google/wiki40b huggingface dataset:
Lagrime di San Pietro

"Lagrime di San Pietro" ("Püha Peetruse pisarad") on Orlando di Lasso viimane helitöö, 20 madrigalist ja lõpumotetist koosnev vokaaltsükkel. Teos on kirjutatud 7 häälele ning jaguneb kolmeks seitsmest palast koosnevaks plokiks. Helilooja pühendas teose paavst Clemens VIII-le 24. mail 1594, kolm nädalat enne oma surma ning see avaldati järgmisel aastal Münchenis.
Tsükli teksti moodustavad 20 Luigi Tansillo  itaaliakeelset luuletust, mis kujutavad apostel Peetruse ahastust pärast Kristuse mahasalgamist ja tema meenutust Jeesuse manitsusest (Mt 26:69-75). Lõpumotett on ladinakeelne Vide homo, quae pro te patior (Vaata, inimene, kuidas ma sinu pärast kannatan), siin kõneleb ristilöödud Jeesus esimeses isikus Peetruse ja kogu patuse inimkonnaga.
Helilooja on kasutanud ohtralt arvusümboolikat: 7 häält sümboliseerivad Neitsi Maarja seitset valu, seitset surmapattu, seitset patukahetsuspsalmi. Mitu madrigali jaguneb seitsmesse ossa. Tsükli osade arv - 21 - on 7 korda 3, püha Kolmainsuse liikmete arv.
Lisaks sellele kasutab helilooja seitset kirikuhelilaadi, jättes kaheksanda täiesti välja. Madrigalid on grupeeritud helilaadide järgnevust mööda: I-IV on esimeses, V-VIII teises, IX-XII kolmandas ja neljandas, XIII-XV viiendas, XVI-XVIII kuuendas, XIX-XX seitsmendas laadis. Tsüklit lõpetav motett kasutab tonus peregrinust, mis ei kuulu keskaegsesse kirikuhelilaadide süsteemi.
Mingis mõttes naaseb Orlando di Lasso oma viimase teosega oma Müncheni-perioodi algusse, mil ta kirjutas tsükli  "Psalmi Davidis poenitentiales", seitse patukahetsuspsalmi ning lisas neile psalm-moteti "Laudate Dominum de caelis". Ka selles tsüklis toimub kirikuhelilaadide järgnevus, iga psalm oma helilaadis ning lõpumotett kaheksandas.
Muusikalises plaanis võtab "Lagrime" kokku terve Orlando di Lasso loomingu, tsüklis rakendab ta varem ilmalikes madrigalides kasutatud tehnikaid, kromatismi, mis iseloomustas tema ''musica reservata'' stiilis teost "Prophetiae Sibyllarum" ning Palestrina stiilis ranget ja rafineeritud muusikalist keelt. Tekst on muusikale seatud süllaabiliselt, diktsiooni ja kõnerütmile omaseid hingamispause silmas pidades.
Abitegu

Abitegu oli teoorjuse vorm, mille aeg ja maht sõltus mõisa jooksvate tööde vajadustest. Abitöödena tehti tavaliselt hooajatöid nagu sõnnikuvedu, külv, viljalõikus, rehepeks, heinategu, teeremont, mõisavoorid, lambapügamine jms. Abiteo tegijat nimetati abiteoliseks.

Abitegu Eestis

Eestis kujunes abitegu 16. sajandil, mil teoorjus muutus mõisades valdavaks.
17. sajandil oli abiteo maht Tartumaal suurem kui mujal Liivimaal, kuna ühelt poolt oli seal nädalategu tavapärasest väiksem, teisalt asus Tartumaa põllumajandustoodangu peamistest turustuskohtadest kõige kaugemal. Enamik Tartumaa mõisate viinavoore siirdus Narva.
18. sajandi teisel poolel kippus abiteo maht mõisates seoses mõisatoodangu kasvuga ületama paljude mõisate nädalateo mahtu.
Enne 1804. aastat koostatud vakuraamatuis oli abitegu (eriti Liivimaal) sageli märgitud osaliselt või üldse märkimata. 1804. aasta talurahvaseadus vähendas abitegu järsult, suurendades kohati nädalategu.
Kuna abitegu nõuti mõisas ajal, mil tööjõudu vajas samade tööde jaoks ka talu, oli abitegu talupoegade hulgas ebapopulaarne ja põhjustas talurahva vastuhakke.
Extended ISA

