google/wiki40b huggingface dataset:
Rudolf Höß

Rudolf Franz Ferdinand Höß (25. november 1900 Baden-Baden – 16. aprill 1947 Oświęcim) oli Saksamaa sõjaväelane. Ta juhtis Auschwitzi koonduslaagrit 4. maist 1940 kuni novembrini 1943.
1941. aasta juunis kutsuti Höß oma hilisema tunnistuse kohaselt Berliini kohtuma SS-Reichsführeri Heinrich Himmleriga "isiklikke käske saama". Himmler teatas Hößile, et Hitler on andnud käsu Euroopa juutide füüsiliseks hävitamiseks. Himmler oli valinud Auschwitzi sellepärast, et see oli hõlpsalt raudteed mööda juurdepääsetav ja piisavalt suur, et võimaldada hävituskoht ümbruskonnast isoleerida. Nimelt oli kogu Auschwitzi kompleks 81 km² suurune, kohalikud elanikud olid sealt minema aetud. Himmler teatas Hößile, et edaspidi hakkab ta käske saama Adolf Eichmannilt. Himmler nimetas projekti ülisalajaseks, mis tähendas, et sellest ei tohi kellelegi rääkida. Höß teatas, et pidas saladust, välja arvatud see, et ta 1942. aasta lõpus rääkis sellest oma naisele.
Pärast Treblinka koonduslaagri külastamist ja seal inimeste hävitamise meetodite õppimist katsetas ja täiustas Höß massihukkamiste meetodeid, mis tegid Auschwitzist kõige tõhusama lõpliku lahenduse vahendi ja holokausti kõige võimsama sümboli. Hößi jutu järgi saabus laagri normaalse töö käigus nelja kuni kuue nädala pikkuste perioodide jooksul iga päev kaks-kolm rongi, igaühes umbes 2000 vangi. Vangid laaditi Auschwitz-Birkenau laagris maha ja töökõlblikud saadeti barakkidesse, ülejäänud kohe gaasikambritesse. Kõigepealt ehitati "sügavale metsa sisse" mõned väikesed gaasipunkrid, et vältida avastamist. Hiljem ehitati 4 suurt gaasikambrit ja krematoorium, et tappa järjest tõhusamalt, sest vange saabus järjest rohkem. Seetõttu said hukkamised ümbruskonnale üldiselt teatavaks, ilma et neist oleks kellelegi räägitud.
Höß ehitas gaasikambrid 10 korda suuremad kui Treblinkas, nii et neis sai korraga tappa mitte 200, vaid 2000 inimest. Ta rääkis hiljem:
„Veel üks täiustus, mille me tegime, seisnes selles, et Treblinkas teadsid ohvrid peaaegu alati, et neid hakatakse hukkama. Auschwitzis õnnestus meil ohvreid petta, panna nad arvama, et nad läbivad täide hävitamise protseduuri. Muidugi, sageli taipasid nad meie tõelisi kavatsusi ning mõnikord oli meil selle tõttu mässe ja probleeme. Väga sageli peitsid naised oma lapsi riiete alla, kuid muidugi, kui me nad üles leidsime, saatsime lapsed sisse hukkamisele.“
– 
Höß tunnistas, et Himmler isiklikult külastas 1942. aastal Auschwitzi ja "jälgis üksikasjalikult ühte töötlemist algusest lõpuni". Eichmann külastas Hößi sõnul laagrit ja jälgis selle toimimist sageli. 
Nürnbergi tribunalil oli Rudolf Höß tunnistaja Ernst Kaltenbrunneri, Oswald Pohli ja saksa ettevõtte IG Farben vastu.
1946 anti Höß Poolale välja. Ta hukati Poola kohtu 2. aprilli 1947 otsusega poomise teel.
Kaleva (koor)

Kaleva on Tallinnas tegutsev segakoor.
Koori dirigent on Tiina Savisaar.

