Immanuel Hermann Fichte

Elulugu

Immanuel Hermann von Fichte sündis Jenas. Ta oli oma vanemate, Johann Gottlieb Fichte ja Johanna Marie Fichte (neiupõlvenimi Rahn), ainus laps.
Fichte isa, kes oli talle suureks eeskujuks, suri aastal 1814. 1812. aasta sügisest alustas Fichte Berliini Humboldti Ülikoolis filoloogia ja filosoofia õpinguid ning 1818. aastal kirjutas ta dissertatsiooni „De philosophiae novae Platonicae origine“. Lühikese aja möödudes omandas ta ülikooli filosoofia osakonnas loengute pidamise õiguse. Pärast ema surma 1819. aastal oli ta väga üksildane ning Berliini reaktsionäärid kahtlustasid, et Fichte oli lähedane Saksa revolutsiooniliste liikumistega. 1822. aastal soovitas üks vanemametnik tal mõneks ajaks Berliinist lahkuda. Fichtele anti võimalus valida kahe õpetajapositsiooni vahel, üks Saarbrückenis ja teine Düsseldorfis. Esmalt valis ta Saarbrückeni, kus ta 23. detsembril 1823 Christine Wilhelmine Faberiga abiellus ning viis last sai: Karl Eduard von Fichte, Maximilian Ernst Fichte, Gottfried Fichte, Johann Hermann Fichte ja Ernst Max Fichte. Kuid tüdinedes väikelinnast, kuhu ta elama oli sattunud, otsustas ta Düsseldorfi positsiooni kasuks.
Düsseldorfis veedetud aastakümme oli Fichte jaoks äärmiselt viljakas. 1830. aasta Prantsuse revolutsioon ehk Juulirevolutsioon ajendas teda kohusetundlikule akadeemilisele ning ajakirjanduslikule tööle. Oma filosoofiliste kirjutiste alusel teenis ta filosoofia dotsendi positsiooni Bonni ülikoolis 1836. aasta ülestõusmispühade ajal. Tema loengutel tekkis lai kuulajaskond. 1837. aastal asutas ta ajakirja „Zeitschrift für Philosophie und speculative Theologie“. 1840. aastal määrati Fichte täiskohaga professoriks, kuid Preisimaa reaktsionaarne poliitika ajendas teda 1842. aastal Tübingeni ülikooli minema. Ta korraldas aastal 1847 Gothas esimese filosoofide assamblee, millega lootis saksa filosoofide vahelist ideedevahetust elavdada, kuid järgmisel aastal üritus enam ei toimunud. Silmakaebuse tõttu aastal 1860 oli Fichte sunnitud oma loenguid piirama ning pärast oma abikaasa surma 16. veebruaril 1862. aastal lõpetas ta loengute pidamise. Sama aasta kevadel jäi ta haigeks ning taastus aeglaselt. 1863. aasta sügisel läks ta pensionile ning asus Stuttgarti oma poja juurde elama. Oma elu viimased 15 aastat veetis Fichte teiste mõtlejate seltsis ning kirjanduslik tegevus jätkus kuni surmava insuldini 8. augustil 1879.

Filosoofiline töö

Stilistiliselt oli Fichtele suurt mõju avaldanud Goethe. Ta jätkas oma isa püüdlust ühendada religioon ja teadus, mille tarvis oli määratleda Jumala iseloom.  Fichte olulisemateks teosteks on: „System der Ethik“ (1850), „Anthropologie“ (1856, 3. väljaanne 1876), „Psychologie“ (1864, 2. köide 1873), „Die theistische Weltansicht“ (1873). Ajakiri „Zeitschrift für Philosophie und speculative Theologie“, mille ta 1837. aastal asutas, funktsioneeris tema vaadete väljundina. Tema mõju on vähendanud teatavad vastuolud ning tema tööde näilik eklektilisus. Ta filosoofia kujutab endas püüet teismi (Leibniz) teel lepitada monism (Hegel) ja individualism (Herbart). Hegelianismi süüdistas panteismi, isiksuse alandamise ning moraalse teadvuse nõuete vääras mõistmises. Fichte sõnul tuleb Jumalat mõista kui piiritut isikut, kes ennast teostab piiratud hulga isikute kaudu, ning Jumalat ja inimest ühendav lüli on inimeses peituv kõrgem spirituaalne individuaalsus, mis eksisteerib kõrvuti tema maise individuaalsusega. Fichte propageeritud maailmavaadet võib määratleda kui eetilist teismi.