google/wiki40b huggingface dataset:
Steve Paxton

Steve Paxton (sündinud 1939 USAs Arizona osariigis, Phoenixis) on ameerika eksperimentaalne tantsija ja koreograaf, kes on peamiselt tuntud kontaktimprovisatsiooni rajajana. Ta tantsis aastatel 1961–1965 Merce Cunninghami tantsuteatris, kus paralleelselt loodi Judsoni Tantsuteater, mille üks asutajaliige oli Paxton.
1972. aastal toodi Oberlini kolledži võimlas vaatajate ette etendus "Magneesium" üheteistkümne liikujaga, kus uuriti mattide peal mitmesuguseid veeremis-, kukkumis- ja partnerlusvõtetega liikumisi. Pärast seda nimetas Steve Paxton antud tantsuvormi kontaktimprovisatsiooniks.
Tantsukunstnikuna andis Paxton suure panuse 1960. aastatel aset leidnud tantsu ümbermõtestusse.
Ülle Raadik

Elukäik

Ülle Raadik on lõpetanud Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi tekstiili erialal 1975. aastal. Aastal 2002 lõpetas ta Tallinna Ülikooli koolipedagoogika erialal.

Liikmesus

Ülle Raadik kuulub Eesti Kunstnike Liitu aastast 1979 ja Eesti Tekstiilikunstnike Liitu aastast 1993. Aastatel 1999–2003 oli ta Eesti Kultuurkapitali nõukogu liige. Aastast 2003 kuulub Ülle Raadik ON-gruppi.
Punase kambri unenägu

"Punase kambri unenägu" on (hiina keele lihtsustatud kirjas: 红楼梦; traditsioonilises hiina kirjas: 紅樓夢; pinyinis: Hóng Lóu Mèng; Wade–Gilesi transkriptsioonis: Hung Lou Meng) on Hiina kirjaniku Cao Xueqini kirjutatud romaan, üks hiina Neljast Klassikalisest Romaanist. See kirjutati Qingi dünastia ajal, 18. sajandi keskel. "Punase kambri unenägu" peetakse Hiina kirjanduse üheks tippteoseks.
Romaan levis käsikirjalistes koopiates, kuni jõudis 1791. aastal esmakordselt trükki. Seda tuntakse ka nime all "Kivi lugu" või "Jutustus kivist" (lihtsustatud kirjas: 石头记; traditsioonilises hiina kirjas: 石頭記; pinyinis: Shítóu jì). Esimesed 80 peatükki kirjutas Cao Xueqin, kuid viimased 40 peatükki lisas Gao E, kes koos oma äripartneri Cheng Weiyuaniga valmistas 1791–92 ette romaani esimese ja teise trüki.
Arvatavasti on "Punase kambri unenägu" pooleldi autobiograafiline, kajastades loo autori Cao Xueqini enda perekonna tõusu ja  langust, suuremas mastaabis aga ka terve Qingi dünastia oma. Nagu autor esimeses peatükis kirjutab, tahtis ta mälestada naisi, kes tundis oma nooruses: sõpru, sugulasi ja teenijarahvast. Romaan paistab silma mitte üksnes tohutu hulga tegelaste ja psühholoogilisse ulatuse, vaid ka 18. sajandi Hiina aristokraatia igapäevaelu ja ühiskondliku struktuuri täpse ja üksikasjaliku kujutamise poolest.
Uidu

Kiisi oli küla Hiiumaal. Küla jääb tänapäeval Esiküla alale. Küla kaotati 1977, mil see liideti Esikülaga.
Külast on teateid alates 1945. Siiski, Uidu küla võib olla sama mis Kassari-Popsi küla (mainitud 1922)
Piper PA-46 Malibu lennuõnnetus

Piper PA-46 Malibu lennuõnnetus juhtus 2019. aasta 21. jaanuari öösel, kui La Manche'i väina kukkus väikelennuk Piper PA-46 Malibu, mille pardal oli argentina jalgpallur Emiliano Sala. 
Lennukit juhtis David Ibbotson, kelle keha pole ikka üles leitud. Rohkem kedagi pardal ei olnud. Lennuk startis Prantsusmaa linnast Nantes’ist ja suundus Walesi pealinna Cardiffi poole, sest Walesi klubi Cardiff City FC oli lennuki just 18 miljoni naela eest ostnud. Klubi jaoks oli see rekordost. Lennuki vrakk leiti 3. veebruaril 2019 Kanalisaarte ligidalt merepõhjast. Paar päeva hiljem, 7. veebruaril toodi lennukist välja Sala surnukeha.