Ajalugu

Koor asutati 1949  ja see tegutses Tallinnas Jaan Tombi nimelises Kultuuripalees.
1964 pälvis koor Eesti NSV teenelise koori aunimetuse.
Charles Mingus

Charles Mingus Jr. (22. aprill 1922 – 5. jaanuar 1979) oli kõrgelt hinnatud ja oluliselt džässmuusikat mõjutanud mustanahaline USA džässmuusik, kontrabassimängija, helilooja, ansamblijuht, eksperimenteerija ja muusikaõpetaja. Ta õppis trombooni ja tšellot, kuid loobus tšellomängija karjäärist kontrabassi kasuks, kuna mustanahalistel polnud võimalust tol ajal klassikalises muusikas läbi lüüa. Mingus on saanud oma mitmekülgse loomingu eest nii eluajal kui ka pärast surma mitmeid mainekaid muusikaauhindu.
1993. aastal avaldas USA Kongressi raamatukogu soovi arhiivida kõik Mingusest säilinud dokumendid – noodid, salvestised, kirjavahetus ja fotod – mida asjaosalised kirjeldasid kui "kõige olulisemat džässiajaloo käsikirjakogu". 
Tema arendatud vormiga, tihti massiivseid sümfoonilisi kõlasid sisaldavat hardbop-stiilis muusikat peetakse free jazz'ile üheks teerajajaks. Mingus kirjutas heliloomingut, mis sisaldab kuumi ja hingestatud bebop'i ja hardbop'i meelolusid ja tugevat gospelmuusika vaimsust, mille ta ühendas third stream'i, free jazz'i ja klassikalise muusika elementidega. Ehkki Mingus ise vältis oma heliloomingu liigitamist, lõi ta isikupärast muusikat, mis sulatab klassikalise muusika traditsioone unikaalse eksperimentaalse dzässiga. Muuhulgas väitis ta, et tema peamisteks mõjutajateks on Duke Ellington ja kirik. Minguse tuntuim kooslus on sekstett koos Dannie Richmondi, Jaki Byardi, Eric Dolphy, Johnny Colesi ja Clifford Jordaniga.
1970. aastate keskpaigaks põdes Mingus amüotroofilist lateraalskleroosi, mis hävitas ta suurepärase pillimängutehnika sedavõrd, et elu lõpupoolel ta ei suutnud enam pilli mängida. 
Mingus oli väga viljakas – 30 albumit kümne aasta jooksul! Osad džässiajaloolased peavad tema parimaks kompositsiooniks "Epitaphi", mis on kirjutatud 30-liikmelisele orkestrile. Teos on 4235 takti pikk ja kestab umbes 2 tundi, mis teeb sellest maailma pikima džässikompositsiooni läbi aegade. Teost mängiti esmakordselt pea kümme aastat pärast helilooja surma.
Enda sõnul pidas ta oma loomingust parimaks third stream'i vaimus kirjutatud lugusid ning 1972. aastal ilmunud albumit "Let My Children Hear Music", kus ta kasutab muuhulgas lisaks suurele džässorkestrile erinevaid seadjaid ja dirigente.
Charles Mingus suri 56-aastasena Mehhikos Cuernavacas, kuhu ta oli reisinud end ravima. Minguse tuhk on puistatud Gangese jõkke Indias.
Vana-Kuuste raudteepeatus

Vana-Kuuste raudteepeatus on raudteepeatus Tartu–Koidula raudteeliinil Tartumaal Kambja vallas Vana-Kuustel.
Peatuse vana asukoht asus  Tartust 15.9 kilomeetri kaugusel. Avamisel jäi see Vana-Kuuste valda. Seoses raudtee renoveerimistöödega muudeti peatuse asukohta. Uus peatus asub Tartust 15,5 kilomeetri kaugusel. Peatuses on lühike perroon.
Karl I (Austria-Ungari)

