google/wiki40b huggingface dataset:
Kuuda leprosoorium

Kuuda leprosoorium oli pidalitõbiste hooldusasutus (leprosoorium) Läänemaal Märjamaa vallas Kuudal. 
Asutus avati 16. detsembril 1896. Asutust juhtis kuratoorium, mille esimees oli Eestimaa rüütelkonna peamees. Kui Eesti iseseisvus, allutati asutus keskvalitsusele.
1980. aastatel oli Kuudas Rapla Rajooni Keskhaigla leepraosakond. See osakond suleti 1995.
Sgt. Frog

Tutvustus

Sisu räägib konna moodi tulnukast Seersant Kerorost, kes pidi enda grupiga maad hakkama vallutama. See katse ebaõnnestus, kuna Keroro luuras ühes majas niikaua, kui ta selles elavale perekonnale vahele jäi. Nüüd peabki ta selle perekonna juures elama, samal ajal vallutamis plaane maha mattes, ja veel ka kodutöid tehes. Loo edenedes tuleb veel konnasid juurdegi.
Loost on tehtud ka 5 täispikka filmi, millest üks ilmub veel see aasta.
Holantarktis

Holantarktis ehk holantarktiline riikkond ehk antarktiline riikkond on biogeograafiline riikkond, mis hõlmab lõunapoolkera selle maismaa osa, mis paikneb 40. laiuskraadist lõuna pool: Antarktika, Patagoonia, suurem osa Uus-Meremaad ja seda ümbritsevaid saari.
Holantarktisele on iseloomulikud nt lõunapöögilised ja diksoonialised.
LiAZ-677

Ajalugu

Autobuss töötati Likino Autobussitehase, Moskva Lihhatšovi-nimelise autotehase (ZIL) ja Lvovi Autobussitehase (LAZ) koostöös välja 1960. aastate alguses-keskpaigas eesmärgiga asendada Likinos seni toodetud linnabussimudel ZiL-158. Esimene prototüüp valmis 1962. aasta sügisel ning osales sama aasta Likino-Duljovo linna oktoobripühade demonstratsioonil.
1964. aastal läbisid kaks LiAZ-677 prototüüpi edukalt Sotši linnaliinidel peetud katsetused, samuti toimus samal aastal katsesõit marsruudil Moskva-Harkov-Novosibirsk-Sotši-Tbilisi-Jerevan-Ordžonkidze-Moskva. Kaks aastat hiljem läbis mudeli 677 prototüüp edukalt NSV Liidu autotööstusministeeriumi korraldatud katsetused ning sai soovituse tootmisse võtmiseks.
Esimene katsepartii valmis aastal 1966, väikeseeriatootmist alustati 1967 ning suurseeriasse läks mudel aasta 1968 alguses. Samal ajal lõpetati Likinos ka mudeli ZiL-158V tootmine ning tehas spetsialiseerus täielikult uue mudeli tootmisele.
LiAZ-677 oli esimene NSV Liidu suurseeria-autobuss, millel kasutati automaatkäigukasti. Bussi jõuallikaks oli sõiduki ninas asuv 7-liitrine V8-bensiinimootor ZiL-375 (180 hj), telgede vahes paiknes kahekäiguline automaatkäigukast, veojõud kanti üle tagaratastele. Kolme uksega (juhiuks ja kaks reisijateust) vagunkere mahutas 25 iste- ja kuni 110 seisukohta.
Järgnenud aastakümnetel muutus LiAZ-677 NSV Liidu suuremate linnade levinuimaks linnaliinibussiks. 1972. aastal anti mudelile Leipzigi messi kuldmedal ja 1. järgu diplom. Suurimad muudatused tulid 1978, mil mõnevõrra muudeti mudeli välimust ning mudeli tähiseks sai LiAZ-677M.
LiAZ-677M oli Likinos seeriatootmises aastani 1994, mil LiAZ läks lõplikult üle diiselmootoriga mudeli LiAZ-5256 tootmisele, mõningates NSV Liidu / Venemaa autoremonditehastes (Jahroma, Bor, Orehhovo-Zujevo, Tosno) komplekteeriti mudelit 677M siiski veel 2004. aastani. Kokku toodeti 27 aasta jooksul Likinos 194183 seda tüüpi bussi, millest eksporditi 7133 (16 eri riiki).
Endise NSV Liidu linnades kasutati LiAZ-677 tüüpi busse aktiivselt 2000. aastate esimese pooleni, viimastel aastatel on antud mudel käigust võetud näiteks Moskva (2004), Peterburi (2006), Kiievi (2004) ja Minski (2007) linnaliinidelt. Väiksemates kohtades on käesolev bussitüüp siiski veel siin-seal kasutuses.
Eestis leidsid LiAZ-677 versioonid laialdast kasutamist Ida-Virumaa linnades (põhiliselt Kohtla-Järvel ja Narvas), mujal Eestis kasutati antud bussitüüpi suhteliselt vähe. Mudeli mitte just kõige parema maine põhjusteks Eestis olid vilets koostekvaliteet, janune (reaalne kütusekulu üle 50 l/100 km) bensiinimootor ZiL-375, eesmootori tõttu ebaefektiivne ruumikasutus ning lärmakas ja väikest lõppkiirust lubav kahekäiguline automaatkäigukast. Oma rolli mängisid seal ka Ida-Virumaa bussiettevõtete head sidemed Venemaaga. Samuti kasutati mõnel pool Eestis LiAZ-677M busse kauplusautona.
Albert II (Belgia)

