Põhjamere impeerium

Tribuuti maksvad alad

Lisaks Rootsile, mille kuningas ta mainitud kirja päise järgi oli (kuigi selle päise võis kirjale kirjutada ka keegi teine), sai Knud tribuuti vendidelt ja ta oli ka liidus poolakatega. Aastal 1022 seilas ta koos Wessexi krahvi Godwini ja Ulf Jarliga Läänemerele, et kinnitada valitsemist nende rannikualade üle, mida Taani kuningad olid valitsenud Jomsborgist.
Kohe pärast Roomast naasmist viis Knud sõjaväe Šotimaale ja tegi kolmest sealsest kuningast enda vasallid. Nende hulka kuulusid Šotimaa ülemkuningas Malcolm II ja merekuningas Echmarcach mac Ragnaill (kelle valdused hõlmasid ka Galloway piirkonda ja Mani saart), kellest sai aastal 1036 Dublini kuningas. Nii kõik mainitud kuningad kui tõenäoliselt ka uelslased maksid Knudile tribuuti.
Tribuuti maksti danegeldi kujul: danegeldi oli kehtestanud Ethelred taanlastele tribuudi maksmiseks. Sellega taotles Knud ka keldi kuningriikide üle valitsemist (ehk midagi, mida talle vahetult eelnenud Inglismaa kuningad ei olnud teinud) ja ka nende karistamist, kes olid Olavit toetades tema vastu astunud. Islandi skaldi Óttarr svarti värss nimetab Knudi "taanlaste, iirlaste, inglaste ja islandlaste kuningaks"; Norra on loetelust ilmselt seetõttu välja jäänud, et Knud ei olnud seal veel võimule saanud.

Pärast Knudi surma

Põhjamere impeerium lagunes kohe pärast Knudi surma aastal 1035. Tegelikult oli see Norras juba enne kokku varisemas: 1033. aasta talveks olid Svend ja Ælfgifu juba nii ebapopulaarseks muutunud, et nad olid olnud sunnitud Trondheimist lahkuma. Järgmisel aastal moodustas Stiklestadi all kuningas Olavi tagasi tõrjunud ja tapnud sõjaväe juht liidu ühe Olavile lojaalse toetajaga, et tuua tema poeg Magnus Hea Garðaríkist (Kiievi-Vene riigist) tagasi Norrat valitsema. 1035. aasta sügisel, mõni nädal enne Knudi surma, olid Knudi poeg ja tema ema sunnitud riigist üldse põgenema ning Taani minema. Svend suri varsti pärast seda.
Hardeknud valitses Taanit juba küll kuningana, kuid ta ei saanud sealt kolme aasta jooksul lahkuda: oli oht, et Norra vastne kuningas Magnus tungib kättemaksuks Taani. Vahepeal olid Inglise ülikud, kes olid jagunenud Hardeknudi ja Harold Jänesjala (Knud Suure ning Ælfgifu suhtest sündinud noorema poja) toetajateks, jõudnud kompromissini, et Harold valitseb Inglismaad asevalitsejana. 1037. aasta lõpuks oli Ælfgifu suutnud veenda olulisimaid ülikuid Haroldile truudust vanduma ja ta sai nime Harold I all kuningaks. Hardeknudi ema kuninganna Emma oli sunnitud seejärel Flandrias pelgupaika otsima.
Hardeknud, kes soovis Inglismaa valitsemise oma poolvenna käest enda kätte haarata, valmistas sissetungiks laevastikku. Ent Harold suri juba aastal 1040 enne kui laevastikku kasutada sai. Seejärel sai Inglismaa kuningaks Hardeknud, kes Inglismaa ja Taani taas liitis, kuid kes üldiselt jättis kuningana kehva mulje. Anglosaksi kroonika kirjutab tema kohta, et ta ei teinud kogu oma valitsemise ajal mitte midagi kuninglikku. Lauring on kirjutanud, et "vaatamata faktile, et nad olid mõlemad täiesti ebapädevad, kuulutati Knudi kaks poega Inglismaa kuningateks". Hardeknud suri ootamatult 1042. aasta juunis kui ta pulmapidustustel "oma joogi juures seisis" ja koos temaga suri ka Põhjamere impeerium.