Ivoirité

Ivoirité-poliitikaks nimetatakse 1990ndate keskel Elevandiluuranniku toonase presidendi Henri Konan Bédié poolt viljelema hakatud natsionalistlikku poliitikat, mille eesmärgiks oli selle immigratsioonisihtmärgina tuntud riigi rahvastiku ühtepõimimine ja ka poliitiliste konkurentide kõrvaldamine. See poliitika lõhestas rahvast, tekitas ühiskonnas suurt vastuseisu ja viis lõpus Elevandiluuranniku 2002. aastal kodusõjani.

Taust

Esimesed poliitilised pinged rahvuspoliitikas tekkisid juba autokraadi Félix Houphouët-Boigny valitsusajal 1978. aastal. Vastukaaluks haritud elevandiluuranniklaste üleskutsetele jagada tööd, sotsiaalset majutust ja muid sotsiaalseid hüvesid rahvuspõhiselt, otsustas riigi juht luua eraldi ministeeriumi, mis tegeles tööküsimustega ja rahva "ivoirisation"’iga, ehk ühtsema rahvuse loomisega. Tõeliselt esiplaanile tõusis rahvusküsimus aga alles 1990. aasta mitmeparteisüsteemi kehtestamisega, mis tõi kaasa "ennenägematuid sotsiaalseid pingeid."   1990. aasta valimistel üritas kodakondsusküsimuse tõstatamisega hääli koguda kauaaegne opositsionäär Laurent Gbagbo, vastandudes väidetavalt valitseva partei "välismaalaste" soosimisele.  Ühiskonnas valitsenud ksenofoobia sai veel suuremad mõõtmed Henri Konan Bédié presidendiks saamisega, kui 1993. aastal avati "Pandora laegas nimega Ivoirité."

Ivoirité-poliitika

Nagu igale autokraadile kohane, ei lasknud Houphouët-Boigny kellegil oma potentsiaalsetest järglastest liiga palju võimu kätte saada, seetõttu määras ta peaministriks Alassane Ouattara, kelle põhja päritolu ei oleks võimaldanud Ouattaral riigi juhiks saada, sest see poleks sobinud valitsevale eliidile. Felix Houphouët-Boigny soosik saamaks uueks riigi liidriks oli hoopis Henri Konan Bédié, kes ka peale tema surma presidenditoolile asus. 1995. aastal pidid toimuma uued presidendivalimised ja Bédié kasutas seda vähest aega, et konsolideerida oma võimu. 1994. aastal surus president oma partei abil läbi seaduse, mis nõudis presidendiks ja ka parlamenti kandideerijatelt tõestust, et nii kandideerija kui ka tema vanemad on Elevandiluuranniku päritolu. Seadus tehti selleks, et diskvalifitseerida Ouattara, kelle isa oli väidetavalt pärit Burkina Fasost. Samas Ouattara isa sünniaastal polnud Elevandiluuranniku kolooniat veel olemaski, kuid kohalik Ülemkohus keelas tal siiski presidendivalimistel osaleda. Henri Konan Bédié valiti 1995. aastal uuesti presidendiks. Ta kogus 96,5% häältest peale seda kui Ouattaral keelati osalemast ja ta teine peamine rivaal Laurent Gbagbo boikoteeris valimisi valimisprotsessiga manipuleerimisele viidates.
Kuigi võib tunduda, et Ivoirité-poliitika oli vaid Ouattara vastu välja mõeldud, polnud see päris nii. Antud poliitika "manifestis" – "L’Ivoirité, ou l’esprit du nouveau contrat social du président H. K. Bedié" ("Ivoirité, või president H.K. Bedié uue ühiskondliku leppe vaim")  – toob University of Cocody’s (Abidjan) õpetav Niamkey Koffi välja Ivoirité ühe parima definitsiooni. See on "mõisteline tööriist, mille eesmärk on luua erinevuste süsteem defineerimaks elevandiluuranniklast". See peaks olema "rahvusliku identiteedi uus alus" ja kaitsma iseseisvust, mida ähvardab massiline immigratsioon.  Ivoirité pooldajad on veendunud, et Felix Houphouët-Boigny avatuse poliitika on loonud ebavajalikke raskusi ja põhimõtteliselt üritavad teha selget vahet lõunapoolsete "tõeliste" elevandiluuranniklaste ja põhjapoolsete "välismaalaste" vahel.

Tagajärjed

Ivoirité-poliitikal on kaugeleulatuvad tagajärjed, eriti põhjaalade elanike jaoks. Selle eesmärk oli marginaliseerida riigi põhjaosa elanikud, rühmitades neid Burkina Fasost pärit immigrantidega samasse rühma, näidates, et nad on "välismaalased" või vähemalt välismaa päritoluga. Paljudelt neist võeti valimisõigus, rääkimata õigusest valitud saada. Ivoirité-poliitika suurendas lõhesid ja ebavõrdsust Elevandiluuranniku elanike vahel, mitte ei aidanud kaasa uue liberaalse ühiskonna tekkimisele, nagu selle proponendid väitsid.  1990ndate poliitiline ebastabiilsus, mida iseloomustas eelkõige mitmeparteisüsteemi kehtestamisele järgnenud etno-natsionalism viis 1999. aastal lõpuks riigipöördeni. Selle viis läbi peale noorte sõdurite mässu riigi lääneosast pärit kindral, endine Bedié usaldusisik Robert Guei. Riigipööre taandus kiirelt suurte poliitiliste liidrite vaheliseks vastasseisuks. Peale 2000. aasta valimisi, mille võitis Laurent Gbagbo, kes jätkas sama natsionalistlikku poliitikat, vallandusid riigi sisepinged 2002. aastal kodusõjaga.