Karl I (17. august 1887 Persenbeugi loss, Persenbeug-Gottsdorf, Alam-Austria, Austria-Ungari – 1. aprill 1922 Funchal, Madeira, Portugal) oli viimane Austria keiser ja Ungari kuningas (Károly IV) 1916–1918.
Ta oli keiser Franz Joseph I venna Karl Ludwigi teise poja Otto (1865–1906) vanim poeg ja sai troonipärijaks pärast Franz Ferdinandi mõrvamist. Ta abiellus 1911. aastal Bourbon-Parma soost printsessi Zitaga (1892–1989), kellega tal oli 8 last.
21. novembril 1916 sai temast pärast vana keisri surma viimane Austria keiser ja Ungari kuningas. Enne seda oli ta teeninud ohvitserina Austria sõjaväes. Keisrina oli ta ühtlasi armee ülemjuhataja. Ta püüdis sõda lõpetada, enne kui see tema riigi hävitab, kuid Saksamaa vastuseisu ja Antandi leppimatuse tõttu osutus see võimatuks. Teda ei päästnud ka katse muuta riiki autonoomsete rahvusüksuste föderatsiooniks, sest Antant oli juba asunud toetama Tšehhoslovakkia ja Jugoslaavia loomist ning nii ei olnud Habsburgide impeeriumile enam kohta. 
11. novembril 1918 loobus Karl osalusest Austria valitsuses ning 13. novembril tegi ta seda ka Ungaris. Ent troonist ta ei loobunud ning ootas sobivat hetke, et restauratsiooni üritada. Sobiv hetk paistis selleks olevat 1921. aasta kevadel, kui Ungaris tugevnesid monarhistlikud meeleolud ja ka Antant tundus neid soosivat. Ungari oli tol ajal ametlikult kuningriik, ehkki kuninga asemel valitses regent (riigihoidja) Miklós Horthy de Nagybánya. Kuid Horthy ei tahtnud mingist Habsburgide restauratsioonist kuuldagi, pealegi valmistusid Karli trooniletõusmise järel Ungarisse tungima nii Tšehhoslovakkia, Rumeenia kui ka Jugoslaavia, kes ilmselt kartsid Suur-Ungari taastamist. Horthyl õnnestus Karl ümber veenda ning too lahkus oma perega taas Šveitsi. 
Tema naine Zita õhutas Karli tegema veel ühte meeleheitlikku katset, et saada enda kätte püha Istváni trooni. Sügisel 1921 sisenes Karl uuesti Ungarisse ning tal läks korda koguda husaariarmee, teda toetasid ka magnaadid, kes lootsid aadli tegeliku ülemvõimu all oleva riigi taastamist. Budaörsi lahingus said Karli väed lüüa ning ta vangistati ja saadeti eksiili Madeira saarele, kus ta 1922. aastal vaid 34-aastaselt suri. 

Aastal 2004 kuulutati Karl katoliku kiriku poolt õndsaks, mis on viimane samm enne pühakuks kuulutamist. See võib aset leida juba lähemas tulevikus, sest pühakult nõutavat kolm imetegu olevat tal olemas ning väidetavasti elanud ta ka vaga ja harda katoliiklase elu, lisaks võidelnud ta pidevalt rahu saavutamise eest ja seadnud sisse maailma esimese kultuuriministeeriumi.
Vana-Lõuna tänav

Vana-Lõuna tänav on tänav Tallinnas Kesklinna linnaosas Veerenni ja Uue Maailma asumis. Vana-Lõuna tänav algab Tatari tänavalt, ristub Herne, Vineeri ja Koidu tänavaga ning lõpeb Pärnu maantee viadukti juures Tehnika tänaval.
Vana-Lõuna tänav on ligikaudu 750 meetri pikkune.
Vana-Lõuna 37 asub 1905. aastal valminud Herman Geselliuse, Armas Lindgreni, Eliel Saarineni, endise Lutheri rahvamaja hoone, mis oli hiljem kasutusel Tallinna Vineeri- ja Mööblikombinaadi klubihoonena. Aastatel 1908–1914 tegutses Lutheri rahvamaja ruumides Tallinna Proletaarne Teater.

