Veenmiskõne

Sissejuhatus

Kõne sisu tutvustamine
Tuntud õpetus ütleb, et avalikus esinemises tuleb kõigepealt öelda, mida sa ütlema hakkad, siis seda öelda ja lõpuks öelda, mida sa just ütlesid.
Sisu osas on sissejuhatuses tähtsad kaks aspekti. Esiteks tuleks publikule öelda kõne keskne mõte, mis võiks olla sõnastatud ühe lühikese, kergesti mõistetava ja hästi meeldejääva lausena. Eriti tähtis on keskse mõtte sõnastamine siis, kui üritatakse kuulajaid milleski veenda. Teiseks peaks sissejuhatus tutvustama, millistest osadest koosneb kõne sisu. Siinkohal on oluline meeles pidada, et inimestele ei jää kõnest eriti palju meelde, nii et hea on, kui kõne sisu õnnestub jagada 2-4 osasse. Näiteks võib kõneleja öelda, et tema ülesanne on veenda kuulajaid valimistel osalema, tal on selleks kolm argumenti ning siis nimetada need argumendid ühe lausega.
Kogu esinemise sissejuhatus ei tohiks võtta kauem kui paar minutit, pärast seda muutuvad inimesed tavaliselt juba rahutuks ja soovivad, et kõneleja sisust räägiks. Seega võiks sissejuhatuses vältida pikki ja teemaga väheseotud lugusid või mõttearendusi.

Teemaarendus

Nüüd olete te kuulajale ära rääkinud, millest kõnes juttu tuleb, ja lähete jutu enda juurde. Nagu öeldud, peaks kõne sisu koosnema 2-4 eraldiseisvast elemendist: kas siis argumendist, mõttest või lihtsalt loost, mida tahetakse rääkida. Selline väike hulk märksõnu jääb inimestele pärast esinemise kuulamist meelde ning neile tagasi mõeldes tuleb ka kõne ülejäänud sisu meelde. Kindlasti ei soovita me pidada kõnet, mis koosneb ühest pikast eraldamatust jutust. Esiteks on sellises kõnes raske eristada ja meelde jätta olulisi kohti ja teiseks ei tea kuulajad kunagi seda, kui palju jutu lõpuni veel jäänud on. Struktuurielemendid võiksid olla enam-vähem võrdse pikkuse ja olulisusega. Loomulikult võib neid omakorda sisemiselt alapunktideks või kuidagi muudmoodi liigendada.
Lisaks sellele, et struktuurielemendid kõnes olemas on, tuleb need kuulajale ka välja tuua. See tähendab, et näiteks enne esimese mõtte juurde asumist tuleb öelda, et nüüd tuleb juttu sellest mõttest, siis mõttest rääkida ja pärast seda öelda, et nüüd läheme edasi järgmise mõtte juurde. Seda tegevust nimetatakse sildistamiseks (erinevalt samanimelisest demagoogiavõttest on see head tüüpi sildistamine) ja see on oluline, sest erinevalt kirjalikust tekstist ei saa kõne kuulaja aru, kus on taandrida ja kust algab uus lõik. Pealegi on kõnet, nagu varem räägitud, alati keerulisem kuulata kui teksti lugeda.
Tore on, kui struktuurielemendid on omavahel loogiliselt seotud ja üleminekud ühelt teisele põhjendatud. Pakume järgmiseks välja mõned enimkasutatavad struktuurivariandid:

Probleem-lahendus struktuur

Seda kasutatakse kõige enam just veenmiseesmärgil peetavate etteastete puhul. Kõnet alustatakse mõne probleemi kirjeldusest, seejärel tutvustatakse ideed või plaani, mis probleemi lahendab (veenmiskõne puhul on kõneleja eesmärk reeglina see idee kuulajatele „maha müüa“). Lõpuks kirjeldatakse, miks lahendus toimib ja milliseid hüvesid see veel lisaks kaasa toob.
Klassikaline näide on siin reklaamide ülesehitus: ”Teil on probleeme mustuse/plekkide/kirpudega?” (kole, mustvalge pilt probleemist). “Aitab toode X!” (tutvustav kaader tootest). “Toode X garanteerib teie rahulolu!” (pilt õnneliku näoga tootekasutajast koos ilusate inimeste/puhta keskkonna/korras tervisega).

Kronoloogiline struktuur

Kronoloogilises struktuuris jutustatakse kas mingi aja jooksul toimunud lugu või kasutatakse vormi minevik-olevik-tulevik. Seda kasutavad tihti poliitikud erinevate objektide avamisel stiilis: ”Meenutame seda, milline oli elu meie uue spordihallita ja kuidas tragidel inimestel tekkis idee see püstitada – räägime ehitusprotsessist ja raskustest, mis tuli selle käigus ületada – aga nüüd on spordihall valmis ja tulevikus toob ta meile palju õnne ja rõõmu.”
Kronoloogilise struktuuri pluss on see, et inimestel on seda väga lihtne jälgida.
Üldiselt üksikule või üksikult üldisele struktuur
Siin alustatakse kõige väiksemast tasandist, ja minnakse järjest üle suuremaks, või vastupidi. Näiteks oletame, et koolis on uus direktor, kes tahab rääkida oma plaanidest. Üks võimalus kõnet jaotada, on rääkida kõigepealt, mis muutub iga õpilase jaoks konkreetselt, siis mis muutub kooli jaoks ja siis, mis muutub kooli ja muu ühiskonna suhetes.

Teooria-praktika struktuur

Nagu nimest järeldada võib, räägitakse siin esiteks põhimõtetest ning liigutakse siis edasi praktilisemate teemade juurde. Või vastupidi. Näiteks kui me tutvustame kooli uut sisekorraeeskirja, siis võib esiteks rääkida printsiipidest, millest eeskiri lähtub, (teooria) ja teiseks sellest, mida uued reeglid iga õpilase jaoks konkreetselt kaasa toovad (praktika).

Kokkuvõte

Avalik esinemine tuleb kindlasti lõpetada jõuliselt, sest just kõne lõpp jääb inimestele kõige enam meelde. Kõne lõpus tuleks veelkord meenutada oma kõne põhisõnumit ja vajadusel ka peamisi punkte, tehes seda muidugi lühidalt. Kõne lõpp peab kuulajaid veelkord innustama tegudele, mis kõne sisust tulenevad (Näiteks: toetame kõik Aafrika näljahädalisi või ostame kõik minu raamatu või tõstame klaasid ... terviseks).
Üks halvemaid viise tähelepanu hoidmise seisukohalt on see, kui kõneleja lubab lõpetada ja lisab siis järjest kõne lõppu talle meeldetulevaid mõtteid. Nagu sissejuhatuses, on ka kõne kokkuvõttes lühidus reeglina voorus. Esinemise viimane lause ei tohi kunagi olla ebakindel , näiteks ”Noh, vist siis kõik...”, vaid  selle asemel võib kas kuulajaid tänada või korrata veelkord üle kõne keskne mõte.