Extended Industry Standard Architecture (lühendatult Extended ISA või EISA) oli 32-bitine arvutisiin.
EISA loodi 1988. aastal vastuseks IBM-i firmaomasele MCA siinile ning seda kasutati 90. aastate keskpaigani, mil võeti kasutusele PCI siin. Selle loojad olid AST Research, Compaq, Epson, HP, NEC, Olivetti, Tandy, Wyse ja Zenith, keda kutsuti ühiselt Gang of Nine'iks. EISA oli tagasiühilduv ISA siiniga.
Tanel Tein

Korvpallikarjäär

Tanel Tein alustas korvpallitreeninguid treener Tõnu Lusti käe all. Juba 16-aastaselt jõudis ta Tartu esindusmeeskonna koosseisu ning hakkas mängima Eesti meistriliigas. Kiiresti tõusis ta oma meeskonna liidriks. 
2000. aastal Tartu Ülikool Delta meeskonna liidrina mängis ta olulist rolli Eesti meistritiitli Tartusse tagasitoomisel üle 22 aasta. Eesti meistriks on ta tulnud Tartu klubiga ka aastatel 2001, 2007, 2008 ja 2010. 
Lisaks Tartu esindusmeeskonnale on Tanel Tein mänginud mitmes tugevas välisklubis Ameerika Ühendriikides, Poolas ja Saksamaal, sh Poola ja Saksamaa klubidega osalenud Euroliigas. 
Tanel Tein on mänginud ka Eesti korvpallikoondises. Aastal 2001 jõuti Euroopa meistrivõistluste finaalturiirile. 
Ühe edukaima mängu Eesti koondises tegi Tein 2003. aasta jaanuaris Läti koondise vastu, kus viskas 29 punkti, sealhulgas viis tema vise 7 sekundit enne kohtumise lõppu koondise võidule. Pärast seda mängu on Eesti üks parimaid korvpallureid Martin Müürsepp nimetanud Teini Eesti kõige mitmekülgsemaks korvpalluriks.)
Mais 2010 teatas Tein, et tema korvpallurikarjäär on lõppenud.
Pärast karjääri lõpetamist on Tein olnud korvpalliga seotud korvpallikommentaatorina.

Isiklikku

Tein abiellus 23. juunil 2006. Abikaasa Triin Tein töötab notarina.
Teini isa on ortopeed Toomas Tein ja ema Reet Tein.
Irja Tähismaa

Irja Tähismaa (sündinud Vaher; sündinud 11. mail 1977 Rakveres) on eesti luuletaja, ajakirjanik ja blogija.
Ta on avaldanud luulekogud „Hunt kuu poole ulub” ja „Kõrk kaamlite markiis”. Tema luulet on ilmunud ajakirjades Looming ja Vikerkaar.
Ta lõpetas aastal 2000 Tartu Ülikooli õigusteaduskonna. Ta töötas aastatel 2000–2002 Tallinna Prokuratuuris abiprokurörina.
Ta on Inno Tähismaa abikaasa.
Tal on kaks tütart, 2012. aastal sündinud Julia Eveliina Tähismaa ja 2014. aastal sündinud Aurora Victoria Tähismaa.
Vrevski

Vrevski (vene keeles Вревский) oli vene aadlisuguvõsa.

Ajalugu

Vrevskid olid Venemaa viitsekantsleri vürst Aleksandr Borissovitš Kurakini (1752−1818) abieluvälised järeltulijad. Suguvõsa sai oma nime Pihkva kubermangus asunud Vrevi küla järgi. 1808. aastal tõstis Austria keiser Franz I vürst Kurakini kaks poega ja tütre vastavalt vabahärra ja vabapreili seisusse. 1822. aastal anti kolmele nooremale lapsele Vene keisririigi paruni tiitel ja neist said pärilikud aadlikud. Perekonnaliin läks edasi vabahärra Boriss Aleksandrovitš Vrevskiga (1805−1888). Suguvõsa kustus 1995. aastal.
Gennadi Vainikko

Gennadi Vainikko (sündinud 31. mail 1938 Kontupohjal) on Eesti matemaatik ja akadeemik. Tartu Ülikooli emeriitprofessor.
Gennadi Vainikko on ingerisoomlane. Ta tuli koos vanematega Eestisse 1942. aastal.

