Eesti kommunistliku liikumise ajalugu

Sotsiaaldemokraatliku liikumise algus

Eesti sotsiaaldemokraatide liikumine lõhenes 1905. aasta suvistepühal Tartus, kus toimunud salajasel koosolekul tõstatati küsimus, kas asutada omaette sotsiaaldemokraatlik erakond, mis Vene parteiga oleks ühenduses föderalistlikul alusel, või töötada ühises organisatsioonis VSDTP-ga. Enamus pooldas esimest varianti, need, kes vähemusse jäid, lahkusid.
Eestimaal tegutsenud sotsialistid jagunesid pärast seda tsentralistideks, kes kuulusid 1898. aastal asutatud illegaalse Venemaa Sotsiaaldemokraatliku Töölispartei kohalikesse organisatsioonidesse, mille juhid olid Mihhail Kalinin ja Friedrich Leberecht (1883–1938) ning föderalistideks (Eestimaa Sotsiaaldemokraatlik Töölisliit), keda juhtis 1903. aastal Tartus asutatud ajalehe Uudised (keelustati 1906) peatoimetaja Peeter Speek (1873–1968).
Sotsialistliku ja revolutsioonilise liikumise kandvaks jõuks olid töölisklass, Tartu ülikooli tudengid ja keskkooliõpilased. Agitatsiooni tehti illegaalselt trükitud ja levitatud lendlehtede ja üleskutsete abil.

Kommunistliku liikumise algus

Sotsiaaldemokraatia vasakpoolne liikumine marksism hakkas Eestis poolehoidu võitma 19. sajandi lõpul, kui asutati marksistlikke ringe. 20. sajandi algul hakkas ka VSDTP Eestis oma allorganisatsioone moodustama suuremates tööstuslinnades Tallinnas, Narvas, Tartus ja Pärnus.
Nõukogudeaegse versiooni kohaselt oli Eesti sotsiaaldemokraatliku liikumise, eriti selle VSDTP-le orienteeritud Tallinna komitee tekkes silmapaistev osa Mihhail Kalininil, kes 1901–1904 töötas Tallinnas, Balti Raudtee Peatehastes. Omaenda andmeil oli ta Dvigateli tehases aastatel 1902–1904 ainus venelane tehases. 1902 ühinesid Tallinna töölisringid Kalinini juhtimisel sotsiaaldemokraatlikku organisatsiooni, mille eesotsas oli Tööliste Keskring, mis oligi VSDTP Tallinna organisatsiooni aluseks.
1903. aastal tekkisid VSDTP grupid tööstusettevõtetega linnades Tartus ja Narvas ning seejärel Pärnus. 1904. aasta lõpul moodustati VSDTP Tallinna komitee, mis rajas sideme VSDTP KK Välismaa Büroo, VSDTP Peterburi Komitee ja Riia sotsiaaldemokraatidega, Eestis moodustatud sotsiaaldemokraatlikud organisatsioonid moodustati Venemaa VSDTP allorganisatsioonidena. 1905. aasta revolutsiooni eel kuulus nendesse 250 sotsiaaldemokraati.

