Soolapaberfoto

Ajalugu

Esimesed katsetused paberpõhimikul fotode valmistamiseks tehti juba 1830. aastatel. Inglane William Henry Fox Talbot tegi 1834.–1835. aastal erinevate fotopaberitega küll eksperimente, aga ei avaldanud oma meetodite detaile kuni 1839. aastani, kui uudis Louis Jacques Mandé Daguerre'i edust – 1839. aastal leiutatud dagerrotüübist, mis sai kohe populaarseks ja kättesaadavaks – levis üle maailma. Talbot patenteeriski 1839. aastal soolapabermenetluse. Algselt nimetas ta menetlust nn valgusjoonistuseks (photogenic drawing), mis tähendas sisuliselt lamedate objektide asetamist tundlikustatud paberile ja nende 10–30-minutilist säritamist. 27. aprillil 1839 avaldas Talbot oma valgusjoonistused ka ajakirjas The Magazine of Science.
Talbot kasutas soolapabermenetluseks kvaliteetset kirjutuspaberit, mille ta kastis nõrka soolalahusesse ja kuivatas. Paberi valgustundlikkus saavutati, kui sellele kanti peale tugev hõbenitraadi lahus. Valgustundlik paber tumenes päikesevalguse käes ning see tuli edasise tumenemise vältimiseks stabiliseerida. Selleks pesti paberit tugevas soolalahuses, mis muutis kujutise heledad piirkonnad kahvatuvioletseteks. Inglase Sir John Herscheli soovitusel hakkas Talbot kinnitina kasutama naatriumtiosulfaati, mis muutis kujutise valgusele täiesti stabiilseks.
Naatriumtiosulfaadi lisamisega 1839. aastal kujuneski valgusjoonistusest tänase nimetusega soolapaberfoto, mis sai universaalseks fotograafiliseks menetluseks aastatel 1840–1850. Sel ajal nimetatigi soolapaberit (st soolalahuses ette valmistatud kõrge kvaliteediga
paberit) tänapäeva mõistes "fotopaberiks", et eristada seda teistest tol ajal välja töötatud paberiliikidest. Soolapabermenetlusest sai esimene levinum paberpõhimikul fotode valmistamise viis, sest see võimaldas hõlpsat paljundamist – negatiivilt kontaktkopeerimist. Soolapaberfotode valmistamiseks kasutati nii pabernegatiive, mida nimetatakse ka talbotüüpideks ja kalotüüpideks, kui ka klaasnegatiive.

Soolalahuse ettevalmistamine ja paberi valik

Želatiin valati külma vette. Ülejäänud vesi kuumutati ja selles lahustati naatriumkloriid. Lahused segati kokku ja neil lasti jahtuda umbes 26 °C-ni. Selline lahus sisaldas palju vähem želatiini kui seda on hilisemates želatiinemulsioonpaberites ning želatiini hulk oli napilt piisav selleks, et pärssida kujutise täielikku "uppumist" paberikiududesse. Paberi enda liimistus oli samuti ebapiisav, mistõttu oli üsna levinud, et soolalahuses, millega paberit töötlema hakati, suurendati želatiini kogust või lisati muud sideainet.
Paberpõhimiku kvaliteedist sõltus seega suuresti ka kujutise kvaliteet. Poorsel põhimikul (nt akvarellipaberil) või vähese liimistusega paberil mõjus kujutis liialt lameda ja pinnalisena. Seepärast valisid fotograafid kõige ühtlasema ja kvaliteetsema paberi, mis saada oli. Eelistatumad olid õhemad paberid, sest neid oli lihtsam kasutada. Samuti tuli kasuks, kui soolapaberite hoiukohas oli õhuniiskus veidi suurem – see tegi paberid kergemini käsitletavaks.

