google/wiki40b huggingface dataset:
Sproģi mõis

Sproģi mõis (saksa keeles Owerbeck, varem Lepsern ja Lobzeem) oli rüütlimõis, hiljem Liepupe kõrvalmõis (fideikomiss) Liivimaal Volmari kreisis Liepupe kihelkonnas. Tänapäeval jääb mõisakompleks Salatsi piirkonda Liepupe valda.

Ajalugu

Mõis moodustati aastal 1631, selle esimeseks omanikuks oli Magnus von der Pahlen. Aastal 1649 ostis selle Heinrich Patkull. Aastal 1670 ostis mõisa  2000 taalri eest Dünamünde pastor Olaus Chersonius. mõisa edasisest saatusest puuduvad andmed kuni aastani 1695, mil Heinrichi poeg Gustav Magnus Patkull mõisa toonasele Liepupe mõisa omanikule Friedrich Wilhelm von Tiesenhausenile, aastal 1702 vormistati aga mõisa üleandmine müügitehinguna.
Kui Liivimaa Venemaa koosseis läks, kuulus mõis Meckide suguvõsale. Aastal 1829 läks mõis Saengerite suguvõsa valdusesse, kuuludes neile kuni võõrandamiseni aastal 1920.

Mõisa suurus

Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal koos Liepupe mõisaga 4 ja 3/4 adramaad, neile allus 218 mees- ning 275 naishinge. Aastal 1757 oli adramaid 8 ja 3/4, aastal 1734 aga 5 ja 7/8. Aastal 1688 oli mõisade suurus 13 ja 1/2 adramaad, aastal 1641 aga seitse adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 8 ja 11/20, aastal 1881 aga 7 ja 42/80, lisaks 9 ja ˇ4/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
The Devil Bat

Süžee

Hullumeelne doktor kasvatab eksperimendi käigus hiiglaslikke nahkhiiri, kes ründavad inimesi, kelle lõug lõhnab doktori loodud lõhnavee järele.
Teofaania

Teofaania (kreeka keeles Θεοφανεια theophaneia 'jumala ilmumine') on jumala või jumaluse ilmumine inimesele tunnustähe, sõnumi või ilmutusena. Teofaania on epifaania erikuju.
Seda sõna on kasutatud jumalate ilmumise tähenduses Vana-Kreeka ja Lähis-Ida usundites. Juba "Iliases" ja Kreeka mütoloogias on kirjeldatud teofaaniaid. Tõenäoliselt kõige varasem teofaania kirjeldus leidub siiski Gilgameši eeposes.
Tänu Piiblile on see sõna leidnud erilist kasutamist kristlaste ja juutide juures. Neile tähendab see Jumala ilmumist inimesele või sõnumit Jumalalt või märki (tunnustähte), mille kaudu ilmutatakse Jumala kohalolekut.
Pahoehoe