Eesti kommunistid 1917. aasta oktoobrirevolutsioonis

11.–14. novembril (25–28. oktoober vkj) 1917 Tallinnas sotsialistlike parteide ja tööliste nõukogude korraldatud Eesti Nõukogude II Kongressil valiti 4. novembril (22. oktoober vkj) Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee ja 40 liikmeline Eestimaa Sõja-Revolutsioonikomitee relvastatud riigipöörde ettevalmistamiseks ja läbiviimiseks, mille esimees oli Ivan Rabtšinski, asetäitja Viktor Kingissepp ja sekretär V. Milanov.
8. novembril 1917 kuulutas Eestimaa Sõja-Revolutsioonikomitee end kõrgeimaks võimuks Eestimaa kubermangus, nagu seda oli teinud Petrogradis Oktoobrirevolutsiooni korraldanud Petrogradi Sõja-Revolutsioonikomitee, kes oli kõrvaldanud relva ähvardusel Aleksandr Kerenski juhitud Venemaa Ajutise Valitsuse. Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee alustas kodanluse vara natsionaliseerimisega ja kuulutas välja sellekohased dekreedid. Natsionaliseeriti 24 000 km² maad, kõik pangad, tehastes ja vabrikutes seati sisse tööliskontroll, likvideeriti seisused ja seisuslikud privileegid.
28. novembril 1917 kuulutas Eestimaa Kubermangu Ajutine Maanõukogu ennast kõrgeimaks võimuks Eestis. Praktilist mõju sel sammul ei olnud.
Detsembris 1917 kuulutas Naissaarel paiknenud 90 madrusega garnisoni välja Naissaare Nõukogude Vabariigi.
Detsembris 1917 alustasid bolševikud ka maa natsionaliseerimist, 10. detsembril suundusid Tallinna punakaartlaste salk Mihkel Aitsami juhtimisel Püssi mõisa selle natsionaliseerimiseks ja mõisamaade kollektiviseerimiseks. Mõis konfiskeeriti ning anti kohaliku mõisakomitee valdusse. 11. detsembril viidi läbi mõisa tagasivõtmine, mille käigus tapeti M. Aitsam ja R. Imberg ja J. Kalmus, kes maeti 22. detsembril Tallinnas pidulikult.
1917. aastal toimunud Ülevenemaalise Asutava Kogu valimistel, millel osalesid ka Eestis paiknevate Venemaa sõjaväeosade sõdurid, said bolševikud 40,4% häältest ning Asutavasse kogusse valiti Jaan Anvelt, Rudolf Vakman, Hans Pöögelmann ja Ivan Rabtšinski, kes kõik kuulusid VSDT(b)P Eesti organisatsioonidesse ning Maata- ja Väiketalupoegade Nõukogu Täitevkomiteesse. Mitte ühelgi valmisel kogu maailmas ei ole kommunistid vabadel valimistel saanud suuremat toetust kui 1917. aasta Asutava Kogu valimistel Eestis.
31. jaanuaril 1918 saatis Tallinna Tööliste ja Soldatite Saadikute Nõukogu selle linnavolikogu laiali ning võttis tema funktsioonid endale. Linnavalitsust nad siiski üle võtta ei jõudnud.
12. jaanuaril 1918 toimus Tallinnas I Eesti Sotsialistlike Sõjaväelaste kongress, millel valiti ka Sotsialistlike sõjaväelaste nõukogu, mille esimeheks valiti bolševik Gustav Kudeberg ning nõukogusse ka Viktor Kingissepp. Nõukogu võttis vastu otsuse Eesti Sõjaväelaste Ülemkomitee ja 1. Eesti jalaväediviisi staabi, rahvavaenulike asustuste laialisaatmiseks.
Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee avaldas 1. veebruaril (19. jaanuaril vkj) 1918 Eesti Töörahva Kommuuni Konstitutsiooni projekti, mille kohaselt kuulus ETK autonoomse oblastina Vene SFNV koosseisu .

Eestimaa Kommunistlik Partei Eesti Vabariigis

Sisekaitseülema määrusega oli enamlike organisatsioonide tegevus Eestis alates 1918. aasta detsembrist keelustatud, pärast Eesti Vabadussõja edukat lõppu ja Tartu rahulepingu sõlmimist likvideeriti ka selle ajani VK(b)P Eesti sektsioon ja moodustati formaalselt iseseisev Eestimaa Kommunistlik Partei ja Tallinnas 5. novembril 1920 peetud kongressil asutati illegaalselt Eestimaa Kommunistlik Partei, mis aga tegutses siiske de facto Kominterni sektsioonina. Kongressil moodustati EKP Keskkomitee, mis juhtis EKP tööd kongresside vahel ja mille juhtorgan oli EKP Illegaalne Büroo.
Samal kongressil otsustati liitumine Kominterni ehk Kommunistliku Internatsionaaliga, tunnistades end organisatsiooniliselt Kominterni sektsiooniks. Kongressil vastu võetud programmis määrati kindlaks erakonna lähemad ülesanded:
 