Haridus

Ta lõpetas 1956. aastal Kehra Keskkooli kuldmedaliga. 1961. aastal lõpetas kiitusega Tartu Riikliku Ülikooli matemaatika eriala. 1964. aastal kaitses ta Tartu Riiklikus Ülikoolis füüsika-matemaatikakandidaadi kraadi väitekirjaga "О точности методов типа Галеркина" (Galjorkini meetodi täpsusest). 1969. aastal kaitses Voroneži Ülikoolis füüsika-matemaatikadoktori kraadi väitekirjaga "Об аппроксимации линейных и нелинейных операторов и приближенном решении операторных уравнений" (Lineaarsete ja mittelineaarsete operaatorite aproksimatsioonist ja operaatorvõrrandite ligikaudsest lahendamisest).

Töö

Aastatel 1963–1965 oli ta TRÜ matemaatilise analüüsi kateedri assistent ja vanemõpetaja, 1965–1967 Voroneži ülikooli matemaatilise analüüsi kateedri dotsent, 1967–1969 TRÜ matemaatilise analüüsi kateedri dotsent, 1969–1970 arvutusmatemaatika kateedri dotsent, 1971–1994 samas professor ja kateedrijuhataja. Aastatel 1990–1994 oli ta Eesti Teaduste Akadeemia asepresident. 1995–2003 oli ta Helsingi Tehnikaülikooli professor, 2003–2004 Tallinna Pedagoogikaülikooli matemaatika osakonna vanemteadur. Aastatel 2004–2005 oli ta Tartu Ülikooli rakendusmatemaatika instituudi vanemteadur. 2005. aastast on ta Tartu Ülikooli emeriitprofessor.

Teadustegevus

Gennadi Vainikko teadustöö põhisuundadeks on olnud rakendusfunktsionaalanalüüs, ligikaudsete meetodite teooria, kiired solverid,
projektsioonimeetodid, mittekorrektsed ülesanded, pöördülesanded, integraal- ja
pseudodiferentsiaalvõrrandite kvalitatiivne teooria, numbrilised meetodid ja matemaatilise füüsika ülesanded.
1986. aastal valiti ta Eesti NSV Teaduste Akadeemia akadeemikuks matemaatika erialal.
Aastatel 1991–1994 oli ta Eesti Matemaatika Seltsi asepresident.
Tema juhendamisel on kaitstud 29 doktoritööd.
Purila mõis

Purila mõis (saksa keeles Purgel) oli mõis Juuru kihelkonnas Harjumaal. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Rapla valda Rapla maakonnas.
1500. aasta paiku müüs tollane Purila lääniisand Arnd Hans Junge oma maad Pirita kloostrile. Kirjalikes allikates mainiti Purila mõisa (Purgel) esmakordselt 1513. aastal, mil ta oli kloostrimõis.
1611. aastal oli mõisaomanikuks Michael von Engelhardt. Vene kroonumõisaks sai Purila 1739. aastal. 18. sajandi lõpuaastail läks mõis Friedrich von Helffreichile. Tema ajal ehitati 1810 praegune härrastemaja.
1900 läks mõis Maydellide suguvõsa valdusse ning jäi Friedrich von Maydelli omandiks kuni maa võõrandamiseni 1919. aastal. Mõisa võõrandamise järel renditi peahoone Maakarja Kasvatuse Seltsile, kes rajas Purilasse karjatalitajate kooli.
Pärast Teist maailmasõda oli hoone ja pargi valdaja Eesti Korpus. 1953–1957 tegutses mõisas Eesti NSV Ministrite Nõukogu abimajand ning seejärel asus mõisahoones sovhoosikeskus.
UFO (ansambel)