Pahoehoe ehk pahoehoe-laava on siledapinnaline laavavool.
Termin "pahoehoe" tuleb havai keelest ja tähendab sileda pinnaga mittepurunenud laavat.
Mõnikord peetakse "pahoehoe" sünonüümiks terminit "köislaava", mis ei ole korrektne. Köislaava on küll pahoehoe-laava, kuid kõik pahoehoe laavavoolud ei kuulu köislaavade hulka. Köislaava on pahoehoe, mille pealispind on niivõrd kurrutatud, et meenutab üksteise kõrval asetsevaid köisi.
Pahoehoe on levinumatest laavavooludest kõige väiksema viskoossusega. Pahoehoe on vähem levinud kui teine tuntud laavavoolutüüp aa-laava. Erinevalt aa-laavast on tahkunud pahoehoe-laava peal enamasti hea käia. Sellele vaatamata võib pahoehoes olla  tühikuid, mistõttu võib pealmine koorik käija jala all murduda. Vulkanoloog Peter Francis kirjeldab seda nii: "Kui see juhtub esimest korda, oled meeldivalt üllatunud, kui kahekümnendat korda, oled meeleheitel, edaspidine aga ei kannata enam trükimusta."
Et pahoehoe on laava kohta väikese viskoossusega, on edasitungiva voolu paksus enamasti vaid 10...20 cm. Edasitungiv laava jahtub ja peatub, tema seest ja pealt aga tulevad uued voolud, mistõttu pahoehoe koosneb paljudest väikestest laavavooludest. Et laava jahtub pealt kiiremini, tekib koorik, mis sisemuses oleva vedela laava edasiliikumise tõttu lükatakse kurdu. Teatud piiri ületamisel koorik puruneb ja tekib laavavool, mille omadused on aa-laava ja pahoehoe-laava vahepealsed. See võib areneda edasi aa-laavaks. Aa-laavast ei saa aga kunagi pahoehoe-laavat.
Kui aa-laava võib moodustuda nii basaltsest kui ka andesiitsest laavast, siis pahoehoe ei koosne kunagi andesiidist, vaid ainult basaldist. Andesiitne laavavool on pahoehoe moodustumiseks liiga viskoosne.
Kui pahoehoe-laava pealmine kiht jahtub piisavalt kaua, võib tekkinud koorik laavavoolu purunemisel püsima jääda, isegi kui laavavoolu veel vedel sisu ära voolab. Sedasi võivad tekkida laavakoopad, mis püsivad kooriku kokkulangemiseni.
Tallinna Balletikool

Tallinna Balletikool on balleti õpetamisega tegelev kool Tallinnas.
Kool asutati 1946. aastal Estonia teatri juures tegutsenud balletistuudio baasil Eesti Riikliku Koreograafilise Kooli nime all; seda nime kandis aastani 1959. Pärast seda kandis aastani 1992 nime Tallinna Koreograafiakool. Praegust nime kannab kool 1992. aastast.
Kool asub aadressil Toom-Kooli tänav 11.
Max Wertheimer

Elulugu

Max Wertheimer sündis 15. aprillil 1880 Prahas, mis oli tollal Austria-Ungari osa. Tema vanemad olid Wilhelm ja Rosa Wertheimer ja vend Walter. Perekond oli kõrgelt haritud ja seetõttu õpetasid Maxi palju ka ta vanemad, kodus peeti palju poliitilisi ja hariduslikke arutelusid. Ta käis ka klaveri- ja viiulitundides. Peale ühe talle kingitud Baruch Spinoza raamatu lugemist arenes tal huvi filosoofia vastu.
Max hallas Karli ülikoolis õppima õigusteadust, kuid tundis huvi ka filosoofia, muusika, füsioloogia ja psühholoogia vastu. Aasta pärast läks ta hoopis Berliini Ülikooli, kus vahetas eriala filosoofia vastu. Berliinis töötas ta firmas, kus olid peale tema veel Carl Stumpf, Friedrich Schumann, Georg Elias Müller ja Erich von Hornbostel. 1903. aastal sai ta doktorikraadi Würzburgi ülikoolis, kus viis läbi uuringu valedetektori kohta. Wertheimeri akadeemiline karjäär algas Frankfurdi instituudis.
Wertheimer esindas oma riiki esimeses maailmasõjas olles armee kapten. Pärast sõjast naasmist pidas ta loenguid ja pühendas oma uuringud taju- ja geštaltpsühholoogiale. 1933. aasta dramaatilised sündmused Saksamaal sundisid Wetheimeri lahkuma Saksamaalt USA-sse. Pärast sõda jätkas ta tööd Koffka ja Kohleriga, kes olid samuti olnud sunnitud Saksamaalt pagema. USA-s New Yorgis andis ta mitmeid kursuseid koolis New School of Social Research. Olenemata halvenevast tervisest jätkas ta oma tööd probleemilahenduse valdkonnas, mida ta ise eelistas kutsuda "produktiivseks mõtlemiseks". Ta lõpetas oma ainsa raamatu "Productive Thinking" 1943. aasta septembri teemal. Max suri südameinfarkti kõigest 3 nädalat pärast raamatu lõpetamist oma kodus New Rochelles New Yorgis.