„"... proletaarsete hulkade koondamine kommunistlikkusse parteisse, /.../ partei mõju maksmapanemine avalikkudes töölisühingutes, /.../ agitatsioon linnas, maal ja sõjaväes, /.../ riigikogu kõnetool ...". Seda kõike selle nimel, et "... töörahva hulkadele selgeks teha, et mitte valimised, mitte rahvahääletused, vaid ainult sõjariistus võitlus väevõimu valitsuse murrab ..."“
 –

Kommunistlik töölisterühm I Riigikogus

1920. aasta suvel toimunud Kominterni II kongress Moskvas leidis, et Kominterni Eesti sektsiooni tegevuse tõhustamiseks tuleb põrandaalune töö ühendada avalikuga. Kominterni kongressi otsuse kohaselt kavandati kommunistide kaasatöötamine parlamentides, nõukogudes ja omavalitsustes, kuid vastavalt Kominterni sisejuhenditele ei muudetud mingil määral partei senist suhtumist neisse organitesse kui ajutistesse. Kongressi otsustes dikteeriti: "proletariaadi ülesanne on kodanluse riigimasin õhku lasta, ta ära hävitada ja temaga ühes ka parlamentlised asutused".
Kominterni II kongressi otsustest lähtudes otsustas EKP osaleda 1920. aasta novembris toimuvail I Riigikogu valimistel .
Kuna enamlike organisatsioonide tegevus oli Eestis sisekaitseülema määrusega keelustatud Vabadussõja ajast 1918. aasta detsembrist, siis kasutas kommunistlik partei ära "võõrast lippu" ja liitus ametiühinguliikumisega. Kiiresti võtsid nad oma kontrolli alla suurima, töölisametiühinguid koondava Eestimaa Ametiühisuste Kesknõukogu. EAK nimekirjades I Riigikogu valimistel osalenud kommunistidest valiti Tallinna Ametiühisuste Kesknõukogu nimekirjadest Riigikogusse EAK esimees Johannes Vanja, asjaajaja Johannes-August Allikso ja liige Jaan Santa ning Tallinna Metallitööliste Ametiühisuse abiesimees Johannes Soans ja Rapla ametiühingutegelane Jaan Reinberg. Kuid juba 7. jaanuaril (riigikogu 3. tööpäeval) kuulutasid nad end avalikult Eesti Riigikogu Kommunistliseks Töölisterühmaks.
Riigikogusse valitud enamlaste esindajad olid enamuses madala haridustasemega, vaid mõnel nende Riigikogu töös osalenud enam kui 20 saadikust oli lõpetatud gümnaasium, siis kõik kõnede tekstid oli ette valmistanud EKP Keskkomitee poliitiline büroo ja illegaalselt Eestis viibiv Viktor Kingissepp. 1921. aasta aprillis arreteeris kaitsepolitsei aga põrandaaluse EKP Keskkomitee kulleri ja politsei kätte sattusid Viktor Kingissepalt Johannes-August Alliksole saadetavad järjekordsed juhised Riigikogu kommunistliku fraktsiooni tegevuse kohta.
Kommunistlike saadikute juures läbi viidud läbiotsimiste käigus leiti materjale, mis neid põrandaaluste ja illegaalse riigivastase tegevusega seostas. Eriti saatuslikuks sai Allikso arhiveerimiskirg: ta oli alles hoidnud kõik EKP Keskkomitee büroolt ja Kingissepalt tulnud juhised, samuti koopiad kõigist põrandaalustele edastatud kirjadest.
Asitõendite tulemusena paljastati kommunistide legaalsete organisatsioonide tegevus ja leidis tõestust nende riigivastase liikumise kogu ulatus. Selgus põrandaaluste kommunistide roll nii Tallinna Ametiühisuste Kesknõukogus, Riigikogu kommunistlikus rühmas, Tallinna linnavolikogu kommunistlikus rühmas, Pärnu Ametiühisuste Kesknõukogus ja Noorproletaarlaste Ühingus.
3. mail 1922 tabasid kaitsepolitsei ja kaitsevägi ühisoperatsiooni käigus ning hukkasid sõjakohtu otsusega EKP Keskkomitee büroo tegeliku juhi Viktor Kingissepa. 19.–27. maini 1924 toimunud 115 protsess nõrgendas tugevasti ka Riigikogu kommunistlikku rühma. Kohus mõistis süüdi mitu saadikukandidaati, samuti neli Riigikogu liiget: Sergei Andrejevi, Eduard Käo, Adolf Leevaldi ja Johannes Vanja. Nende kõrvaldamine Riigikogust ei toimunud aga kohe, vaid alles pärast nende edasikaebuse läbivaatamist. Jaan Tomp mõistetigi kokkuvõttes õigeks ja ta osales Riigikogu töös kuni selle laialiminekuni.
Kirjanik Eduard Laaman iseloomustas tolleaegset Eestimaa Kommunistlikku Parteid (varjunime J. Saar all) järgmiselt::
 
