google/wiki40b huggingface dataset:
Finantskriis

Eesti

Eesti kui väikese majandusega riigil möödus 2007.–2009. aasta kriis võrdlemisi lihtsalt, kuna Eestis tegutsevad kommertspangad on enamasti Skandinaavia pangasüsteemide tütarettevõtted ning seeläbi on Eesti finantsturg tugevalt seotud Skandinaavia finantsturuga. Seetõttu Eestis klassikalises mõistes finantskriisi aastatel 2007–2009 ei esinenudki. Eesti olukorda võib pigem iseloomustada üldise majanduslangusega ning meil tegutsevaid kommertspankasid puudutas kriis vaid kinnisvaraturu muutuste kaudu, sest kinnisvara kui laenude tagatisvara väärtus oli märkimisväärselt vähenenud ja selleks, et vältida suuremaid kahjusid, enam uusi laene ei väljastatud.
Eestini jõudis kriis 2008. aasta teises pooles, kui sisemajanduse kogutoodangu (SKT) kasvutempo kvartalis langes juba kaks kvartalit järjest. Taas tõusuteele saadi 2009. aasta neljandas kvartalis, kuid veel ka 2010. aasta esimeses kvartalis oli sisemajanduse kogutoodangus (SKT) miinuskasv.
Peale selle sajandi majanduskriisi saab Eestiga seostada ka möödunud sajandil üle elatud pangakriise. Esimene pangakriis, mida nimetatakse ka panganduse siirdekriisiks, leidis aset 1992. aasta novembris sularahapõhises majanduses, kus rahandussüsteemi peamine ülesanne oli maksete vahendamine. Selle tagajärjel kukkus raha pakkumine 40%. 1992. aasta kriisis said kannatada kolm suuremat panka: Tartu Kommertspank, Balti Ühispank ja Põhja-Eesti Aktsiapank, ning kaheksa väiksemat panka, kes kõik muutusid maksejõuetuks. Kriisi lõppedes läks Tartu Kommertspank pankrotti. Teiste suuremate pankade päästmiseks ühinesid Balti Ühispank ja Põhja-Eesti Aktsiapank. Pärast ühinemist hakati kandma uut nime – Põhja-Eesti Pank.
Teine ajalooliselt suur panganduskriis leidis aset 1990. aastate lõpus. Seda kriisi peetakse pigem väikepankade kriisiks, kuna suuremad pangad olid ühinenud välismaiste pankadega. Väiksematel pankadel ei olnud enam seetõttu süsteemset rolli ja nende vajadus eksisteerida kadus.

Rahakriis

Rahakriisi kohta pole laialt levinud definitsiooni. Tavaliselt peetakse selle all silmas olukorda, kus rahaturu osalised eeldavad, et raha väärtus kukub kiirelt, ja toovad rahavahetusega kaasa väärtuse veel kiirema kukkumise.

Spekulatiivne mull

Spekulatiivne mull tekib siis, kui mõne varaklassi hind on püsivalt ülehinnatud. Üks mullide tekkele kaasa aitav tegur on ostjad, kes ostavad vara ainult kõrgema hinnaga edasimüügi peale mõeldes, kaalumata vara toodetavat reaalset tulu. Mullidel on oht lõhkeda: kui paljud vara omanikud üritavad korraga müüa, kukub hind kiirelt. Kuna on raske hinnata, kas vara on hinnatud reaalselt, on ka mulle raske usaldusväärselt avastada.
Fossacesia

Haldus

Fossacesia piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Lanciano, Mozzagrogna, Paglieta, Rocca San Giovanni, Santa Maria Imbaro, Torino di Sangro.
Fossacesia halduspiirides asuvad järgmised asulad ja asumid: Campidoglio, Colle Cannizza, Colle Castagna, Fossacesia Marina, Sterpari, Strutto, Villa Scorciosa, Piano Favaro.

Loodus

Fossacesia piirneb kirdes Aadria merega. Sinise lipu rand alates aastast 2004.
Fossacesia keskus asub umbes 2 km kaugusel rannikust. Kagupiirilt voolab Aadria merre Sangro jõgi.