Fii fenomen

Max Wertheimer sattus Frankfurti juhuslikult, kui ta astus rongilt maha, et osta mänguasjade poes stroboskoop, mille abil hakkas ta uurima uue psühholoogilise suuna proovikivi, milleks oli näiv liikumine. Nimelt pani Wertheimer tähele, et kahe järjestikulise, kuid ruumis nihutatud kriipsu ilmumine tekitab kriipsude vahel liikumise jälje, mis nihkub ajas hiljem esitatud kriipsu suunas. See fenomenaalne liikumine (siit ka fii-liikumise nimetus), millel puudub füüsikaline vaste, oli kindlaks tõendiks selle kohta, et teadvus ei ole taandatav isoleeritud koha ja aja aistinguteks.

Produktiivne mõtlemine

Max avaldas oma raamatu "Productive Thinking" vahetult enne oma surma.  Ta oli huvitatud tegemast vahet reproduktiivsel ja produktiivsel mõtlemisel. Reproduktiivne mõtlemine on seotud kordamise, tingimise, harjumuste ja tuttava intellektuaalse alaga. Produktiivne mõtlemine on aga uute ideede ja läbimurrete tulem.  Produktiivne mõtlemine on taiplikusel põhinev arutluskäik. Wertheimer julgustas traditsioonilist loogikat treenima ja uskus, et see stimuleerib mõtlemist. Ta toob oma teoses "Productive Thinking" välja, et probleemilahendus alludes pimedalt reeglitele takistab tõsist probleemi mõistmist.  Max Wetheimeri ideed produktiivsest mõtlemisest on jätkuvalt olulised tänapäevaste skeemide, plaanide ja teadmiste struktuuri käsitluses.
Jaak Uibu

Haridus

Jaak Uibu lõpetas Tartu Ülikooli 1966. aastal arstina. 1973. aastast on ta meditsiinikandidaat ja 1990. aastast meditsiinidoktor.

Töökäik

Saare Jaoskonnahaigla – juhataja 1966, 1968;
Tallinna Polütehniline Instituut – vanemteadur 1975–1977
Eksperimentaalse ja Kliinilise Meditsiini Instituut, vanemteadur 1977–1988; 1991–1998
Maailma Tervishoiuorganisatsiooni stipendiaadina uurimistööl Jaapanis 1978
Tervishoiuministeerium – peasanitaararst  – ministri asetäitja 1989–1991
Riigikantselei – rahvastikuministri nõunik 1998–1999
Tallinna Meditsiinikool (Tallinna Tervishoiu Kõrgkool) – õppejõud 2001–2008

Isiklikku

Tema noorem vend on organist Andres Uibo.
Peep Lassmann

Peep Lassmann (19. märts 1948 Tartu) on eesti pianist ja muusikapedagoog, aastatel 1992–2017 Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia rektor.

Elulugu

Peep Lassmann on üles kasvanud Tallinnas. Lassmann alustas muusikaõpinguid Tallinna Lastemuusikakoolis, seejärel õppis Tallinna Muusikakeskkoolis professor Heljo Sepa juures, kes jäi tema juhendajaks ka Tallinna konservatooriumis. Pärast konservatooriumi lõpetamist 1971. aastal täiendas Peep Lassmann end Moskva konservatooriumis pianist Emil Gilelsi juures.
Tööle asus Peep Lassmann Tallinna konservatooriumi, olles õppejõud, 1987. aastast klaverikateedri juhataja ja 1992. aastast Eesti Muusikaakadeemia rektor.

Isiklikku

Peep Lassmann on kirglik linnuhuviline, üks enim erinevaid linnuliike vaadelnud eestlasi.
Hans Trass on Peep Lassmanni onu.
Peep Lassmanni poeg Sten Lassmann on samuti pianist.
Ann Kurval

Ann Kurval (sünninimi Mölder; 17. juuli/29. juuli 1863 Keskküla (Martna) – 8. jaanuar 1972) oli Eesti pikaealine.
Marko Matvere

Marko Matvere (sündinud 4. veebruaril 1968 Pärnus) on eesti näitleja, laulja ja lavastaja.