Tänava nimed ja ajalugu

1786. aastal on tänava nimena fikseeritud Weg nach Steingalgen (Tee Kivivõlla juurde). 1885. aastal sai tänav nimeks Lõuna tänav (saksa keeles Südstrasse, vene keeles Южная улица). 25. septembril 1959 pandi tänavale eesti revolutsionääri Jaan Sihveri (1879–1918) mälestuseks nimeks Jaan Sihveri tänav. 18. oktoobril 1991 pandi tänavale nimeks Vana-Lõuna tänav.
Divock Origi

Divock Okoth Origi (sündinud 18. aprillil 1995 Oostendes) on Belgia jalgpallur. Ta mängib ründajana Premier League'i klubis Liverpool ja Belgia jalgpallikoondises. Tema isa on endine Keenia koondislane Mike Origi.
Ta alustas profikarjääri Prantsusmaal Lille'is. Klubi põhimeeskonnas tegi ta debüüdi hooajal 2012–13. 2014. aasta juulis sõlmis ta lepingu Liverpooliga. Hooaja 2014–15 veetis ta veel laenul Lille'is.
Liverpoolis tegi ta debüüdi hooajal 2015–16. Esimese mängu Premier League'is pidas ta 12. septembril Manchester Unitedi vastu. Esimese värava lõi ta Liverpooli meeskonnas 2. detsembril, kui sai liigakarika veerandfinaalis Southamptoni vastu kirja kübaratriki. Esimese värava Premier League'is lõi ta 11 päeva hiljem mängus West Bromwich Albioni vastu. Kui hooajal 2015–16 lõi ta Inglise liigas viis väravat, siis hooajal 2016–17 seitse väravat. Hooaja 2017–18 veetis ta Saksamaa Bundesliga klubis VfL Wolfsburg, lüües liigas kokku kuus väravat.
Hooajal 2018–19 tegi ta Liverpooli meeskonnas debüüdi 2. detsembril mängus linnarivaali Evertoni vastu. Üleminutitel vormistas ta vastaste väravavahi Jordan Pickfordi eksimuse väravaks, tuues Liverpoolile 1:0 võidu. 7. mail 2019 lõi ta mängus Barcelona vastu oma esimese värava UEFA Meistrite Liigas. Liverpool võitis kohtumise 4:0 ja pääses finaali. Finaalis alistati Tottenham Hotspur 2:0 ning Origi lõi mängus viimase värava.
Kuigi Origil oli võimalus esindada koondises Keeniat, otsustas ta Belgia kasuks. Belgia koondises tegi ta debüüdi 2014. aastal. Samal aastal osales ta Belgia koondisega 2014. aasta maailmameistrivõistlustel. Maailmameistrivõistluste teises alagrupimängus Venemaa vastu lõi ta lõpuminutitel värava, tuues Belgiale 1:0 võidu. Ta sai sellega Belgia ajaloo noorimaks väravalööjaks maailmameistrivõistlustel. Samuti kuulus ta Belgia koondisse 2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel.
Tetrakord

Tetrakord ehk tetrahord (vanakreeka sõnast tetrachordon, tetra ‘neli’ + chordē ‘lüüra keel’) on algses tähenduses neljaheliline helisüsteem.
Tänapäeva muusikateoorias on tetrakord neljast heliklassist koosnev heliklassihulk.

Tetrakordide struktuur

Vana-Kreeka muusikateoorias nimetati tetrakordiks neljast helist koosnevat helisüsteemi, mille ambitus on puhas kvart. Antiik-Kreekas kasutati tetrakordi meloodilise konstruktsiooni alusena umbes samal moel nagu keskaja polüfoonilises muusikas kasutati heksakordi ning tonaalses muusikas mažoor- ja minoorheliridu. Sõltuvalt helidevaheliste intervallide suurustest kuulusid terakordid algselt kolme liiki ehk genus'esse: diatoonilised, kromaatilised ja enharmoonilised. Altpoolt ülespoole lugedes diatooniline genus hõlmas intervalle pooltoon – tervetoon – tervetoon, kromaatiline genus põhines järgnevusele pooltoon – pooltoon – väike terts, enharmooniline genus intervallidele veerandtoon – veerandtoon – suur terts. Keskaja muusikateoorias (näiteks "Musica enchiriadis") juurdus vorm tervetoon – pooltoon – tervetoon.