Infrastruktuur

Fossacesias asub raudteejaam ja turismilaevade sadam Marina del Sole.
Hilja Bakhoff

Hilja Bakhoff (sündinud 23. detsembril 1926) on eesti kergejõustiklane.
Ta on võitnud heitealadel veteranide klassis palju maailma- ja Euroopa meistrivõistluste medaleid.
Arhip Kuindži

Arhip Kuindži (27. jaanuar 1841 (teistel andmetel 1842) Mariupol – 24. juuli 1910 Peterburi) oli Ukraina päritolu Vene maalikunstnik, peredvižnik,  tuntud maastikumaalija. Ta oli autodidakt, kuid läks siiski 1868 õppima Peterburi Kunstide Akadeemiasse. 1872 lahkus akadeemiast ja töötas vabakutselisena.
1874 pälvis ta maailmanäitusel Londonis pronksmedali maaliga "Lumi".
1892. aastal nimetati ta Peterburi Kunstide Akadeemia professoriks ja 1893 akadeemikuks. 1897 ta vallandati üliõpilaste protestide toetamise pärast.
Oma maalidel kujutas ta sageli valgusefekte maastikel.
Tema õpilaste seas olid Vilhelms Purvītis, Nikolai Roerich ja Konstantin Bogajevski.
Šiauliai Peeter-Pauli katedraal

Kirikuhoone

Kirik esindab renessanssarhitektuuri. Hoone on ladina risti kujulise põhiplaaniga, ühe torni ja kuusnurkse apsiidiga. See võib olla kasutusel olnud kindluskirikuna, nii ukse kohal kui ka kirikaeda piiravas võimsas müüris on laskeavad ka kirikuaia nurkades kaitsetornid. Hoone lõunaseinal asub päikesekell, mida arvatakse pärinevat aastast 1625, aga teised autorid oletavad, et see pandi sinna pärast tulekahju aastal 1880, kui sealne esialgne mehaaniline kell tules hävis.
Hoone pole säilinud päris esialgsel kujul – seal on tehtud ümberehitusi ja kirik on ka mitu korda põlenud. Varasem tornikiiver oli veidi madalam ja kaheosaline. Tolle ajastu kirikutele ebatüüpiliselt on Šiauliai katedraalil suhteliselt kõrge (70 m) kaheksanurkne torn. Praegune kirikuhoone on ühe löövi ja transeptiga ehitis. Selle fassaadi liigendavad kaheksanurksed tornid-erkerid. Sisekujunduses domineerivad Leedu renessanssarhitektuurile omaselt kaared. Nii välis- kui ka sisekujunduses on kasutatud eritoonilist valget värvi. Ainsaks erandiks on kolm kuldset lühtrit. Orel ja kirikukoori ruum paikneb kogu löövi ümbritseval puidust balustraadil, mis tugineb laiale karniisile. Sealsed võlvid on lihtsad. teise maailmasõja eel kaunistasid kiriku seinu maalid. Lööv on pikk ja ruumikas; transept on seestpoolt aga peaaegu nähtamatu. Seda eraldavad löövist vaheseinad, milles asuvad kaarekujulised avad jätavad mulje, nagu oleks tegemist kahe kirikusse viiva uksega.
Kirikust kabelisse viiv uks on puidust ja nikerdustega. Puidust on ka käärkambrisse viiv uks, ent seda kaunistavad veel metallist ornamendid.

Ajalugu

Esimese puidust kiriku ehitas Šiauliaisse aastal 1445 Mykolas Kęsgaila. Aastail 1617–1626 ehitati selle asemele uus kivikirik, mille tarbeks Zygmunt III Waza eraldas ka veidi maad. Aastal 1625 hakkas tööle kiriku seinal asuv päikesekell. Aastal 1655 hoone põles. Restauratsioonitööd lõppesid aastal 1676.
Aastal 1880 põles kiriku torn; see taastati mõningaste erinevustega. Aastal 1924 püstitati kiriku külgedele kabelid, mis selle esialgset kuju moonutavad. Kirik sai taas kannatada Teise maailmasõja ajal. Toona hävis ka suur osa kiriku sisustusest. Taastamistööd algasid aastal 1951 ja kaks aastat hiljem oli kirik taas kasutuskõlblik. Aastal 1856 taastati ka kiriku torn. Taastamistöid juhatas sealne vaimulik Liudvikas Mažonavičius.
Aastal 1997 sai kirikust katedraal. Seejärel tehti hoones kapitaalremont ja paigaldati uus altar.
Christoph von Münchhausen