Paberi katmine soolalahusega

Et pärast soolalahusega töötlemist ei olnud võimalik enam eristada, kumb paberi külg oli lahusega kaetud, tuli töödeldavale pinnale eelnevalt teha pliiatsiga märge, et pooled segamini ei läheks. Paberit ujutati ettevalmistatud soolalahuse pinnal 3 minutit, seejuures pidi jälgima, et lahusega saaks kaetud paberi siledam külg.
Kirjeldusi, kuidas paberit lahusega katta, oli mitmeid. Enamasti soovitati aga paberilehte lahuse pinnal ujutada. Ujutamine oli hõlpsam, kui õhutemperatuur ja lahuse temperatuur olid sarnased. Kui soolalahus oli soojem, hakkas paber lahusega kokku puutumisel kiirelt lokkima. Sel juhul soovitati proovida paberit pealtpoolt niisutada või õrnalt paberi lokkivale piirkonnale puhuda. Kui leht oli lahuse pinnal mõni aeg seisnud, hakkas see tavaliselt ka ise sirgeks tõmbuma. Igal juhul tuli vältida lahuse valgumist teisele küljele (mis võis lokkimisega kaasneda), sest siis oli paber rikutud. Lokkimise vältimiseks volditi tihti ka paberi ääred üles ja tekitati "laevuke", mille ülesvolditud servadest oli mugav paberit lahuse peale tõstes kinni hoida. Selline meetod takistas ühtlasi lahuse jõudmist paberi tagaküljele ja vähendas paberi lokkimist.
Kui paber oli lahusel nõutud aja seisnud, tuli see aeglaselt lahuse pinnalt ära tõsta. See tagas ühtlase kattumise ning ei tekitanud lahuse pinnale mulle, mis oleksid võinud järgmise lehe ujutamist segada.

Kuivatamine

Paberid riputati kuivama pikema külje nurkadest, nii et lahusel oli võimalikult vähe ruumi mööda paberit alla voolata. See vähendas võimalust, et paber kattuks lahusega ebaühtlaselt. Kui soolapaber hakkas kuivades lokkima, võis selle alumistesse nurkadesse raskuseks kinnitada näiteks pesulõksud. Kuivanud paberid tuli asetada vajutuse alla – see tegi need painduvamaks ja valgustundlikuks tegemisel kergemini käsitletavaks. Soolapaber säilitas oma omadused jahedas ja kuivas keskkonnas. Siiamaani võis paberi ettevalmistamine kulgeda päevavalguses.

Valgustundlikustamine ja säritamine

Summutatud valguses pintseldati paberi pind üle või ujutati umbes 3 minuti jooksul hõbenitraadi umbes 12% lahuses (120 g hõbenitraati, 1 liitri lahuse jagu vett), vältides ühtlasi lahuse sattumist paberi teisele küljele. Paberid säilisid kasutuskõlblikena 1–2 päeva, sõltuvalt keskkonna temperatuurist ja õhuniiskusest.
Paberi valgustundlikkuse tekitas naatriumkloriidi ja hõbenitraadi reaktsioon, mille tagajärjel moodustus valgustundlik hõbekloriid. Fotokujutis kopeerus paberi pinnale kontaktis fotonegatiiviga kopeerimisraamis UV-kiirguse (päikesevalguse) abil. Kujutis ilmus paberil kohe nähtavale, soovitud tumeduseni jõuti eredas päikesevalguses umbes 5 minutiga, protsessi jälgiti aeg-ajalt paberinurka piilumiseks kergitades.
Nii töödeldud soolapabereid kasutati varem (ajavahemikus 1841–1857) ka fotonegatiivide (kalotüüpide) saamiseks fotokaamerates. Kaamerast tulnud negatiivi kujutis oli algselt nähtamatu (st latentne). Ilmutamiseks kasutati hõbenitraadi-gallushappe, pürogallushappe või raudsulfaadi lahust. Pärast kinnitamist immutati pabernegatiiv vahaga, et muuta negatiiv läbipaistvaks.

Esmane pesemine

Jooksva vee all pesemine (umbes 10 minutit) eemaldas liigse hõbenitraadi. Kui seda tehti hoolimatult ja üleliigne hõbenitraat jäi paberisse kujutise kinnitamiseni, võisid tulemuseks olla mustad plekid.

