Kikepera

Ajalugu

Kikepera küla ajalugu on pikk ja traagiline, eriti II maailmasõja aastad. Kuid sellegi poolest on küla veel alles ja võiks isegi öelda, et kasvab tasapisi.
Küla esimene kirjalik mainimine oli F. von Stackelbergi kaardil oli aastal 1550 ning märgitud ilmselt perena: "Kikeper". 1599. aasta Liivimaa revisjonis mainiti nime "Kikeperd(d)" ja 1601. aasta Rootsi revisjonis nime "Kickefer", kus ta ilmselt on juba märgitud külana, oli ta ju paikkonna süda. Kes on lugenud Kalevipoja suurt köidet, see teab, et Kikepera on ka seal mainitud, täpsemalt 10. peatükis.
Pärimuse järgi olla kolm rootsi sõjameest varjupaikka otsinud kuskil Põhajasõja ajal. Üks neist läks Laiksaarde, teine Kikeperra ja kolmas 7 versta eemal asuvasse Viirale. Muuseas olgu mainitud, et kaks viimast kandsid Kosenkraniuse nime, kelle juured on imbunud ka tänapäeva ja nad on Kikepera elanikud ka praegu.
1773. aasta Mellini atlases esineb "Kikkeperre" küla (3 peret) ja "Lutso" kõrts, mis asusid kunagise Viljandi-Pärnu talitee ääres üle suure raba. 1816. aasta revisjonis oli Kikepera külas juba neli suitsu: Laus (Klaus), Lems, Jaan ja Laus Lausi poja pered ning Lutsul 1, Vaiksekülas 1 ja Lähkmal 1 suits. 1829. aasta revisjonis on varem märgitud pered ka juba esmakordselt perekonnanimedega: Kosenkranius, Lemsi perre on tekkinud väimehena Talts ja Adam ning talu on saanud nimeks "Lömpsi".
Tekkis juurde Saiaru küla Päärmanni kaudu. 1857. aasta revisjon näitab, et juurde on tekkinud Saunametsa, Lambaküla, Valdimurru ja Särghaua osaküla. Kokku oli siis 9 küla, kus on 19 suitsu ja 214 hinge. Siis tekkis umbes 73-aastane auk ja alles 1930. aasta kogumikus "Pärnumaa" on täheldatud 363 hääleõiguslikku inimest 103 majapidamisest. Iseseisvuse katkemise ajaks, aastal 1940, loetakse inimeste arvuks juba üle 500. Täpsed andmed puuduvad vahepealsete süngete aegade tõttu.
Kui kommunistid 1940. aastal võimule tulid, algas Kikeperas mandumine. Suured küüditamised ja tapmised julgeoleku meeste poolt tekitasid kaose: ei halastatud ei naistele ega lastele, neidki saadeti Siberisse. Tõeline häving algas 1944. aasta sügisel. Sel ajal arreteeriti 43 meest. Teine suurem küüditamine algas 1949. aastal. Siis viidi ära 36 inimest, kellest 24 olid naised. Kohapeal tapeti 4 inimest (1 naine). See ei olnud ainuke kadu: sõjas kadunuks jäänuid ja välismaale minejaid leidus ka.
Lõpliku punkti Kikepera hävingule pani raketibaasi ehitamine 1964. aastal. Siis sunniti baasist 3,6 km raadiuses kõiki – umbes 35 peret – oma kodud maha jätma. Ülejäänud pidid lahkuma "vabatahtlikult", sest oldi ju muust maailmast ära lõigatud. Ei olnud siis enam kultuurielu ega kaubandust, kuigi varem oli kool, kauplus, meierei jne. Kolhoos, mis seal oli, kiratses tükk aega ja hävis. Kui inimesed lahkusid, arvati maad metskonna alla.
Raketibaas likvideeriti 1984. aastal. Selleks ajaks olid suured põllumaad kadunud: võsa oli peale kasvanud, majad kas kokku kukkunud või maha tõmmatud. Ainult lõuna pool, Saunametsa ja Lähkma osakülade äärealadel, oli elu säilinud. Üks selline majapidamine asus umbes 7–8 km kaugusel raketibaasist: seegi oli metsavahi maja.
Täna on endises Kikepera külas elu juba taastumas: ehitatakse uusi maju ja inimesi tuleb rohkem kui ära läheb. Kohaliku elu eestvedajad on Heinrich ja Eda Kosenkranius ning nende vanem poeg Urmas, kelle maja asub endise Kikepera talu koha peal. Ka noorem poeg Tiit perega taas sünnikohas toimetamas.
Praeguseks on Kikepera külas 7 majapidamist 28 alalise elanikuga, lisaks 4 inimest, kes ka faktiliselt kohapeal elavad. Lisaks veel kümmekond hinge suvitajate näol. Maju on säilinud 14. Mõned neist on aastaid tühjalt seisnud, nende lõplik häving on vaid aja küsimus.