google/wiki40b huggingface dataset:
Hamme jõgi

Kulg

Hamme ülemjooksu kutsutakse Giehler Bach. See algab Lange Heide nõmmelt Osterholz-Scharmbeckist kirdes, geestiplatoolt kõrgusega umbes 45 m üle merepinna, mis on ka paljude teiste geestiojade allikas (nagu Drepte, Scharmbecker Bach, Schönebecker Aue ja Wienbeck). "Allikaks" tähistatud punkt on mitme kuivenduskraavi väljalaskeavad platool, mida kasutatakse põllumajanduses.
Sellelt geestiharjalt, Saale jäätumise otsamoreenilt voolab Giehler Bach kirdesse ja laskub mõne kilomeetri kaugusel Hülsebergi ja Freißenbütteli külade vahelt umbes 15 m kõrgusele üle merepinna. Ohlenstedti juures ühineb see Ohlenstedter Quellseen järvede ja jõe vetega, laskudes tasahilju, voolab siis Giehlermühlen (Vollersode) juures läbi Samtgemeinde Hambergeni Springmoori sohu (5 m üle merepinna).
Siit laskub jõgi tasahilju Teufelsmoori, kus see Viehspeckeni juures lõpuks Hammesse ja Giehler Moori suubub (4 m üle merepinna). Sellega on ühendatud ka Oste-Hamme-Kanal (Kollbeck). Voolates väga aeglaselt, suundub Hamme nüüd läbi samanimelise ruhioru lõunasse.
Endiste rabakolooniate Bornreihe ja Hüttenbuschi vahelt jätkab jõgi nüüd Worpswede suunas, kus sellega ühineb 3 vasakpoolset lisajõge, Rummeldeisbeek, Schmoo ja Umbeck. Mõni kilomeeter ülesvoolu suubub paremalt Beek, kuivendades enamuse rabasid Hammest läänes. Beeki suubumiskohas Hammesse on maaliline looduskaitseala Breites Wasser, mis on suurim säilinud järv madalikul. Siit voolab Hamme edelasuunas, mööda Osterholz-Scharmbeckist, Ritterhude suunas.
19. sajandil seda Hamme osa õgvendati ja arvukad meandrid lõigati kokku seitsmes kohas sirgeks, nii et jõe pikkus kahanes 9-lt 4,3 km-ni. 1876. aastal Ritterhudes ehitatud lüüside taga, mis hoiavad Hamme loodetevaba, ühineb Hamme Bremeni linnapiiril loodelise Wümme jõega ja koos moodustavad nad soolaseveelise Lesumi, mis suubub 10 km allavoolu Weserisse.
Jõe kogupikkus on 48 km ja see laskub umbes 45 m.
Lusikajärv

Lusikajärv on järv Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas Vasavere külas. Veekogu pindala on 0,3 ha. Veekogu kaldajoone pikkus on 191 m.
Fotograaf

Fotograaf ehk piltnik (vananenud terminid: päevapiltnik, ülesvõtja) on inimene, kes teeb fotosid, kasutades fotoaparaati. Enamasti mõeldakse fotograafidena näitustel esinevaid ja albumeid välja andvaid fotokunstnikke ning kutselisi moe-, reklaami-, loodus-, pressifotograafe jne.

Eesti fotograafid

1839. aastal tutvustati Pariisis esimest laiemalt levinud fotomenetlust – dagerrotüüpiat. Järgmisel aastal jõudis selleks vajalik tehnika ka Eestisse ning tehti esimesed fotod. 1844. aastal alustas Eestis dagerrotüüpide tegemist Charles Borchardt, kes oli arvatavasti esimene Eestis püsivamalt tegutsenud fotograaf. Teda peetakse ka seni teadaolevalt vanima Eestis valmistatud ja tänapäevani säilinud dagerrotüübi autoriks, mis on dateeritud umbes aastasse 1850.
Esimesed Eesti soost päevapiltnikud olid Reinhold Sachker ja Jakob Jobso (Jakob Livenström). Tänapäevalgi laiemalt tuntud esimeseks eestlasest fotograafiks võib pidada aga 20. sajandi alguses tegutsenud Johannes Pääsukest.
Praegu on näiteks Eesti tuntumate portreefotograafide seas Kaupo Kikkas, loodusfotograafide seas Remo Savisaar, Sven Začek ja Urmas Tartes, teadusfotograafide seas Heiti Paves, droonifotograafide seas Kaupo Kalda, toidufotograafide seas Katrin Press, pulmafotograafide seas Annika Metsla ja fotokunstnike seas Peeter Laurits.
Tõnis Jürine