Toonimine ja pesemine

Fotode toonimine oli 19. sajandil üsna tavaline. Enamasti kasutati kuld- või plaatinatoonerit. Kuldkloriidi lahus andis tulemuseks külmema tonaalsuse: sügavpruunid või lillakaspruunid toonid. Plaatinatoonerit kombineeriti tihti kuldtooneriga; seda enne 1890. aastaid laialdaselt ei kasutatud.
Tooniti nii esteetilistel põhjustel kui ka selleks, et tagada kujutise püsivus. Nimelt asendub toonimise käigus teatav hulk hõbedaosakesi kulla- või plaatinaosakestega (sõltuvalt toonerist), millel on teistsugune valguse neelamise võime kui puhtal hõbedal ja mis on seepärast fotokujutise oksüdeerumisele ka palju vastupidavamad. Pärast toonimist ja enne kinnitamist pesti paberit 3–5 minutit jooksva vee all.

Kinnitamine

Foto kinnitati 15%-lises naatriumtiosulfaadi lahuses (8–10 minutit), mis muutis UV-kiirgusest puutumata hõbekloriidi veeslahustuvaks. Maksimaalse tulemuse saavutamiseks kasutati kahte vanni: mõlemas kinnitati 4 minutit, seejuures lasti paberil enne teise vanni asetamist mõni hetk nõrguda.

Pesemine ja lõplik viimistlus

Paberit pesti umbes 2–4 minutit jooksva vee all ning kasteti 3–4 minutiks 1%-lisse naatriumsulfiti lahusesse. See aitas lõplikult eemaldada naatriumtiosulfaadi jäägid, mida võis seal veel leiduda. Seejärel pesti foto uuesti mitmekordselt, et kõigist veeslahustuvatest kemikaalidest paberis lahti saada. Sõltuvalt paberi paksusest, vähemalt 30 minutit. Pesemisele järgnes kuivatamine fotokuivatuspaberiga. Seejärel asetati foto klaasile, kujutis pealpool ja pandi pressi alla, et tulemus oleks võimalikult sile ja sirge.

Foto pind

Soolapaberfoto tunneb ära foto pinna järgi – lähemalt vaatamisel on paberikiud selgelt näha, kujutis on paberikiudude vahele "uputatud", sest muid vahekihte teda põhimikpaberi pinnast ei eraldagi. Fotol dikteerib paberkiudude struktuur üsna tugevalt pildi üldmuljet – kujutise pind on seetõttu matt ja õhuline.
Tavalises soolapaberfoto põhimikus on vähe orgaanilist sideainet, mis muudabki foto pinna matiks. 1850. aastate keskel levisid soovitused paberi töötlemisest orgaanilise ainega. Seda soovitati teha kas paberi ettevalmistamisel soolalahuses või lõpliku viimistluse käigus. Nii lisatigi juba soolalahusele želatiini, albumeeni; või kaeti valmis fotod albumeeni, želatiini, kummiaraabiku, šellaki, suhkru, erineva laki- või vahakihiga.

Retušš ja koloreerimine

Efektide saamiseks (nt hajutatud servad portreedel) kaeti negatiiv osaliselt kinni või retušiti. Ka positiivkujutis võis läbi teha põhjaliku kaunistuse – fotograafil oli tihe koostöö kunstnikuga. Retuššimine oli väga levinud – selle tingis osaliselt menetlus ise, kuna nii negatiividel kui ka positiividel leidus valmistamisel tekkinud defekte (negatiivi- ja fotopõhimiku ettevalmistus pildistamiseks – valgustundlikustamine – oli fotograafi või tema abiliste töö ning kuna see tehti käsitsi, tekkisid ka defektid). Retušiti väikseid defekte – valgeks jäänud alasid, ning rõhutati ülesvõtte olulisemaid detaile – portree puhul silmi, suud, ehteid jm. Koloreerimine oli levinud, kuigi väiksemate retuššimiste puhul on austatud siiski kujutise enda pruunikat tonaalsust. Värv (akvarell, tempera) kinnitus fotole hästi, sest erinevalt hilisematest paberpõhimikul fotomenetlustest asus kujutis otse paberkiudude vahel, ilma nn fotoemulsioonita.