Tetrakord kui registripiirkonna määraja

Aristoxenos kasutas tetrakordi põhilise määrajana üldise notatsioonisüsteemi raames registripiirkondade defineerimisel, tehes vahet rohkem või vähem täiuslikel süsteemidel. Madalaim registripiirkonda määravatest tetrakordidest oli hypaton, sisaldades intervalle vahemikus H – e, järgmine oli meson (e – a). Hypaton'ist oktaavi võrra kõrgem oli diezeugmenon (h – e') ning kõrgeim tetrakord nimetusega hyperbolaion oli oktaavi võrra kõrgem kui meson (e' – a').

Tetrakord tänapäeva muusikateoorias

20.sajandi muusikateoorias nimetatakse tetrakordideks neljast heliklassist koosnevaid heliklassihulkasid. Oma raamatus "Atonaalse muusika struktuur" identifitseerib Allen Forte kaheteistkümne võrdtempereeritud häälestuses heliklassi puhul 29 võimalikku tetrakordi (pluss inversioonilised ekvivalendid). Selle definitsiooni kohaselt nime 'Bach' (ehk B – a – c – h) võib tuletada kromaatilisest tetrakordist A-B-H-C (Allen Forte süsteemis heliklassihulk 4-1 järjestuses B-A-C-H). Anton Webern oma Keelpillikvartetis op.28 kasutab kaksteisthelirida, mis koosneb tetrakordist B-A-C-H ning selle kahest transpositsioonist Dis-E-Cis-D ja Ges-F-As-G, esimene neist inversioonis.
Kalle Holmberg

Kalle Holmberg (kodanikunimi Kaarle Vilhelm Holmberg; 21. juuni 1939 Mikkeli linn – 12. september 2016 Helsingi) oli Soome teatrilavastaja ja näitleja.
Kalle Holmberg lõpetas 1965. aastal Soome Teatrikooli. 1964–1965 oli ta Üliõpilasteatri direktor. 1965–1970 töötas ta lavastajana Helsingi Linnateatris. Samaaegselt oli Holmberg 1968–1971 Soome Teatriinstituudi rektor. 1971–1977 töötas ta Turu Linnateatri pealavastajana. 1981–1982 oli ta KOM-Teatri direktor. 1984–1993 oli Kalle Holmberg Helsingi Linnateatri pealavastaja. 1990. aastatel lavastas ta ka Tampere Töölisteatris, 
1982. aastal lavastas Kalle Holmberg neljaosalise Kalevala-ainelise telefilmi "Rauaaeg".
Kalle Holmberg oli soome lavakunsti silmapaistvamaid uuendajaid.
Mir (Valgevene)