Õnnetuse kulg

Lennuk lahkus kell 19.15 Nantes’ist, mis asub Loode-Prantsusmaal, ja suundus Suurbritanniasse Cardiffisse. Õhusõiduk oli parajasti lendamas umbes 1500 m kõrgusel, kui piloot küsis Jersey lennuliiklusteeninduselt luba madalamale laskuda. Lennukiga kaotati kontakt umbes 700 m kõrgusel, radarilt kadus ta 13 km kaugusel Alderneyst Casquetsi majaka ligidal. Kuna õnnetus oli talvel, siis kellegi elusalt leidmise võimalused kahanesid iga hetkega. Briti võimud palusid, et oletatavast õnnetuspaigast mööda sõitvad piloodid vaataksid, kas nad ei märka midagi, kuid tulutult. Cardiffi lennujaam kinnitas, et Ibbotsoni lennuk pidi saabuma kell 20.45, kuid see ei jõudnudki sinna.

Otsimine

Ametlikult lennuki otsimise käigus ei leitud midagi, mistõttu lõpetati otsingud juba paar päeva pärast õnnetust. Paljud jalgpallistaarid, nagu Lionel Messi ja Diego Maradona, ning Argentina president palusid otsinguid jätkata. Seepeale loodi kampaania GoFundMe, et rahastada privaatne otsing, ning üsna kiiresti saavutatagi püstitatud 300 000-eurone eesmärk. Selle rahaga palgati allveelaev ja David Mearns, kes oli laevavrakkide otsimise spetsialist. Hiljem, 30. jaanuaril ühinesid nendega Briti militaaruurijad, sest samal päeval leiti Prantsusmaa rannikult kaks sinist istmejuppi, mis suure tõenäosusega kuulusid Sala lennukile. Lennuki teekonna järgi määrati kindlaks otsingupiirkond, kuid sellega sai alustada halva ilmastiku tõttu paar päeva hiljem. 7. veebruaril leiti alla kukkunud lennukist inimese keha ning hiljem kinnitati, et tegu on jalgpallur Emiliano Salaga. Pilooti pole ikka veel leitud. Kuigi lennuk leiti juba 3. veebruaril ja uurijad ütlesid üsna pea, et nad nägid surnukeha, muutsid selle kättesaamise keeruliseks kehvad ilmaolud, mille tõttu otsustati lennukit mitte veest välja tuua. Uurijad lubasid, et hoolimata ilmast "tuuakse keha välja nii väärikalt kui võimalik".

Õnnetuse põhjused

Lennuki vrakk leiti merepõhjast 30 meetri kauguselt sealt, kus seda viimati radaril nähti. Uuringu järgi võib oletada, et sõiduk tegi vahetult enne õnnetust 180-kraadise pöörde ning kukkus oma viimastel hetkedel vertikaalselt. Neli minutit enne avariid küsis piloot pilvede vältimise ja parema nähtavuse nimel luba madalamale laskumiseks. On kaheldav, kas piloot oli lennu sooritamiseks pädev, samuti ei vastanud Piper PA-46 Malibu Briti ega Ameerika lennuameti nõuetele rahvusvahelisel lennul. Võib öelda, et see lend oli ebaseaduslik.
Vitali Gussev

Koondisekarjäär

Ainsa mängu Eesti koondises mängis 29. mail 2009 sõpruskohtumises Walesiga, kus kuulus küll põhikoosseisu, kuid Tarmo Rüütli vahetas ta 65. minutil välja Oliver Konsa vastu.