Haridustee

Ta lõpetas aastal 1986 Pärnu 1. Keskkooli. Pärast Tallinna Konservatooriumi Lavakunstikateedri XIV lennu lõpetamist 1990. aastal asus ta näitlejana tööle Tallinna Linnateatris.

Tallinna Linnateater

Tallinna Linnateatris on tema olulisemad rollid olnud Mercutio (Shakespeare "Romeo ja Julia"), Simone (Visconti "Rocco ja tema vennad"), Tartuffe (Molière'i "Tartuffe"), Athos (Dumas/Nüganen "Kolm musketäri"), Septimus Hodge (Stoppard "Arkaadia"), Hamlet (Shakespeare "Hamlet") jpt.

Muusikalavastused, film ja televisioon

Matvere muusikalirollide hulka kuuluvad näiteks Georg (Vadi "Georg"), Javert (Schönberg "Les Misérables"), Insener (Schönberg "Miss Saigon"), Kuningas (Rodgers "Kuningas ja mina") ning Chagal (Steinman "Vampiiride tants"). 
Ta on ansambli Väikeste Lõõtspillide Ühing solist. Ta on mänginud Eesti Televisioonis näidatavates eestimaistes telesarjades, nagu "Wikmani poisid", "Ohtlik lend" ja "Tuulepealne maa".
Matvere on lavastanud muusikali "Chicago" (Kander), komöödia "Saateviga" (Szakonyi) ja komöödia "Opéra Comique" (Jackson). 25. mail 2007 etendus ooperimuusika festivali PromFest raames Endla teatris tema lavastatud ooper "Carmen".
Ta mängis peaosa Peeter Simmi Georg Otsast kõnelevas mängufilmis "Georg" (2007). Veel on ta mänginud filmides "Ameerika mäed" (1994) ja "Vana daami visiit" (2006).
Ta on lugenud dublaaži animafilmi "Jääaeg" ("Ice age") kolmes osas tiiger Diegole.

Suurkontserdid

Aastal 2002 Tallinnas toimunud Eurovisiooni lauluvõistlusel oli Matvere koos Annely Peeboga õhtujuht. Hiiglasliku telepubliku ees esitasid õhtujuhid duetina ka Raimond Valgre laulu "Muinaslugu muusikas".
Duetis Liisi Koiksoniga esitas ta 2009. aasta üldlaulupeol Jaan Tätte laulu "Tuulevaiksel ööl", mis oli tantsupeo "ÜhesHingamine" tunnuslaul ja märkis tulesaabumistseremoonia kulminatsiooni.

Ümbermaailmareis

Oktoobrist 2010 kuni maini 2012 osalesid Marko Matvere ja Jaan Tätte merereisil "Ümber imelise ilma". Katamaraaniga Nordea seilati üle Atlandi ookeani, Kariibi mere ja Vaikse ookeani ning lõpuks Vahemere kaudu koju tagasi.
Ümbermaailmareisist kirjutas ta raamatu "Meri ja kuked : S/Y Nordea ilmareis : 2. oktoober 2010 – 17. juuni 2012" [autor Marko Matvere, fotod ja joonistused: Marko Matvere, kujundus: Kalle Toompere]. [Tallinn] : Go Group, 2012.

Hümnimasin

Eesti 100. aastapäeva tähistamiseks ehitas Matvere hümnimasina. Tegu on 8 tuubast ja kanalisatsioonitorudest ehitatud seadeldisega, mis on programmeeritud mängima ainult ühte lugu – Eesti hümni. Hümnimasina maailma esmaettekanne toimus 23. veebruari õhtul Eesti Televisiooni saates "Juubeli eelõhtul". Hümnimasina põhietteasteks kujunes aga hümni esitamine Eesti Vabariigi 100. aastapäeval 24. veebruaril 2018 Tallinnas Toompeal.
Tallinna–Tapa rongiliin