Isiklikku

Tema tütar oli kunstnik Edith Paris.
Usielub

Ajalugu

Esimest korda mainitakse Usielubi aastal 1422, aga aastal 1433 sai sellest Niemirade perekonna valdus. Edasi kuulus asula Dowojnodele, seejärel B. Sałamiareckile. Aastast 1576 läks asula Radziwillide valdusesse, vahetult enne Poola viimast jagamist aga Pacide perele.
XV sajandil ehitati asulasse katoliiklik Ristija Johannese kirik, mis aga ehitati XVIII sajandil barokkstiilis ümber. Veel hiljuti peetigi hoonet toona püstitatuks, kuid hiljutised uurimused näitavad, et tegemist on siiski algse gooti stiilis kirikuga. Seega on Usielubi kiriku näol tegemist ühe vanema säilinud katoliku kirikuga Valgevene territooriumil.
Poola jagamisel aastal 1795 läks Usielub Venemaa koosseisu. XVIII sajandil kuulus asula O'Rourkedele, kes rajasid asulasse esindusliku mõisakompleksi ja juustutööstuse. Kuni 1917. aastani oli Usielub Venemaa Keisririigi koosseisus, 1919–1939 kuulus Poolale, 1939–1991 kuulus Nőukogude Liidu koosseisu. Aastal 1940 kaotas asula alevi staatuse.
Haryana

Ajalugu

Osariik moodustati 1. novembril 1966, kui hindikeelse elanikkonnaga ala eraldati Pandžabi osariigist.

Rahvastik

89% rahvastikust on hinduistid, 6% sikhid ja 4% muslimid. Suuremad linnad on Farīdābād, Rohtak, Pānīpat, Hisār, Sonīpat, Karnāl ja Yamunānagar. Osariigi pealinn asub Chandigarhis, mis moodustab iseseisva liiduterritooriumi.

Majandus

Haryana on India rikkaim osariik elanike sissetuleku järgi. See on üks tööstuslikult arenenumaid India osariike. Haryanas toodetakse 50% India autodest ja mootorratastest, 30% külmkappidest ja 25% traktoritest.
Aacheni kongress (1818)

Aacheni kongress oli rahvusvaheline diplomaatiline kongress, mis peeti 29. septembrist 21. novembrini 1818 Aacheni linnas.
Osavõtjateks olid vabastussõdade võitjariigid ja Prantsusmaa. Püha Liidu riikide (Austria, Preisimaa, Venemaa) kõrval osalesid Suurbritannia ja Prantsusmaa.
Aacheni kongressi tuntakse esimese monarhide kongressina. Sellel osalesid Venemaa keiser Aleksander I Karl Robert von Nesselrode saatel, Preisimaa kuningas Friedrich Wilhelm III, Austria keiser Franz I krahv Christian Günther von Bernstorffi, vürst Klemens Wenzel Lothar von Metternichi ja vürst Karl August von Hardenbergi saatel, Suurbritannia esindajatena Arthur Wellesley, esimene Wellingtoni hertsog ja Robert Castlereagh ning Prantsusmaa esindajana Armand Emmanuel du Plessis, Richelieu hertsog.
Keiser Aleksander esitas kongressile märgukirja "Saksamaa praegusest seisundist". Selles nõuti rangeid reegleid vaimuelu ja ülikoolide üle valvamiseks. See märgukiri ajendas Karlsbadi otsused.
Lepingus Prantsusmaaga määrati lõplikult kindlaks Teisest Pariisi rahust (1815) tulenevad tingimused. Lepiti kokku okupatsioonivägede koheses väljaviimises Prantsusmaalt (algselt pidi see toimuma 1820) ning Prantsusmaa sõjakahjutasu alandamises 700 miljonilt frangilt 265 miljonile frangile.
Neli võitjariiki Venemaa, Preisimaa, Austria ja Suurbritannia kinnitasid oma otsustavust Bourbonide restauratsiooni Prantsusmaal vajaduse korral relvade jõul toetama.
Prantsusmaad ei võetud küll Pühasse Liitu, kuid lepiti kokku, et edaspidi tõmmatakse Prantsusmaa läbirääkimistesse kaasa. Sellega sai temast viies suurriik Euroopa kontserdis.
15. novembril 1818 vastu võetud deklaratsioon kinnitas kongressist osavõtjate solidaarsust rahu, usu ja kõlbluse tagamisel, kui "aegade õnnetus" seda peaks vapustama.
Protokolliga 21. novembrist 1818 määrati minister-residentide staatus saadikutest allpool.
Artikli kirjutamisel on kasutatud saksakeelset Vikipeediat seisuga 29.02.2008
Ján Franek