Albert II (sündinud 6. juunil 1934) oli 1993–2013 belglaste kuningas. 
Ta on kuningas Léopold III ja tema esimese abikaasa Rootsi printsess Astridi noorem poeg, täieliku nimega Albert Félix Humbert Théodore Christian Eugène Marie. 
3. juulil 2013 teatas Albert II, et loobub 21. juulil troonist oma poja Philippe'i kasuks. Ta külastas juunis 2008 Eestit.

Lapsepõlv

Prints Albert  oli kuningapaari kolmas laps ning tal oli vanem vend Baudouin, ei arvatud, et temast kunagi kuningas saab. Tema ristivanemad olid Bourbon-Parma prints Felix ja Belglaste kuninganna Elisabeth). 
Ta õppis Institut Le Rosey erakoolis Šveitsis ning troonipärija sai temast 1951. aastal, kui tema vennast Baudouinist sai Belglaste kuningas. Kui Baudouin 1993 ilma järeltulijateta suri, sai Albert'ist kõige vanem Belgia kuningas, kes troonile tõusnud. Enne seda kandis ta Liège'i prints tiitlit, mille lõi Albert'ile kasutamiseks tema isa.
Ingrid Albrecht

Ingrid V. Albrecht on USA filosoof, kes tegeleb moraalifilosoofiaga.
Ta on Lawrence'i Ülikooli filosoofia abiprofessor.
Hariduse sõnaraamat

"Hariduse sõnaraamat" oli 1908–1909 Tartus ilmunud, ent pooleli jäänud eestikeelne haridusteemaline entsüklopeedia (sõnaraamat); ühtlasi teine eestikeelne entsüklopeedia. Entsüklopeedia ilmus vihkudena ja kokku ilmus 7 vihku. Entsüklopeediast jõuti välja anda vihud A-tähest kuni D-täheni. Entsüklopeedia toimetaja oli Jakob Martin Muide. Entsüklopeedia andis välja P. Schmidt.
Lushani maakond (Sichuan)

Lushani maakond (芦山县; Lushan Xian (Lúshān Xiàn)) on maakond (3. järgu haldusüksus) Hiinas Sichuani provintsis Ya'an Shi's Ya'anist põhjas. Geograafilised koordinaadid on 30°26' N, 103°00'.
Kõrgus merepinnast on üle 1500 m.
Pindala on 1364 km², elanike arv on umbes 120 000 (1999. aastal 121 899).
Keskus on Luyangi suurvald (芦阳镇).
Sihtnumber on 625600.