Christoph von Münchhausen (ka Mönnikhusen) oli Läänemaa stiftifoogt aastatel 1557–1561, arvatava vaheajaga 1558–1559.
Christoph oli Kuramaa ja Saare-Lääne piiskopi Johann V sugulane, kuid pole päris selge, kas tema vend või nõbu. Christoph sai Läänemaa stiftifoogtiks ilmselt piiskop Johanni toetusel. Tema üpris lähedased sugulased olid ka Kuldīga komtuur Ernst ja Kuramaa orduvasall Heinrich von Münchhausen. Christophi tütar Kattreyne abiellus 1568. aastal Diedrich von Lynteniga.
Esimesed teated Christoph von Münchhauseni viibimisest Liivimaal on kas 1549. või 1550. aastast. Liivi sõja alguses paistis ta silma äärmusliku Taani-meelsusega, mida võib seostada sellega, et ta oli Taani kuninga vasall Kolga mõisas Harjumaal. 1558. aasta suvel haaras Münchhausen Tallinna komtuuri Franz von Siegenhoveni kaasabil Toompea väikese linnuse oma kätte ja kuulutas end Taani kuninga asehalduriks Liivimaal, väites, et Taani võim Põhja-Eestis on taastatud. Et ta aga kuningas Christian III-t varemalt oma avantüürist ei informeerinud, siis ei saanud ta ka mingit toetust ja aasta lõpuks suutis ordu oma võimu Tallinnas taastada.
Christoph jäi siiski edasi Läänemaa stiftifoogtiks ja oli üks hertsog Magnuse lähemaid abilisi pärast seda, kui too 1560. aasta alguses Saare-Lääne ja Kuramaa piiskopkonnad üle võttis. 1560. aastal surus ta maha talupoegade ülestõusu Läänemaal ja lasi eestlaste juhi, kuninga, Kuressaares hukata. Ent 1561. aastal vabastati Münchhausen stiftifoogti ametist. Ettekäändeks toodi pillav valitsemisstiil, kuid tegelikkuses võisid selle taga olla poliitilised intriigid. Christoph viibis seejärel veel lühikest aega Läänemaal, kuid lahkus peagi Liivimaalt.
Christoph von Münchhausen suri Saksamaal 1565. aasta paiku.
Stinstedt

Ajalugu

Stinstedt kuulus 1180. aastal loodud vürstlikku Bremeni peapiiskopkonda. Talunikud maksid kümnist Himmelpforteni kloostrile, mis sekulariseeriti 1647. aastal. 1648. aastal muudeti vürstlik peapiiskopkond Bremeni hertsogkonnaks, mida valitseti esmalt personaalunioonis Rootsi krooniga – mille katkestas Taani okupatsioon (1712–1715) – ja 1715. aastast alates Hannoveri krooni poolt.
Pärast Preisi ja siis Prantsuse okupatsiooni aastatel 1806 kuni 1810 annekteeris hertsogkonna üürike Vestfaali kuningriik, enne kui Prantsusmaa selle 1. jaanuaril 1811 annekteeris. 1813. aastal taastati hertsogkond Hannoveri kuurvürstkonda, mis – pärast selle Hannoveri kuningriigiks ülendamist 1814. aastal – liidendas hertsogkonna reaaluniooni ja hertsogkonna territooriumist, sealhulgas Stinstedtist, sai osa uuest 1823. aastal loodud Stade ringkonnast.
Eevi Nivanka