Ajalugu

Alevit mainitakse esimest korda aastal 1345, järgmist korda aga aastal 1395, mil Konrad von Jungingen asula maha põletas. Pärast seda andis Vytautas asula oma vennale Žygimantas Kęstutaitisele. Aastal 1434 läks Mir Petras Simonas Gedgaudaitise valdusse. 
Aastast 1486 kuulus Mir Iliniczitele, kes rajasid asula juurde lossi. Aastast 1583 sai Mir kohaliku krahvkonna keskuseks. Iliniczite kätte jäi Mir kuni aastani 1569, mil asula pärandati Radziwillidele.
Radziwillid rajasid asulasse nii katoliku kui ka õigeusu kiriku. Aastal 1579 sai Mir linnaõigused. Aastal 1655 rüüstasid Miri kasakad. Põhjasõja ajal hõivasid Miri Karl XII väed. XVIII sajandi esimesel poolel hakati Miris tootma riiet ja tegema tikandeid. Rzeczpospolita ajal kuulus Mir Navahradaki vojevoodkonda.
Mirist oli kujunenud paljurahvuseline asula. Miri alevis oli suur juutide kogukond, mis tegeles kaubandusega, lisaks neile elas seal veel palju mustlaseid. Alevis peeti kaks korda aastas laata, tähtis osa laadast oli hobusekaubandus, millega tegelesid põhiliselt mustlased. Miris elas veel palju tatarlasi, kes tegelesid aiandusega. Valgevenelased tegelesid põhiliselt käsitööga.
Aastal 1792 pidasid taganevad Poola väed Vene vägedega linna all Miri lahingu. Alates kolmandast Poola jagamisest aastal 1795 oli linn Venemaa koosseisus, kuuludes nüüd Minski kubermangu. Asula kaotas linnaõigused. Napoleoni sissetungi ajal aastal 1812 toimus Miri all jälle lahing. Selle käigus sai Miri loss kannatada ja asula uued omanikud rajasid uue mõisakompleksi. Aastast 1828 kuulus asula Wittgensteinidele, aastast 1891 aga Światopełk-Mirscytele.
Pärast Esimest maailmasõda kuulus Mir Poola koosseisu, 1939. aastast Nõukogude Liitu. Kuni Teise maailmasõjani oli Miris suur juutide kogukond, mis hävitati peaaegu täielikult (pääses viiskümmend inimest). Miri mustlaste kogukond hävitati aga täielikult. Nii oli pärast sõda Miri rahvaarv ligikaudu poole väiksem.
Ukrainakeelne Vikipeedia

Ukrainakeelne Vikipeedia (ukraina keeles Українська Вікіпедія) on Vikipeedia ukrainakeelne versioon, kus esimeseks artikliks sai Aatom, mille algversioon avaldati 26. jaanuaril 2004. 
Ukrainakeelne Vikipeedia on artiklite arvult 17. kohal.
Seisuga 29. juuli 2019 on selles 924,2 tuhat artiklit. Keeleversiooni arengutaset iseloomustav parameeter "sügavus" on 38 (näiteks eestikeelses versioonis on see 22 ja ingliskeelses koguni 968). Neljandik (26%) artiklitest on bottide loodud.
Administraatoreid on 44 (neist 5 ühtlasi bürokraadid), aktiivseid kaastöölisi 3176.
Ülle Orusalu

Ülle Orusalu (kodanikunimi aastast 1990 Ülle Konovalov; sündinud 10. juulil 1956 Rakveres) on eesti grimeerija ja näitleja.

Isiklikku

Ta on aastast 1990 abielus Ugala muusikaalajuhataja Peeter Konovaloviga.
Rudolf (eesnimi)

Rudolf on mehenimi.
2018. aasta 1. jaanuari seisuga oli see Eestis populaarsuselt 282. mehenimi. 1. jaanuari 2018 seisuga oli Eestis eesnimi Rudolf 460 mehel.
Vladislav Kreida

Klubikarjäär

Kreida jalgpallurikarjäär algas kodulinna klubis TJK Legion, kus ta esindas noortevõistkondi ning 2015-2016 U17 meeskonda. Veebruaris 2016 liitus ta FC Floraga, pallides alguses teise ja esimese duubelmeeskonna eest vastavalt Esiliiga B-s ja Esiliigas.
Debüüdi Flora esindusmeeskonna eest tegi Kreida 17. juulil 2017, kui karikamängus võideti Tartu FC Heliost kodustaadionil 17:1. Kreida tegi kaasa kogu mängu ning sai kollase kaardi. Mõned nädalad hiljem, 8. augustil, õnnestus tal avada Flora esindusmeeskonna eest ka väravaarve, seda 8:0 võiduga lõppenud karikamängus Narva United FC vastu.
Kreida leping FC Floraga kehtib kuni 2020. aasta lõpuni.

