Frédéric Beigbeder

Frédéric Beigbeder (sündinud 21. septembril 1965 Neuilly-sur-Seine'is) on prantsuse kirjanik, kirjanduskriitik, filmilavastaja ja telesaatejuht.
Ta on Flore'i kirjandusauhinna asutaja ja juhib selle žüriid. Samuti on ta meesteajakirja Lui toimetuse juht.
Kirjanikuna on ta võitnud 2003. aastal romaani "Windows on the World" eest Interallié auhinna ja 2009. aastal autobiograafilise romaani "Un roman français" eest Renaudot' auhinna.
Eesti keelde on siiani tõlgitud kolm tema teost – "Armastus kestab kolm aastat" (2008), "17,90 €" (2011) ning "Oona ja Salinger" (2015).

Päritolu

Frédéric Beigbeder sündis Béarni päritolu perekonnas. Tema ema Christine de Chasteigner de La Rocheposay on tõlkija (ta on muuhulgas tõlkinud prantsuse keelde Barbara Cartlandi teoseid) ja tema isa Jean-Michel Beigbeder on värbaja (nn "peakütt").
Beigbeder' vanemad lahutasid 1970. aastal. Seejärel elas ta oma venna Charles'iga vaheldumisi ema ja isa juures, peamiselt aga ema juures, kes abiellus 1974. aastal parun Pierre Richard de Soultrait'ga.
Tema vend Charles on ettevõtja ja poliitik, kes asutas veebimüügi keskkonna Self Trade ning elektri- ja gaasivõrkude ettevõtte Poweo.

Haridus

Üldhariduse sai Beigbeder Pariisis Montaigne'i lütseumis ja Louis-le-Grandi lütseumis. 1987. aastal lõpetas ta Pariisis Sciences Po nime all tuntud ülikooli avaliku teenistuse teaduskonna ning sai seejärel CELSA-st diplomi turunduse ja reklaami alal (DESS, võrdsustatud praeguse magistrikraadiga).
Sciences Po's õppides asutas ta üliõpilasühenduse Caca's Club, mis oli akronüüm sõnadest Club des analphabètes cons mais attachants ('lollpeadest, kuid võluvate analfabeetide klubi'). Selle tegevuses osalesid kuulsamatest isikutest veel Jean-François Copé ja Édouard Baer ning seal jäi ta silma Thierry Ardissonile, kes kutsub teda tihti oma telesaadetesse.
1990. aastal avaldas ta 25-aastasena kirjastuses Éditions de la Table ronde oma esimese romaani "Mémoires d'un jeune homme dérangé".

Karjäär

1990. aastal alustas ta karjääri reklaami alal, töötades 10 aastat reklaamikirjutajana eri agentuurides. Tema esimene töökoht oli reklaamiagentuur CLM-BBDO. 1991. aastal läks ta tööle mainekasse reklaamiagentuuri TBWA, kust liikus 1995. aastal edasi agentuuri Young & Rubicam. Seal töötas ta üle viie aasta.
Reklaamitöö kõrval jätkas ta kirjanduslikku tegevust, samuti tegi kolumnisti ja kirjanduskriitikuna kaastööd Prantsuse ajakirjadele Elle, Paris Match, Voici ja VSD.
Pärast reklaamitööstusest lahkumist on Beigbeder tegutsenud peamiselt trüki- ja teleajakirjanduse valdkonnas ning keskendunud kirjanduslikule loomingule.
Aastatel 2003–2006 töötas ta ka kirjastuses Flammarion kirjastajana. Kolme aasta jooksul toimetas ja andis ta seal välja 25 raamatut. Tema esimene kirjastatud raamat oli Lola Lafoni "Une fièvre impossible à négocier". Tuntumatest autoritest kirjastas ta veel Pierre Mérot', Simon Liberati, Bénédicte Martini ja Guillaume Dustani teoseid.

Isiklikku

17. mail 1991 abiellus ta Diane de Mac Mahoniga. See abielu lahutati 1996. aastal. Lapsi neil ei ole.
1999. aastal sündis tal kooselust Delphine Valette'iga tütar Chloé.
17. juunil 2003 abiellus ta teist korda. Tema teine naine oli Amélie Labrande, kellega tal samuti lapsi ei ole. Ka see abielu lõppes lahutusega.
12. aprillil 2014 abiellus ta Bahamal modell Lara Micheli'ga. 2015. aastal sündis neil tütar Oona.
28. jaanuaril 2008 arreteeriti Beigbeder Pariisi VIII linnaosas, kui ta manustas ööklubi ukse ees auto kapotikaanelt kokaiini. Ta pidi veetma 48 tundi arestikambris ja läbima kuus nõustamisseanssi narkomaanide rehabilitatsioonikeskuses. Sellest vahejuhtumist sai ta inspiratsiooni autobiograafilise teose "Un roman français" kirjutamiseks.

