Flamenko

Ajalugu

Esimesed flamenkostiilid kujunesid välja juba 18. sajandi teisel poolel. Seda muusikat viljeleti nii maal kui ka linnades, enamasti kirjaoskamatu lihtrahva seas, kelle hulka kuulusid peamiselt andaluuslased aga ka mustlased. Flamenko kuldajastu jääb 19. sajandi lõppu ja 20. sajandi algusesse, mil flamenkotantsijad ja -lauljad esinesid paljudes kohvikutes (hispaania keeles cafés cantantes). Kitarriste ei peetud sellel ajal veel nii olulisteks, kuigi hiljem kujunesid neist tähtsad artistid, kes korraldasid isegi soolokontserte.

Cafés cantantes

Cafés cantantes olid kohvikud või lokaalid, kus külastaja sai üheaegselt juua ja flamenkoetendusi nautida. Enamik elanikest pidas neid amoraalseteks paikadeks ja üritas neist seetõttu eemale hoida. Kohvikute õitseng toimus aastatel 1850–1920.
Fernando de Triana avaldas oma memuaarides, et juba 1842. aastal oli olemas üks café cantante, mis taasavati 1847. aastal nimega Los Lombardos ('lombardlased'). Siiski polnud tollased žanrid ja esinejad täielikult välja kujunenud. 1881. aastal avas esimese õige café cantante' Silverio Franconetti – laialdase repertuaari ja suure muusikalise andega laulja. Tema lokaalis konkureerisid omavahel kõik esinejad ja isegi Silveriole endale meeldis avalikult duellile kutsuda lokaalis viibivaid parimaid cantaor'e. Fernando de Triana sõnade kohaselt valdas Silverio Franconetti kõiki palo'sid.
Cafés cantantes'te mooditulek pani aluse kutseliste lauljate tekkele ja kohvikutest kujunes kolle, kus anti kuju flamenkokunstile. Seal said payo'd ehk mittemustlased (halvustav termin hispaania mustlaste keeles) mustlaste laule õppida, samal ajal kui viimased tõlgendasid omamoodi andaluusia rahvalaule. Niimoodi laiendati pikkamööda flamenko repertuaari. Samuti aitas žanri kujundamisele kaasa publiku maitse, sest just nii jõuti tehnika ja temaatika ühtlustumiseni.

Ópera flamenca

Aastatel 1920–1955 toimusid flamenkoetendused flamenkoooperiks (ópera flamenca) nimetatuna hoopiski härjavõitlusareenidel ja teatrites. Selline nimevalik oli strateegiline ja majanduslikult kasulik otsus, sest ooperi eest pidi maksma 3% makse, samas kui teiste etenduste maks oli 10%. Nendel aastatel levis flamenko üle terve Hispaania ja küündis kuni peamiste suurlinnadeni üle kogu maailma. Suur publikumenu ja müügiedu tõrjusid lavadelt eemale mõned vanemad ja nn. puhtamad palo'd, mille koha võtsid endale kergemini vastuvõetavad palo'd nagu cantiña'd, cantes de ida y vuelta (tõlkes: minemise ja tagasitulemise laulud), aga eelkõige just fandangod ja neist erinevate artistide tuletatud stiilid. Puhtusetaotlejad kritiseerisid taolist laulude kerglust, aga ka falseti kasutamist ning lauludes esinevat ülemäära lõbusat ja naljatlevat alatooni.