Tallinna–Tapa rongiliin oli rongiliin Põhja-Eestis Harjumaal ja Lääne-Virumaal. 28. mail 2005 muudeti liin Tallinna–Rakvere rongiliiniks. Edelaraudtee opereeris liinil diiselrongidega.
Pumpelektrijaam

Pumpelektrijaam ehk hüdropumpjaam ehk hüdroakumulatsioonijaam ehk pumphüdroakumulatsioonijaam on hüdroelektrienergiat salvestav rajatis, mida kasutatakse elektrivõrgu balansseerimiseks energia salvestamiseks. Energia salvestamiseks kasutatakse gravitatsiooni potentsiaalset energiat, pumbates vett madalamast veehoidlast kõrgemasse. Pumpamiseks kasutatakse tavaliselt odavat elektrienergiat vähese tarbimise ajal. Kõrge energianõudlusega aegadel vabastatakse hoitav vesi elektri tootmiseks läbi hüdroturbiinide. Kuigi kaod süsteemis muudavad jaama energianegatiivseks, siis on see siiski kasulik elektrisüsteemi stabiliseerimiseks.
Hüdroakumulatsioonijaamad võimaldavad salvestada katkendlike energiaallikate (päikese, tuule ja teised taastuvad energiaallikad) või liigset stabiilsete allikate (põlevkivi, tuuma) energiat suurema koormusega aegadeks. Võrreldes sarnase nimivõimsusega hüdroelektrijaamadega on pumpjaamade veehoidlad palju väiksemad ja tööperioodid on tihti lühemad kui pool päeva.
Pumpelektrijaam on kõige suurema salvestusvõimega elektrivõrgu salvestusmeetod. 2017 aastal olid sellised jaamad 95% kogu maailma võrguga ühendatud salvestusmahust. Süsteemi kogu kasutegur on 70% - 80% või lausa 87%. Hüdroakumulatsioonijaamad põhiline negatiivne aspekt on vajadus spetsiifilise asukoha järgi. Olulised on nii geograafiline kõrgus kui ka vee kättesaadavus. Sobilikud asukohad on mägedes, kus on potensiaalselt looduslikku ilu. See tekitab rajamisele ökoloogilisi ja sotsiaalseid probleeme. Mitmed välja pakutud uued kohad on olnud tööstuslikes piirkondades, näiteks vanades kaevandustes.
Eestis on välja pakutud ehitada hüdropumpjaam Paldiskisse, paigutades ühe reservuaari maa alla.

Ülevaade

Vähese elektritarbimise ajal kasutatakse üleliigset tootmisvõimsust, et pumbata vett ülemisse veehoidlasse. Kui elektri nõudlus suureneb, vabastatakse vesi läbi turbiini alumisse veehoidlasse, tootes niimoodi elektrit.
Ainult hüdroakumulatsioonijaamana toimiv jaam pumpab vett ülemisse veehoidlasse, kuhu vesi muul moel ei tule. On võimalik kasutada akumulatsioonijaamana veehoidlaid, kuhu voolab vesi ka looduslikult ojade või jõgede kaudu sisse. Sellised jaamad, mis pumpasid üldse ei kasuta on lihtsalt hüdroelektrijaamad. Ka ilma pumpadeta hüdroelektrijaamu, millel on suur veehoidla on võimalik kasutada elektrivõrgu balansseerimiseks, peatades elektri tootmine ja vee liikumine vähese tarbimise ajal.
Põltsamaa aia- ja pargikohvikud

Põltsamaa aia- ja pargikohvikud on Põltsamaa linnas kodanikualgatusena toimuvad aiakohvikute päevad. 
Kohvikute idee algataja oli Põltsamaa haridus- ja kultuurinõunik Kadri Suni, kes ammutas inspiratsiooni Kärdla ja Türi kohvikute päevadest.
Lääne-Virumaa vapp

Lääne-Virumaa vapp on Eestis asuva Lääne-Viru maakonna vapp.
Vapp on registreeritud 26. septembril 1996.