Haldusjaotus

Maakond koosneb viiest suurvallast ja neljast vallast.
Saksa sõjavangilaagrid Eestis

Saksa sõjavangilaagrid Eestis on ülevaatlik artikkel ajavahemikul 1941 kuni 1944 Eestimaal Saksa okupatsiooni ajal tegutsenud sõjavangilaagritest.
Korvpalli Meistriliiga 2010/2011

Play-off mängud

Play-off vooru pääsesid põhiturniiri kuus paremat meeskonda. Esimesed kaks meeskonda pääsesid otse poolfinaalidesse.

Veerandfinaalid

Veerandfinaalides läksid omavahel kokku põhiturniiri kolmas ja kuues meeskond ning neljas ja viies meeskond. Edasipääsuks oli vaja koguda kolm võitu (maksimaalselt 5 mängu).

Poolfinaalid

Poolfinaalides läksid vastamisi põhiturniiri võitja ja põhiturniiril neljanda ja viienda koha saanud meeskondade vahel peetud veerandfinaali võitja ning põhiturniiril teise koha saanud meeskond ja põhiturniiril kolmanda ja kuuenda koha saanud meeskondade vahel peetud veerandfinaali võitja. Edasipääsuks oli vaja koguda kolm võitu (maksimaalselt 5 mängu).

Kolmanda koha mängud

Kolmanda koha ehk pronksi mängudest võtsid osa meeskonnad, kes kaotasid poolfinaalides. Kodusaali õigus oli meeskonnal, kes asetses põhiturniiri lõppedes paremal kohal. Pronksmedali saamiseks oli vaja teenida 2 võitu.

Finaalmängud

Finaalmängudes osalesid poolfinaalide võitjad. Kodusaali eelise teenis põhiturniiril parema koha saanud meeskond. Meistritiitli saavutamiseks oli vaja teenida 4 võitu.
Thomas Johann Seebecki elektroonikainstituut

Thomas Johann Seebecki elektroonikainstituut on Tallinna Tehnikaülikooli struktuuriüksus infotehnoloogia teaduskonnas.

Elektroonikainstituut

Elektroonikainstituut moodustati TTÜ süsteemitehnika teaduskonnas elektroonika kateedri baasil.
Instituut korraldas õppetööd 4-aastase inseneriõppe ja 2-aastase magistriõppe elektroonika õppekava alusel.
Õppekava muudeti üleminekul bakalaureuse- ja magistriõppele (nn. 3+2 malli järgi) "Elektroonika ja biomeditsiinitehnika" õppekavadeks (IAEB ja IEAM) ja seejärel "Elektroonika ja bioonika" õppekavadeks. Doktoriõpe toimus teaduskonna doktoriõppe õppekava järgi.
Elektroonikainstituudi õppetoolid olid elektroonikadisaini õppetool, rakenduselektroonika õppetool ja mõõteelektroonika õppetool. Hiljem toimusid instituudis struktuuri muutmised, mille tulemusena koondati õppetöö korraldamine ühte õppetooli. Teadus-arendustöö struktuurseteks üksusteks said laboratooriumid.
Elektroonikainstituudi professorid ja õppetooli juhatajad on olnud Enn Velmre, Mart Min, Ants Laansoo, Vello Männamaa ja Toomas Rang.
Elektroonikainstituudi dotsendid on olnud Uljas Tamm ja Mihhail Pikkov.
Juhtivteadur on olnud Mart Min.
Elektroonikainstituut osales Elektroonika Kompetentsikeskuse moodustamises 1993. aastal ja selle töös kuni Keskuse toimimise lõpuni 1999. aastal.
Aastal 2000 liitus süsteemitehnika teaduskond ja selle koosseisus ka Elektroonikainstituut Infotehnoloogia teaduskonnaga.