Flamenkoloogia sünd

1950ndate aastate paiku hakati avaldama esimesi antropoloogilisi ja musikoloogiaalaseid uurimusi flamenkost. 1954. aastal avaldas Hispavox esimese flamenkolaulude antoloogia ("Antología del Cante Flamenco"). Juba aasta hiljem avaldas Anselmo González Climent essee "Flamenkoloogia" ("Flamencología"), kuhu olid kokku kogutud kõik teadmised ja tehnikad flamenkolaulust ja -tantsust.
1956. aastal korraldati Córdobas esimene cante jondo lauluvõistlus (el I Concurso Nacional de Cante Jondo de Córdoba) ja 1958. aastal loodi Jerez de la Fronteras flamenkoloogia õppetool, mille peamisteks ülesanneteks on flamenkokunsti uurimine, säilitamine, edendamine ja kaitsmine. 1963. aastal avaldasid Córdobast pärit poeet Ricardo Molina ja Sevillast pärit cantaor Antonio Mairena uurimuse "Mundo y Formas del Cante Flamenco", mis kuulub flamenkouurijate kohustusliku kirjanduse nimekirja. Raamatus kirjeldatakse üksikasjalikult palo'sid, antakse edasi laulu ajalugu ja kaitstakse flamenko mustlaspäritolu. Väidetavalt sündis flamenko mustlaste kogukonnas, kes hoidsid seda kiivalt endale kuni hetkeni, mil nad tegid sellest oma elatusallika. Nõndasamuti eristatakse raamatus "suurt laulu" (algselt mustlaspäritolu stiile) ja "väikest laulu" (Andaluusia ja Ladina-Ameerika päritolu stiile). Molina ja Mairena teoses tuli esmakordselt esile teooria, et flamenko juured on mustlaste kultuuris.
Kaua aega ei kaheldud mairenistide (st. Mairena pooldajate) postulaadis. Hiljem hakkasid paljud teised uurijad arendama hüpoteesi, milles kaitsti flamenko Andaluusia-päritolu. Kaks kõige levinumat argumenti on need, et see muusikastiil kujunes välja just Andaluusias ja selle aluslaulustiilid on tuletatud sealsest folkloorist. Tänapäeval aga on need kaks väidet ühendatud ning sellest on kujunenud kõige aktsepteeritum flamenko sünni teooria. 1950–1970. aastatel muutus flamenko pelgast etendusest suureks uurimisobjektiks.

Flamenkofusioon

1970. aastal toimusid Hispaanias suured muutused sotsiaalses ja poliitilises elus. Hispaania ühiskond oli juba suuresti mõjutatud Euroopast ja USAst tulnud muusikastiilidest. Teiselt poolt oli jällegi palju cantaor'e, kes olid üles kasvanud kuulates Antonio Mairenat, Pepe Marchenat ja Manolo Caracoli. Nende kahe teguri koosmõjul tekkis revolutsiooniline periood, mida kutsutakse flamenkofusiooniks (Fusión Flamenca).
Esile kerkisid uued artistid ja ansamblid. Smashile panid aluse laulja Antonio Chacón ja kitarrist Ramón Montoya, mis sillutas tee teistele uuendustele avatud muusikutele. Selle ajastu ühe kuulsama paari moodustasid Algecirasest pärit Paco de Lucía ja San Fernandost pärit Camarón de la Isla. Nende koostöö murdis lõplikult mairenaliku konservatiivsuse, et flamenko saaks edasi areneda. Hiljem läksid aga nende teed lahku. Camarónist sai legendaarne laulja, sest ta oli väga andekas ja suurepärase iseloomuga. Paco de Lucía seevastu viis flamenkos läbi totaalse muutuse – avas selle brasiilia ja araabia muusikale, aga ka džässmuusikale. Samuti võttis ta kasutusele uusi instrumente, näiteks põikflöödi.

Uus flamenko

1980. aastatel tekkis uus Camaróni, Paco de Lucía ja Morente mõjutustega flamenkoartistide põlvkond. Eriti väljapaistvad olid ansambel Pata Negra, kes tegi bluusi ja roki mõjutustega flamenkot ning bändi Ketama kuuba ja popmuusikast inspireeritud viisid. Sajandi viimastel kümnenditel avaldati "uue flamenko" nime jõhkralt ära kasutades palju muusikat, mis kuulus teistesse muusikastiilidesse ning mille ainus seos tõelise flamenkoga oli vokaalne tehnika või artisti mustlaspäritolu. Sellist tüüpi muusikal puudus õige flamenko rütm, helistik ja palo'dele iseloomulik meloodia. Paljud "uue flamenko" harrastajad on mainekad lauljad, kes nimetavad flamenkoks kõike, mida nad viljelevad. Kriitikud ei ole ühel nõul, millised artistid nende hulka kuuluvad. Tuntud tänapäevased artistid on José Mercé, El Cigala, O'Funkillo, Ojos de Brujo, Diego Carrasco, Arcángel, Miguel Poveda, Mayte Martín, Martina Heredia, Estrella Morente jpt.

