Eesti Rahvusmeeskoor

Ernesaksa aeg

Kui 36-aastaselt Ernesaksalt, kes oli küll juba koorijuhi ja heliloojana tuntud, 1944. aasta sügisel uue võimu esindajad küsisid, millise koori ta tahaks asutada, teatas Jaroslavli Kunstiansamblites tegev olnud mees: "kaheksakümneliikmelise kutselise meeskoori!" Ernesaks oli juba loonud Eesti NSV hümni muusika ja sai ka oma koori. 16. novembril tuli Moskvast luba koori palgafondi avamiseks – Eesti NSV Riikliku Filharmoonia Meeskoor oligi sündinud. Koori nimetus on läbi aegade muutunud. RAM on ka praegu RAM, kuid Riiklikust Akadeemilisest Meeskoorist Eesti Rahvusmeeskooriks saanud.
Esimese koosseisu lauljad valis Ernesaks häälte järgi ja noodist laulmisega arvestada ei saanud. Siiski peetakse 1950. aastaid koori tippvormi jõudmise aastateks (R. Alango saates Legend. Gustav Ernesaks).
RAM-i reisid algasid 1946. aastal. Kontserdid olid aastakümneid tohutult menukad, tihti tuli laule korrata ning eriti Riia ja Tartu ülikooli aula kontsertidel aplodeeriti suur koor korduvalt lavale tagasi. Kuno Areng meenutab, et laulja pidi siis eriti tähelepanelik olema, sest Ernesaks armastas kordamisele läinud laulu teistmoodi teha. "Palju on taktilööjaid, Ernesaks oli kõigepealt koorijuht. Noodilugejaid ju ei olnud, töö, mida Ernesaks tegi, oli meeletu. Temas oli mingisugune kiirgus, mis viis edasi."
RAM-i edu aluseks on nimetatud Ernesaksa isiksust ja tema loomingut. Olulised olid tihe kontserttegevus ja pikad, kuid kestnud n-ö Venemaa-reisid Nõukogude Liidu avarustes. Koori kõlapilt oli uudne, Ernesaksa laulud kauni ja loomuliku meloodiaga. Mitmeid neist on menukalt esitatud läbi aastakümnete, mõned neist on ka oma ajalooga – näiteks "Kutse" (J. Smuuli sõnad), mille legendaarseks solistiks sai Ivar Laide.
Gustav Ernesaks oli RAM-i peadirigent kuni 1975. aastani ja kunstiline juht kuni oma surmani (1993).

Dirigendid Ernesaksa kõrval

Suure kontsertkoori elu ja loomingu korraldamine on suur töö. Ka Ernesaks hakkas abilisi otsima. Esimene oli Arno Kallikorm, kes kutselise koori etteotsa siiski päriselt ei sobinud, vaid asutas 1946. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi meeskoori. Edasi kasvatas Ernesaks abilisi endale ise. Esimene oli Uno Järvela, järgmine Harald Uibo. Mõlemad saatis Ernesaks Tallinna Muusikakooli koorijuhtimist õppima. Uueks abiliseks sai Jüri Variste. Olev Oja dirigeeris RAM-i 1964–1991, Kuno Areng 1965–1990.

Olev Oja

Olev Oja alustas uue repertuaari hankimisega. 1964. aastast olid koorimuusika ajad muutunud – kavade koostamisel oli seisak, tekkisid sisemised pinged. Ernesaks oli elutöö juba suurelt jaolt teinud ja jagas töö noorte meeste vahel. Oja hooleks jäi noodikogu ja repertuaar, Arengule meeste noodilugemisega tehtav töö. Ernesaksa mõtte kohaselt korraldati RAM-i 20. aastapäevaks uute laulude saamise võistlus. Esimeselt saadi Veljo Tormise "Tasase maa laul", 1965. aasta võistluselt "Maarjamaa ballaad". Meloodiliste lauludega harjunud koorile oli Veljo Tormise looming esialgu harjumatu, Ernesaks kahtles ja ka publik jäi väiksema osa vaimustunute kiuste alguses umbusklikuks.
Sel ajal loodi ka RAM-i noortekoor ja neile repertuaari saamiseks pöördus O. Oja taas Tormise poole.

