Korsika ja Sardiinia (Rooma provints)

Ajalugu

Kuigi Rooma oli koostanud Kartaagoga pärast Esimest Puunia sõda eellepingu, viis selle lepingu täielik eiramine Sardiinia ja Korsika sunniviisilisele liitmisele Palgasõdurite sõja ajal. Aastal 238 eKr loovutasid kartaagolased Esimeses Puunia sõjas kaotust tunnistades Korsika ja Sardiinia, mis said koos Rooma provintsiks. See tähistas Rooma domineerimise algust Lääne-Vahemerel. Roomlased valitsesid seda ala 694 aastat.
Kuid nuraagi sardid ja korsiklased mässasid sageli Rooma valitsejate vastu. Mäss puhkes aastal 235 eKr, kuid Manlius Torquatus surus selle vägivaldselt maha, tähistades triumfi sardide üle. Teine mäss toimus aastal 233 eKr ja selle surus maha konsul Carvilius Maximus, tähistades triumfi samal aastal. Aastal 232 eKr said sardid taas lüüa, seekord konsul Manlus Pompiluselt, kellele anti au tähistada triumfi. Laiaulatuslike pingete valguses saadeti konsulaararmeed aastal 231 eKr tegelema kummagi saarega: üks korsiklaste vastu Papirius Maso juhtimisel ja teine sardide vastu Marcus Pomponius Matho juhtimisel. Konsulid ei suutnud siiski triumfist teatada, kuna mõlemad kampaaniad ebaõnnestusid. Mäss, tuntud kui Bellum Sardum, puhkes Teise Puunia sõja ajal aastal 216 eKr: massilist Sardiinia mässu juhtis maaomanik Ampsicora, Cornuse linna põliselanik, kes tiitliga Dux Sardorum juhatas põliselanike armeed ja asus liitu kartaagolastega ning aitas Sardiinia armeed 15 000 jalamehe ja 1500 ratsanikuga. Rooma ja sardi-puunia armee võitlesid Decimomannu lahingus; aga roomlased domineerisid ning mäss lõppes Ampsicora enesetapuga ja Cornuse linna rüüstamisega Rooma armee poolt, mida juhatas Manlius Torquatus.
2. sajand eKr oli provintsis segaduste periood. Aastal 181 eKr mässasid roomlaste vastu Lõuna-Korsika ja Kirde-Sardiinia rahvas korsid: mässu peatas Marcus Pinarius Posca, kes tappis 2000 mässajat ja orjastas neid arvukalt. Aastal 177/176 eKr, et maha suruda Sardiinia hõimude balaaride ja ilienside mäss, saatis Senat konsul Tiberius Sempronius Gracchuse kahe leegioniga; kumbki koosnes 5200 jalamehest ja 300 ratsanikust, lisaks 1200 jalameest ja 600 rüütlit liitlaste ja latiinide hulgast. Oletatavasti kaotas umbes 27 000 sardi selles mässus oma elu (12 000 aastal 177 ja 15 000 aastal 176); pärast kaotust kahekordistati saarlastele maksukoormust ja Gracchus sai triumfi. Titus Livius teatab jumalanna Mater Matuta templi kirjest Roomas, kus võitjad näitasid mälestustahvlit, mis ütles: 
 