Eevi Anniki Nivanka (sündinud 31. detsembril 1941 Helsingis) on eesti-soome päritolu keeleõpetaja ja tõlkija.
Ta elas aastail 1951–1953 vanematega Pariisis ja aastail 1953–1958 Stockholmis. 1961. aastal  lõpetas ta Tehtaanpuiston Yhteiskoulu ja 1968. aastal Helsingi Ülikooli, erialaks romaani filoloogia, inglise keel ja kirjandus; aastail 1964–1965 täiendas ta end Pariisis. 
1968. aastal algas Eevi Nivanka karjäär Helsingi Ülikoolis, samal aastal sai ta fil. kand. ehk magistri teaduskraadi, ... aastal fil. lis. ehk litsentsiaadi teaduskraadi. Ta on prantsuse keele õpetaja. 1990. aastal  õpetas ta prantsuse keelt ka Tallinnas, Eesti Humanitaarinstituudis. Ta on tõlkinud Lennart Merile tema presidendiajal kõnesid ja kirju prantsuse keelde.
Eevi Nivanka on avaldanud koos Soili Sutineniga õpiku "Chère Marianne" (I osa 1989, II osa 1992), "Ranskan kielioppi ja käsikirja" (1994), "Chez Marianne" (2005), "French for Beginners" (2010). Ta on tõlkinud ilukirjandust prantsuse keelest soome keelde. Samuti kirjutas ta järelsõna raamatule "Soome lahe kahel kaldal".

Isiklikku

Tema ema Erika Nivanka oli aktiivne hõimusuhete edendaja ja Eesti Rahvusringhäälingu esimene naisdiktor, isa Eino Nivanka oli raamatukogutöötaja, õde Leena Päivikki Nivanka on teatriteadlane.
Giuliano di Lorenzo de' Medici

Giuliano di Lorenzo de' Medici (12. märts 1479 Firenze – 17. märts 1516 Firenze) oli Medicite suguvõsast pärit Lorenzo Toreda poeg, Firenze valitseja 1513–1516 ja Nemoursi hertsog alates 1515. aastast.
Tema vennad olid Piero ja Giovanni de' Medici, hilisem paavst Leo X.
Vend Piero oli pärast Lorenzo surma lühikest aega Firenze valitseja, kuni vabariiklased ajasid Medicid 1494 Firenzest välja. Seejärel asus Firenze Veneetsiasse. Medicid taastasid oma võimu Firenzes pärast seda, kui Püha Liiga ajas Itaaliast välja Prantsusmaa väed, keda Firenze vabariiklased olid toetanud. Prantslaste väljaajamist juhtis Hispaania.
Giuliano abiellus 22. veebruaril 1515 Savoia hertsogi Filippo II tütre Filibertaga (1498–1524) Prantsusmaa õukonnas. Need pulmad said teoks tänu venna Giovanni, kes oli juba paavstiks saanud, vahendustegevusele. Samal aastal andis Filiberta lähisugulane Prantsusmaa kuningas François I Giulianole tiitli Nemoursi hertsog. Paavst seevastu andis oma vennale Firenze vabariigi kaptenkindrali tiitli.
Giulianost maalis portree paavsti lemmikkunstnik Raffael. Sellel maalil paistab eesriide tagant Roomas asuv Castel Sant'Angelo.
Prantslased valmistasid Giulianot ette Napolis võimule asuma, aga need plaanid ei saanud teoks Giuliano enneaegse surma tõttu. Firenzes järgnes talle troonil tema vennapoeg Lorenzo II.
Giulianol ei olnud seaduslikke järglasi. Tal oli ebaseaduslik poeg Ippolito de' Medici, kes sai kardinaliks.
Giuliano haud asub Firenzes San Lorenzo kirikus Medicite kabelis. Seda kaunistavad Michelangelo skulptuur Giulianost, samuti tema teosed "Öö" ja "Päev". Sama nime Giuliano de' Medici kandis ka tema onu Giuliano di Piero de' Medici ja seetõttu võetakse tema hauda vahel tema onu omana.
Pirn

Pirn on pirnipuu perekonda kuuluvate liikide vili.

