Moraalne vedamine

Moraalseks vedamiseks ehk moraalseks õnneks nimetatakse olukorda, milles toimija kohta on õige teha moraaliotsustusi hoolimata sellest, et see, mille eest talle hinnanguid antakse, sõltub teguritest, mis pole tema kontrolli all. Mõiste võttis kasutusele Bernard Williams. 
Traditsiooniliselt on peetud moraalse vedamise puudumist moraalile olemuslikuks (moraalseid hinnanguid saab anda ainult sellele, mis sõltub toimija kontrolli all olevatest teguritest; "kontrolliprintsiip"), kuid Bernard Williams (1981) ja Thomas Nageli (1979) järgi tuleb välja, et meie igapäevastel otsustustel ja praktikatel on moraalse vedamise olemasolu sidumus. Ja lihtne mõttekäik tundub näitavat, et kontrolliprintsiip ei võimaldagi moraalseid hinnanguid anda.

Küsimuseasetus

Immanuel Kant ütleb teoses "Alusepanek kommete metafüüsikale", et hea tahe on väärtus sõltumata sellest, kas sellega midagi saavutatakse. See viib mõttele, et moraal on vedamise vastu immuunne. Kontrolliprintsiibist järeldub, et kui inimeste vahel on ainult niisugused erinevused, mis tulevad teguritest, mis ei ole nende kontrolli all, siis ei tohiks anda neile erinevat moraalset hinnangut. Printsiip ja järeldus tunduvad usutavad ja meie igapäevased reaktsioonid tunduvad neid kinnitavat: me ei taha kedagi vastutavaks pidada selle eest, mis temast ei sõltu. Tundub siiski, et igapäevaelus on ka palju olukordi, kus moraalihinnangud toimijale sõltuvad asjaoludest, mis pole tema kontrolli all. Seda nimetataksegi moraalseks vedamiseks. Näiteks langeb mõrva toimepannutele osaks suurem laitus kui neile, kes küll kavatsesid seda teha, kuid see ebaõnnestus ettenägematute asjaolude tõttu. Sageli öeldakse küll, et inimesed vastutavadki õigupoolest oma kavatsuste eest, selle eest, mida nad tahavad teha. Ometi näitab seesama äpardunud mõrvari näide, et meie intuitiivne moraaliintuitsioon võtab mõnikord arvesse ka muud. Peale selle, ka meie siseseisund, see, mis on meie kavatsus, see, mida me tahame, ja meie tahtmise elluviimine, võib sõltuda vedamisest. Ükski neist teguritest, millest toimija teod sõltuvad, ei ole vedamise suhtes immuunne.

Vedamise liigid

Nagel eristab vedamist tagajärjega, vedamist asjaoludega, konstitutiivset vedamist ja põhjuslikku vedamist. 
Tagajärgedega vedamine on vedamine selles, mis lõpuks välja tuleb. Näiteks mõrva kavatsejal mõrv ettenägematute asjaolude tõttu ei õnnestu. Kui mõrvar teeb kõik samamoodi, kuid tal mõrv õnnestub, ja me anname siiski õigesti erinevad moraalsed hinnangud, siis ongi tegu tagajärgedega vedamisega. Williams toob näiteks Paul Gauguini, kes jätab pere maha ning läheb Tahitile maalima, teadmata, kas temast saab suur kunstnik. Williamsi järgi me hindaksime Gauguini erinevalt sõltuvalt sellest, kas tal see õnnestus. Või siis oletame, et kaks muidu hoolsat inimest unustasid pidurid kontrollida lasta ja neil läksid pidurid rikki, aga ainult üks neist sõitis lapsele otsa. 
Asjaoludega vedamine on vedamine selles, millistesse oludesse on sattutud. Nagel toob näiteks inimesed, kes tegid 1930ndate Saksamaal metsikusi. Kui töökoht oleks nad 1929. aastal Argentinasse saatnud, siis nad oleksid võib-olla eeskujulikku elu elanud.    
Konstitutiivne vedamine on vedamine selles, kes ollakse ning milliste iseloomujoonte ja dispositsioonidega ollakse. Meid on kujundanud geenid, kasvatus jne, ja see on suuresti õnneasi. Ka see, kuidas me tegutseme, sõltub sellest, kes me oleme, nii, et ka meie teod sõltuvad vedamisest. Kui näiteks me kedagi õigesti laidame selle eest, et ta on arg, ennastõigustav või isekas, ja see ei sõltu temast, siis on tegu konstitutiivse moraalse vedamisega. Sama lugu on laiduväärsete tegudega, mis neist iseloomujoontest tulenevad.    
Põhjuslik vedamine on vedamine selles, kuidas eelnevad seigad meid määravad. See on Nageli sõnul klassikaline vaba tahte probleem. Kui meie teod ja tahe on ettemääratud, siis meie teod ega tahe ei ole vabad. Kui pidada vabadust moraalse vastutuse eelduseks, siis me ei saa isegi oma tahte eest vastutavad olla. See järeldus ei eelda isegi determinismi tõesust, sest ka tõenäosuslik põhjuslikkus ei ole meie kontrolli all. Mõned autorid on pidanud põhjusliku vedamise eraldi väljatoomist liiaseks, sest seda katavad konstitutiivne vedamine ja vedamine asjaoludega.