Isiklikku

Tema noorem vend Vladislav Gussev on samuti jalgpallur.
Hiina keel

Hiina keel on hiina-tiibeti keelkonda kuuluv keel, mida kõneleb umbes 1,2 miljardit inimest peamiselt Hiina Rahvavabariigis, Taiwanil, Singapuris (neis maades on ta ametlik keel), Malaisias, Indoneesias ja mujal. Tegemist on kõnelejate arvu poolest maailma levinuima keelega. Hiina keel on hiina keeles (汉语/漢語; Hànyǔ või 中文; Zhōngwén (hiina kirjakeel)).
Hiina keel on soovõrdne, selles puudub grammatiline sugu.

Variandid

Hiina keele all mõistetakse enamasti ametlikku keelt, mida Hiina Rahvavabariigis nimetatakse putonghua (普通话).

Hiina keele nimetused hiina keeles

Hiina keeles käibib hiina keele kohta mitu nimetust ja mõistet. 
Eeskätt kirjutatud keelt nimetatakse 中文 (zhongwen, zhōngwén). Et kirjutamine on murdest enam-vähem sõltumatu, käib selle mõiste alla ka enamik hiina murdeid. 
Pigem kõneldava keele kohta kasutatakse nimetust 汉语 (hanyu, hànyǔ), näiteks kontekstis "ma räägin hiina keelt". Et mõistemärk 汉 (han, hàn) tähistab hiinlasi kui etnost (han), käivad selle mõiste alla kõik hiinlaste poolt kõneldavad murded.

Fonoloogiline tüpoloogia

Hiina keel on ka toonikeel: helikõrgusel ja selle muutumisel ühe silbi piires on tähendust eristav iseloom. Toonide arv on hiina keele eri variantides erinev. Putonghuas on neli tooni. Šanghai keeles on ainult kaks selgelt väljendunud tooni, Kantoni murderühmas (kõneldakse Guangdongis ja Hongkongis) on üheksa tooni, Min Nani murdes kaheksa.

Mõju teistele keeltele

Hiina keel on tugevasti mõjutanud mitut Kaug-Ida keelt, mis ei ole tema suguluskeeled, eriti korea, jaapani ja vietnami keelt. Neil maadel kasutati hiina kirja. Jaapanis ja Lõuna-Koreas kasutatakse hiina kirjamärke oma kirja kõrval tänini.

Tähised

Hiina keele keelekood on standardi ISO 639-1 järgi zh, standardi ISO 639-2 järgi chi ja zho.
Tellise looduskaitseala

Tellise looduskaitseala on looduskaitseala Jõgeva maakonna kirdeosas Mustvee vallas ja osaliselt ka Jõgeva vallas. Selle pindala on 238,1 ha
Selle võeti kaitse alla Vabariigi Valitsuse 6. juuni 2005. aasta määrusega nr 119. Tellise looduskaitsealas on kaitse all looduslikud elupaikad (lamminiitud, rohunditerikad kuusikud, vanad laialehised salumetsad ning soostuvad ja soo-lehtmetsad) ning looduslik taimestik ja loomastik.
Ülem-Bulanka