Levik

Pirnipuu perekonda kuulub veidi üle 20 liigi. Neist umbes pooled kasvavad looduslikult Euroopas, Põhja-Aafrikas ja Väike-Aasias, teine pool aga Kesk- ja Ida-Aasias. Perekonda kuuluvad ka kodustatud ja laialdaselt kultiveeritavad harilik pirnipuu (Pyrus communis) ja liiv-pirnipuu (Pyrus pyrifolia). Esimene neist on pehmete viljadega hübriidne liik, mida looduses ei leidu, kuid mida kultiveeritakse viljade saamiseks Euroopas, USA-s, Kanadas, Argentinas, Tšiilis, Lõuna-Aafrikas jm. Kõvade viljadega liiv-pirnipuud kultiveeritakse Hiinas, Indias, Jaapanis, Austraalias, Uus-Meremaal, USA-s jm.

Botaaniline iseloomustus

Botaaniliselt on pirn õunvili. Hariliku pirnipuu sortide viljad on pirinikujulised, liiv-pirnipuu omad aga pigem ümarad, õunakujulised. Nagu õunalgi, moodustub pirni söödav lihakas viljaliha hüpantiumist (õiepõhja servadest). Viljaliha sisaldab rohkelt puitunud seintega kivisrakke (brahhiosklereiide). Seemned on tavaliselt kahekaupa viies õõnsuses. Ühe pirni mass 60–300 grammi ja rohkemgi, keskmine mass on 150–180 g. Südamiku, seemnete ja kesta massi osakaal pirni kogumassist on 10%. Pirni värvus võib sõltuvalt sordist olla roheline, kollane, punane, pruunikas vms.

Ajalugu

Inimesed on pirne söönud juba tuhandeid aastaid. Algselt söödi looduslikke pirne. Arheoloogid on ligi 10 000 aasta vanused pirniseemned leidnud Šveitsi Alpidest Robenhauseni lähedalt. Sumerlaste kirjalikud allikad (umbes aastast 2750 eKr) kirjeldavad pirnide kasutamist meditsiinis kuuma mähise komponendina.

Kultivarid

Kuigi maailmas tuntakse üle 3000 pirnikultivari, kasvatatakse maailmas põhiliselt umbes 20–25 hariliku pirni ja 10–20 liiv-pirnipuu või tema hübriidide kultivari. Euroopa kultivaridest on olulised Lääne-Euroopas, eriti Prantsusmaal aretatud sordid. Aasia sordid on aretatud Hiinas ja Jaapanis. Maailma kõige rohkem kasvatatav kultivar on 'Bartlet', mis moodustab 75% USA pirnitoodangust.

Eksport ja import

Lõviosa toodetud pirnidest tarbitakse ja töödeldakse tootjariigis. Vaid ligi 12% maailma kogutoodangust läheb ekspordiks. 2008. aastal olid suurimad pirnide eksportijad Argentina (464,9 tuhat tonni), Hiina (446,7), Holland (312,2), Belgia (231,8), USA (169,2), LAV (165,7), Hispaania (155,7), Itaalia (136,1) ja Tšiili (133,3). Suurimad importijad olid aga Venemaa (382,0), Holland (176,5), Saksamaa (160,8), Brasiilia (139,8), Suurbritannia (138,3), Prantsusmaa (131,8), Itaalia (125,8), Mehhiko (87,5) ja Indoneesia (86,7).

Kasutamine

Pirne süüakse põhiliselt värskelt, harvem kuivatatult ja konservitult. Pirne kasutatakse mitmesuguste toitude, pagaritoodete, veinide, siidri, siirupite, mahlade, kompottide jm valmistamisel.
Väikeses koguses omandab inimese organism pirne suurepäraselt. Pirnid korrastavad seedimist. Dieettoitudes on sageli pirnid tähtsal kohal, eriti diabeetikute toitumises.
Venemaa Haavatud ja Haigete Sõjameeste Hooldamise Ühingu Eestimaa Daamide Komitee

