Sepsis

Sepsis (/sɛpsɨs /; kreeka: σῆψις "mädanemine, kõdunemine") on potentsiaalselt eluohtlik kogu keha põletik (süsteemne põletikulise reaktsiooni sündroom – systemic inflammatory response syndrome ehk SIRS), mida põhjustab raske infektsioon. Sepsis võib jätkuda isegi siis, kui infektsioon, mis seda põhjustas, on kadunud. Septiline šokk on raske sepsis koos püsivalt madala vererõhuga pärast intravenoossete vedelike manustamist. Bakterieemia on elujõulise bakteri olemasolu veres. Konsensuskomitee ei kasuta enam termineid "septitseemia" ja "veremürgitus", mis viitavad mikroorganismide või nende toksiinide olemasolule veres. Sepsise tagajärjeks on miljonid surmad igal aastal üle kogu maailma.

Märgid ja sümptomid

Lisaks sümptomitele, mis on seotud olemasoleva infektsiooniga, on sepsist sageli seostatud kas palaviku või alajahtumisega, kiire hingamise, kõrgenenud pulsi, segaduses oleku ja tursega. Esmasteks nähtudeks on südame löögisageduse tõus, vähenenud urineerimine ja kõrgenenud veresuhkru tase, samal ajal kui edasiarenenud sepsise sümptomid on segaduses olek, metaboolne atsidoos koos tasakaalustava respiratoorse alkaloosiga (mis võib avalduda kiirenenud hingamises), madal vererõhk, vähenenud süsteemne soonte vastupidavus, kõrgem südame minutimaht ja väärtalitlused vere hüübimises.
Sepsis võib viia ka vererõhu languseni, mille tagajärjeks on šokk. See võib põhjustada uimasust. Samuti võib esineda verevalumeid või tugevat verejooksu.
Väga noorte või eakate või nõrga immuunsüsteemiga inimeste puhul võib sümptomite avaldumine olla ebatüüpiline, võib esineda alajahtumist ja infektsiooni ei saa kergesti piiritleda.

Põhjus

Sepsis tekib seetõttu, et immuunsüsteem võitleb tõsise infektsiooniga, kõige sagedamini bakterite, aga ka seente, viiruste ja parasiitide nakkusele veres, kuseteedes, kopsudes, nahas või teistes kudedes. Sepsist võib vaadelda kui katkestamatut üleminekut nakkuselt mitme organi väärtalitluse sündroomile. Sepsise sagedasemate sümptomite hulka kuuluvad need, mis on seotud konkreetse infektsiooniga, aga tavaliselt kaasneb nendega kõrge palavik, kuum punetav nahk, suurenenud südame löögisagedus, hüperventilatsioon, vaimse seisundi muutus, turse ja madal vererõhk.
Kõige tavalisemad sepsisega lõppeva infektsiooni lähteallikad on kopsud, kõht ja kuseteed. Tavaliselt algab 50% kõigist sepsisejuhtudest infektsiooniga kopsudes. Kolmandikul juhtudest ei ole allikat leitud.
Haigustekitajateks on tavaliselt bakterid, aga need võivad olla ka seened ja viirused. Kui varem põhjustasid sepsist kõige sagedamini gramnegatiivsed bakterid, on viimase kümnendi jooksul leitud, et grampositiivsed bakterid, enamasti stafülokokid, on rohkem kui 50% sepsisejuhtude põhjuseks.

Diagnoos

Kiire diagnoosi andmine on sepsisega tegelemise juures väga oluline, seetõttu on sepsise varasele avastamisele suunatud teraapia ülitähtis, et vähendada suremust raske sepsise tõttu.
Kui patsiendil kahtlustatakse sepsist, peaksid diagnostilised uuringud hõlmama esimese 3 tunni jooksul seerumilaktaadi mõõtmise ning enne antimikroobse ravi alustamist tuleks muretseda sobivad külvid, kui see ei lükka antimikroobset ravi edasi rohkem kui 45 minutit. Selleks, et teha kindlaks haigustekitajaid, tuleks hankida vähemalt kaks verekülvide komplekti (aeroobses ja anaeroobses pudelis), millest vähemalt üks on võetud naha kaudu ja üks iga vaskulaarse juurdepääsuseadme kaudu (näiteks IV kateeter), mis on paigaldatud rohkem kui 48 tunniks. Kui kahtlustatakse muid nakkusallikaid, näiteks uriini, pea- ja seljaajuvedelikku, haavu või hingamisteede eritist, tuleks võtta külve ka neist, juhul kui see ei aeglusta antimikroobset ravi.
6 tunni jooksul, kui vererõhk jääb madalaks, vaatamata esialgsele vedeliku elustamisele 30 ml/kg, või kui algne laktaat on ≥ 4 mmol/L (36 mg/dl), peab mõõtma tsentraalset venoosset rõhku ja tsentraalset venoosset hapnikuküllastatust. Laktaati tuleks uuesti mõõta, kui esialgne laktaat on tõusnud.
12 tunni jooksul on oluline diagnoosida või välistada igasugune nakkusallikas, mis võiks nõuda erakorralist menetlust, näiteks kärbuslik pehmete kudede infektsioon, peritoniit, kolangiit või sooleinfarkt.

Nakatumine (infektsioon)

On olemas nii kahtlustatud või tõestatud nakkus (külvi, plekkide või polümeraasi ahelreaktsiooni abil) kui ka nakkusele iseloomulik kliiniline sündroom. Konkreetsed tõendid nakatumise kohta on näiteks valgeliblede olemasolu tavaliselt steriilses vedelikus (näiteks uriinis või pea- ja seljaajuvedelikus); tõendid perforeeritud organitest (vaba õhk kõhu röntgenpildil või kompuutertomograafiafotol; ägeda peritoniidi tunnused); muutused rindkere röntgenuuringus, mis on seotud kopsupõletikuga (koos fokaalse tuhmumisega); või täppverevalumid ja lillakad märgid nahal (purpura ja purpura fulminans).

Ravi

Sepsist ravitakse tavaliselt intravenoosselt vedelike ja antibiootikumidega. Kui vedeliku asendamine ei ole vererõhu säilitamiseks piisav, võib kasutada vasopressoreid. Mehaanilist ventilatsiooni ja dialüüsi võib olla vaja selleks, et toetada kas kopsude või neerude funktsiooni. Selleks et ravi suunata, võib paigaldada tsentraalse veenikateetri ja arterikateetri. Samuti võib mõõta teisi hemodünaamilisi muutujaid (näiteks südame minutimahtu, segatud vere hapnikuga küllastatust või löögimahu variatsiooni). Sepsisega patsientide puhul on vaja võtta kasutusele meetmeid, mis ennetaksid süvaveeni tromboosi, stressist tingitud maohaavandeid ja lamatisi, kui muud tingimused seda võimaldavad. Kasu võib olla ka sellest, kui veresuhkrutaset insuliini abil rangelt kontrolli all hoida. See aitab ära hoida stressist põhjustatud hüperglükeemiat. Kortikosteroidide kasutamine on vaieldav. Aktiveeritud drotrekogiin alfa (rekombinantne aktiveeritud proteiin C), mis toodi algselt turule kui raske sepsise vastane ravim, leiti olevat kasutu ja kõrvaldati müügilt aastal 2011.