Ülem-Bulanka (vene keeles Верхняя Буланка, Verhnjaja Bulanka) ehk Eesti-Pulan (Ešti-Pulan) või Viru-Pulan on 1861. aastal asutatud Siberi eestlaste küla, mis asub Ida-Siberis Krasnojarski krai Karatuzi (kohalikus eesti keeles Karadus) rajoonis Bulanka jõe kaldal. 1850-ndatel Ida-Siberi luteriusuline keskus oli Ülem-Suetuk, kust aga lätlased läksid asutama Alam-Bulanka (Läti-Pulan) ja eestlased Ülem-Bulanka (Eesti-Pulan), jättes sisuliselt soomlased Ülem-Suetuki. Viru-Pulan on algselt soomlaste nimetus küla kohta ning kasutuses Suetukis. Tegelikult ajalooliselt need kolme rahvust on läinud piirkonnas segamini ning suhtluskeel on olnud eesti.
Rahvapärimuse järgi soovis küla esimene elanik Jaan Teras rajada küla alati "taigu ligemale". Nõnda olevat küla nimetatud puulaane järgi.
2008. aastal tähistas küla oma 150 aasta juubelit. Karatuzi rajooni juht Vladimir Saar, kes on ise külast pärit ja eestikeelne, ütles tollal, et küla võiks olla veel olemas 10 aastat. Tollal oli külas vaid 52 elanikku, kellest 40 olid eestlased. 1984. aastal oli eestlasi 93 ja lätlasi 2. Küla kuldaeg oli 1930-ndate alguses, millal külas elas 900 elanikku, kellest kõik olid eestlased. Kollektiviseerimise ja stalinistliku repressiooni tõttu hakkas aga elanike arv varsti kahanema. Esimene venelane kolis külla elama alles pärast 1960-ndate lõppu. Vanasti oli külas ka eestikeelne 3-klassiline algkool, mis hiljem suleti. Nõukogude ajal tegutses Motorski brigaadina, põhitööks karjakasvatus.
Walter Ong

Walter Jackson Ong (30. november 1912 Kansas City – 12. august 2003 Saint Louis) oli USA jesuiidi preester, ingliskeelse kirjanduse professor, kultuuri- ja usundiloolane ning filosoof.
Ta uuris, kuidas üleminek suulisuselt kirjalikkusele mõjutas kultuuri ja muutis inimteadvust.
Reinhold Rehbinder

Krahv Reinhold Fabian Rehbinder (12/24. jaanuar 1831 Udriku – 27. märts/9. aprill 1905 Udriku) oli Eestimaa rüütelkonna peamees aastail 1878–1881.
Tema vanemad olid Udriku, Imastu, Polli, Neeruti, Jõetaguse, Võduvere, Pala, Venevere ja Käravete mõisnik, maanõunik Karl Gustav von Rehbinderi (1793–1851) ja Ernestine von Ungern-Sternberg (1794–1886).
Ta oli Udriku, Imastu ja Polli mõisnik, rüütelkonna peamees ja maanõunik.
1858. aastal (lahutatud 1866) abiellus ta Stella von Ungern-Sternbergiga (1838–1903), nende ainus poeg oli Heinrich Karl Eduard von Rehbinder (1860–1929), Udriku, Polli ja Imastu mõisnik.
Ta on maetud Udriku mõisa kalmistule.
Kalle Klandorf

Haridus

Ta lõpetas aastal 1974 Tallinna 47. Keskkooli. 1978 lõpetas ta Tallinna Pedagoogilise Instituudi kehaline kasvatuse erialal ja 1990 NSVL Siseministeeriumi Akadeemia õigusteaduse erialal.

Töökäik

1991. aastast 2005. aastani töötas ta politseis. Suurte kogemustega treenerina on ta alates 1976. aastast istunud erinevate meeskondade treeneripinkidel.

Poliitiline karjäär

Alates 5. aprillist 2005 on ta Eesti Keskerakonna liige.
Aprillist novembrini 2005. aastal oli ta Haabersti linnaosa vanem. Seejärel on ta olnud 2005 – 2011 Lasnamäe linnaosa vanem.
2011. aastast on ta Tallinna abilinnapea.
Kehatemperatuur

Maolised

Madude kehatemperatuur muutub koos ümbritseva keskkonna temperatuuriga. Hariliku rästiku kehatemperatuur kõigub looduses vahemikus 9–31 °C. Optimaalne kehatemperatuur on isastel ligi 25 °C, tiinetel emastel 28 °C. Rästikute jaoks surmavad kehatemperatuurid on 37 °C, mis toob kaasa soojakangestuse ja välistemperatuur -4 °C.
Eesti-Valgevene Kultuuriselts Spadtšõna

Eesti-Valgevene Kultuuriselts Spadtšõna on Eesti valgevenelaste organisatsioon. Organisatsiooni kontor asub Narvas aadressil Peetri tänav 3. Organisatsiooni juhatuse esimees on Tatjana Korotkevitš-Tsõganok.
Organisatsioon asutati 17. juulil 1997.
Organisatsiooni juures tegutseb muu hulgas folklooriansambel.
Trikāta