Vapi kirjeldus

Sinisel kilbil on hõbedane viie müürihambaga linnusemüür, mis lõpeb hõbedase torniga, jättes vabaks kilbi vasakpoolse ääre. Igas müürihambas on must aknaava. Tornil on kuldne kooniline katus ja neli musta aknaava, mis asuvad kolmel korrusel. Linnusemüüri kohal on ristamisi kaks hõbedast kaheteralist mõõka kuldsete allapööratud käepidemetega.

Põhjendus

Praegune Lääne-Virumaa vapp tuleneb Virumaa vapist, aga heraldikanõukogu soovitusel asendati punane kuldsega. Virumaa sai esimest korda vapi 1928. aastal ning esialgne kuju püsis 1937. aastani. Vapp oli enam-vähem praeguse sarnane, erinevusi oli vaid tornikiivri ja mõõkade kujus. 
Vapil kujutatud lossi ja müüri on tõlgendatud kaitsena Idast tuleva vaenlase vastu, hoidmaks oma kultuuri ja vabadust.
Korporatsioon Selonija

Korporatsioon Selonija on 24. novembril 1880 Riia Polütehnikumi juures asutatud Läti üliõpilasorganisatsioon, vanim Riias asutatud läti tudengeid ühendav korporatsioon.

Sümboolika

Korporatsioon Selonija värvid on roheline-valge-punane.
Korporatsioon Selonija deviis on Draugam Tēvijai (sõpruse ja isamaa eest) ja Virtute et Fide.

Ajalugu

17 aastat pärast korporatsiooni asutamist, 24. novembril 1897 võeti korporatsioon Selonija C! C! liikmeks. 1907. aastal sõlmiti kartell-leping korporatsioon Lettoniaga. Aastatel 1915–1917 tegutseti Riia Polütehnikumi evakueerimise tõttu Moskvas. Korporatsioon Selonija liikmed osalesid Läti vabadussõjas ning 40 selonust teenisid üles näidatud vapruse eest Karutapja ordeni. 1920. aastal osaleti Läti meeskorporatsioone ühendava Presiidiumite Konvendi (P! K!) loomisel.
Pärast likvideerimist okupatsioonivõimude poolt jätkas korporatsioon Selonija tegevust välismaal: 1946 Saksamaal, 1950 aga New Yorgis. Korporatsiooni tegevus Riia Tehnikaülikooli juures taastati 1989.
Franz Hoppenstätt

Franz Hoppenstätt (surnud 1657 või 1658) oli Eestimaal tegutsenud saksa päritolu puunikerdaja.
Franz Hoppenstätt pärines tõenäoliselt Bremenist. Eestist on tema töid teada alates 1640. aastatest. 1653. aastal sai ta Tallinna kodanikuks, kus tegutses puunikerdajana. Tema varabarokseid töid ilmestab akantusornament.
Tema töödest on tuntumad Järva-Jaani kiriku kantsel (1648), Bogislaus von Roseni hauakabeli ehissein Niguliste kirikus ning Pikk tänav 71 välisuks Tallinna vanalinnas.
Hoppenstätt suri 1650. aastate lõpus, tõenäoliselt katku.
Abigail Breslin

Abigail Kathleen Breslin (sündinud 14. aprillil 1996 New Yorgis) on Ameerika Ühendriikide filminäitleja.
Breslini tuntumad rollid on Olive Hoover filmist Väike Miss Päikesepaiste, Nim Rusoe filmist Nim'i Saar, ja nimitegelane filmis Kit Kittredge: An American Girl. Ta uusim film on Tere tulemast Zombiemaale.