Thomas Johann Seebecki elektroonikainstituut

2011. aastal sai instituut nimeks Thomas Johann Seebecki elektroonikainstituut.
Teadus- ja arendustöö toimub Instituudis kahes teaduslaboris:

- Kognitroonika teaduslabor (KOEL) ja

- Siduselektroonika teaduslabor (SIEL)
2017 aastal toimunud TTÜ struktuurireformide käigus liitus Thomas Johann Seebecki elektroonikainstituudiga TTÜ Raadio- ja Sidetehnika Instituut.
Õppetöö korraldamisega Instituudis tegeleb selleks moodustatud Elektroonika ja sidetehnika õppekeskus.
Õppetöö toimus bakalaureuseõppes õppekava Elektroonika ja kommunikatsioon järgi, alates 2017. aasta vastuvõtust toimub see õppekava Arvutisüsteemid IACB17 peaerialal 2 "Elektroonika ja telekommunikatsioon" järgi.
Magistriõppes toimub õppetöö õppekava Elektroonika ja kommunikatsioonitehnoloogiad IVEM11 järgi spetsialiseerumisega järgmisele kolmele peaerialale: 6 Elektroonika, 7 Kommunikatsioonitehnoloogiad ja 8 Kaasaegsed nanomaterjalid ja pooljuhtelektroonika.
Doktoriõpe toimub Instituudis vastavuses teaduskonna õppekavale Info- ja kommunikatsioonitehnoloogia IAQD02.
Eesti Rahvuslik Mehaanika Komitee

Eesti Rahvuslik Mehaanika Komitee (lühend: ERMK) on Rahvusvahelise Teoreetilise ja Rakendusmehaanika Liidu (inglise International Union of Theoretical and Applied Mechanics, lühendatult IUTAM) Eesti kontaktorgan.
ERMK asutati 1991. Aastal 1992 sai ERMK IUTAMi liikmeks.
ERMK on osalenud mitmes Eesti mehaanikaprogrammi töös.
Kirschau

Kirschau on küla Saksamaal Saksimaa liidumaal Bautzeni kreisis Schirgiswalde-Kirschau linnas. 2011. aastani kuulus Kirschau valda.
Kaido Reivelt

Kaido Reivelt (sündinud 29. oktoobril 1970) on Eesti füüsik ja teaduse populariseerija ning Tartu Ülikooli Füüsika Instituudi õppedirektor ja endine sõudja.

Teadustöö

Kaido Reivelt tegutseb laineoptika alal leviinvariantsete laineväljadega (X-wave). Kaido kaitses väitekirja akadeemik Peeter Saari juhendamisel.

Ühiskondlik tegevus

Kaido Reivelt on keskkonnaprogrammi GLOBE Eesti koordinaator.
Students for a Free Tibet

Students for a Free Tibet ('õpilased vaba Tiibeti eest') on ülemaailmne rohujuuretasandi võrgustik, mis koosneb õpilastest, üliõpilastest ja aktivistidest, kes töötavad Tiibeti rahva inimõiguste ja vabaduse nimel. Võrgustiku liikmed kasutavad hariduslikku, oma vaateid propageerivat ja vägivallatut otsest tegevust, et saavutada Tiibeti iseseisvust. Liikumine toetab Tiibeti enesemääramist, toetudes maa iseseisvale ajaloole, ning taunib Hiina valitsuse tegevust, mis kahjustab Tiibeti inimeste põhiõigusi, kultuuripärandit, keskkonda, keelt ja religiooni.
Mittetulundusühingu asutasid 1994. aastal New Yorgis Tiibeti iseseisvust pooldavad tiibetlased, nende toetajad ja üliõpilased. Alguses oli nende tegevus suunatud kaastudengite teadlikkuse tõstmisele. Praegu on võrgustikul üle 650 haru ülikoolides ja keskkoolides rohkem kui 100 riigis.
Toomas Podar

Toomas Podar (sündinud 8. mail 1956 Tartus) on Eesti arstiteadlane ja endokrinoloog.