Ajalugu

Trikātas asus latgalite muinaslinnus, mis rajati Trikāta järve ja Abulsi jõe kolmekümne meetri kõrgusele kaldapealsele. Tegemist on tõenõoliselt ühe Tālava tähtsama linnusega ehk siis Beverini linnusega. Henriku Liivimaa kroonika näib selgelt vihjavat Beverini asumisele Trikātas (ladinapäraselt Tricatua) ("... tungivad ugalased nüüd äkki lätlaste maale Trikāta piirkonda ... ning, piirates Beverini linnuse sisse ..."; "... rüüstates Trikātas Thalibaldi ja ümberkaudseid kogukondi, kogunevad nad Beverini linnuse juurde"; "... Talibald Beverinist ..."; "... jõudes Trikātasse, võtsid nad kinni Thalibaldi, selle maakonna vanema ..."). Samas pole tekstis seda otseselt välja öeldud ja nii on Beverini linnusele pakutud välja ka teisi võimalikke asupaikasid.
Hiljem rajati muinaslinnuse kohale Trikāta ordulinnus. Aastal 1284 rajas Wilken von Endorp Trikātasse esimese kiriku. Aastal 1540 võttis ümbruskonna rahvas vastu luterluse ja kirikust sai luteri kirik. Aastal 1607 ehitati vana kirikuhoone asemele uus.
Sealset kirikumõisa on esimest korda mainitud aastal 1600, ehkki selle maade täpsem plaan pärineb alles aastast 1689. Selle mõisa maad olid kihelkonnas kõige väiksemad. Aastal 1622 sai piirkonna ja asula omanikuks Axel Oxenstjerna. Toona jagunes temale kuuluv linnuselään kümneks mõisaks.
Aastal 1896 rajas Trikāta mõis asulasse meierei, ent aastal 1910 muudeti see hoopis piiritusevabrikuks. 1921-1924 kandis Biksēja raudteejaam Trikāta raudteejaama.Aastal 1972 rajas Valmiera piimakombinaat sinna oma juustutsehhi.
XX sajandi teisel poolel valmis ordulinnuse varemetesse rajatud kohalik laululava. Aastal 2007 oli Trikātas 305 elanikku.
Adler

Ajalugu

Adlerit on allikates esimest korda mainitud 1641. Venelased ehitasid 1837. aastal sinna Püha Vaimu (Святого Духа) kindluse. Enne seda oli seal Lieši linn, kus elas abhaaside sadzi rahvarühm. Genova vabariik asutas seal 12. sajandil Layso tehase. Tol ajal kuulus see maa sadzi soost printsessile Aredbale. Türklased nimetasid seda kohta Artlariks või Artiks. Venelased tuletasid sellest valesti hääldades Adleri, mis pärineb saksa keeles kulli tähendavast sõnast Adler. Teise teooria sõnul tuleneb nimi prikklaeva nimest Adler. Adleri linn asutati 1869.

Topograafia

Adleris asub kruusane ja kitsas rand, mida läbib raudtee. 
Adleris on Kolmainsuse ja Püha Vaimu Vene Õigeusu kirikud ning Armeenia Saint Sarkise toomkirik.
Veel asub linnas Adleri rajooni ajaloomuuseum ja Южные культуры park.
Cortlandi maakond

Ajalugu

Cortlandi maakond moodustati 1808. aastal Onondaga maakonna osast. Maakond sai nime õunasordi Cortlandi järgi.
Miners Basin

Miners Basin või lihtsalt Basin on kummituslinn Grandi maakonnas Ameerika Ühendriikides. See oli asustaud aastatel 1898 kuni 1908.