Pole midagi, millele moraalset hinnangut anda

Me hindame inimesi selle eest, mida nad teevad ja kes nad on, erinevalt, kuigi nende teod ja isikuomadused kõikidest liikidest vedamisest. See puudutab ka tavalisi juhtumeid, näiteks seda, kas meie kavatsused teoks saavad. Kui nüüd vedamine tagajärgedega õõnestab meie moraalse vastutuse hinnanguid, nagu kontrolliprintsiibist tuleneb, siis paljudest meie igapäevastest otsustustest tuleks loobuda. Siis jäävad ikkagi kavatsused, kuid vedamine asjaoludega mõjutab ka kavatsusi. Siis jääb ikkagi see, mida me erinevates olukordades oleksime kavatsenud, kuid konstitutiivne ja põhjuslik vedamine teevad ka selle meist mittesõltuvaks. Mis siis järele jääb? Nageli sõnul ulatuseta punkt. Ta leiab, et probleem on teatud mõttes lahendamatu, sest toimijalikkuse mõistes on midagi ühitamatut sellega, et tegevused on sündmused ja inimesed on asjad. Viimast aga näitab väliste määrajate mõju. Ei jää midagi, mida saaks omistada vastutavale minale, jäävad ainult sündmused, mida ei saa laita ega kiita. Kui see on tõsi ja me tahame kontrolliprintsiibist kinni pidada, tuleb moraalihinnangutest üldse hoiduda. Kaalul on ka teiste eetika, õigusfilosoofia ja poliitikafilosoofia küsimuste lahendamine.

Seaduste ja karistuste õigustamine

Seda, kuidas tagajärgedega vedamine mõjutab karistust, arutas juba Platon (Seadused IX, 876–877). Karistusmäär ei tohiks sõltuda teo tagajärgedest. Sellest räägib ka H. L. A. Hart. Ent kriminaalõigus eristab näiteks mõrva ja mõrvakatset. Ka deliktiõiguses on oluline, kas hooletus tõi kaasa kahju. 
Järeldades, et karistusmäär ei tohiks sõltu teo tagajärgedest, eeldatakse kontrolliprintsiipi ning seda, et karistada tohiks ainult selle eest, mis on moraalselt laiduväärne. Mõlemat eeldust on kahtluse alla seatud. Kui mõlemat eeldust aktsepteerida, saab võib-olla ka järeldada, et kuna keegi pole moraalselt laiduväärne, pole ükski karistus õigustatud.

Egalitarism

Egalitarismi (vedamisegalitarismi) järgi on hüvede võrdsem jaotus õiglasem. John Rawlsi järgi on sissetulekute ja jõukuse praegune jaotus ebaõiglane, sest inimese loomuomadused (sealhulgas anded) ja eluolukorrad ei ole tema kontrolli all.  "Positiivse" mõttekäigu puhul lähtutakse sellest, et anded, sünniolud jne ei ole inimese kontrolli all, kuid vaba turg võimendab need eelisteks ja halvemusteks, järelikud on need eelised ja halvemused väärad ning õigluse huvides tuleb hüved ümber jaotada. Seda mõttekäiku on palju kritiseeritud. "Negatiivne" mõttekäik pareerib vastuväite, et inimesi ei tohiks  egalitarismi nimel sellest ilma jätta, mis nad on teeninud. Inimesed ei vastuta saadud eeliste ja halvemuste eest, järelikult ei  vääri neid, sellepärast ei ole hüvede ümberjaotamine väär. Mõlemad mõttekäigud eeldavad kontrolliprintsiipi, seega sõltub vedamisegalitarismi usutavus moraalse vedamise probleemi lahendusest. Mõned vedamisegalitaristid eristavad vedamise liike, näiteks väidetakse mõnikord, et suurte summade mahamängimist ei tohiks võtta võrdsetel alustel maavärinas kannatadasaamisega.  Võib-olla on siin eelduseks kitsendatud kontrolliprintsiip, mis möönab vastutust valikute ja nende oodatavate tagajärgede eest, kuid mitte nende tagajärgede eest, mis on suuresti kontrolli alt väljas.