Isiklik elu

Breslin sündis New Yorgis. Tema vanemad on Kim, kes jälgib tütre karjääri, ja Michael Breslin, telekommunikatsiooni ekspert, arvutiprogrameerija ja konsultant. Tal on ka kaks vanemat venda, Ryan ja Spencer Breslin, kes on ka näitleja. Breslin elab oma perega New Yorgis. Ta on nimetatud Ameerika Ühendriikide esileedi Abigail Adamsi järgi ja kogub "American Girl" nukke, kaisuloomi, Webkinze ja "Hot wheels" automudeleid.
Vares

Fossiilsed varesed

Vareslaste sugukonda kuuluva perekonna Miocorvus säilmeid on leitud Prantsusmaalt 17 miljoni aasta vanustest miotseeni kihtidest. See perekond on varestele lähedane. Veel pole teada, kas see perekond on vareste eellane või põhjustab sarnasusi konvergents.
Varese perekonda kuuluvate väljasurnud liikide säilmeid on leitud miotseeni ja pliotseeni piirilt.

Süstemaatika

Esimesena kirjeldas vareste perekonda Karl Linné 1758. Tema kirjeldas perekonda küll mõnevõrra laiemana, arvates sinna ka näiteks haraka.
Tänapäeval ei eksisteeri head vareslaste jaotust alamperekondadesse. Üldiselt arvatakse, et samas maailmajaos elavad vareseliigid peaksid üksteisega lähemalt sugulased olema, mistõttu vareseid rühmitatakse maailmajagude järgi, aga eriti Austraalia ja Okeaania vareste kohta võib see oletus ekslik olla.

Toitumine

Elupaiga ja toidu suhtes pole varesed nõudlikud. Enamasti on nad segatoidulised ja kõigesööjad. Seetõttu on mitu vareseliiki hästi kohanenud inimtegevusega, elades linnades ja toitudes inimtegevuse jäätmetest. Talviti rändavad mitmed varesed linnadesse, kus näiteks hakk, hallvares ja künnivares moodustavad seltsinguid.

Mõistus

Vareste aju ja kehamassi suhe on umbes võrdne ahvide ja koerte omaga, jäädes siiski maha inimesest. Vareslaste pojad kasvavad kaua aega vanematega koos ja võivad õppida oma vanematelt, aga parvelindudena ka teistelt lindudelt. Mitmel vareslaste liigil on keeruline parvesisene hierarhia. Seetõttu on varesed õppimisvõimelised ja taibukad linnud.
Iisraelis on täheldatud, et varesed pillavad vette leivakoorukesi, kasutades neid kalasöödana. Uuskaledoonia vareseid on nähtud viskamas pähkleid ja seemneid maanteele, et autod oma ratastega neid purustaksid. Austraalia varesed on õppinud sööma mürgiseid aagasid, mille nahk on mürgine. Selleks tuleb konn selili keerata: kõhualusel õrnal nahal mürginäärmeid pole.
Juba antiikajast, Aisopose valmidest peale on vareseid kujutatud nutikate lindudena, nii ka eesti rahvaloomingus.
Grodno lahing

Eellugu

1706. aastal olid rootslased suutnud August II Poola troonist loobuma sundida. Aastaks 1708 oli Karl XII kavandanud Vilniuses ja Smarhońis talvitunud rootsi vägedega rünnata oma tugevaimat vastast Venemaad. Vene väed olid talvitunud Minski ja Čašniki all. Peeter I ise asus 9000 mehe eesotsas Hrodnas. Kuuldes, et seal asub tsaar ise, suundus Karl XII 800 mehe suuruse valitud väesalga eesotsas linna peale.

Lahingu käik

Hrodnas asunud 9000 vene sõdurist olid 2000 brigaadikomandör Mühlenfelsi juhtimisel linna viiva silla kaitsel. Rootsi ratsaväelaste rünnak sillale sundis selle salga paanikas taanduma. Sillalt põgenenud venelased andsid tsaarile rootslaste rünnakust teada ja see, kartes, et rootslased ründavad peajõududega, otsustas linna maha jätta ning taganeda Biarezina taha. Kaks tundi hiljem jõudsid rootslased maha jäetud linna, vallutades selle sisuliselt ilma lahinguta.
Peeter I sai aga peagi teada, kui suur oli rootslaste väesalk tegelikult, ning nii saatis ta 3000 meest tagasi linna alla, et need öösel linna tagasi vallutaks ja võimaluse korral ka rootslaste kuninga tabaks. Linna väravas oli aga 30 mehe suurune rootslaste väesalk linna valvamas ja need peatasid venelaste rünnaku. Peatselt liitusid lahinguga ka ülejäänud rootslased ja nii olid venelased sunnitud linna alt taas taganema. Rootslased kaotasid lahingu käigus surnutena 11 meest, venelased aga 56 meest, lisaks jätsid nad taganedes maha hulgaliselt haavatuid. Peeter I pidas kaotuse eest vastutavaks Mühlenfelsi ja lasi ta arreteerida, see aga põgenes rootslaste juurde.
Nikolai Saveljev