Laul

17. sajandi Hispaanias oli fandango kõige levinum tants ja laul, millest aja jooksul kujunesid välja kohalikud ja piirkondlikud variandid. Neist kõige tuntumad on Huelva provintsi fandangod. Andaluusia mägistes paikades ja selle naaberpiirkondades tantsiti või lauldi fandangosid mandoliini saatel. See pill võimaldas kindlaid rütme järgida, et saaks paremini tantsida, ja hiljem sündis sellest ka uus stiil nimega abandolao. Nii tekksid Lucena fandangod, zánganos de Puente Genil, lihtsamad malagueñas'ed, rondeñas'ed, jabera'sed, jabegotes'ed, verdiales'ed, chacarrá, granaína, taranto ja taranta. Kui Guadalquiviri jõe orus hakkasid üha rohkem populaarsust koguma sevillana'sed, jäi fandango tagaplaanile, kuid sellest ajast alates oli cantaor'il rohkem vabadust ja võimalusi laval särada, mistõttu kujunesid 20. sajandil välja personaalsed fandangod (fandangos personales). Nõndasamuti emigreerusid Murcia kaevanduspiirkondadesse tuhanded Andaluusia talupojad, eriti Andaluusia läänepoolsetest provintsidest, kus nad hakkasid viljelema taranto'sid ja taranta'sid. Linaresele omasest taranta'st kujunesid välja la Unión'i kaevanduslaulud, cartagenera ja levantica. Cafés cantantes'te ajastul eraldusid mõned nendest palo'dest tantsust ja omandasid vaba rütmi, mistõttu lauljad said neid hõlpsamini esitada ja laval hiilata. Seda protsessi tõukas eriti tagant Antonio Chacón, kes arendas välja väga ilusad malagueñas'ed, granaína'd ja cantes mineros'ed.
Romansside lõplik viimistlemine pani aluse corrido'dele, Andaluusia-päritolu romansi tekkele. Romanssidest kolme- või nelja tähtsama värsi eraldamise mõjul tekkisid algsed toná'd, caña'd ja polo'd. Nendel palo'del on sarnane värsimõõt ja viis, kuid nende esitamisviis on erinev. Hiljem hakati neid laule juba kitarri saatel esitama, mis muutis nad tantsijatele vastuvõetavamaks. Arvatakse, et see muutus sai alguse Rondast, mis asub Andaluusia mägedes, kuid on väga lähedal Guadalquiviri jõe orule, mille tõttu on orus asuvate linnade ning Ronda vahelised sidemed üpriski tugevad. Rondast jõudiski corrido Sevilla agulisse, Triana linnaossa, kus sellest kujunes välja tänapäeva soleá. Corrido'de ja soleá'de rõõmsama meloodiaga versioonidest sündis Trianas los jaleos, mis levis edasi Extremadurasse, aga ka Jerez de la Fronterasse ja Utrerasse. Just kahes viimases linnas kujunes jaleos'test välja bulería, mis levis kiiresti kogu Guadalquiviri jõe orus ja millest tekkisid ka igale paigale omased bulería'd.
Suuremates Andaluusia sadamalinnades, nagu Cádiz, Málaga ja Sevilla, arenesid välja tango'd (mitte segi ajada Argentinas tekkinud tantsuga) ja tiento'd, mis on suuresti mõjutatud Ameerikasse viidud mustanahaliste orjade muusikast. Cádizis tekkis ka terve cantiña'de rühm, mille peamine palo on alegría.
Mõnedel populaarsetel viisidel, nagu pregones'id, nana'd ja cantos de trilla'd, on sama taktimõõt kui flamenko seguidilla'del. Nende mõjul tekkisid liviana ja serrana, mis tegelikult on liviana virtuooslikum ja kõlavam versioon. Traditsiooniliselt esitati neid kahte palo't alati koos. Eelnevate stiilidega kuuluvad samasse rühma ka alboreá ja varajasem playera, viimane neist sulandus ühte toná'ga, mis omakorda pani aluse seguiriya'le, mida esitati juba kitarri saatel.

Žanrid

Flamenko koosneb kolmest suuremast ja mitmetest väiksematest rühmadest, mis ka omakorda jagunevad allrühmadeks. Kolm peamist rühma on: aluslaulustiilid (hispaania keeles cantes básicos), fandangod ja flamenkolikuks muudetud andaluusia folkloorist lähtuvad või Ladina-Ameerika päritolu žanrid (hispaania keeles cantes de ida y vuelta). Eristatakse veel kõige vanemat, puhtamat ja autentsemat muusikat ehk "cante jondo" või "cante hondo", mille hulka kuuluvad kõik stiilipuhtad flamenkožanrid.

Taktimõõt

Flamenkomuusika kasutab früügia (dooria) helilaadi, milles on tihti altereerritud kolmas ja seitsmes aste. Tüüpiline on nn andaluusia kadents, mis früügia E helistikus tähendab harmoonilist järgnevust Am – G – F – E. Laulude meloodia ei ole enamasti suurema ulatusega kui üks sekst; varieeruvus saavutatakse hääletämbri ja mikrotonaalsuse abiga, suur osa on improvisatsioonil. Taktimõõt võib olla 2/4, 3/4 või 4/4 kuid kõige tavalisemad on 12-löögilised süsteemid (nt 12/8, 6/8 + 3/4).