Vormistus

Lõppvormistus on soolapaberfoto puhul äärmiselt suure tähtsusega, sest õhukesel siledal paberil fotod ei oleks pidevat kätte võtmist ja eksponeerimist kannatanudki. Foto kinnitati liimiga tugevamale alusele – paberile, papile või raamiti klaasi alla. Tihti oli alus trükidekoori või fooliumist dekooriribadega kaunistatud. Fotode signeerimine ei olnud eriti tavaline: osalt seetõttu, et tollased piltnikud ei tundnud end kunstnikuna, samas polnud veel välja kujunenud ka nii tugevat konkurentsi, mis oleks nõudnud fotograafilt oma toodangu suurema eristumise vajadust teiste piltnike ülesvõtetest. Fotograafia oli kallis ja elitaarne ning sellega tegelesid vaid vähesed. Piltnik kirjutas enda nime tavaliselt aluspaberile või -papile foto alla. Tihti lisati ka kunstniku nimi, kes teostas retuši. Vähem levinud olid fotograafi andmetega sissevajutustrükid, sildid ja embleemid.

Kahjustused

Ühelt poolt on soolapaberfotode kahjustused sarnased teiste paberfotode omadega: rebendid, murdejooned, mõrad raamistuses jmt. Samas on mitmeid kahjustusi, mis on omased just hõbedaühendeid sisaldavatele fotodele. Kaks kõige olulisemat soolapaberfoto säilivust mõjutavat protsessi on oksüdeerumine-redutseerumine ning sulfuratsioon.

Mehaanilised kahjustused

Kuna soolapaberfoto põhimikuks on sile ja õhuke fotopaber, jääb sellel hästi näha pisemgi murdejoon või mõlgike, mis on piisava toestuseta kasutamisel kerge tekkima. Samuti kulub fotopaber kiiremini piirkondades, kust seda tavaliselt kinni hoitakse. Kattekihiga soolapaberfotodel esineb tihti kriimustusi.

Säilitamine ja käsitlemine

Soolapaberfotode säilitamisel tuleb ühelt poolt lähtuda tavalistest fotode hoiustamise eeskirjadest. Teisalt peab aga ka arvestama, et hoiutingimuste tagamisel üritataks ennetada ka just soolapaberile iseloomulikke kahjustuste tekkimist.

Pakendamine

Soolapaberfotosid on soovitav hoiustada individuaalsetes läbipaistvates ümbristes. Pikaajaliseks säilitamiseks on parim katmata polüesterkile, stabiilne on ka katmata polüpropüleenkile ja kõrgtihe (HD) polüetüleenkile. Ümbris peab tagama esmase kaitse tolmu eest ja ühtlase surve kogu foto pinna ulatuses. Läbipaistvad ümbrikud võimaldavad fotot vaadelda seda ümbrisest välja võtmata. See vähendab tunduvalt kasutamisest tingitud mehaanilisi kahjustusi, mis on just soolapaberfotodele iseloomulikud. Kileümbris võib aeglustada ka oksüdeerumis-redutseerumisprotsesse ning kaitsta õhuniiskuse kõikumiste eest.

Käsitlemine

Fotode käsitlemisel tuleb alati kanda puhtaid ja pehmeid õhukesi kindaid, sest paljastelt kätelt fotole sattunud tolm, saasteained ja rasvad kahjustavad neid pöördumatult. Aluspapi või muu toetava vormistuseta soolapaberfotol võivad käsitlemisel hõlpsasti tekkida muljumisjäljed ja rebendid. Selle vältimiseks peab olenevalt foto suurusest nende käsitlemisel kasutama tugipabereid ja -pappe.

Suhteline õhuniiskus, temperatuur ja valgus

Õige niiskusrežiim on eriti tähtis võimalike saasteainete (osoon, sulfiidid, peroksiidid) olemasolul, sest suure õhuniiskuse ja saasteainete koosmõjul kiirenevad oluliselt soolapaberit kahjustavad oksüdatsiooni reaktsioonid ning kujutis võib aja jooksul täielikult oksüdeeruda. Madal temperatuur ja õhuniiskus mõjuvad fotomaterjalidele stabiliseerivalt. Suhteline õhuniiskus peaks olema vahemikus 20–50%, kõige sobivam vahemik on 30–40%, seejuures võib õhuniiskus hoiukeskkonnas kõikuda 5% päevas. Parimaks keskkonnaks peetakse paberfotode puhul külma keskkonda (st +4 °C ja alla selle), heaks jahedat keskkonda (+12 °C) ning rahuldavaks toatemperatuuri (+20 °C). Temperatuur võib kõikuda ±1 °C tunnis. Fotomaterjale hoiustatakse pimedas, et vältida fotopaberi koltumist.