Ajalugu

1888 avastati asulas vaske, kuid kaevandust ei loodud enne 1898. aastat. Samal aastal hakkas kaevandamine arenenema ja linnas elas umbes 75-80 inimest. Linnas asusid kaks salooni, restoran, sepikoda, hotell, postkontor ja hulgaliselt kaevurite maju. Aastaks 1908 olid linna elama jäänud vaid mõned perekonnad. Kaevandused ulatusid vaevalt 50-150 meetri sügavuseni. Tänapäeval on säilinud osad hooned ja säilinud on ka osa kaevandustest.
Jan Nieszkowski

Jan Nieszkowski (ka Johann ja Johannes Nieszkowski; 7. veebruar 1833 Lublin, Poola – 1866 Orenburg) oli poola päritolu Eesti meedik, zooloog ja paleontoloog.

Elulugu

1853–58 õppis Nieszkowski Tartu Ülikoolis kameraalteadusi ja meditsiini. Tema üliõpilasuurimus 1855 pälvis kuldse auhinnamedali. 1858. aastal kaitses ta TÜ-s doktoriväitekirja "De Euryptero remipede".
1859. aastast oli Nieszkowski Brest-Litovskis arst, ühtlasi tegutses erateadlase-zooloogina. Osavõtu eest 1863. aasta jaanuariülestõusust Poolas saatis tsaarivalitsus ta Lõuna-Uuralisse Orenburgi.

Teadustöö

Jan Nieszkowski osales üliõpilasena professor C. F. Schmidti juhtimisel loodusteaduslikel ekspeditsioonidel Lääne-Eestis. Ta oli tuntud zooloogi ja paleontoloogi, eriti Eesti siluri uurijana ja trilobiitide kirjeldajana. Tema mahukad uurimused siluri trilobiitide kohta, mis põhinesid Loodusuurijate Seltsi toetusel kogutud materjalidel, avaldati 1857 ja 1859 LUS-i ajakirjas.
Microsoft Office

Ühilduvus

Microsoft Office ei toeta praegu standardset ISO/IEC 26300 ODF OpenDocument failivormingut, kuid kolmandate tootjate pistikprogrammide abil on võimalik ODF-i tugi lisada.
Aivar Rehe

Aivar Rehe (3. aprill 1963 – 23. september 2019) oli Eesti pangandustegelane.
Ta lõpetas aastal 1985 Tallinna Polütehnilise Instituudi majandusteaduskonna tööstuse planeerimise erialal.
Ta töötas Eesti Hoiupanga ning Hansapanga juhatuses, oli Eesti Maksu- ja Tolliameti peadirektor (2004–2006) ja Sampo Panga, hilisema Danske Banki Eesti haru juhatuse esimees.
Ta oli ka Eesti Pangaliidu juhatuse esimees.
Rehe juhtis 2006–2015 (oli aastani 2012 Sampo panga tegevjuht) Danske Banki Eesti haru ajal, mil pangas toimus ulatuslik rahapesu.
2019. aasta 23. septembri hommikul lahkus Rehe Kloostrimetsas asuvast kodust ning lähedastelt saadud teabe põhjal alustas politsei samal päeval tema otsinguid, kaasates otsingutesse 40 inimest, koerad ja droonid. 25. septembril kinnitas Politsei ja Piirivalveamet, et otsingute käigus leiti Rehe surnukeha. Ajalehele Postimees teadaolevalt leiti ta koduaiast ning seejuures viitasid asjaolud Rehe enesetapule.
Bitjug

Bitjug (vene Битюг) on jõgi Venemaal. Saab alguse Tambovi oblastist, voolab Oka-Doni tasandikul ja suubub vasakult Doni jõkke.
Pikkus 379 km, valgala 8840 km².
Suuremad lisajõed on Tšigla ja Ertil.
Berend Johann von Gerten

Berend Johann von Gerten (ka Bernt Johan von Gertten) (hukkus 14. juuli 1677 Landskrona lahingus) oli sõjaväelane ja Kärkna mõisnik.