Kuno Areng

Kuno Areng alustas koormeistrina. Dirigendina töötas ta nn kuldsetel kuuekümnendatel-seitsmekümnendatel. Käidi välismaistel muusikafestivalidel, saadi uusi loomingulisi mõtteid. Eestis tõusis esile heliloojate uus põlvkond eesotsas Veljo Tormisega. Samuti Ester Mägi, Tarmo Lepik, Arvo Pärt, Anti Marguste, Eino Tamberg, Jaan Rääts, Rene Eespere (neist T. Lepik, A. Pärt ja R. Eespere olid Tormise kompositsiooniõpilased). Areng suutis koori võõristuse ületada ja Tormise "Hamleti laulud" 1966. aastal kontserdiküpseks saada. "Hamleti laulude" edu Venemaa-reisil oli kõigile ootamatu. Tormise loomingut esitati palju. "Pikse litaania" pühendas V. Tormis Kuno Arengule.

Uus RAM ja uued dirigendid

Kuno Areng lahkus RAM-i eest 1990. ja Olev Oja 1991. aastal.
Tekkinud tühimiku "täitis koorilaulja ja koormeister Tõnu Kuljus, kes ülendati sealsamas RAM-i peadirigendiks. Neil suurte muudatuste aastatel valitses ka RAM-is teatav peataolek, mis päädis sellega, et Kuljus sai dirigendiametist lahti ja tema asemele kutsuti Tuudur Vettiku koolkonna mehed Ants Üleoja, Ants Soots ja Hirvo Surva." H. Surva küll kauaks ei jäänud, sest kolme dirigenti peeti paljuks. Koori koosseis vähenes, uusi noori lauljaid võeti juurde. Kanti ette hulk suurvorme.
Eelarve siiski pitsitas ning alates 1994. aastast jäid dirigentidest ametisse vaid peadirigent A. Soots, koormeister-dirigent Andrus Siimon ja koormeister Andres Heinapuu.

Ants Soots

Ants Soots oli 1991–2005 dirigent, alates 1994 peadirigent, 2008–2011 kunstiline juht ja 2006 nimetati ta audirigendiks. Eelkõige nimetab ta lauldud suurvorme ja repertuaarimuret – heliloojatele maksmisega oli raskusi, senised suured koorid lagunesid (ka RAM-i sulgemine oli arutusel) ning puudus motivatsioon koorilaule kirjutada, publiku huvi oli vähenenud. Vello Mäeots meenutab: "Sootsi juhatusel sooritas RAM igasuguseid vägitegusid: lõi laululahinguid rongituuril mööda raudteejaamu, tähistas Riias Ernesaksa 90. sünniaastapäeva, käis Tobiase "Joonase" ja Artur Kapi "Hiiobiga" Speyeris ja Nürnbergis ning andis oma parima pikal USA ja Kanada turneel (1999), kus Detroitis ja Ann Arboris oli kavas "Babji Jar", Minneapolises ja Saint Paulis "Kullervo", dirigendiks kõikjal Neeme Järvi. Sellel reisil juhatas Soots ka a cappella kontserte Detroitis, New Yorgis, Chicagos ja Torontos. Suurim tunnustus sai talle ja koorile osaks 8. veebruaril 2004, kui Los Angeleses kuulutati välja Grammy võitja koorimuusika kategoorias – plaat Sibeliuse teostega, mille salvestasid RAM, tütarlastekoor Ellerhein ja ERSO Paavo Järvi juhatusel."
2005. aastal sai RAM-i peadirigendiks Kaspars Putniņš (kuni 2008). 2005–2007 töötas kooriga ka Mihhail Gerts.

Mikk Üleoja

Hooajast 2011/2012 on koori kunstiline juht ja peadirigent Mikk Üleoja. Tema põhimõte oli, et muutused tuleb teha "enne kui sinu näoga ära harjutakse", seega asus ta kohe koori kõlapildi ja kuvandiga tegelema.

Solistid

Mitmed RAM-i solistid olid võimelised ka soolokavadega üles astuma ja osalesid ansamblites. Paljudel on oma legendaarne lugu, mida koori kontsertidel pea alati uuesti kuulata sooviti.