Venemaa Haavatud ja Haigete Sõjameeste Hooldamise Ühingu Eestimaa Daamide Komitee (saksa keeles Damen-Comitè der Gesellschaft zur Verpflegung verwundeter und kranker Krieger) oli Venemaa Haavatud ja Haigete Sõjameeste Hooldamise Ühingu üks komiteesid. Komitee loodi 5. detsembril 1872 Tallinnas. See komitee oli ühtlasi esimene Punase Risti organisatsioon Eestis ja arvatavasti ka esimene naisühendus Eestis.
Komitee idee käis välja Eestimaa kubermangu aktsiisivalitsuse juhataja ja kameraalkoja president Karl von Wistinghausen. Komitee asutati Eestimaa kuberneri abikaasa vürstinna Eugenie Šahhovskaja-Glebova-Strešneva eestvõttel. Eugenie andis komiteele ka põhikapitali. Eugenie sai ka komitee presidendiks.
Marina (eesnimi)

Marina on naisenimi.
2018. aasta seisuga oli see Eestis populaarsuselt 11. naisenimi. 1. jaanuari 2018 seisuga oli Eestis eesnimi Marina 5829 naisel.
Niello

Koostisosad ja tehnika

Kaasaegsete teaduslike analüüside teel on avastatud mitmeid veidi erinevaid retsepte; osasid on mainitud ajaloolisites ürikutes. Varajastel perioodidel tundub, et nielllo oli valmistatud valitud põhimaterjali sufiidi baasil, isegi kui see oli kuld (mida oli raskem käsitleda). Vasksulfiidist niellot ja hõbesulfiidist niellot on leitud ainult Rooma esemetel. Hiljem kasutati mitmete metallide sulameid; Plinius kirjeldab segatud sulfiidide retsepte hõbeda ja vasega, kuid tundub, et sellised sulamid olid väga palju ajast ees, kuna selliseid segusid pole tuvastatud analüüsides eelkeskaegseid esemeid. Enamik Bütsantsi- ja varakeskaegseid analüüsitud esemeid on hõbeda-vasepõhised, samas hõbeda-vase-pliiga valmistatud nielloesemed ilmusid alates umbes 11. sajandi keskpaigast.
"Mappae clavicula! umbes 9. sajandist, Theophilus Presbyter (1070–1125) ja Benvenuto Cellini (1500–1571) annavad üksikasjalikke kirjeldusi hõbe-vase-pliisegude valmistamiseks, segudes erinevad veidi koostisosade suhted; Cellini näiteks kasutas segudes rohkem pliid.
Tüüpiliste koostisosadena on kirjeldatud: "väävel mitme metalli koostisosadega ja booraks"; "vask, hõbe, plii, millele oli lisati väävlit kui metall oli sulakujul ... lõpptulemus viimistleti (harjati) booraksilahusega...".
Kuigi mõned tekstid mainivad sulatusahjude kasutamist niello sulatamisel, tundub samas, et osad meistrid kasutasid sulatamiseks lihtsalt lahtist tuld. Vajalikud temperatuurid varieeruvad olenevalt segust; üldiselt hõbe-vase-pliisegusid on lihtsam kasutada. Kõikidel segudel on pärast töö lõpetamist ühesugune must välimus.
Annikvere mõis

Annikvere mõis (saksa keeles Annigfer) oli rüütlimõis Haljala kihelkonnas Virumaal. Nüüdisajal jääb mõis Lääne-Viru maakonda Haljala valda.
Esimesed teated mõisast on teada aastast 1445.
Mõisa viimased (enne 1919. aastat) omanikud olid Nottbeckid, kellest viimane omanik oli Berthold von Nottbeck.
Kaarepere mõis

Ajalugu

Mõis rajati 16. sajandi keskel ja esialgu kuulus ta Kaweritele. 
Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta mõisate võõrandamist oli Arved Nikolai von Oettingen.

Mõisaansambel

Mõisa peahoone on tänaseks lammutatud.
Sidrun-liivatee

Kulinaaria

Sidrunilõhna ja -maitse pärast kasutatakse sidrun-liivateed meelsasti salatites, millele ta annab meeldivalt hapuka maitsevarjundi. Linnu- ja vasikalihale ning mereannitoitudele lisab sidrunilõhna.

