Budism Eestis

Kronoloogia

Budoloog Alexander Staël von Holstein (1877–1937) ja filosoof krahv Hermann von Keyserling (1880–1946) olid väljapaistvad teadlased ja mõtlejad, kuid neid ei saa pidada otseselt Eesti budistliku kultuuri alusepanijateks, sest oma töid kirjutasid nad enamasti saksa keeles ning avaldasid väljaspool Eestit.
Budismi praktilist külge esindas peamiselt 20. sajandi esimesel poolel tegutsenud budismi propageerija Karl Tõnisson ehk Vend Vahindra (1873–1962), kes 1893. aastal oli Burjaatias mahajaana budismiga kokku puutunud. Lõpetanud siin regioonis tegutsemise, jõudsid tema ja tema õpilane Friedrich Lustig enne Teist maailmasõda Birmasse.
1960. aastate lõpul hakkasid õpetlased eesotsas Linnart Mälliga budistlikke tekste eesti keelde tõlkima. Linnart Mälli tõlkes on algkeeltest ilmunud näiteks "Seadmuseratta käimapanemine" (2004), "Dhammapada" (1977, 2004, 2005), "Teemantsuutra" (1975, 2005), "Südasuutra" (1989, 1998, 2003, 2005), Šāntideva "Bodhitšarjāvatāra" (1982, 2008), "Ühetähesuutra" (2005). Tõlketööga on tegelenud ka Andres Herkel, Maret Kark, Märt Läänemets, Teet Toome, Martti Kalda, Alari Allik ja Rein Raud.
1970. aastatel sagenesid uurimisekspeditsioonid ja palverännakud NSV Liidu piirkondadesse, kus oli säilinud elav budistlik traditsioon ja kultuur. Karl Tõnissoni toodud gelukpa traditsioon oli Eestis selleks ajaks juba  oma järjepidevuse kaotanud. Sel perioodil kujunesid traditsiooniks orientalistikapäevad, mida korraldas Tartu Riikliku Ülikooli juures tegutsenud orientalistikakabinet. Orientalistikapäevade budismiteemalised loengud olid üheks teguriks, mis kinnistasid kuulajates budismihuvi ka tulevikuks.
1982. aastal asutas Vello Väärtnõu Tallinnas esimese organiseeritult toimiva budistliku grupi Eestimaa Budistliku Vennaskonna ehk Taola, mis järgis Tiibeti budismi ningma koolkonna õpetust. 1980. aastatel rajas vennaskond Eestisse neli stuupat ning tõlkis peamiselt inglis- ja venekeelseid budismiteemalisi kirjutisi. Tänu Burjaatias loodud kontaktidele saabusid paaril korral Eestisse ka sealsed laamad. 1980. aastate lõpupoole, Eesti jaoks murrangulisel perioodil, hakkasid mõned vennaskonna liikmed osalema ka poliitikas. Poliitikas kaasalöömine tõi kaasa ka vennaskonna põhiliikmete Eestist lahkumise ja organisatsiooni lagunemise.
Esimeseks ametlikult registreeritud ühenduseks sai pärast 1988. aastat tegutsema hakanud Eesti Budistlik Liit, mis järgis üldbudistlikku suunda ning oli avatud kõikidele budistlikele õpetustele. Budistliku liidu kutsel saabusid Eestisse õpetama esimesed õpetajad väljastpoolt endise NSV Liidu territooriumi, sealhulgas külalisõpetajad Triratna budistliku kogukonna (vana nimega Lääne Budistliku Vennaskonna Sõbrad) Soome keskusest.
Tallinnas registreeritud Eesti Budistliku Liidu liikmeskonnast lähtus hiljem mitu iseseisvat budistlikku  ühendust, nende hulgas ka Eesti Budistlik Kogudus Drikung Kagjü Ratna Šri Keskus (esimene budistlik kogudus Eestis), Lääne Budistliku Vennaskonna Sõprade Tallinna keskus ehk (praeguse nimega Budakoda) ning hiljem ka Tiibeti Budismi Nyingma Eesti Kogudus (selle tekkimine ja tegevus lähtus otseselt Tiibeti budismi ningma koolkonna õpetajast Nyichang Khentrul Rinpochest ega olnud vennaskonna ega ka tolle hilisema järeltulija mittetulundusühing Eesti Njingmaga seotud). Mõned Eesti Budistliku Liidu endised liikmed on tegevad ka muudes budismiga seotud liikumistes ja ühendustes, sealhulgas Eesti Akadeemiline Orientaalseltsis ja Budismi Instituudis.
1990. aastatel saabunud poliitilise ja liikumisvabadusega algas periood, mil budismi järgijad said vabalt minna võõrsile õppima. Toimus ka vastupidine liikumine, mille käigus saabus Eestisse teadlasi, lektoreid, õpetajaid ja munki – nii on Budistliku Koguduse Drikung Kagjü Ratna Šri Keskuse laama Drubpon Sangye Rinpoche elanud püsivalt Eestis alates 2001. aastast.