Raimond Alango

Raimond Alango (1926–2010) oli RAM-i ja RAM-1 kauaaegne laulja ning kaalukama sõnaga kooriliikmeid – üks austatud sammastest, solist, hinnatud laulupedagoog. Alango oli laulu õppinud Tallinna Muusikakoolis (1947–1949) ja Tallinna Riiklikus Konservatooriumis (1949–1955), laulis ka TPI meeskooris (1945–1947). RAM-is laulis ja töötas R. Alango üle 40 aasta (1947–1989). R. Alango oli mahlakas ja mahe bass ning mõjutas kogu bassirühma ja ka RAM-1 kõla, nagu meenutab G. Metssalu. Võrratu (ja tihti korratud, ka muudes keeleruumides) oli Metssalu-Alango duett Ernesaksa ooperi "Tormide rand" "Kõrtsistseenis".
Laulu õpetas Alango G. Otsa nimelises muusikakoolis (1970–1985) ning Tallinna Riiklikus Konservatooriumis (1985–1996). Ta oli Tiit Kuusiku õpilane, tema enda õpilased on olnud Vello Jürna, Märt Jakobson, Mart Mikk, Erich Krieger, Alar Pintsaar, Peeter Hillep, Toomas Tünder, Aare Koha jt. Ta oli hääleseadja Paul Ruudi okteti Vikero juures. Alangot peeti RAM-i südametunnistuseks ja vaimu kandjaks, temaga pidas rõõmus kui mures nõu ka G. Ernesaks. Alango oli Ernesaksa sõnul sõbralik, elutark, väärikas, julgustav noorte suhtes – tõeline RAM-i kitt.

Georg Metssalu

Georg Metssalu (1919–2004, RAM-is ja omadele Soss) oli kaunis ja kõrge tenor, "mees nagu tulesäde, võrratu artist, looduse kingitus". Ta laulis RAM-is 47 aastat (alates 1945, RAM-1-s alates 1951). Metssalul oli väga populaarseid laule palju ning oma osa andis ka näitlejameisterlikkus: "Vanad sõbrad", "Oi kingsepa Anti", "Kuulen vaikset laintelaksu", "Napoli lauluke", "Pääsulind" – ja muidugi Miki-lugu sellest, kuidas ta Piritalt merele läks ("Miki merehädas").

Ivar Laide

Ivar Laide (1931–1987), RAM-3 I tenor, oli legendaarne Ernesaksa "Kutse" laulja. Muidugi mitte ainuke laulja, sest teistegi esituses kõlas lugu üsna hästi.
Ivar Laidel oli looduselt saadud kõrge ja kaunis tenor ning nõudlikke partiisid võis ta laulda "iga kell, lahti laulmata". "RAM-3 ei leidnudki Laidele väärilist asemikku, sest ansamblis jääb üksnes sobivast häälest väheks – mees peab ka kampa sobima. Aga RAM-3 oli juba kord nagu luik, haug, vähk ja karu. Katsu sa sinna uut luike leida."

Kaljo Räästas

Kaljo Räästas (1934–1992) laulis RAM-is aastatel 1957–1992 ja oli RAM-3 liige. Õppis laulu Tallinna Muusikakoolis ja Konservatooriumis (lõpetas 1969). Võitis konkursse, andis arvukalt soolokontserte.

RAM-1

RAM-1 kvartetile pandi alus juba sõja-aastatel Jaroslavlis. Algul oli ansambli nimetus Ringhäälingu meeskvartett, siis Riikliku Akadeemilise Meeskoori kvartett RAM-1. Esimese koosseisu tenor oli algul Harald Uibo, siis Harri Vasar, Georg Veting, Evald Jaansoo ja Verner Gerretz. 1955. aastal lahkusid terviseprobleemide tõttu Vasar ja Gerretz. Edasine koosseis oli Georg Metsalu, Georg Vetting, Evald Jaansoo ja Raimond Alango, Georg Vettingu asemele astus hiljem Tiit Köster, klaveril ja kunstiline juht Ilmar Talvik. Kvartett tegutses poolsada aastat.
Aastakümneid peetud logiraamatud kajastavad pikka ja mitmekesist tegevust ning rohkeid reise. Kontserte anti üle 1200, üldse esinemisi 4000 ringis. Repertuaar valiti põhimõttel, et seda saaks laulda mitmesugusele publikule – rahvalaule, klassikat, populaarseid autoreid kogu maailmast. Õpitud ja esitatud sai lugusid poole tuhande ringis, ka nn tarbemuusikat kindlateks puhkudeks (etendused jms). Aktiivses repertuaaris oli (ehk kohe võinuks laulda) 60–70 lugu. Tiit Köster õppis osalt vanade salvestiste järgi varasema repertuaari ära.
RAM-1 oli RAM-i legendaarsemaid kvartette.