Nikolai Aleksandrovitš Saveljev (24. september 1860 Moskva – 11. juuli 1933) oli arstiteadlane.
Saveljev õppis ja töötas Moskva Ülikoolis. Ta oli Tartu Ülikooli eripatoloogia professor 1898–1911.
Burke'i maakond (Georgia)

Ajalugu

Maakond moodustati 1777. aastal.
Lehtkapsas

Nimetused

Lehtkapsa ingliskeelne nimetus borecole pärineb ilmselt hollandi keelest, kus boerenkool tähendab põllupidaja kapsast). Nimi kale meenutab taanikeelset sõna kål ja saksakeelset Kohl (mis aga tähistab mitmeid kapsasorte) ning šotikeelset nimetust càl. Kongo jõe valgalal ja Ida-Aafrikas (Tansaanias ja Keenias) kasutatakse taime kohta suahiilikeelset üldnimetust sukuma wiki, mis otsetõlkes tähendab "venita nädalat".
Kailaankapsas, kantoni keeles Gai lan, mis on Brassica oleracea eraldiseisev kultivar (alboglabra rühm), on laialt kasutatav Hiina köögis, meenutab lehtkapsast välimuselt ja seda aetakse lehtkapsaga kohati segi.

Välimus

Lehtkapsaid saab eristada madala, keskmise ja kõrge varrega sortideks, erinevate lehetüüpide järgi ja lehtede värvuse järgi (värvused varieeruvad helerohelisest tumerohelise ja lillakaspruunini). Mõned sordid võivad kasvada isegi 1,8–2 m kõrguseks; teised on pisemad, sümmeetrilise kujuga ja söögiks sobilikumad taimed. Paljud sordid on aga puised ja seedimatud. Enamik lehtkapsaid on ühe- või kaheaastased taimed, mida kasvatatakse seemnetest, mis suuruselt ja värvilt meenutavad kapsa seemneid.

Päritolu

Kuni keskaja lõpuni oli lehtkapsas üks populaarsemaid köögivilju Euroopas. Käharaid sorte kasvatati lamedaleheliste sortide kõrval juba 4. sajandil eKr Kreekas. Neid vorme, mida antiikses Roomas nimetati sabelli lehtkapsaks, peetakse tänapäevase lehtkapsa eellasteks. 
Vene lehtkapsas levis kaubandusega Kanadasse ja sealt Ameerika Ühendriikidesse 19. sajandil.

Kasutamine kulinaarias

Lehtkapsas talub hästi külma ja muutub külma saades magusamaks ja maitsvamaks. Lehtkapsa õrnad lehed sobivad oma tugeva maitsega lisandiks salatitele. Õli või sidrunimahla lisades muutub lehtkapsa maitse vähem intensiivseks. Küpsetatuna või kuivatatuna muutub lehtkapsas kartulikrõpsusarnaseks. Lehtkapsakrõpse tehakse peamiselt kähara lehega sortidest ning neid saab maitsestada soola ja muude maitseainetega. Jaapanis on populaarseks toidulisaks osutunud lehtkapsamahl (aojiru).

Kasutus dekoratiivtaimena

Mitmeid lehtkapsasorte kasvatatakse nende lehtede välimuse pärast, mis võivad leheroseti sisemises osas olla kas helevalged, punased, roosad, sinised või violetsed. Ka dekoratiivsed lehtkapsad on söödavad.