Muusikaline tekstuur

Laulud a palo seco stiilis (a cappella, ilma kitarrisaateta) on carcelera'd, debla'd, martinete'd, pregones'ed, saeta'd, toná'd ja trillera'sed. Teiste laulustiilide puhul kasutatakse tavaliselt kitarri.

Kitarrimäng

Flamenkokitarristide ehk tocaor'ide asend ja tehnika erinevad suurel määral klassikalise kitarri mängija omadest. Viimane toetab pilli oma vasaku jala peale nii, et see jääks veidi kaldu. Tocaor aga paneb jala üle põlve ja toetab kitarri kõrgemal oleva jala peale nii, et pilli kael oleks põrandaga horisontaalselt. Tänapäeval kasutavad paljud tocaor'id klassikalisi kitarre, kuigi flamenko jaoks on olemas kindel instrument ehk flamenkokitarr, mis on kergem ning mille kere on kitsam, mistõttu kõla on väiksem ja ei jäta cantaor'i häält varju.
Tavaliselt valmistatakse kitarre küpressist, kael tehakse seedripuust ja kõlakast kuusepuidust. Küpress annab pillile särava kõla, mis on flamenkole väga iseloomulik. Vanasti kasutati ka Río de Janeiro või India guajakipuid, sest nendest sai kõige kvaliteetsemat puitu, aga tänapäeval on guajakipuude vähesuse tõttu hakatud kasutama teisi materjale. Nüüdisajal kasutatakse ka metallist pinguteid, sest puidust pingutitega esines häälestamisel probleeme.
Ühed tuntumad kitarristid on Manuel Ramírez de Galarreta, teise nimega el Gran Ramírez (Madrid, 1864–1920) ja tema õpilased Santos Hernández (Madrid, 1873–1943), kes valmistas kitarrid teistele jüngritele nagu Meister Sabicas, Domingo Esteso ja Modesto Borreguero. Silmapaistvad artistid olid ka Domingo Esteso sugulased – vennad Conded: Faustino (1913–1988), Mariano (1916) ja Julio (1918–1996).
Kitarristid kasutavad mitmesuguseid tehnikaid: alzapúa (kiire korduv rütm, mida mängitakse kolme liiki pöidlatõmbega), rasgueo (üheaegselt mitme keele sõrmitsemine), stakaato ja tremolo. Rasgueo't võib mängida nii viie, nelja, kui ka kolme sõrmega, millest viimase tehnika leiutas Sabicas. Pidev pöidla kasutamine on flamenkole väga iseloomulik. Tocaor'id toetavad pöidla kaanele, nimetissõrme ja keskmise sõrme panevad aga ühe keele võrra kõrgemale. Nii saavutavad nad klassikalise kitarriga võrreldes suurema võimsuse ja kõla. Samuti on võimalik keskmise sõrmega scratchplate'i trummeldada, et saavutada oluline flamenkole omane tunnus. Falsetiks aga kutsutakse meloodiat või ilustavat elementi, mida kitarrist mängib kahe salmi vahel.

Tants

Flamenkotantsu võib vihtuda palo'de saatel. Tants on võrdväärne mõõduka trenniga.

Duende

Real Academia Española sõnaraamatus on öeldud, et andaluuslaste jaoks on duende "müstiline ja sõnulväljendamatu võlu. Oma ettekandes "Teoría y juego del duende" kinnitas luuletaja Federico García Lorca väidet, mille kohaselt on duende sõnulväljendamatu. Siiski läks ta definitsiooni loomisel kaugemale, kasutades duende' kirjeldamiseks Goethe sõnu: "Müstiline jõud, mida kõik tunnetavad, aga ükski filosoof ei suuda kirjeldada." Duende on midagi enamat kui vaid pelk tehnika ja inspiratsioon. Lorca sõnul ei ole duende't võimalik õppida ega kaardi abil leida. Kui flamenko artist tunnetab müstilist võlu, siis kasutatakse väljendit "tener duende" (duende't omama või kellegil on duende). Samuti võib öelda, et artist laulab, mängib kitarri või tantsib duende'st (sarnane eestikeelne väljend oleks näiteks "kogu hingest"). Lisaks eelnevatele väljenditele on olemas ka teisi, eht-flamenkolikke väljendeid ja sõnu nagu cuadro flamenco (flamenkotrupp, tablao flamenco (spetsiaalne flamenkobaar), juerga flamenca (lärmakas pidu, kus süüakse-juuakse ning harrastatakse flamenkot), tercio (üks osa flamenkolaulust), aflamencar (flamenkolikuks muutma), flamencología (teadusharu, mis uurib flamenkot), jpt.