RAM-2

RAM-2 kvartetis laulsid Kalev Metsaru, Paul Härm (solist, hääleseadja), Valter Põllupüü, Robert Vahisalu (solist, hääleseadja), klaveril ja teadustaja Joann Juštšuk.

RAM-3

RAM-3 kvartett alustas koosseisus Endel Vunk, Henn Eerik, Leo Kelle, Kaljo Räästas; siis Konstantin Kasekivi, Vello Mäeots, Leo Kelle, Kaljo Räästas. Leo Kelle asemele tuli Ole Valgma ja Konstantin Kasekivi lahkumise järel Ivar Laide. Ivar Laide lahkumise järel uut I tenorit ei leitud ja ansambli tegevus lõppes. RAM-3 repertuaari kujundasid pakkumised kontsertreisideks mitmetes maades – seega õpiti nn rahvaste laule, iga maa jaoks midagi neile südamelähedast, ja esitati ka Eesti heliloojate laule. Kunstiline juht oli alguses Olev Oja, hiljem jäi see töö väga andeka Ole Valgma hooleks.
"Lühemat aega tegutsesid veel kvartetid RAM-4, RAM-5, RAM-6. Et oleme jätnud ala täiesti meeste eneste hooleks, siis on olenenud nende ansamblite tegevus täiesti sellest, kellel ja kui palju on jätkunud peatöö kõrval katkematut lisaenergiat.
Minu isiklik seisukoht kvartettide tegutsemise kohta kooris on täiesti pooldav. Ma poleks isegi selle vastu, kui kogu koor jaguneks kvartettideks. Teadagi arendab kvartetis laulmine igaühe individuaalset aktiivsust, partiikindlust, esinemisjulgust ja kahandab aja jooksul üleliigset lavapalavikku. Seda vajab ju iga laulja.'' G. Ernesaks, "Laine tõuseb."

Laul ja elu

Gustav Ernesaks pani RAM-i kokku II maailmasõja lõpul. Mehed olid laiali pillutatud, vabu kutselisi lauljaid väljaspool teatreid ei olnud. Ta valis häälte järgi, pani frakid selga ning alustas kohe laulu- ja elukooliga. Tuumik oli Kaama kraavihallide meeskoori (tööpataljoni päevilt) ja Jaroslavli kunstiansamblite mehed, koori kitt, nagu Ernesaks ütles – nemad said kollektiivi liitjaks ja uutele eeskujuks, kuidas kooris laulda ja olla. Ernesaks mõtles lauljate musikaalsuse harimisele, noorte edasiõppimisele ja koori elukorraldusele laiemalt.

Eesti NSV Riikliku Filharmoonia kollektiiv

Kutseline koor ja igapäevane töö on midagi muud, kui harrastajate paar korda nädalas paar tundi harjutusi. Selgus, et kell 9 proovidega alustamine kulutas liiga kaua aega nii meeste kui ka häälte äratamiseks, pärast lõunat oli tähelepanu väsinud. Algusajaks jäi 10.30. Üle kolme tunni ei suudetud värskelt laulda. Paljudele oli distsipliin alguses raske, kuid Ernesaksa proovid algasid minutipealt ja ka kontsertreiside väljasõidud olid väga täpsed. Kuulsusrikas juhtum, kui veerand koori maha jäi ja kontsert kolmveerandkoosseisus peeti, tegi peadirigendi põhimõtted hoobilt selgeks. "Kellatundmises jõudsime peagi nii kaugele, et võisime alustada üritusi minutilise täpsusega. Seda nõuet on kerge põhjendada üldise ajakokkuhoiu vajadusega. Kus oleks näiteks hilinemise piir – kas 5 või 15 minutit, või pool tundi?"