Isiklikku

Ján Franeki noorem vend Michal on samuti tuntud Slovakkia ja Tšehhoslovakkia poksija ning tema tütar Barbora on 2009. aasta Miss Slovakkia.
Linni maakond (Iowa)

Linni maakond (Linn County) on maakond USA-s Iowa osariigis. Geograafilised koordinaadid on 42°04' N, 91°35' W.
Maakonna halduskeskus on Cedar Rapids.
Maakonna pindala on 1877 km², millest 18 km² moodustab veepindala.
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 211 226. Aastal 2000 oli elanike arv 191 701.

Ajalugu

Linni maakond moodustati 15. jaanuaril 1839 endise Wisconsini territooriumi osast. Maakond sai nime USA senaatori Lewis Linni järgi.
Angela Hewitt

Angela Hewitt (sündinud 26. juulil 1958 Ottawas, Ontario provintsis Kanadas) on Kanada pianist, keda tuntakse kõige laiemalt tema Bachi-tõlgenduste järgi.
Tema isa oli Inglismaalt Yorkshire'ist pärit Godfrey Hewitt, Ottawa Christ Churchi katedraali koormeister. Klaveriõpinguid alustas ta Walter Prystawski juures. 1964-1973 õppis Hewitt Torontos Kuninglikus Konservatooriumis Earle Mossi ja Myrtle Guerrero käe all. Seejärel siirdus ta Ottawa Ülikooli, kus temast sai Prantsuse pianisti Jean-Paul Sevilla õpilane. 1978-1985 elas Hewitt Pariisis, misjärel kolis Londonisse.
Angela Hewittit tuntakse enim tema Bachi-salvestiste tsükli järgi, millega ta alustas 1994 ning lõpetas 2005. Hewitti plaadistused katavad kõik J. S. Bachi tuntumad klahvpilliteosed. Tema salvestis Bachi "Fuugakunstist" avaldati 17. oktoobril 2014. Hewitti diskograafia hõlmab ka selliste heliloojate teoseid nagu Couperin, Rameau, Messiaen, Chabrier, Ravel, Schumann, Beethoven, Chopin, Debussy ja Fauré. Ta on avaldanud kaks plaati Mozarti kontserte koostöös Orchestra da Camera di Mantovaga, ning kolmanda koos Ottawa National Arts Centre Orchestraga Hannu Lintu juhatusel. Koos DSO Berlini ja Lintuga on ta salvestanud ka Schumanni klaverikontserdi.
1975. aastal võitis Angela Hewitt Chopini-nimelise noorte pianistide konkursi Buffalos New Yorgi osariigis USAs ja Bachi-konkursi Washingtonis. 1985. aastal pälvis ta esikoha Toronto rahvusvahelisel Bachi klaverikonkursil. 1986. aastal nimetas Kanada Muusikanõukogu Hewitti aasta muusikuks. 2003. aastal võitis ta esimesena BBC Radio 3 kuulajate auhinna. 
2000. aastal arvati Hewitt Kanada Ordu (Order of Canada), 2006. aastal Briti Impeeriumi Ordu (Order of the British Empire) liikmeks.
Karula linnamägi

Karula linnamägi ehk Rebase linnamägi on muinaseestlaste linnus Valga maakonnas Valga vallas Lüllemäe külas.