Ilutaim

Haljastuses kasutatakse eri lehevärviga sidrun-liivatee sorte: 'Aureus' on kollaste lehtedega, 'Silver Queen' on valge äärega lehtedega.
Henryk Sienkiewicz

Henryk Adam Aleksander Pius Sienkiewicz (5. mai 1846 – 15. november 1916) oli poola kirjanik. 1905. aastal sai ta Nobeli kirjandusauhinna. Ta oli 19. ja 20. sajandi vahetuse populaarsemaid poola kirjanikke.
Nobeli kirjandusauhinna laureaat
1901 Prudhomme • 1902 Mommsen • 1903 Bjørnson • 1904 F. Mistral, Echegaray • 1905 Sienkiewicz • 1906 Carducci • 1907 Kipling • 1908 Eucken • 1909 Lagerlöf • 1910 von Heyse • 1911 Maeterlinck • 1912 Hauptmann • 1913 Tagore • 1915 Rolland • 1916 von Heidenstam • 1917 Gjellerup, Pontoppidan • 1919 Spitteler • 1920 Hamsun • 1921 France • 1922 Benavente • 1923 Yeats • 1924 Reymont • 1925 Shaw • 1926 Deledda • 1927 Bergson • 1928 Undset • 1929 Mann • 1930 Lewis • 1931 Karlfeldt • 1932 Galsworthy • 1933 Bunin • 1934 Pirandello • 1936 O'Neill • 1937 du Gard • 1938 Buck • 1939 Sillanpää • 1944 Jensen • 1945 G. Mistral • 1946 Hesse • 1947 Gide • 1948 Eliot • 1949 Faulkner • 1950 Russell • 1951 Lagerkvist • 1952 Mauriac • 1953 Churchill • 1954 Hemingway • 1955 Laxness • 1956 Jiménez • 1957 Camus • 1958 Pasternak • 1959 Quasimodo • 1960 Perse • 1961 Andrić • 1962 Steinbeck • 1963 Seféris • 1964 Sartre • 1965  Šolohhov • 1966 Agnon, Sachs • 1967 Asturias • 1968 Kawabata • 1969 Beckett • 1970 Solženitsõn • 1971 Neruda • 1972 Böll • 1973 White • 1974 Johnson, Martinson • 1975 Montale • 1976 Bellow • 1977 Aleixandre • 1978 Singer • 1979 Elýtis • 1980 Miłosz • 1981 Canetti • 1982 García Márquez • 1983 Golding • 1984 Seifert • 1985 Simon • 1986 Soyinka • 1987 Brodski • 1988 Mahfuz • 1989 Cela • 1990 Paz • 1991 Gordimer • 1992 Walcott • 1993 Morrison • 1994 Ōe • 1995 Heaney • 1996 Szymborska • 1997 Fo • 1998 Saramago • 1999 Grass • 2000 Gao • 2001 Naipaul • 2002 Kertész • 2003 Coetzee • 2004 Jelinek • 2005 Pinter • 2006 Pamuk • 2007 Lessing • 2008 Le Clézio • 2009 Müller • 2010 Vargas Llosa • 2011 Tranströmer • 2012 Mo • 2013 Munro • 2014 Modiano • 2015 Aliaksijevič • 2016 Dylan • 2017 Ishiguro • 2018 edasi lükatud
Helena Kannus

Helena Kannus (aastani 2003 Helena Silm; ka Helena Kannus-Silm; sündinud 16. märtsil 1967 Tallinnas) on Eesti kergejõustiklane, 1992–2004 kuulus ta Eesti koondisse. Nägemispuudega võistlejana on ta korduvalt osalenud paraolümpiamängudel.
Kannus lõpetas 1988. aastal Tartu Emajõe Kooli. Hiljem on ta võistelnud Tartu Ülikooli spordiklubi nime all.
1980–88 harrastas ta ujumist (treener Rein Põldme). 1992. aastast tegeleb Kannus kergejõustikuga; tema treenerid on olnud Margit Aidla (1992–96), Tiina Torop (1996–98), Maie Põldme (1998–2000) ja Kersti Viru (2000–04). 
1992. aasta paraolümpiamängudel Barcelonas jõudis Helena Kannus kaugushüppes 5. kohale, 100 m jooksus aga 6. kohale.
Atlanta paraolümpiamängudel 1996. aastal saavutas ta viievõistluses võistlusklassis P10-P12 pronksi, kaugushüppes sai aga 4. koha tulemusega 4,92 m. 
1998 tuli ta viievõistluses ja kaugushüppes vaegnägijate maailmameistriks, 1999 Euroopa meistriks kõrgushüppes ja viievõistluses, samuti jõudis ta 1999 EM-il kaugushüppes hõbedale.
2004. aasta paraolümpial Sydneys sai ta kaugushüppes 8. ja viievõistluses 7. koha.
2003 pälvis Helena Kannus maailmameistrivõistlustel pronksi kaugushüppes, samuti tuli ta Euroopa meistriks kõrgushüppes.
2004. aasta paraolümpial Ateenas kandis Helena Kannus Eesti lippu. Naiste kaugushüppes saavutas ta neil mängudel 6. koha tulemusega 5,03 m.
ESBLi andmeil oli Helena Kannus võistlusvormis 172,5 cm pikk ja kaalus 60 kg.
Andrei Kostin (pankur)