Koori köögipool

Dirigent õpetab laulu selgeks ja esitab kontserdil. Ernesaksa põhimõte oli, et õpilased dirigeerivad enda õpetatud laule ise (kui just ootamatuid asendusi teha ei tulnud), kuid koori elu ja töö kestmiseks on ka korralikku tugistruktuuri vaja. Raamatus "Laine tõuseb" kirjeldab G. Ernesaks põhjalikult kõike, mis kontserdi kuulaja ette enamasti ei jõua.
Koori eesotsas oli nõukogu, mis jagunes (tollal kohustuslikuks) parteiorganisatsiooniks, kunsti- ja administratiivnõukoguks. Kunstinõukogus olid dirigendid, solistide ja ansamblite esindajad, kontsertmeistrid ja hääleseadjad. Administratiivnõukogus olid inspektor, administraatorid, häälerühmade vanemad ja ühiskondlike organisatsioonide esindajad. Koorinõukogu abistas lauljate palgatabelite koostamisel, milles püüti igaühe panust töötasus väljendada. Õiglase hinnangu saamisel oli ka meestel endil sõna öelda.
Koor sai oma jõududega toime veel mitmes ametis. Nn majandusbrigaad korraldas algusaastatel vagunites elamisega seonduva ja oli isegi oma elektrik, kes jaamades vagunid võrku ühendas, ning esinemisriiete transportimise brigaad. Olid mehed nii bussi (Mati Moks, "lendav lätlane") kui ka traktori rooli (Tiit Koit ja Vello Mäeots, eriti hinnas Vilde-nimelises šefluskolhoosis kartulivõtul), fotograaf (Märt Bernadt, "Joe"). Ernst Puusepp varustas maestro Ernesaksa uute omavoolitud taktikeppidega.

Administraatorid ja inspektorid

Rudolf Zirk – asutajaliige ja kauaaegne administraator.
Reneé Rätsnik – pidas töötabeleid ja täpset korda.
Harri Vilpart – inspektor.
Rait Ivalo – bariton Kaama kraavihallide meeskooris, ERKA segakooris ja RAMis.
Ole Valgma – tal oli mõnevõrra ebatavaline lisaülesanne: stopperiga aplausi kestust mõõta. Tekkinud statistika oli üks aspekt repertuaari valikul.
Paul Raud – hiljem Kooriühingu esimees.

Teadustajad ja tõlgid

Albert Olesk tegi kirjatöö ja ankeedid välisreisideks. G. Ernesaks ise võõrkeeli ei osanud, vene keelgi piirdus meeste mäletamist mööda paarikümne sõnaga.
Ants Kaukver teadustas eesti, vene, soome, rootsi, saksa, ungari, itaalia, tšehhi ja slovaki keeles, oleks võinud lisada inglise ja prantsuse keele (1983, G. Ernesaksa "Laine tõuseb" ilmumise ajaks neid veel vaja ei olnud läinud).

Noodikogu ja arhiiv

Enno Talivee – "Võitles kui lõvi iga noodilehe eest." (G. Ernesaks). Laulis ka soolot (J. Simm, "Oma saar").
Erich Kaaruks (täpsed andmed iga laulu kohta – millal esitati, mitu korda jms.), Valdik Tamm, Mart Valdaru.

Hääleseade

Üks esimesi ja edukamaid hääleseadjaid oli Jossif Gurevitš, Eri Klasi vanaisa.
Hiljem tegelesid meeste häältega Evald Laanpere, kooriliikmed Robert Vahisalu, Verner Gerretz, Paul Härm, Raimond Alango, Kaljo Räästas, Aleksander Sarapuu jt.

Klaver ja muud pillid

Ilmar Talvik, laulja ja klaverisaatja, solist ja RAM-1 repetiitor. Edasi on kooriga töötanud Eugen Kelder, Valdur Roots, Tarsina Alango, Peep Lassman (RAM-i mehed tunnustasid kui "pianisti, kes mängis kõik noodid ausalt ära, ka mitte kuigi pianistliku saate puhul"), Tarmo Eespere
Roopilli mängis Olev Roomet (RAM-is Dodiees, mille ta ka välja laulis), instrumendi valmistas ise.

Koori kodu

Kuna Estonia oli sõjast varemetesse jäänud, alustati Laial tänaval päris karmides tingimustes. 8. juulil 1946 toimus Estonia saali taastajatele aktus ja kontsert ning RAM sai harjutamiseks kontserdisaali teatripoolse rõdu pika koridori. Kui kogu maja uuesti valmis oli, anti RAM-ile kontserdilava taga asuv ruum, mille akustikaga tublisti vaeva nähti, et see proovideks parajaks timmida (alul liiga avar, siis olematu, kumbki ei sobinud).
RAM-i majja Tõnismäel koliti 1983. aastal. 1991. aastal sai Läti suursaatkond maja tagasi.