Kirjeldus

Veidi ovaalse pealispinnaga linnamäe järsud nõlvad on 28 m kõrgused. Ovaalse kujuga, kultuurikihiga õueala mõõtmed 50×28 m. Linnus on dateeritud 6.–11. sajandisse ning põhiline kasutusaeg jääb rahvasterändamise aega. Kuigi nähtavad hilisrauaajale omaseid kaitseelemendid puuduvad, võis muistne linnusekoht olla kaitstud puittarandiga ja rinnatisega. Idaservalt leitud kultuurikihi alusel võib arvata, et lõplikud kindlustustööd võisid pooleli jääda.

Linnuse ajalugu

Võimuvõtlusele viitab ka Karula Rebäse linnuse esimene kasutusperiood rooma rauaajal (50–450 pKr). Kas siis kohalikule või väljast tulevale ohule ehitati järsunõlvalisele mäele linnus. Linnus võeti uuesti kasutusele viikingiajal (800–1050 pKr), siis kerkis linnuse alla ka asula. Linnus oli arvatavasti kopranahkadega kaubitsejate tugipunkt. Sellele viitavad arheoloogilistel kaevamistel leitud kopraluud ja koprakannaluust ripats. Rebäse linnus vallutati muistse vabadusvõitluse (1208–1227) ajal sakslaste poolt ja nii allutati Karula koos muu Eestiga võõrvõimule, mida loetakse keskaja alguseks.
Inna Roostfeld

Inna Roostfeld (ka Rostfeldt; 28. juuli 1914 Narva-Jõesuu – 23. mai 2011 East Killingly, Connecticut) oli eesti esimene naislendur.
Inna Roostfeld sündis Narva-Jõesuus. Lapsepõlves elas tema pere talviti Peterburis. Pärast Tartu rahulepingu sõlmimist kolisid ta vanemad Eestisse. Ta lõpetas Tallinna Tütarlaste Kommertsgümnaasiumi. Gümnaasiumi viimases klassis asus ta tööle lennubaasi töökotta ja järgmisel suvel pani ta end kirja lennukursustele. Ta ei lasknud end heidutada sellest, et samal suvel hukkus lennuõnnetusel tema lennuohvitserist hea sõber ning tema enda esimene lend lõppes maandumisel õppelennuki ninalikeeramisega. 13. detsembril 1934. aastal, päev pärast suurt lumesadu sooritas ta aga edukalt eksamilennu, kusjuures polnud ta varem tõusnud õhku masinaga, millel olid all suusad.
Aastatel 1938–1939 õppis ta Varssavi Tehnikaülikoolis masinaehituse osakonnas lennukite konstrueerimist. Alanud Teise maailmasõja tõttu jätkusid õpingud Tallinna Tehnikaülikoolis; praktikal oli ta Franz Krulli masinatehase ja aviotehase (mis oli varem lennubaasi töökoda ja kus nüüd valmistatud lennukeid kasutati ka järgnenud sõja-aastatel) erinevates osakondades.
Aastal 1944 põgenes ta koos ema ja õega Saksamaale, isa jäi Eestist lahkumisega hiljaks ning tema elutee katkes Gulagis. Ta omandas 1948. aastal Saksamaal insenerihariduse ja siirdus järgmisel aastal USA-sse. Seal töötas ta alguses lapsehoidja ja teenijana, seejärel majapidajana haiglas. Pärast seda pääses ta joonestajaks tekstiilimasinaid tootvasse vabrikusse. Inseneriametit pidas ta mitmes firmas 70. eluaastani.