Elulugu

Ta sündis kindralmajor Berend von Gertteni (suri 1665) ja tema abikaasa Elisabeth Wachtmeisteri (suri 1691) pojana. Astus Rootsi sõjaväeteenistusse ja teenis aastatel 1650−1660 Riia garnisonis. Tõusis ooberstleitnandiks. Ta sai Rootsi-Vene sõja ajal kaotatud Kärkna mõisa tagasi ja selle omanikuna on teda nimetatud 1668. aastal. 1675. aastal pantis ta selle ära.
Indrek Ude

Indrek Ude on eesti ajakirjanik.
Ta lõpetas 1985. aastal Tartu Riikliku Ülikooli filoloogiateaduskonna žurnalistika erialal.
Ta töötab ajakirja Akadeemia tegevtoimetajana.
Stepikiivitaja

Süstemaatika

Taksoni kirjeldas Peter Simon Pallas 1771. aastal, nime all Charadrius gregarius. Taksonit käsitletakse sageli perekonnas Chettusia. Alamliike ei eristata .

Levik

Stepikiivitaja pesitseb Kasahstani põhja- ja keskosas ja Venemaa lõuna-keskosas. Varem pesitses stepikiivitajaid ka Ida-Turkestanis. Peamised talvitusalad asuvad Loode-Indias, Iisraelis, Sudaanis ja Eritreas. Mõnikord võib talvitada ka Pakistanis, Sri Lankas, Omaanis ja Araabia Ühendemiraatides  .
Euroopas on stepikiivitaja haruldane külaline, teda võidakse leida kiivitajate hulgast. Soomes on stepikiivitajat kohatud viiel korral.
Eestis kohati stepikiivitajat esmakordselt 2010. aasta juunis Vändra lähedal Pärnumaal.

Välimus

Pikkus 27–30 cm, tiibade siruulatus 65–70 cm. Stepikiivitaja on kiivitajast natuke väiksem, üldiselt liivapruuni ülapoolega. Sugupooled on samased. 
Stepikiivitajal on pruunikashall selg, hallid kael ja puguala, must rind ja ruuge kõhualune. Jalad on suhteliselt kõrged ja mustad. Nokk on must ja lühike.

Elupaik ja pesitsemine

Stepikiivitaja on seltsinguline haudelind. Ta pesitseb  tavaliselt mõne kuni mõnekümne paariste rühmadena stepis (näiteks koirohu või stepirohu stepis), soolakõrbetes ja mujal avamaastikul. Väljaspool pesitsusaega tegutseb küntud põldudel, mudastel randadel, kõrgetel tasandikel, hirsipõldudel jm. Stepikiivitaja pesitseb suvel vaid ühe korra.
Pesa on kraabend maapinnal. Kurn koosneb tavaliselt neljast, mõnikord viiest või kolmest munast. Haudeperiood kestab umbes 25 päeva. Pojad on pesahülgajad, nad õpivad lendama 35–40 päeva vanuselt.

Toitumine

Stepikiivitaja toiduks on maas elavad putukad, peamiselt mardikalised ja sihktiivalised. Ta sööb ka taimede osi. Nagu kiivitaja, nopib ta putukaid ja teisi väikeseid saakloomi peamiselt rohust või künnilt.

Kaitse ja arvukus

Stepikiivitajat peetakse praegu äärmiselt ohustatud linnuliigiks, koguni üheks maailma enim ohustatud kaheksast kahlajaliigist.
Liigi koguarvuks hinnatakse 600-1 800 isendit, arvukuse suundumus (ehk trend) on kahanev .
Stepikiivitaja maailma populatsioon on puudulikult teadaolevatel põhjustel väga kiiresti kahanenud . Hiljutised välitööd Kasahstanis ning loendused Türgis ja Lähis-Idas on viidanud stepikiivitaja suuremale arvule seni arvatust, ning edaspidised uurimused võivad välja viia liigi ohustatuse astme alandamisele madalamasse kaitsekategooriasse .
Stepikiivitajat ohustab küttimine, pesitsusalade ülesharimine ja ülekarjatamine.
Mediolanumi lahing