„Konsul Tiberius Sempronius Gracchuse juhtimisel ja kaitsel allutas Rooma rahva leegion ja armee Sardiinia. Provintsis tapeti või vangistati rohkem kui 80 000 vaenlast. Asjade juhtimine õnnelikumal viisil Rooma riigile, sõprade vabastamine, sissetuleku taastamine, ta tõi armee tagasi ohutult ja kindlalt ja rikkaliku saagiga; teist korda sisenes ta Rooma triumfiga. Nende sündmuste mälestuseks pühendas ta selle tahvli Jupiterile.“
Aastal 174 eKr puhkes Sardiinias veel üks mäss, mis lõppes Rooma võiduga Titus Manlius Torquatuse juhtimisel koos strage et fuga Sardorum, jättes lahinguväljale surnuna hinnanguliselt 80 000 sardi. Järgmisel aastal toimus Sardiinias veel üks ülestõus, saare preetor Atilius Servatus sai lüüa ja oli sunnitud teisele saarele varjuma. Atilius palus Roomalt abiväge, mida pakkus Gaius Cicerius. Cicerius, kes tõotas edu korral ehitada Juno Monetale templi, teatas võidust, tappes 7000 ja orjastades 1700 korsi. Aastal 163 eKr surus Marcus Juventhius Thalna maha järjekordse mässu, ilma täiendavate üksikasjadeta retkest. On üles tähendatud, et pärast kuulmist edukast missioonist Sardiinias kuulutas Rooma Senat avalikke palveid; ja et Thalna ise, olles teadlik Rooma üldisest kiitusest edu eest, koges selliseid võimsaid emotsioone, et ta suri. Mäss pea olema siiski varsti jätkunud, kuna Scipio Nasica saadeti hiljem saart rahustama.
Kaks järgmist mässu puhkesid aastatel 126 ja 122 eKr ning need surus maha Lucius Aurelius, kes tähistas oma võitu sardide üle ja tähistas seejärel triumfi. Viimane suur ülestõus toimus aastal 111 eKr ja selle surus maha konsul Marcus Caecilius Metellus, kes suutis võita ranniku- ja mägismaa sardide armeed; talle anti au tähistada triumfi - viimane jäädvustatud Rooma triumf sardide vastu. Sellest hetkest alates lõpetasid rannikul ja madalikel elavad sardid kindlalt mässamise; mägilased jätkasid siiski aeg-ajalt mässamist, saades tuntuks kui civitates Barbariae.
Vabariigi lõpuaastail asustasid Gaius Marius ja Lucius Cornelius Sulla oma veteranid Korsikale ja kasutasid saare teraviljavarusid oma sõjajõupingutuste toetamiseks. Julius Caesari pooldajad vallutasid Pompeiuselt saared, saades seega kontrolli teraviljavarude üle. Selline nisutarne toitis tema armeed ja kindlustas tema võidu kodusõjas aastal 49 eKr. Teise triumviraadi ajal sai Octavianus saare osana oma jaost ja kasutas seda teraviljavaruna oma armeede toitmiseks Brutuse ja Cassiuse vastu. Ajavahemikus 40 kuni 38 eKr okupeerisid Pompeiuse poeg Sextus Pompeius ja tema legaat Menas Korsikat ning terroriseerisid Sardiiniat, Sitsiiliat ja isegi Itaalia poolsaart suure piraadilaevastikuga. Koos kolme triumviriga oli Sextus Pompeius üks neljast kõige olulisemast võitlejast sõjategevuses pärast Julius Caesari surma. Tema laevastik koosnes suuresti tuhandetest orjadest ja tal oli ka palju kantse Korsikal. Sellega ohustas ta tõsiselt Rooma teraviljavarustust, nii et Octavianus tegi Sextus Pompeiusega rahu, kuna teda ei olnud võimalik sel ajal lüüa. Pax Misenensisega (39 eKr) sai Sextus Pompeius Korsika ja Sardiinia, samuti Sitsiilia ja Ahhaia, vastutasuks lõpetas mandriosa blokaadi ning jäi Octavianuse ja Marcus Antoniuse vahelises konfliktis erapooletuks. Kuid Octavianus ei olnud rahul talle jäänud alaga ja konflikt tõusis uuesti aastal 38 eKr. Pompeius blokeeris taas Itaalia mandriosa, mis põhjustas näljahäda. Hiljem samal aastal kogus Octavianus nii võimsa laevastiku, et suutis võita Sextus Pompeiust ja sai taas piirkonna valitsejaks.
Augustuse provintsireformidega aastal 27 eKr sai Sardinia et Corsica senatiprovintsks. Provintsi haldas prokonsul preetori auastmes. Aastal 6 pKr loodi eraldi senatiprovints  Corsica, kuna Augustus oli eraldanud Sardiinia saare üheks oma isiklikuks provintsiks, kus hoiti suurt garnisoni relvil. Isegi pärast Sardiinia tagastamist Senatile aastal 67 pKr jäid kaks saart eraldi provintsideks. Pärast aastat 69 pKr tundub, et Sardiiniat haldas prokuraator.
Korsika ja Sardiinia provintsid liidendati aastal 292 pKr Diocletianuse poolt koos Sitsiilia ja Maltaga Itaalia diötseesi.