Isiklikku

Tema isa Bernhard Roostfeld oli 1920. aastatel minister mitmes Eesti valitsuses, 1930. aastatel tõusis ta Pikalaenu Panga direktoriks ja oli aastatel 1938–1940 Riigikogu liige, ema Alma Roostfeld oli lastearst. Onu Roman Roostfeld oli Esimese maailmasõja kangelane, Georgi mõõgaga autasustatu. Ameerikas olles abiellus Inna laevakapten Lorentsiga ja neil oli kaks last.
Rakvere adventkirik

AKEL Rakvere adventkirik (ka Rakvere adventkoguduse hoone) on kirik Lääne-Viru maakonnas Rakveres aadressil Pikk 33.
1898 ehitati tütarlaste erakoolimaja, mille 1936 ostis kogudus, kes selle ehitas ümber kirikuks.
Valgejärve raba

Valgejärve raba (ka Selgküla raba) on raba Harju maakonnas Saue vallas. Raba jääb Valgejärve maastikukaitsealale.
Anna Mahler

Elukäik

Anna Mahler sündis helilooja Gustav Mahleri ja tema abikaasa Alma Mahleri teise lapsena. 
Tema vanem õde Maria suri lapseeas 1907. aastal, Anna oli siis 2-aastane. Tema isa suri 1911. aastal, kui Anna oli 6-aastane. 
Aastal 1915 abiellus tema ema arhitekti ja Bauhausi kunstikooli asutaja Walter Gropiusega, kellega tal oli suhe juba abikaasa eluajal. Abielu ei kestnud kuigi kaua ja lõppes 1920. aastal. Arvatakse, et abielule sai saatuslikuks Alma tormiline suhe Austria maalikunstniku ja kirjaniku Oskar Kokoschkaga. Abielust sündis tütar Manon Gropius. Hiljem abiellus ta Franz Werfeliga. 
Sama tormiliseks kujunes ka Anna isiklik elu. Aastal 1920, olles vaid 16-aastane, abiellus ta Rupert Kolleriga, kes oli maalikunstniku Broncia Koller-Pinelli poeg. Abielu kestis mõned kuud ja pärast seda siirdus ta Berliini õppima kunsti. Berliinis olles tutvus ta noore helilooja Ernst Krenekiga, armus ja 15. jaanuaril 1924 nad abiellusid. See abielu ei õnnestunud ning nad lahutasid juba sama aasta novembris.
Anna Mahleri kolmas abikaasa oli Paul Zsolnay. Nad olid abielus neli aastat (1929–1934) ja neil sündis tütar Alma (5. november 1930 – 15. november 2010). 
Aastal 1939 asus Anna Mahler elama Londonisse Hampsteadi. 3. märtsil 1943 sõlmis ta oma neljanda abielu dirigendi Anatole Fistoulariga. Abielust sündis tütar Marina (sündinud 1. augustil 1943).
Pärast sõja lõppu reisis Ameerika Ühendriikidesse Californiasse, kus ta mõned aastad elas. Aastal 1956 lahutas ta oma abielu Fistoulariga.
Anna Mahleri viimane, viies abikaasa oli sakslasest Hollywoodi näitekirjanik ja stsenarist Albrecht Joseph. Pärast ema surma 1964. aastal naasis Anna Londonisse ja 1969. aastal siirdus elama Itaaliasse Spoletosse.
Anna Mahler suri 1988. aastal Hampsteadis, kui ta külastas oma tütart Marinat. Ta on maetud Põhja-Londonis Highgate'i kalmistule.