Taust

Kuna keiser Valerianus ei saanud lahinguväljal viibida, nimetas ta oma poja Gallienuse keisriks. Gallienus asus seega vastutama Rooma keisririigi piiride kaitsmise eest, samal ajal kui tema isa Valerianus võitles Sassaniidide riigi ja gootide, kes olid selleks ajaks rüüstanud Traakia ja Anatoolia, vastu.
Keisririigi läänepoolses osas oli olukord keeruline. Mööda Doonaud kulgev piir oli pidanud seisma vastu barbarite pidevatele rünnakutele. Gallienus pidi barbaritega võitlemiseks marssima koos abivägedega Galliast Daakia ja Möösia suunas. Olukord riigis oli aastal 259 niivõrd tõsine, et Pannoonia ja Möösia leegionid hakkasid mässama ja otsustasid Ingenuusi keisriks valida. Gallienus taasühendas Reinimaa, jättis Legio II Parthica nime kandnud leegioni seda kaitsma ja läks lahingut pidama.

Ettevalmistavad sammud

Reini jõe ja Alpide vahelisel alal elanud germaani rahvaste konföderatsioon alemannid, kes okupeerisid suurt osa Agri Decumates aladest (piirkond, mis asus Reini jõe suudme ja Doonau vahel), ületasid alpistepid ja ründasid Po jõe viljakat madalikku. Selle piirkonna rüüstamine tõi Roomas kaasa õudu, kuna tegemist oli jätkuvalt müüriga ümbritsemata linnaga. Rooma senat valmistas kiirustades lahinguks ette plebeide salga, püüdes tagada seda, et keisririigi kahanev armee oleks suuteline linna kaitsma.
Gallienus oli äsja alistanud keisritroonile pretendeerinud Ingenuusi kui temani jõudsid teated alemannide sissetungi kohta. Ta asus teele kolme leegioniga (Legio I Adiutrix, Legio II Italica ja Legio II Parthica), et tabada barbarid Itaalias. Lähtuvalt Bütsantsi ajaloolase Johannes Zonarase kirjapandust olid alemannid ootamatu Rooma kodanike ja selle senati poolse vastupanu ees taganenud.

Lahing

Kui Gallienus Po madalikule jõudis, tabas ta alemannid Mediolanumi, tänapäevase Milano, läheduses. Roomlaste võit oli täielik: Zonarase järgi langes sel päeval 300 000 alemanni ja keiser pälvis tiitli Germanicus Maximus.

Tagajärjed

See, et alemannid jõudsid edukalt Rooma keisririiki, näitas taas riigi kaitsesüsteemi nõrkust: jätkuvalt oli kasutusel sajanditevanune traditsioon paigutada Rooma leegionid piiride lähedale ilma, et riigi sisemiste alade kaitset kindlustataks. Mediolanumi lahing näitas roomlastele kiirete ja paindlike sõjaliste üksuste väärtust. Pärast lahingut viis keiser läbi suurema reformi, millega võeti kasutusele väga mobiilne peamiselt ratsaväeüksustest (vexillatio) koosnev väliarmee. Peamised üksused olid keisri väejuhi Aureoluse juhtimise all. Nende staap asus Mediolanumis ning väeosa peamine ülesanne oli kaitsta Itaaliat.
Rooma senat oli püüdnud oma autoriteeti tagasi saada, relvastades ja käsutades oma sõjalisi jõude vastusena germaanlastega seotud ohtudele. Ent kuna see väljakutse tema võimule tundus keiser Gallienuse jaoks ebameeldiv, summutas ta kõik senati sõjalised privileegid.
Kokkuvõtvalt näitas alemannide sissetung Itaalia ja eriti just Rooma haavatavust. See tõi hiljem kaasa selle, et keiser Aurelianus lasi impeeriumi pealinna kaitseks tugeva müüri ehitada.
Peterburi Peeter-Pauli saksa luteri kirik

Ajalugu

Tänapäevane hoone valmis aastatel 1833–1838 arhitekt Alexander Brüllow' projekti järgi.
Aastatel 1937–1994 oli kiriku juures asuva koguduse tegevus peatatud.
1938. aastast alates kasutati hoonet teatridekoratsioonide laona, hiljem juurviljalaona. 1958. aastal algas ümberehitus siseujulaks, mis valmis 1962. aastal. Hoone tagastati kogudusele 1994. aastal