Koondisekarjäär

Aastatel 2017 ja 2019 käis Kreida U19 ja U21 koondiste eest platsil kokku 7 korda. A-koondise eest tegi ta debüüdi 11. juunil 2019, sekkudes 82. minutil vahetusest Konstantin Vassiljevi asemele EM-valikmängu Saksamaa vastu. Mäng kaotati 8:0.
Nirk

Välimus

"Loomade elu" andmeil on nirgi tüvepikkus 13–28 cm, saba pikkus 9 cm, mass 40–100 g. Isaste nirkide tüvepikkus on Suurbritannias 202–314 mm, emastel 173–181 mm. Piirkonniti ja alamliigiti on need üpris erinevad. 
Nirgi keha on väike ja silinderjas, vilajas ja väga paindlik. Tal on ühevärviline saba. Nirk meenutab suuresti kärpi, kuid viimase sabaots on must. Suvel on nirk seljalt helepruun, alt valge või kollakas. Levila põhjaosas muutub ta talvel üleni lumivalgeks.

Eluviis

Nirk elab seal, kus leidub palju hiirlasi: põldudel, jäätmaadel, põõsastikel, raiesmikel, metsaservades, põhuhunnikutes ja heinakuhjades, kuid üksnes siis, kui ümbruses ei ole tema peamist toidukonkurenti kärpi. Oma levila lõunaosas on nirk kärbist märksa arvukam, põhjas on vastupidi.
Nirgid on aktiivsed nii öösel kui päeval. Nende toiduks on tavaliselt närilised, periooditi ka näiteks linnumunad. 
Nirk kütib pisinärilisi üllatava osavuse ja energiaga, jälitades neid isegi urgudes ja varjepaikades. Nirk murrab nii palju kui jaksab, võimalusel isegi rohkem kui ära süüa ja ära viia suudab. Sellise tegevusega toob ta inimestele suurt kasu. 
Nirgi sigimist on puudulikult uuritud. Tiineid emaseid ja vastsündinud poegi on leitud nii suvel kui talvel. Nirgi tiinus on lühikese latentsusstaadiumiga ja kestab 35–37 päeva. Pesakonnas on 3–10 poega. Närilisterohkeil aastail sünnib poegi rohkem.
Koerasolge

Morfoloogia

Täiskasvanud solkme ümmargune keha on kaetud kollase kutiikulaga, millel on võimalik eristada ogalist kraniaalset ja kaudaalset osa. Isane uss on 9–13 cm pikk ja 0,2–0,25 cm lai ning emane uss vastavalt 10–18 cm pikk ja 0,25–0,3 cm lai. T. canis munad on 27–85 μm pikad ning omavad ovaalset või sfäärilist kuju, teralist pinda ning paksu seina.

Nakatumine ja elutsükkel

Koerad võivad nakatuda toksokariaasi enamasti kahel moel: nakatunud ema kaudu vahetult kas enne või pärast sündi, või keskkonnast süües teise looma solkme munadega nakatunud väljaheiteid, nakatunud hiirt või muud looma.
Koera organismi sattunud munad kooruvad ning neist saavad vastsed, kes on võimelised läbima seedetrakti seinu. Noortel koerlastel liigub solge vereringe kaudu alveoolidesse ja trahheasse ning sealt köhimise kaudu neelatakse nugiuss tagasi seedetrakti ja maksa. Soolestikus kasvavad noored ussid täiskasvanuks ja hakkavad omakorda mune munema.
Inimene on solkmetele parateenseks ehk mitteadekvaatseks peremeheks, kelles parasiidi vastsed ehk larvid migreeruvad eri elunditesse ja kehaosadesse, kuid ei arene täiskasvanuks. Mitteadekvaatsete peremeeste puhul eelistavad vastsed rännata silmadesse ja kesknärvisüsteemi, kus võivad elada ja säilitada nakatamisvõime kuni peremehe elu lõpuni, kahjustades seal kudesid ja elundeid. Ka üksainuke larv on inimesele tugevalt patogeenne.