Õpingud ja loometegevus

Anna Mahleri huvi kujutava kunsti vastu tärkas külastades Oskar Kokoschka stuudiot ja sõprusest maalikunstniku Broncia Koller-Pinelliga, kellele Anna oli modelliks. Pärast esimest lahutust õppis ta maalikunsti Berliinis, Roomas ja Pariisis. 26-aastaselt leidis ta, et skulptuurikunst on see, mis teada tõeliselt paelub ja kus ta oma loovust kasutada ja arendada saab.
1930. aastatel õppis ta Viinis skulptori Fritz Wotruba käe all. 
Tema loomingusse kuuluvad selliste muusikamaailma suurkujude pronksist pead nagu seda on Arnold Schönberg, Alban Berg, Artur Schnabel, Otto Klemperer, Bruno Walter, Rudolf Serkin ja Eileen Joyce.
Silvia Ilves

Silvia Ilves (sündinud 31. augustil 1992 Pärnus) on eesti tšellomängija ning olnud ansambli Urban Symphony liige. 
Pärnus sündinud, kuid Raplas üles kasvanud Ilves kuulub muusikute perekonda, ta alustas tšelloõpinguid kuueaastaselt. Algul õppis ta tšellot Tallinna Muusikakeskkoolis Mart Laasi juures, hiljem jätkas õpinguid Eesti Muusika- ja Teatriakadeemias.
Silvia Ilves sai Urban Symphony liikmeks 2009. aasta lõpus, pärast Johanna Mängli lahkumist ansamblist. 2015. aastani tegi Silvia aktiivselt koostööd Sandra Nurmsaluga, ühiselt anti arvukalt kontserte. 
2015. aasta algusest 2016. aasta alguseni tegutses Silvia Ilves koos viiuldajate Sandra Hiie ja Johanna Marie Ainomäega keelpillitrios La Phoenix. Sama aasta alguses asus ta tööle Eesti Riiklikku Sümfooniaorkestrisse, kus tegutses samuti umbes aasta. 2016. aastast alates on Silvia eestvedajaks oma neljast õest koosnevas ansamblis The Ilves Sisters.
2016. aastal osales Silvia Ilves võistlejana telesarjas "Klassikatähed", kus võitis järjekindlalt publikuhääletused ning jõudis ka finaali, kus saavutas 2. koha Telekonkursil võitis Ilves EMTA eripreemia - õppe- ja kontserdireisi vabalt valitud sihtkohta.
Ilves mängis kõrvalosa ("Tšikk 5") 2016. aastal linastunud Eesti mängufilmis "Klassikokkutulek".

Isiklikku

Silvia Ilvesel on viis õde, kolm nooremat ja kaks vanemat, nende ema on klaveriõpetaja ja isa autoinsener. Ehkki varem tegelesid muusikaga kõik kuus õde, on üks praeguseks loobunud ja elab Hispaanias. Silvia Ilvesel on neli poega.
Tõnis Kartau

Tõnis Kartau (sündinud 6. oktoobril 1990 Tartus) on eesti suusahüppaja.
Ta on 2005-2011 Eesti meistrivõistlustelt saanud individuaalselt ja meeskondlikult kolm hõbedat ja kolm pronksi.
Valter Eks

Valter Eks (21. juuli 1930 Ida-Kasahstani oblast – 14. mai 2011) oli Eesti NSV partei- ja riigitegelane.
Ta lõpetas aastal 1959 Tallinna Polütehnilise Instituudi.
Ta töötas aastatel 1951–1953 vanemkümnikuna Volga-Doni kanali ehitusel, aastatel 1953–1954 töötas ta Võru Metsatööstuskeskuse elamu-kommunaalosakonna juhatajana. Aastatel 1959–1961 töötas ta Tallinna Ehitustrustis meistri ja töödejuhatajana. Aastatel 1961–1979 töötas ta EKP Keskkomitees ehitus- ja ehitusmaterjalide osakonnas instruktorina ja osakonnajuhataja asetäitjana ning ehituse ja linnamajanduse osakonna juhataja asetäitjana ja juhatajana. Aastatel 1979–1989 oli ta Eesti NSV kommunaalmajanduse minister.
Ta oli aastast 1958 NLKP liige. Ta oli Eesti NSV Ülemnõukogu IX, X ja XI koosseisu saadik.
Valter Eks suri 14. mai 2011 ja ta maeti 2. juunil 2011 Rahumäe kalmistule.
Tähnikvesilik