UFO (ka U.F.O.) on Suurbritannia hard rock'i ansambel, mis alustas tegevust 1969. aastal.
Esialgu mängis bänd pigem progerokki, kuid alates 1975. aastast liiguti stiililiselt heavy metal'i poole. Bändi ilmselt tuntuimateks lugudeks on 1974. aasta plaadil "Phenomenon" olnud "Doctor Doctor" ja "Rock Bottom" ning 1976. aastast pärinev "Lights Out". 1988. aastal läks bänd laiali, kuid 1992. aastal pani laulja Phil Mogg selle uuesti kokku. Viimasel ajal on UFO koosseis stabiliseerunud, asutajaliikmetest on alles Mogg ja bassimängija Pete Way.
Vetla lahingu mälestussammas

Vetla lahingu mälestussammas on Harju maakonnas Anija vallas Vetla asulas asuv Vabadussõja Vetla lahingus langenutele püstitatud mälestusmärk.
Sammas avati 26. juunil 1932.
Oktoobris 1940 sammas hävitati.
Sammas taasavati 6. jaanuaril 1990.
Sininäär

Kirjeldus

Sininäär on nokast sabaotsani 22–30 cm pikk ja kaalub 70–100 g. Tiibade siruulatus on 34–43 cm.
Peas on sulgedest tutt, mida lind saab oma soovi kohaselt tõsta ja langetada. Kui lind on agressiivne või ärevil, on tutt täielikult tõstetud. Ehmunud sininääri tutt on pintslisarnane, aga kui lind puhkab või toitub parves, on tutt pealigi langetatud.
Sininääri sulestik on sinine kuni kahvatulilla ja sellest ongi ta nime saanud. Saba- ja kõhualune ning nägu on seevastu valged. Kaelal on must krae, mis tõuseb näo külgi mööda silmade kõrgusele. Nokk, jalad ja silmad on kõik mustad. Isas- ja emaslindude sulestik on ühesugune.
Nagu enamikul sinistest lindudest, ei tule ka sininääril sinine värvus pigmendist, vaid valguse interferentsist sulgede struktuuris. Kui näiteks sinine sulg purustada, siis sinine värvus kaob, sest seda värvust tekitav struktuur hävib.

Levila

Sininäär on levinud Põhja-Ameerikas. Tema levila läänepiir läbib Texase, New Mexico, Colorado, Wyomingi ja Montana, levila põhjapiir kulgeb Kanadas. Levila hõlmab kogu Florida poolsaare ja Newfoundlandi.
Sininääri levilast lääne poole kuni Vaikse ookeanini elab tema lähim sugulane Stelleri sininäär Cyanocitta stelleri. Seal, kus nende kahe liigi levila kokku saab, on täheldatud nende hübriide.
Sininäär on USA-s paigalind, Kanadas (välja arvatud Ontario lõunaosa ja Newfoundland) rändlind. Nad rändavad 5–250 isendist koosnevate parvedena, alati päeval.
Sininääri ränne on paljuski segane. Kõigepealt on teada, et kusagil levilas ei toimu ränne täies ulatuses: alati jääb üksikuid isendeid talvituma. On teada, et nooremad linnud on altimad rändama kui vanemad, aga rändavad vanalinnudki. Järjekindlust pole üksikisenditegi seas: on juhtunud, et üks isend ühel talvel rändab, teisel talvitub ja kolmandal rändab jälle. Niisuguse käitumise põhjuseid ei osata korralikult selgitada ega sininääride järgmise sügise rännet ennustada.
Mata Hari