„''Ühelt poolt nende isandate kirjaoskamatus, teiselt poolt määratu iseteadvus, mis iseennast ainukeseks Eesti rahva kutsutud ja seatud valitsejaks luges, kuna teisu inimestekski ei arvatud, – Riigikogus pidasid nad end kui kõrtsis üleval, – see igapäevane vastolu pakkus Riigikogu istangutel alalist nalja. Eesti kommunismi võrreldi üsna tabavalt halvasti lavastatud operettiga: Võõrsilt laenatud aine, mis võõraste olude kohaselt läbitöötatud; palgatud näitlejad ühes väikse hulga statistidega, kes end pea kommunistideks, pea iseseisvateks sotsialistideks riietudes näitelavale sisse ja välja käies rahvast peavad kujutama; põrandaalune etteütleja, keda publikumi silme eest hoolega varjata püütakse, kuid kelle häälekaja siiski ühtelugu kuulajate ruumi ulatab, –nagu ikka provintsi teatris, kus näitlejad põrmugi oma osa ei oska, vaid etteütlejat kuulatavad, et siis valepaatosega tema sõnu korrata; selle kõige juure reklaami lendlehekesed, mis kümnete tuhandelistest hulkadest kriiskaval toonil hooplevad, – nii nägigi välja see partei, kes Eesti ja kogu ilma lubas uueks muuta.“

Agitatsioon

EKP avaldas hulka legaalseid ja illegaalseid ajakirju. Niipea kui üks kinni pandi, hakkas see jälle ilmuma uue nime all. Nii ilmusid 1919–1925 ajakirjad Töö, Rõhutute hääl, Edasi, Uus ilm, Tallinna tööline, Noor tööline, Kommunist, Noor Proletaarlane, Kiir, Tööline, Uus Meie Hääl, Töö täht, Töörahva hääl, Töö lipp, Teadete Leht, Sõna, Säde, Meie sõna ja Meie Leht.

EK(b)P 1944–1952

1944–1947 tegutses Moskvas ÜK(b)P KK Eesti büroo. Üleliidulise büroo tegevuse eesmärk oli nõustada ja kontrollida kohaliku parteiosakonna (see tähendab EK(b)P) juhtkonna tegevust ja lojaalsust keskvõimule. Sageli arutati olulised küsimused enne läbi ÜK(b)P KK Eesti büroos ja alles seejärel EK(b)P KK büroos.
1952. aastal ÜK(b)P Kongressil vastuvõetud otsuse kohaselt muutis ÜK(b)P ja 1953. aastal ka (EK(b)P) nimetuse Eestimaa Kommunistlikuks Parteiks.
EKP vastutas kõigi ettevõtete natsionaliseerimise, tuhandete inimeste küüditamise ja muusuguse represseerimise, talude kollektiviseerimise ja Eesti venestamise eest. Kuigi käsud nendeks operatsioonideks tulid Moskvast, jäi EKP hooleks plaanide väljatöötamine ja täitmine.