Elulugu

Toomas Podar on Uno Podari poeg.
Lõpetas 1974 Tartu 2. Keskkooli, 1980 Tartu Ülikooli arstiteaduskonna, meditsiinikandidaat (1988, Moskva I Meditsiiniinstituut), väitekiri "Клиническая оценка лечения больных диффузным токсическим зобом мекразолином по показателям гуморального иммунного ответа", tervishoiumagister (1991, Pittsburghi Ülikool, Pennsylvania), meditsiinidoktor (1994, TÜ), väitekiri "Incidence of childhood onset type 1 diabetes mellitus in Estonia". Oli 1980–88 TÜ hospitaalsisehaiguste kateedri assistent, 1988–90 dotsent, 1990–92 USA-s Pittsburghi Ülikooli teadur, 1992 TÜ sisekliiniku dotsent, 1993–99 Tartu Ülikooli Kliinikumi (TÜK) endokrinoloogiahaigla peaarst, 2000–02 TÜK-i endokrinoloogiaosakonna juhataja, 2002– OÜ Endokrinoloogiakeskus tegevjuht Tartus; ühtlasi 1995–98 TÜK-i juhatuse liige, 1998–2000 TÜ külalisprofessor.

Teadustöö

Uurimisvaldkonnad: kilpnäärme autoimmuunsed haigused, suhkurtõve epidemioloogia. Koordineerinud Ülemaailmse Tervishoiuorganisatsiooni ja Euroopa Komisjoni suhkruhaiguse uurimisprojekte Eestis. Oli 1994–2000 EV Sotsiaalministeeriumi endokrinoloogianõunik, seejärel endokrinoloogia erialakomitee liige. Aastast 2004 Euroopa Komisjoni ekspert. Eesti Endokrinoloogide Seltsi liige, 1992–98 esimees. Aastast 1992 kõrgema kategooria endokrinoloog. Üle 70 teadustrükise.
Bullitti maakond

Ajalugu

Maakond moodustati 1796. aastal.
Artur Ranne

Artur Ranne (kuni 1936. aastani Artur Pastarus; 23. mai 1912 Narva – 14. juuni 1988 Tallinn) oli eesti muusik ja laulutekstide tõlkija.
Ranne õppis viiulimängu Narva muusikakoolis ja aastail 1926–1929 Tallinna konservatooriumis Alfred Papmehli õpilasena. Pärast noorteaja läbimist Eesti mereväes suunati ta miinilaevale Suurop, kus ta asutas ansambli, mille koosseisus mängis kuni 1934. aastani. Selle ansambliga liitus peagi ka Raimond Valgre, kellega Artur Ranne hiljemgi mitmes Tallinna restoranis koos mängis.
Alates 1933. aastast toimetas ta väljaannet «Modern Lööklaulud», tõlkides selle jaoks ka laulutekste. Peagi kutsus ta väljaandele kaastööd tegema Raimond Valgre, kes aitas tal laule valida, noote joonistada ja varustada meloodiaid akordimärkidega. Samas väljaandes ilmusid ka Raimond Valgre esimesed laulud.
Pärast sõda mängis ta muu hulgas John Pori orkestris ja ENSV Riikliku Filharmoonia estraadiorkestris.
Lagle Parek

Lagle Parek (sündinud 17. aprillil 1941 Pärnus) on Eesti ühiskonnategelane ja poliitik. Parek kuulub Isamaa erakonda. Ta oli Eesti Rahvusliku Sõltumatuse Partei asutajaliige 1988 ning esimees aastail 1988–1992. Ta oli Eesti Kongressi liige. Aastatel 1992–1993 oli Lagle Parek Eesti Vabariigi siseminister Mart Laari esimeses valitsuses. Lagle Parek on aastast 1997 heategevusühingu Caritas Eesti MTÜ asutajaid, selle juhatuse liige ja tegevjuht. Viimastel aastatel on ta tegelnud Eestit läbiva, Piritalt Vastseliinani ulatuva kultuuri- ja loodusväärtuslikke paiku läbiva palverännutee rajamisega.