Mata Hari (sündinud Margaretha Geertruida Zelle; 7. august 1876 Leeuwarden – 15. oktoober 1917) oli Hollandi päritolu friisi rahvusest eksootiline tantsija, kes esimese maailmasõja ajal mõisteti Prantsusmaal Saksamaa spioonina süüdi ja hukati.
Margaretha sündis Adam Zelle ja tema abikaasa Antje van der Meuleni tütrena. Pärast vanemate surma abiellus ta 1895. aastal šotlase kapten Rudolph Campbell McLeodiga. 1896. aastal sündis paaril poeg ning samal aastal suunati kapten McLeod Indoneesiasse Jaavale, kuhu asus elama terve pere. Nende poeg suri Jaaval viibides, seejärel sündis tütar. Kuna McLeod oli vägivaldne alkohoolik, põgenes Margaretha 1904. aastal Amsterdami ja sai 1906. aastal ka lahutuse. Nende tütar aga jäi pärast lahutust isa hoole alla. Margaretha sai tütre küll kohtuotsusega tagasi, kuid endine abikaasa keeldus naisele elatist maksmast.
Pärast ebaõnnestunud katset õpetajaks saada suundus naine Pariisi ja hakkas elatist teenima eksootilise tantsuga. Tema lavanimeks sai Mata Hari, mis tähendab malai keeles päikest, sõna-sõnalt tõlgituna 'päeva silm'. Mata Hari lasi liikvele kuulujutte, et tema ema oli jaavalane või et ta ise oli Jaaval üles kasvanud, esinedes vahel ka "Jaava printsessina". Ta esines paljudes Euroopa linnades ning oli ka tuntud kurtisaan, olles lähedastes suhetes paljude poliitikute ja sõjaväelastega.
Esimese maailmasõja ajal sattus Mata Hari Saksa luureorganisatsiooni Abwehri huviorbiiti. Talle anti koodnimetus H2, aga luureandmeid ta organisatsioonile ei edastanud. Ta ei osanud teavet koguda, vaid tantsida ja rikkaid mehi võrgutada. 1916. aastal püüti teda värvata Prantsuse luuresse, ähvardades teda keeldumise korral sõja lõpuni riigist väljasaatmisega. 
Prantsusmaa salapolitsei Sûreté kahtlustas Mata Harit Saksamaa luure heaks töötamises ning palus tal toimetada viis kirja Prantsusmaa agentidele okupeeritud Belgias. Kõik agendid peale ühe olid aga sakslaste poole üle läinud ning sakslased vahistasid viimase Prantsusmaale lojaalse agendi. Kuigi Mata Hari sõitis Belgia asemel hoopis Hispaaniasse, selgus läbiotsimise käigus, et kirjad olid tema pagasist kadunud. Arnold Kalle, saksa mereväeatašee Hispaanias, saatis Saksa salaluurele Amsterdamis šifreeritud telegrammi korraldusega edastada agendile H21 tšekk 15 000 peseetale, mille too pidi Pariisis isiklikult vastu võtma. Telegrammis oli aga kasutatud (ilmselt teadlikult) vananenud šifrit, mille prantslased olid lahti murdnud, andes neile ka teavet agendi saabumise kohta. Mata Hari vahistati Pariisis 13. veebruaril 1917. Kohtus eitas ta kõiki süüdistusi, kuid mõisteti süüdi spionaažis ja hukati 15. oktoobril Pariisi lähedal Vincennes'is.
Mata Hari eluloo ainetel on tehtud mitu filmi, milles on teda kehastanud Asta Nielsen (1921), Magda Sonja, Greta Garbo (1932), Zsa Zsa Gabor, Jeanne Moreau (1964) ja Sylvia Kristel.
Ispra

Teadusuuringute Ühiskeskus

Ispras asuvad mitmed Euroopa Komisjoni Teadusuuringute Ühiskeskuse (JRC) instituudid, sealhulgas Kodanike ohutuse ja kaitse instituut (IPSC), Keskkonna ja Säästva Arengu Instituut (IES) ning Tervishoiu ja Tarbijakaitse Instituut (IHCP).
Hans Jörg Schelling