Stiil

Frédéric Beigbeder' kirjanduslik stiil järgib dändismi põhimõtteid, kasutades huumorit ja enesepilget. Teostes väljendab ta väga rõhutatult oma lembust kirjanduslike vormelite vastu. Beigbeder ise on oma romaani "Armastus kestab kolm aastat" kirjeldanud kui "romaaniks maskeeritud aforismide kogu".

Mõjud

Frédéric Beigbeder on samavõrra lugeja kui kirjanik, teda on elu jooksul mõjutanud mitmed eri stiile ja žanreid esindavad autorid. Lapse ja noorukina luges ta palju ulmekirjandust, eelistades ameerika kirjanikke nagu Norman Spinrad, Philip K. Dick või ka William Gibson.
Lisaks kaasaegsetele autoritele on teda mõjutanud ka traditsioonilisemad prantsuse kirjanikud nagu Hussards'i koolkonda kuulunud Antoine Blondin ja Roger Nimier.
Samuti võib teda pidada 20. sajandi alguse ameerika kirjandustraditsiooni lapseks, keda rebestavad ühelt poolt kirjanduslikud ambitsioonid, teiselt poolt aga teda endasse haarav elunautlemine. Selles kontekstis võib mõelda eelkõige Ernest Hemingway' jutustusele "Pidu sinus eneses" või Francis Scott Key Fitzgeraldi romaanile "Suur Gatsby".

Beigbeder filmikunstis

26. septembril 2007 esilinastus Jan Kouneni mängufilm "99 francs", mis oli lavastatud Beigbeder' samanimelise romaani põhjal. Beigbeder osales ka ise stsenaariumi kirjutamises ja tal oli filmis ka väike kõrvalosa.
2012. aastal tegi ta oma debüüdi filmilavastajana, tuues ekraanile oma samanimelise romaani põhjal valminud filmi "L'amour dure trois ans" ("Armastus kestab kolm aastat"). Filmis mängisid peaosi Gaspard Proust, Frédérique Bel, Jonathan Lambert ja Louise Bourgoin.
2015. aastal alustas ta oma teise filmi "L'Idéal" võtteid, mis põhineb tema romaanil "Au secours pardon" ja millele ta kirjutas taas ise ka stsenaariumi.
Lisaks on ta kirjutanud veel mõned stsenaariumid, tuntuima neist dokumentaalfilmile "L'Attrape-Salinger", ja on astunud näitlejana üles episoodilistes rollides enam kui 10 filmis.

Trükimeedia

Kirjanduskriitiku ja kolumnistina avaldas Beigbeder artikleid ajakirjades veel reklaamikirjutaja töö kõrvalt. Samal ajal, 1996. aastal asutas ta koos Arnaud Viviant' ja Florent Massot'ga kirjandusajakirja NRV (ilmus kuni 1999. aastani). 2003. aastal asutas Beigbeder koos Stéphane Million'ga juba järgmise kirjandusajakirja Bordel. Ühtlasi on ta 2000. aastatel olnud kolumnist ajakirja Lire juures ja teinud intervjuusid ajakirja GQ prantsuskeelsele väljaandele.
2012. aastal sai temast François Nourissier' asemel ajakirja Le Figaro kirjandusrubriigi Feuilleton littéraire toimetaja.
2013. aastal asus ta ette valmistama meesteajakirja Lui uue versiooni väljaandmist. Esimene number tema peatoimetamise all ilmus 4. septembril 2013.

Televisioon

Televisioonis astus Beigbeder esmalt üles 1990. aastal muusikakanalil MCM saatega "La dolce Beigbeder".
Aastatel 1997–2001 osales ta telekanalil Paris Première Thierry Ardisoni saates "Rive droite / Rive gauche" kirjanduskolumnistina. Seejärel juhtis ta samal kanalil aastatel 2001–2003 oma kirjandussaadet "Des livres et moi".
Hiljem on Beigbeder teinud koostööd peamiselt telekanaliga Canal+. 2002. aastal oli seal eetris lühiajaliselt tema ja Jonathan Lambert'i programm "L'Hypershow". Aastatel 2005–2007 oli ta samal telekanalil saate "Le Grand Journal" (saatejuht Michel Denisot) regulaarne kirjanduskolumnist. Alates septembrist 2007 juhib Beigbeder telekanalil Canal+ Cinéma iganädalast kirjandus- ja filmikriitika saadet "Le Cercle".

Kirjanduse ja filmikunsti tunnustamine

Frédéric Beigbeder on kahe kirjandusauhinna asutaja. 1994. aastal asutas ta Flore'i auhinna, mille žüriid juhib ta siiani. 2001. aastal asutas ta koos Lionel Araciliga Sade'i auhinna.
Lisaks enda asutatud auhindadele on Beigbeder kuulunud mitmete muude kirjandus- ja filmiauhindade žüriisse. 2011. aastani oli ta Prix Décembre'i žüriis, alates 2011. aastast on ta Renaudot' auhinna, Fitzgeraldi auhinna ja Françoise Sagani auhinna žürii liige. Aastatel 2011–2013 osales ta ka Saint-Germaini auhinna žüriis.