Elukäik

Kuigi Lagle Parek koolitee pidi algama Pärnus, tuli tal viis esimest aastat koolis käia Venemaal Novosibirski oblastis. Ta küüditati seitsmeaastasena 1949. aasta märtsis koos õe Eva-Marju (vabadusvõitleja Heiki Ahoneni ema), ema Elsbeti ja vanaema Annaga (näitleja Anna Markus) Siberisse, kus ta oli vanaemaga asumisel neli aastat, sest ema toodi peagi Siberist Eestisse tagasi ja pandi vangi. Lagle Pareki isa Karl Parek oli Eesti Vabariigi kaadriohvitser ja ema Elsbet Parek (Markus) oli Pärnu muuseumi direktor.
Pärast naasmist lõpetas Lagle Parek 1960. aastal Tallinna Ehitustehnikumi, mille järel töötas paarkümmend aastat Maaehitusprojektis, Kultuuriväärtuste Projekteerimise Instituudis jm.

Osalemine poliitikas

1980. aastatel liitus Lagle Parek dissidentliku liikumisega. 1983. aastal mõisteti ta vangi ja saadeti Mordva naispoliitvangide vanglasse. Nelja-aastase vangistuse järel Eestisse naasnud Lagle Parekist sai 1987. aastal Hirvepargi miitingu üks korraldajaid. Ta oli Nõukogude Liidu esimese opositsioonipartei, Eesti Rahvusliku Sõltumatuse Partei, asutajaliige 1988. aastal ja selle esimees neli aastat. Ta on jätkanud eelmisele vastava põhiliiniga parteide liitumisel tekkinud Isamaaliidus ja Isamaa Erakonnas.
1992. aasta Eesti presidendivalimistel sai Parek 19 837 häält ehk 4,2332% häältest. Ta on tegev olnud Tallinna Linnavolikogus ja Pirita Halduskogus.
Orava vald

Loodus

Orava vald on looduslikult mitmekesine. Vallas on neli järve: Orava, Solda, Mustjärv ja Kõvera järv. Valla üheks piiriks on Järvepää järv. Peale selle on kaks jõge: Piusa jõgi ja Mädajõgi ning kolm oja: Rebasmäe, Tuderna ja Kamnitsa oja.
Orava valla territooriumile jääb osa Orava ja Ilumetsa metskonnast. Riigi metsamaad on vallas 9142,9 ha. Vallas olevaid metsi on nimetatud Eesti ühtedeks ilusamateks ning neid on iseloomustavat suur tootlikkus ja mitmekesisus nii liigiliselt koosseisult kui ka paiknevuselt. Metsa on ligikaudu 10 000 ha, põllumaa all on ligikaudu 7000 ha. Elanikkonna põhiliseks tegevuseks on põllu- ja metsamajandus.
Valla tähtsamaks maavaraks on Piusas leiduv riikliku tähtsusega kvartsliiv. Eesti maavarade komisjon on kinnitanud aktiivseks tarbevaruks 1 816 000 m³.
Vallas on kolm looduskaitseala kogupindalaga 34,7 ha: Ilumetsa meteoriidikraatrid 2,5 ha, Rebasmäe allikas 1,2 ha ja Piusa koopad 31 ha.
Piusa koobaste looduskaitseala on moodustatud Põlva RSN TK 30. septembri 1981 otsusega nr 180 (idapoolsed koobastikud) ja laiendatud Põlva Maavalitsuse 15. jaanuari 1992 määrusega nr 16 lahustükiga (läänepoolsed koobastikud). Piusa on kujunenud üheks turistide põhikülastusobjektiks Kagu-Eestis.

Ajalugu

Orava nime on mainitud ürikutes 1638. aastal "Orava Lauri" nime all. 18. sajandil rajati Orava karjamõis, mis kuulus parun Liphardile.
Perioodil 1919–1940 kuulus Orava vald Võru maakonna koosseisu. 1961. aastal liideti Suuremetsa külanõukogu (endine Orava vald) Põlva rajooniga. Suuremetsa valla staatus ennistati 26. märtsil 1992. Vald nimetati ümber Orava vallaks sama aasta 30. aprillil.
Tambovi oblast

Rahvastik

Tambovi oblastis elas 1989. aasta rahvaloenduse andmetel 1 320 763 ja 2002. aasta rahvaloenduse andmetel 1 178 443 inimest. 2008. aasta alguses oli oblasti rahvaarv 1 106 000 ja 2010. aasta rahvaloenduse andmetel 1 092 396. Linnades elas 58,7% rahvastikust. Oblastis on 8 linna, suuremad neist on Tambov, Mitšurinsk, Rasskazovo ja Moršansk.
Beetakiirgus

Beetakiirgus on beetaosakestest (β) koosnev ioniseeriv radioaktiivne kiirgus, mis tekib beetalagunemisel. Beetakiirgus võib olla negatiivne (koosneb negatiivsetest beetaosakestest (β–) elektronidest) või positiivne (koosneb positiivsetest beetaosakestest (β⁺) positronidest).