EKP 1952–1990

Partei lagunemise eel oli EKP liikmeid saja tuhande ringis, mis oli umbes viieteistkümnendik Eesti elanikest. Eestlaste osakaal EKP liikmeskonnas oli sel ajal 40% ja 55% vahel. Poole sajandiga käis EKP liikmeskonnast läbi veerand miljonit eestlast.
Pärast NLKP Keskkomitee büroo 14. detsembri 1987 salajast otsust natsionalismi ilmingute kohta Eestis, Lätis ja Leedus järgnes 5. jaanuaril 1988 vastav otsus EKP Keskkomitee büroolt, mille kohaselt tuli "paljastada ja kritiseerida Eesti kodanluse ja tema liitlaste kiskjalikku olemust, valge terrori initsiaatoreid ja läbiviijaid, kodanliku Eesti iseseisvuse loosungi olemust: "Kellele iseseisvus, kellele ike," Eesti kodanluse 20 aasta juhtimise tegelikke tulemusi, kodanliku Eesti reaktsioonilisi tegelasi, müüti kodanliku Eesti õitsengust, Eesti kodanluse koostööd fašistidega, metsavendade tegevust ja Nõukogude Eesti ajaloo võltsijaid".
Selle plaani täitmist arutasid ning koostasid realiseerimisplaani EKP KK büroo liikmed Karl Vaino (EKP KK I sekretär), Arnold Rüütel (Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi esimees), Bruno Saul, Gennadi Aljošin, Ganjušov, Rein Ristlaan (EKP KK ideoloogiasekretär), Artur Bernhard Upsi, Karl Kortelainen (Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Komitee esimees), Liiv, Ain Soidla ja Indrek Toome (Eesti NSV Ministrite Nõukogu esimehe I asetäitja).
17. detsembril 1987 oli EKP KK büroo istung, millel kinnitati eespool toodud NLKP KK määruse täitmise esmaste ürituste plaan ja otsustati 22. detsembril 1987 kokku kutsuda ENSV parteiaktiivi nõupidamine ideoloogiaküsimuses.

EKP tegevus taasiseseisvumises

16. juunil 1988 vahetus EKP juht. EKP Keskkomitee esimeseks sekretäriks valiti Vaino Väljas. EKP KK XI pleenumil 9.–10. septembril 1988 asus EKP eestimeelne juhtkond toetama rahva püüdlusi taastada Eesti iseseisvus. Sama aasta 16. novembril juhatas Vaino Väljas Eesti NSV Ülemnõukogu erakorralist istungjärku, mis võttis vastu Eesti NSV suveräänsusdeklaratasiooni ja konstitutsiooniparandused.
EKP XX kongressil 23.–25. märtsil 1990 jagunes EKP kaheks. EKP vastuvõetud programmis nähti Eestit iseseisva demokraatliku riigina. Samuti andis kongress ajaloolis-poliitilise hinnangu partei varasemale tegevusele. Võeti vastu avaldus iseseisva EKP loomisest. Osa delegaate (vähemus) aga ei toetanud kongressi dokumente, sest tahtsid, et Eesti jääks NSV Liidu osaks. Need delegaadid moodustasid eraldi partei – EKP (NLKP platvormil). Seda parteid tunti Ööpartei nime all. 1991. aasta augustis selle tegevus keelustati. EKP XXI kongressil 26. jaanuaril 1991 võeti vastu EKP põhikiri ja sellega oli iseseisev EKP konstitueerunud. 6. juunil 1991 registreeriti iseseisev Eestimaa Kommunistlik Partei Eesti Vabariigi Ülemnõukogu presiidiumis. 28. novembril 1992 muudeti partei nimi Eesti Demokraatlikuks Tööparteiks (EDTP).