Iseloomustus

Täiskasvanud isendid on maksimaalselt 11 cm pikad, emased mõnevõrra lühemad. Tähnikvesilike nahk on sile või peensõmerjas. Isendite seljapiirkond on oliivpruuni värvi, kõhualune kollakas, keha kaetud tumedate täppidega.
Järvakandi tuuleveski

Järvakandi tuuleveski on hollandi tüüpi tuuleveski Rapla maakonnas Rapla vallas Põlma külas. Tuuleveski on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks
Tuuleveski ehitati 19. sajandi algul kohalikust Raikküla lubjakivist.
Martin Johann Roth

Martin Johann Roth (1686 Pärnu – 30. jaanuar/10. veebruar 1750 Puhja) oli Eesti vaimulik.
Roth immatrikuleerus 12. juunil 1705 Academia Gustavo-Carolinasse (Pärnu ülikooli), kus õppis aastatel 1705–1709. Immatrikuleeriti 8. juunil 1709 Greifswaldi Ülikooli.
Oli aastatel 1712–1720 Märjamaa Maarja koguduse õpetaja, teenis 1714–1720 ka Vigala Maarja kogudust. Aastatel 1721–1750 oli ta Puhja Püha Dionysiuse koguduse õpetaja, teenides 1721–1729 ka Rannu Püha Martini kogudust.
Roth oli Tartu suurgildi liige ja sai aastal 1722 Tartu linna kodanikuks.

Isiklikku

Tema isa Johannes Roth oli Pärnu linnakooli rektor ja aastal 1692 Pärnu Nikolai koguduse (saksa koguduse) abiõpetaja. Tema poeg Martin Gottfried Roth oli Räpina Miikaeli koguduse õpetaja. Tema väimees Tobias Plaschnig oli Tartu Jaani koguduse ülemõpetaja.
Friedrich Strobel

Friedrich Rudolf Paul Strobel (23. mai 1895 – 10. august 1963 Wiesbaden) oli Eesti sõjaväelane (kaptenleitnant).
Ta ülendati kaptenleitnandiks 1934. aastal.
1935. aastal sai ta Kotkaristi IV klassi teenetemärgi, olles Merejõudude baasi insener-mehaanik.
Aremarki vapp

Aremarki vapp on Norra Østfoldi maakonna Aremarki valla vapp. 
Vapp kinnitati 7. novembril 1986. 
Vapil on kaks sinist põtra hõbedasel kilbil. 
Vapp viitab valla metsarikkusele ja põtrade rohkusele.
Eesti Maaliit

Eesti Maaliit (lühend EML) oli Eesti erakond.
EMLi alustas tegevust 1989. aastal poliitilise liikumisena. Erakonnaks sai EML 1991. aastal. Osales 1995. aasta Riigikogu valimised võitnud KMÜ valimisliidus. Aastal 2000 ühines EML Eestimaa Rahvaliiduga.
Tsütodiagnostika

Tsütodiagnostika ehk rakudiagnostika ehk tsütoloogiline diagnostika ehk tsüstoloogiline diagnoosimine on haiguste varajane diagnoosimine rakkude mikroskoopilise uurimise teel.
Rakud eraldatakse kudedest, kehavedelikest või eritistest.
Üks tuntumaid tsütodiagnostika meetodeid on Papanicolau test, mille abil diagnoositakse emakakaelavähki.
Count Basie

Count Basie (õieti William James Basie; 21. august 1904 Red Bank, New Jersey osariik – 26. aprill 1984 Hollywood, Florida osariik) oli USA džässpianist, -organist, -orkestrijuht ja -helilooja.