Beetakiirguse mõju ainele

Kuna beetakiirgus koosneb suure energiaga laetud osakestest (elektronidest või positronidest), siis on beetakiirgus ioniseeriv kiirgus. Negatiivne beetaosake võib neelduda aatomis tekitades negatiivse iooni. Samuti võib negatiivne beetaosake hajuda aatomi elektronkattelt ilma neeldumata. Sellisel juhul beetaosake pidurdub andes osa oma energiast üle aatomile, mis läheb ergastatud olekusse. Põhiolekusse naasmiseks kiirgab ergastatud aatom footoni tekitades röntgenikiirguse.
Positiivse beetakiirguse moodustavad prootonid annihileeruvad kohtudes elektronidega.

Varjestamine

Beetakiirguse läbimisvõime on umbes sada korda suurem kui alfakiirgusel, kuid palju väiksem kui gammakiirgusel. Beetakiirguse peatamiseks on vaja õhukest metall-lehte.
Beetakiirgus võib tekitada inimesel kiirgustõbe, vähki ja raskemal juhul isegi surma. Siiski on beetakiirgusega kaasnev gammakiirgus inimesele palju ohtlikum.
Böömimaa Elisabeth

Böömimaa Elisabeth ehk Pfalzi Printsess Elisabeth (26. detsember 1618 – 11. veebruar 1680) oli protestantliku Pfalzi kuurvürsti Friedrich V ehk Böömimaa kuninga Friedrich I ja Pfalzi kuurvürstinna, Böömimaa kuninganna Elizabeth Stuarti kolmas laps ning vanim tütar. 
Sündinud Saksamaal Heidelbergis, veetis oma noorusaastad Haagis Madalmaades, kuhu ta perekond põgenes pärast Friedrich V otsustavat kaotust Böömi sõjas. Ta sai hea keele- (vanakreeka, ladina, prantsuse, inglise ja saksa) ning üldhariduse (loogika, matemaatika, poliitika, filosoofia ja loodusteadused) ning teenis tänu oma mitmekülgsetele teadmistele vendadelt-õdedelt hüüdnime "La Grecque" (prantsuse keeles kreeklanna).
Ta on tuntud kirjavahetuse tõttu kuulsa prantsuse filosoofi René Descartesiga, milles ta tõi esile Descartesi substantsidualismi olemusliku keha-vaimu probleemi. See kirjavahetus oli oluliseks inspiratsiooniks Descartesi "Hinge passioonidele" (1649). Descartesi kirjad Elisabethile avaldati juba Claude Clerselier' toimetatud Descartesi kirjavahetuse postuumses väljaandes. Elisabeth keeldus aga oma eluajal endapoolsete kirjade avaldamisest ning A. Foucher de Careili toimetatud väljaandes ilmunud ning hiljem Charles Adami ja Paul Tannery koondväljaandessegi koondatud kirjad on tõenäoliselt Elisabethi kirjade 18. sajandi algusest pärinevad koopiad.
1660. aastal siirdus ta taas Saksamaale ning andis Herfordi nunnakloostris nunnavande. 1667. aastal nimetati ta Herfordi abtkonna abtissiks. Temast sai abtkonna maade tõhus valitseja, aga ka varjupakkuja usu tõttu tagakiusatuile (näiteks Jean de Labadie õpetuse järgijatele). 1679. aastal jäi Elisabeth vesitõppe ja suri 1680. aastal ravi leidmata.
Ernst Ristmägi