Hans Jörg Schelling (sündinud 27. detsembril 1953 Hohenemsis Dornbirni ringkonnas Vorarlbergi liidumaal) on austria ettevõtja ja poliitik; 1. septembrist 2014 kuni 18. detsembrini oli ta Austria rahandusminister.
Ta lõpetas aastal 1972 Feldkirchis gümnaasiumi. Seejärel õppis ta ärijuhtimist Linzi ülikoolis, mille lõpetas aastal 1978 Magister rer.soc.oec kraadiga (tööga "Die Absatzchancen von Silhouette Modellbrillen"). Aastal 1981 kaitses ta doktorikraadi tööga "Möglichkeiten zur Förderung des Exports von Klein- und Mittelbetrieben" ('Kuidas edendada väikeste ja keskmise suurusega ettevõtete eksporti'). Ta töötas aastani 1996 Linzi ülikoolis õppejõuna.
Aastal 1981 alustas ta juhtimiskonsultandina tööd Rudolf Leiner&kika mööblimajas, aastal 1988 sai ta firma tegevdirektoriks. Aastal 1990 asutas ta juhtimise nõustamise firma Schelling GesmbH.
Ta oli aastast 2001 Austria Rahvapartei liikmena Sankt Pölteni volikogu liige. 1. veebruarist 2007 28. oktoobrini 2008 oli ta Austria Parlamendi alamkoja Nationalrati liige. 1. septembril 2014 vannutati ta Austria rahandusministriks (kui Michael Spindelegger 26. augustil 2014 teatas oma tagasiastumisest).

Isiklikku

Hans Jörg Schelling on abielus, tal on esimesest abielust kaks tütart.
Vecate mõis

Ajalugu

Vecate mõis oli algselt riigimõis. Enne aastat 1640 oli mõis Axel Oxenstierna valduses, seejärel andis kuninganna Kristiina selle de la Barredele. Aastal 1744 andis Katariina II mõisa major Matvejevile, see müüs aga valduse Patkulitele. Edasi kuulus mõis aastast 1755 kuni võõrandamiseni 1920. aastal Sieverside suguvõsale.

Mõisa suurus

Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 6 ja 1/2 adramaad, sellele allus 356 mees- ning 383 naishinge (osa neist olid Matīši kihelkonna hingekirjas). Aastal 1757 oli adramaid 11 ja 1/4, aastal 1734 aga 8 ja 5/8. Aastal 1688 oli mõisa suurus koos Jaunate mõisaga 19 ja 1/2 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 12 ja 4/5, aastal 1881 aga 6 ja 30/80, lisaks veel 16 ja 60/80 adramaad mõisale kuuluvate talude koosseisus.

Karjamõisad

Mõisa koosseisu kuulus samas kihelkonnas kaks karjamõisa: Jēkabi (Jacobshof) (nimetatud 1816. aastal) ja Kārļi (Karlsberg). Kaks aastal 1816 mainitud karjamõisa jäid Matīši kihelkonda: Karlshof ja Kahrkle.

Mõisaansambel

Mõisa puidust härrastemajas tegutses aastani 1960 klubi. Tänapäeval on mõisakompleksist järel vaid peahoone varemed ja park.
Pjotr Rumjantsev-Zadunaiski

Krahv Pjotr Aleksandrovitš Rumjantsev-Zadunaiski (vene Пётр Александрович Румянцев-Задунайский; 15. jaanuar (vkj 4. jaanuar) 1725 Stroenti – 19. detsember (vkj 8. detsember) 1796 Tašan, Poltaava kubermang) oli Venemaa riigitegelane ja sõjaväelane, aastast 1770 kindralfeldmarssal.
Krahv Rumjantsev paistis väejuhina silma neljandas (1768–1774) ja viiendas (1787–1792) Vene-Türgi sõjas. Silmapaistvate võitude eest neljandas Vene-Türgi sõjas pälvis ta nii feldmarssali tiitli kui ka austava lisanime Zadunaiski.
Tema isa Aleksandr Rumjantsev, keiser Peeter I lähikondlane, abiellus Peetri korraldusel keisri soosiku Maria Matvejevaga ja saadeti kohe Venemaa saadikuks İstanbuli. Venemaale jäänud Maria Rumjantseva sünnitas poja, kes nimetati keisri auks Pjotriks. Sellepärast oli tolle aja Peterburi seltskonnas laialt levinud teadmine, et Pjotr Rumjantsev-Zadunaiski on Peeter I vallaspoeg. Pjotri ristiema oli keisrinna Katariina I.
Michael Ignatius