Nõukogude plaanimajandus

RAM kui Eesti NSV Riikliku Filharmoonia kollektiiv allus Eesti NSV Kultuuriministeeriumile ja ka koorile oli kehtestatud plaan, üle 100 kontserdi aastas. Kuna enam-vähem üle päeva kontserte anda ei ole siiski reaalne, katkes Ernesaksa kannatus ja ta tegi koori pooleks – esimest korda ühel Lõuna-Eesti reisil. Pool koori läks H. Uiboga ja pool U. Järvelaga plaani täitma. Nii saadi nõutud arv täis, plaanilisteks sai kirja panna ka RAM-1 esinemised.

Kontsertreisid

Reisid algasid juba 1949. aastal. Kui RAM (tollal veel Filharmoonia Meeskoor) NSV Liidu gastroleerivate kollektiivide nimekirja oli kantud, pandi kontsertide ajad ja kohad n-ö kõrgemal paika ning koori juhtkonnale teatati, kuhu sõita. Juba esimene reis kestis kolm kuud ja läbis üheksa liiduvabariiki (Läti, Leedu, Valgevene, Ukraina, Moldaavia, Gruusia, Armeenia, Aserbaidžaan ning Moskva ja Leningrad). Elati vagunites ränkades tingimustes, kuid lõunapoolsed paigad olid meestele siiski huvitavad. Kuna koori ei tuntud, oli üsna tavaline, et esimese kontserdi ajal oli saal pooltühi ja teisel puupüsti täis.
Pärast väga edukaid kontserte Moskvas 1956. aastal otsustati, et korrektset ja tasemel kollektiivi võiks ka piiri taha lubada, esialgu muidugi nn sotsmaale. Esimene välisreis oli Tšehhoslovakkiasse 1958. aastal, see kujunes samuti ülimalt menukaks.

Huumor ja absurdihuumor

Koorilauljad peavad ühtseks kollektiiviks sulanduma, üksteisega arvestama. Algusaastate elu oli väga raske, naer ja nali hoidsid meeleolu üleval. Eriti nn Venemaa-reisidel juhtus kõike.
1956. aastal Karagandas suunati RAM kohalike vangide mässumeelt lepitama. Seitsekümmend frakis meest tekitasid paarituhandeses kinnipeetute summas kõva naeru ja vilet – kes need veel on ja mis pentsikud riided neil seljas on? Kõrvulukustavas lärmis ja mahorkavingus lauldud laulude järel võttis teadustaja Paul Kalde asja käsile ja põrkis vene keele vängema sõnavara abil publiku läbi. See köitis nii palju tähelepanu, et Ernesaks sai jätkata ja barakk hakkas vene rahvalaulude peale tasapisi rahunema. "Vetšerni zvon" ("Õhtukellad") läks hinge haudvaikselt seisnud meestele, kes avaldasid koorile paljastatud päi austust.
Kord pidi administraator Rudolf Zirk Moskvas tähtsa kongressi ajal tuhandete osalejate transpordi hulgast õige bussi leidma (siltidega busside aknal tollal keegi end muidugi ei vaevanud). Kuid bussijuht keeldus kategooriliselt koori vedamast, sest temal oli käsk kohale tuua Estonski zirk (vene keeles Eesti tsirkus).
Kommunistliku partei kongresside pidulikud kontserdid Moskva Kongresside Palees olid omaette etendus. Kõigepealt tegid kõik tunnustatud kollektiivid tervelt kolm päeva kuiva trenni: lavale tulek, seismine, lavalt maha minek. Kolmandal või neljandal päeval hakati laulma (pilli mängima või tantsima), kuid ainult mikrofoniproovi tarbeks. Päris proovid algasid viiendal või kuuendal päeval.

Repertuaar

Kontsertide kava pidi nõukogude perioodil algama lauludega, mis kehtivat korda kiitsid, vähemalt pealkirjas või märksõnades. Pärast sai laulda enam-vähem seda, mida ise tahtsid. RAM-i repertuaari kujundas võimalus laule korduvalt esitada ja lihvida (näiteks Raadio Segakoor lindistas ja võttis kohe järgmise teose). G. Ernesaks esitas ja kirjutas ise loomuliku meloodilise viisiga laule. Üsna algusest peale lauldi suurvorme. K. Areng ja O. Oja tõid helipilti V. Tormise loomingu. RAM-ile on kirjutanud mitmed tunnustatud heliloojad.