Ravi

Inimeste jaoks, kes kannatavad koerasolkme sisikonnainfektsiooni all, kasutatakse ravimitena albendasooli, mebendasooli ja tiabendasooli. Koerte ja kutsikate täiskasvanud solkme ravimiseks kasutatakse anthelmintikume. Parim ravi kutsikatele on püranteelpamoaadiga, mis takistab vastsete reproduktsiooni ja haiguse põhjustamist. Lisaks sellele kasutatakse looma nahale määrimiseks selamektiini, mis vereringesse imendudes ravib efektiivselt ka lestadest, sügelistest ja kirpudest põhjustatud haigusi.

Ennetamine

Toksokariaasi nakatumist pole võimalik täielikult vältida, mistõttu soovitatakse loomadele teha regulaarset ussitõrjet: kuuekuuseks saamiseni iga kuu, edasi neli korda aastas. Roojaproov võib olla heaks meetodiks nakkuse tuvastamisel. Inimeste puhul on heaks ennetuseks regulaarne kätepesu, liha kuumutamine õigel temperatuuril ning jälgimine, et väikelapsed ei sööks mulda.
Oskar Nedbal

Karjäär

Õppis noormehena Tábořis koormeister Johann Endleri juures. 1885–92 jätkas õpinguid Praha konservatooriumis Antonín Bennewitzi (viiul), Vladislav Bláha (trompet) ja Antonín Dvořáki (kompositsioon) juhendamisel. Mängis 1891–1906 vioolat 20. sajandi alguse ühes Euroopa populaarsemas kammeransamblis, Tšehhi kvartetis (České kvarteto), mille asutajaliikmeks ka oli. 
1896–1906 dirigeeris Tšehhi filharmoonia sümfooniaorkestrit ning esines külalisdirigendina paljudes Euroopa maades. 1906–18 elas Viinis ja juhatas seal Tonkünstlerorchesterit. Pärast Austria-Ungari impeeriumi lagunemist ja Tšehhi Vabariigi moodustamist pöördus tagasi Prahasse, kuid ei leidnud seal alalist tööd. Dirigeeris 1920–21 Šaki sümfooniaorkestrit. 
Asus 1923. aastal elama Bratislavasse. Kujunes Slovakkia muusikaelu juhtivaks tegelaseks. Oli alates 1923. aastast Slovaki rahvusooperi (Národní divadlo) ja Bratislava raadio orkestri dirigent ning Bratislava ülikooli ja Bratislava Muusikaakadeemia õppejõud.

Isiklikku

1930. aastate alguse sügava majanduskriisi ajal juhtis teatrit majanduslikult ebaõnnestunult. Ajalehed süüdistasid just teda Slovaki rahvusteatri pankroti äärele juhtimises. Nõuti, et ta teatri võlad maksaks kinni oma taskust. See tekitas sügavat depressiooni ja hingelist tasakaalutust. Läks Zagrebi, et seal juhatada oma balleti "Pohádka o Honzovi" ("Honza jutustus") etendust. Pärast jõululaupäeva etenduse lõppemist ei suutnud enam taluda võlanõudlejate rünnakutest süvenenud stressi ning hüppas end Zagrebi ooperimaja ülemise korruse aknast alla surnuks.
Operetid olid populaarsed eelkõige Viinis, kus keskmisest suuremat edu saavutas "Polenblut" ("Poola veri"). Seda operetti esitati aastatel 1916–30 viies Eesti teatris: Estonia 1916; Vanemuine 1924; Endla 1925, 1926; Ugala 1929 ja Narva teater 1930. 
Kasutas oma operettides palju tšehhi, poola ja Balkani rahvaste muusikat. Kirjutas muusika ballett-pantomiimile "Pohádka o Honzovi" (1902).