Andrei Leonidovitš Kostin (vene keeles Андрей Леонидович Костин; sündinud 21. septembril 1956 Moskvas) on vene ettevõtja. Ta õppis Moskva Riikliku Ülikoolis, hiljem töötas NSV Liidu Välisministeeriumis. Alates 2002. aastast töötab ta VTB Panga presidendina.
Oriol Riera

Oriol Riera Magem (sündinud 3. juulil 1986 Vicis) oli Hispaania jalgpallur, kes mängib ründajana Autsraalia kõrgliiga klubis Western Sydney Wanderers.
Ta alustas klubikarjääri Barcelonas, kuid mängis peaaegu kogu aja Barcelona teises ja kolmandas meeskonnas. Suurema osa klubikarjäärist on ta veetnud Hispaanias, olles mänginud  Cultural Leonesa, Celta de Vigo, Córdoba, Alcorcóni, Osasuna ja Deportivo de La Coruña ridades. Hooajal 2013–2014 tegi ta Osasunaga väga eduka hooaja Hispaania kõrgliigas, lüües 13 väravat. Hooaja 2014–2015 esimesel poolel mängis ta Inglismaa esiliiga klubis Wigan Athletic.
Alates 2017. aasta juulist mängib Riera Western Sydney Wanderersis. Hooajal 2017–18 lõi ta Austraalia kõrgliigas 15 väravat, millega oli liiga paremuselt teine väravakütt. Samal hooajal valiti ta Western Sydney Wanderersi hooaja parimaks mängijaks.
Großglockner

Großglockner on mägi Alpides Kõrg-Tauerni ahelikus. Kõrgus 3797 meetrit. See on Austria kõrgeim mägi.
Vaikne Don

Jätk

Aastal 1959 ilmus "Vaikse Doni" jätk "Hobused Donil", mida peetakse kunstiliselt nõrgaks.

Film

Aastal 1958 valmis film "Vaikne Don".
Värvikompositsioon

Värvikompositsioon ehk värvide tasakaal on kujutava kunsti ja ruumikujunduse mõiste, mis tähendab tasakaalu kasutatavate värvuste intensiivsuse, paigutuse ja koguse vahel.

Tasakaal intensiivsuse ja koguse vahel

Lihtsaim valem värvuste intensiivsuse ja koguse vahel tasakaalu saavutamiseks on selline: mida erksam või domineerivam on värvus, seda vähem tuleb seda kasutada. Ja vastupidi, mida mahedam või pehmem on värvus, seda rohkem peab seda olema, et see suudaks tasakaalu pakkuda erksamatele värvustele.

Tasakaal paigutuses

Nagu füüsiliste asjade tasakaalu paigutamisel on lihtsam panna raskemad asjad alla ja kergemad nende peale, nii ka värvuste puhul on lihtsam visuaalset tasakaalu saavutada, paigutades raskena mõjuvad värvused allapoole, kergemad ülespoole. Kõrgemal asetsevad intensiivsed värvilaigud vajavad "toetuspunkte", et nad ei mõjuks silmale nagu õhus vabalt hõljuvad rasked esemed.