Ernst Ristmägi (13. november 1907 Peterburi – 26. detsember 1976 Tallinn) oli Eesti NSV partei- ja riigitegelane.
Ta lõpetas aastal 1925 Leningradi Balti tehase tehnikakooli, õppis aastatel 1936–1937 ÜK(b)P KK juures asuvas Kõrgemas Parteikoolis, aastatel 1939–1941 Moskva Kaganovitši nimelises Tööstusakadeemias,
Ta töötas aastatel 1925–1939 Leningradi Balti Laevaremonditehases treialina, aastatel 1936–1937 Leningradi Raadiotehases nr 210 treiali ja partorgina, aastatel 1937–1938 ÜK(b)P Leningradi Vassili saare Rajoonikomitee instruktorina, aastatel 1938–1939 Leningradi Optika-mehaanikatehases nr 5 meistrina, aastatel 1941–1942 Sverdlovski oblastis Nižni Tagili Tööstuskoolis nr 4 meistrina, aastatel 1942–1944 Nižni Tagili Metallurgiatehase parteikomitee sekretäri asetäitjana.
Aastatel 1944–1945 töötas ta EK(b)P Keskkomitee tööstusosakonna juhatajana ja EK(b)P Tallinna Linnakomitee kaadrisekretärina, aastatel 1945–1946 EK(b)P Harju Maakonnakomitee I sekretärina. Aastatel 1946–1949 oli ta Eesti NSV kohaliku tööstuse minister, aastatel 1949–1950 Eesti NSV Ministrite Nõukogu alaline esindaja NSV Liidu Ministrite Nõukogu juures Moskvas. Aastatel 1950–1951 oli ta Eesti NSV kergetööstuse minister, aastatel 1951–1952 EK(b)P Tallinna Linnakomitee I sekretär, aastatel 1952–1953 EKP Tallinna oblastikomitee I sekretär, aastal 1953 Eesti NSV toidukaupade ja kergetööstuse minister, aastatel 1953–1955 Eesti NSV laiatarbekaupade minister ja Eesti NSV tekstiilitööstuse minister. Aastatel 1955–1958 oli ta EKP Keskkomitee sekretär, aastatel 1958–1962 Tallinna Vineeri- ja Mööblivabriku direktor.
Aastast 1962 oli ta personaalpensionär. Ta suri 26. detsembril 1976 Tallinnas ja ta maeti 29. detsembril 1976 (surnuaia andmebaasis Ernst Ristimägi nime all) Metsakalmistule.

Isiklikku

Tema tütar on venekeelne Eesti ajakirjanik Irina Ristmägi (sünd. 1940).
Gravitatsioon (film)

Sisu

Geniaalne biomeditsiinitehnik dr Ryan Stone, kes on esimesel süstikumissioonil koos veteranist astronaudi Matt Kowalskiga, jääb orbiidile lõksu, kui süstik kosmoseprügi tõttu puruneb ja viiest meeskonnaliikmest kolm surma saavad. Ainsana ellu jäänud Stone ja Kowalski üritavad seejärel iseseisvalt leida tee tagasi Maale, sest side Maaga on kadunud ja appi tulemas pole kedagi.
2016. aasta kergejõustiku sisemaailmameistrivõistlused

2016. aasta kergejõustiku sisemaailmameistrivõistlused olid 16. sisemaailmameistrivõistlused kergejõustikus, mis toimusid 17.–20. märtsil Portlandis USA-s Oregon Convention Centeris.
Portland sai võistluste korraldamise õigused 15. novembril 2013 IAAF-i kongressil Monacos. Teiseks kandidaatlinnaks oli Birmingham Suurbritannias. See oli esimene kord pärast 1987. aastat, mil maailmameistrivõistlused toimusid USA-s.
Võistlustel osales 547 sportlast 148 riigist.
Eesti sportlastest olid maailmameistrivõistlustel esindatud Ksenija Balta kaugushüppes ja Marek Niit 400 meetri jooksus.
Maailmameistrivõistlustest ei võtnud osa Venemaa sportlased, kuna IAAF peatas arvukate dopinguskandaalide tõttu Venemaa liikmesuse.