rootsi suursaadik Eestis.
Hartelius oli 1986–1987 Rootsi konsul Leningradis, seejärel 1987–1989 Rootsi saatkonna esimene sekretär NSV Liidus Moskvas ja 1989–1991 Rootsi saatkonna esimene sekretär Saksamaal Berliinis. 1991–1994 oli ta Rootsi välisministeeriumi Kesk- ja Ida-Euroopa osakonna direktori asetäitja. 1994–1997 oli ta Rootsi saatkonna poliitikaosakonna nõunik Londonis. 1997–1999 oli ta New Yorgis asuva Euroopa julgeolekuga tegeleva instituudi EastWest Institute asepresident. Seejärel naasis ta Rootsi välisministeeriumi Kesk- ja Ida-Euroopa osakonna direktori kohale, kus töötas 4 aastat. 2003–2008 oli ta Rootsi suursaadik Eestis ja 2008–2010 Rootsi suursaadik Poolas. Aastatel 2010–2013 oli Dag Hartelius Rootsi alaline esindaja Euroopa Liidu juures Brüsselis. Alates novembrist 2013 on ta Rootsi signaalluureagentuuri Försvarets Radioanstalt peadirektor.
Hartelius on abielus. Tal on 3 poega.
Dag Hartelius osales 2007. aastal Kanal 2 saates "Tantsud tähtedega", kus tema partner oli Kristina Tennokese . Ta jõudis viiendale kohale.
2008. aastal anti talle Maarjamaa Risti I klassi teenetemärk.
Õigusinformaatika

Konverentsid

22.–24. veebruar 2007
IRIS 2007
21.–23. veebruar 2008
IRIS 2008Internationales Rechtsinformatik Symposion
Universität Salzburg
12.–13. november 2009
XXIV Nordiske konferanse i rettsinformatikk

Artiklid

Õigusinformaatikast polaarjoone taga. H.Pisuke Eesti Jurist 1992 nr 2.
Dobrič

Ajalugu

Linn rajati 16. sajandil ja kandis 19. sajandi lõpuni oma asutaja järgi nime Hacıoğlu Pazarcık. 1913–1940 kuulus linn Rumeeniale nime all Bazargic. 1940 läks linn koos Lõuna-Dobrudžaga Bulgaariale. 1949–1991 kandis linn nime Tolbuhin nõukogude marssali Fjodor Tolbuhhini järgi.
Linna lähedal asub 146 m kõrgune Dobriči teletorn.
Jüri Rebane (jurist)

Jüri Rebane (kuni 1935. aastani Georg Rebane; 28. juuli 1915 Tartu – 3. aprill 2006 Tallinn) oli eesti jurist, ametnik ja sporditegelane.
Lõpetas 1934 Pärnu poeglaste gümnaasiumi (Paul ja Harald Kerese koolivend) ja 1939 TÜ õigusteaduskonna (cum laude). Alates 1934. aastast Üliõpilasselts Liivika liige (Elmar Salumaa akadeemiline poeg), pikaajaline vilistlaskoondise esimees. Värvati Punaarmeesse ja II maailmasõja ajal oli Uuralites ehitustööde korraldaja. 1945–1982 Eesti NSV Ministrite Nõukogu Riikliku Plaanikomisjoni (hiljem Plaanikomitee) transpordi ja sideosakonna juhatajana. 1982–1991 Eesti NSV Plaaniinstituudi vanemteadur. Töötanud Statistikaametis ja Tallinna Tehnikaülikoolis. 
Juba lapsepõlves hakkas tegelema spordiga õpetaja Juhan Meimeri õhutusel. Oli kooli spordiringi esimees, aastast 1932 harrastas tennist. Tegutses spordiorganisaatorina, sh Paul Kerese mänedžerina, sh AVRO turniiril. 1946–1975 Tenniseföderatsiooni presiidiumi esimees, 1955–1960 Eesti NSV Spordiföderatsioonide Nõukogu esimees, kuulus Nõukogude Liidu Olümpiakomiteesse.
Avaldanud üle 40 artikli majanduse ja spordi teemadel.
Une histoire d'eau

"Une histoire d'eau" ("Vee lugu") on prantsuse filmirežissööri François Truffaut' 1958. aastal valminud mängufilm, mis filmiti kahasse Jean-Luc Godard'iga.
Tegemist oli ühega viiest lühikesest Jean-Luc Godard'i vändatud koostööfilmist oma Cahiers du cinéma seltskonnaga, enne kui ta hakkas päris oma mängufilme tegema. François Truffaut kirjutas stsenaariumi ja alustas selle lühifilmi filmimist, kuid otsustas siis poolelioleva filmi anda üle Godard'ile, kes kirjutas stsenaariumi ümber ja viis filmimise lõpuni.
Film räägib tüdrukukust, kes kohtab üleujutatud Pariisi äärelinnas noormeest, kes pakub talle küüti. Nende vahel areneb imeline filosoofiline vestlus ning kummaliselt alanud retk lahendatakse lõpus humoorikalt.
Truffaut kasutab suuri lainurkkaadreid üleujutatud Pariisist. See film on pühendatud Mack Sennettile.
Peeter Raudsepp (insener)

Peeter Raudsepp (28. veebruar 1897 Heinaste – 1948 Tallinn) oli eesti tehnikateadlane ja insener.

Elulugu

Peeter Raudsepp oli merekooli õpetaja poeg.
Lõpetas 1916 Harkivis gümnaasiumi ja 1927 Leningradi Sõjaväeakadeemia ehitusinsenerina; tehnikakandidaat (1939, Moskva Sõjaväeinseneride Akadeemia). oli 1927–1932 töödejuhataja, ehituse ülem, Leningradi sõjaväeringkonna vaneminsener, 1932–1937 Moskva Sõjaväeinseneride Akadeemias vanemõpetaja, 1937–1940 "Kaug-Ida Sõjaväeehituse" peainsener, 1940–1941 Moskva Sõjaväeinseneride Akadeemia dotsent, kateedrijuhataja, 1942–1944 Moskva Sõjaväetööstusehituse Peavalitsuse tehnilise osakonna ülem, 1944–1946 Eesti NSV ehituse ja ehitusmaterjalide tööstuse rahvakomissari asetäitja, 1946–1947 TPI ehitustööde teostamise kateedri juhataja.

Teadustöö

Uurimisvaldkond: lennuväljade ehitamise küsimused. 16 teadustrükist (salastatud).