Michael Ignatius (ka Michel Ignatius) (6. oktoober 1713 Tartu – 30. aprill 1777 Tartu) oli eesti hernhuutlik kirjamees, koolmeister ja köster.
Michael Ignatius sündis eesti köstri pojana, sai aastal 1728 Tartu eesti koguduse koolmeistriks ja aastal 1731 ka sama koguduse köstriks, kellena tegutses surmani.
1740 paiku liitus vennastekogudusega ning edendas Tartus hernhuutlikku liikumist. Kui aastal 1742 liikumine keelustati, oli ta lühikest aega vahi all, jätkas 1750. aastail oma tegevust ja hoogustas hernhuutlikku tegevust ka Tartumaal.
Kirjanduslikuks tegevuseks on ta eeskuju saanud Johann Christian Quandtilt ja Mango Hansult. Ta tõlkis parun Otto Roseni tellimusel Tartu murdesse saksa pietisti Heinrich Schuberti suure jutluseraamatu (108 jutlust, käsikirjas üle 1000 lehekülje). Ta on tõlkinud muidki kõnesid, mis levisid käsikirjaliselt rahva seas. Ignatius abistas Christoph Michael Königseeri hernhuutliku laulu- ja liturgiaraamatu tõlkimisel ning aastapäeviku koostamisel. Tema kirjutistes on rohkesti andmeid Tartu ja selle ümbruse eestlaste elu kohta.

Isiklikku

Michael Ignatiuse isa oli köster Ignatsi Peeter.
Michael Ignatiuse poeg oli Hageri koguduse õpetaja David Friedrich Ignatius
Michael Ignatiuse pojapoeg oli maalikunstnik Otto Friedrich Ignatius.
Michael Ignatiuse äi oli köster ja kirjamees Koljo Adam.
Väegrupp Afrika

Väegrupp Afrika (saksa keeles Heeresgruppe Afrika) oli Teise maailmasõja ajal Saksa armee koosseisu kuulunud väeüksus.

Ajalugu

Moodustati 22. veebruaril 1943. aastal Saksa-Itaalia tankiarmee ülemjuhatusest ja Tuneesias asuvast armeestaabist. Väegrupp kapituleerus liitlasvägedele 13. mail 1943.
Vallo Allingu

Isiklikku

12. veebruaril 2000 abiellus Liinaga. 29. märtsil 2000 sündis tütar Ingebor-Megy, 2002. aastal tütar Triinu-Mai.
Huerfano maakond

Ajalugu

Huerfano on üks 1861. aastal asutatud seitsmeteistkümnest algsest maakonnast Colorados. 1866. aastal loovutati suur osa maakonnast Las Animase maakonnale. Ajutiselt 1870. aastal eraldati osa maakonnast šaieeni ja arapaho indiaani hõimudele. Maakond on nime saanud iidse vulkaani Huerfano Butte järgi.
Sarvlinnulised

Sarvlinnulised (Bucerotiformes) on lindude selts, kuhu kuuluvad sugukonnad vaenukägulased (Upupidae), tääknoklased ehk vana nimetusega puuronijalased (Phoeniculidae) ning sarvlindlased (Bucerotidae). Viimasest eraldatakse mõnikord veel omakorda maasarviklased (Bucorvidae). Kui sarvlindlased on troopilised ja lähistroopilised metsalinnud, keda iseloomustab varvaste osaline kokkukasvamine (2. ja 3. varba aluslüli pooles pikkuses ning 3. ja 4. varvas 2-3 lüli ulatuses), siis maasarvikud elavad avamaastikul ning nende varbad ei ole kokku kasvanud. Ka erineb nende paljunemiskäitumine sarvlindlastest, kes on tuntud selle poolest, et emaslind on paljunemisperioodil müüritud puuõõnsusse, kus isane teda ja poegi läbi kitsa pilu toitmas käib. Maasarvikutel sellist sissemüürimist ei esine, pesa on maapinnal ja isaslind on abiks ka haudumisel. 
Varem on need sugukonnad kuulunud siniraaliste (Coraciiformes) seltsi, kuid hilisemad uuringud on toetanud nende kuuluvust eraldi seltsi.