Elulugu

William James Basie sündis 21. augustil 1904 Red Bankis New Jersey osariigis. 1928. aastal liitus ta ansambliga Oklahoma City Blue Devils ('Oklahoma linna sinised kuradid') ning aasta hiljem sai ta Bennie Moteni ansambli pianistiks. Selles bändis olles sai ta endale nime "Count" Basie (krahv Basie). Aastal 1934 tegi Count Basie ka oma ansambli, kuid pidas paremaks minna ikkagi tagasi Moteni ansamblisse. Kui Bennie Moten 1935. aastal suri, lagunes ka ansambel. Siis moodustas Count Basie uue ansambli, kutsudes sinna ka palju Moteni ansambli endisi liikmeid. Aastal 1936 kolis Count Basie koos ansambliga Kansas Cityst New Yorki. Count Basie suri aastal 1984 Hollywoodis Florida osariigis, 79 aasta vanuselt.
Tema auks on nimetatud ka Count Basie teater tema sünnilinnas Red Bankis.
Salutakjas

Kirjeldus

Taim enamasti 60–200 cm kõrguste vartega, millel on vitsjad, allapoole käändunud harud. Liitõisik on üldkujult kobarjas, mitte kännasjas (nagu suurel ja villtakjal) ning õisikud on 2–6 kaupa varte tippudes ja lehtede kaenlais. Õisikud on vähemalt 3 cm läbimõõdus, üldkatise lehed on võrkvillata. Seemnised on 6–9 mm pikad. 
Salutakjas võib hübridiseeruda teiste liikidega, eelkõige väikese ja suure takjaga, ning see raskendab liigi määramist. Peale liigiomaste tunnustega isendite võib leida ka kahe liigi vahepealseid.

Kasvukohad ja levik

Üldlevilalt on salutakjas Eurosiberi areaaliga. Eestis jõuab levila kirdepiirile. Esmakordselt leitud 19. sajandil, ent algul valesti määratud. Uuemal ajal taasavastas salutakja Tõnu Ploompuu 1994. aastal Suur-Pakri saarelt. Hiljem on salutakjat leitud mitmelt poolt Lääne-Eesti mandriosast.  Kuulub kaitstavate taimeliikide teise kategooriasse. Liikide ohustatuse hindamisel pälvinud staatuse "väljasuremisohus", kuna populatsioonid on väikesed ja pigem ajutised. Samas võib kahtlustada ka taime vähest tuntust.
Toitumisahel

Toitumisahel ehk toiduahel (inglise trophic chain, food chain, feed chain ) on jada organisme, keda seostab järjestikku toitumine ja sealhulgas ka toiduobjektiks olemine . Toitumisahel algab alati produtentidest (rohelised taimed ja puud) ja lõppeb konsumentide (tippkiskjad nagu grislid ja mõõkvaalad), detritivooride (kakandilised, vihmaussid) ja destruentidega (seened, bakterid).
Teadlane ja filosoof Al-Jahiz oli üks esimesi, kes juba 9. sajandil tutvustas inimestele toitumisahelat. Alles pärast 1927. aastat andis Charles Elton välja raamatu, kus tutvustati juba lähemalt ka toitumisvõrgustiku mõistet.

Toiduahela tasemed

Esimene troofiline tase koosneb produtsentidest ehk orgaaniliste ainete tootjatest, kes päikesekiirguse abil fotosünteesivad endale orgaanilisi aineid. Teise troofilise taseme moodustavad konsumendid ehk tarbijad, nemad kasutavad oma eluks orgaanilist ainet. Konsumendid jaotatakse vastavalt toiduobjektile kas I astme tarbijaks (rohusööja), II astme tarbijaks (kõigesööja) või III astme tarbijaks (lihasööja). Kolmandale troofilisele tasemele kuuluvad destruendid ehk lagundajad, kes toituvad eelnevate tasemete surnud orgaanilisest ainest, muutes need taas lihtsamateks ühenditeks. Toitumisahel ja toiduvõrgustik on omavahel ühendatud erinevate loomade toitumissuhete alusel ja selles keerulises võrgustikus võetakse reegliks eripära, kus liik on keskendunud ainult ühele toiduobjektile . Läbi toitumisahelate toimub energia ülekandumine, mis algab alati madalamast astmest nagu produtsendid või orgaaniline aine ning lõpevad tarbijatega.
Virtin

Virtin (saksa keeles Wirtin 'perenaine') on eramajapidamise naissoost juhendaja ja juht.
Eestimaal oli virtin mõisatöötaja, kelle järelevalve all oli mõisa kari, köök ja kelder.