Rooma arvamus provintsist

Läbi valitsusaja säilitas Rooma provintsiga objektiivsed suhted. Mõlema saare rannikualad asustati roomlastega ning võtsid omaks ladina keele ja kultuuri; kuid Sardiinia ja Korsika sisealad avaldasid roomlastele vastupanu. Toimusid erinevad mässud ja ülestõusud: kuid kuna sisealadel oli tihe mets, vältisid roomlased neid ja jätsid need kõrvale kui "barbarite maa". Üldiselt oli Korsikast ja Sardiiniast vähe kasu võrreldes Rooma keisririigi idatuludega. Roomlased pidasid nii saari kui ka nende rahvast mahajäänud ja haiglaseks, tõenäoliselt malaaria pikaajalise esinemise tõttu. 2017. aasta uuring näitas tõepoolest, et malaaria oli Sardiinias juba 2000 aastat tagasi endeemiline, nagu on tõestanud beeta-talasseemia esinemine Sardiinia üksikisikute DNA-s, kes on maetud Caralesi puunia nekropoli. Korsikast ei saanud roomlased palju sõjasaaki, samuti ei olnud vangid valmis võõrvalitsejaid kummardama ja õppima midagi Roomast; Strabon, kes kujutas korsiklasi röövimisest elatuvate metsikute inimestena, ütles, et "kes on ühe ostnud, ärritades ostjat apaatia ja osavõtmatusega, kahetseb oma raha raiskamist". Sama juhtus Sardiinia orjadega, kes omandasid kurikuulsa maine, et nad olid ebausaldusväärsed ja tapsid oma isandaid, kui neil võimalus oli. Kuna Sardiinia vangid vallutasid Rooma orjaturud pärast Rooma võitu mägihõimude tõsiste mässude üle, muutus vanasõna Sardi venales ("sardid odavalt") tavaliseks ladina väljendiks, mis näitas midagi odavat ja väärtusetut, nagu Livius teatas. Cicero viitas sardidele, Rooma rahva suhtes halvematele, kui mitte ükski teine, kui "igaüks hullem kui tema kaaslane" (alius alio nequior), ja nende mässulistele mägismaalt, kes võitlesid roomlastega sissisõjastiilis, nagu "vargad villakattega" (latrones mastrucati). Rooma oraator seostas sarde tegelikult iidsete berberi hõimudega Põhja-Aafrikas (A Poenis admixto Afrorum genere Sardi "puunialastest, segatud [Põhja-]Aafrika verega, pärinevad sardid", Africa ipsa parens illa Sardiniae "[Põhja-]Aafrika ise on Sardiinia eellane"), kasutades ka nime Afer ([Põhja-]Aafrika) ja Sardus (Sardiinia) vaheldumisi, et tõestada nende oletatavat salakavalust ja koledat iseloomu, mis päritud endistelt Kartaago isandatelt. Varro, järgides Cicero poolt kehtestatud traditsiooni, kasutas sardide võrdlemist Gaetuli berberitega, öeldes quaedam nationes harum pellibus sunt vestitae, ut in Gaetulia et in Sardinia ("Mõned barbaarsed rahvad kasutavad [kitse]nahka riietumiseks, nagu näiteks Gaetulis ja Sardiinias"). Cicero teatas, et ükski Sardiinia linn pole kunagi olnud roomlaste-sõbralik. Paljusid negatiivseid stereotüüpe soodustas sardide sügav vaenulikkus Rooma vastu ja nende sagedased mässud, mis kestsid sajandeid: isegi 1. sajandil eKr, kui ülejäänud saarele oli enamasti viidud Rooma kord, oli Sardiinia mägismaa sageli segadustes. Strabon mainis, et mägedes elavad populatsioonid ei olnud tema ajal veel täielikult rahustatud ja valisid lõpuks röövlielu, röövides teisi Sardiinia kogukondi ja seilates oma laevadega röövretkedele Etruuria kallastel; eelkõige panid nad piraatlusakte sageli toime Pisa linnas. Kuid mõnedel roomlastel oli sardide suhtes positiivne arvamus; näiteks Caesar meenutas oma onu kõnet Pro Sardis, kõnet sardide kasuks, ja tema lähedane sõber oli Sardiinia laulik Tigellius. Caralesi linn oli tegelikult Caesari ja ka populares toetaja, ja aitas teda mõnede vägedega Thapsuse lahingus.

Suhtumine Roomasse

Korsikat ja Sardiiniat hoiti vaevu linnastunud olekus ja enamasti kasutati neid pagenduskohana. Nero poolt vandenõus süüdistatud advokaat C. Cassius Longinus saadeti provintsi, samas kui vanema Agrippina mõrvar Anicentus saadeti spetsiaalselt Sardiiniasse. Palju juute ja kristlasi saadeti Tiberiuse ajal samuti saarele. Kristlasi saadeti sageli Sardiiniasse maapakku, nii et nad olid sunnitud töötama selle rikkalikes kaevandustes või karjäärides (damnatio ad metalla).
Olles tähelepanuta jäetud, oli saartel keisririigi sündmustes siiski oluline roll. Kui Sardiinia andis Roomale suure osa teraviljavarudest vabariigi ajal, tegi Korsika seda vahaga keisririigile. Veelgi enam, kõigi Lääne-Rooma provintside seas pakkus Sardiinia suurimal arvul meremehi Rooma sõjalaevastikule. Sardiinia oli ka üks Rooma maailma peamisi metalli tarnijaid; tänu oma rikkalikele hõbeda-, plii- ja vasekaevandustele oli Sardiinia kõigi Rooma provintside seas Britannia ja Ibeeria järel kolmas toodetud metallide hulgalt. Kaevandustoodang Rooma võimu all oli hinnanguliselt umbes 600 000 tonni pliid ja 1000 tonni hõbedat.
Vaid vähesed sardid on teada, kes omandasid keisririigi ajal senaatori või ratsaniku auastme. Sardiinia Marcus Erennius Severus sai Judea legaadiks ja omandas preetori auastme 2. sajandi keskpaigas pKr. Symmachuse epistlites on mainitud mõnda Sardiinia päritolu senaatorit, nagu Ampelius, ja neid on süüdistatud olevat Magnus Maximuse poolel Theodosiuse vastu.

Suured linnad

Carales oli suurim linn kogu provintsis, selle rahvaarv oli kuni 30 000. Selle olemasolu linnalise keskusena algas vähemalt 8. sajandil eKr, kui Florus kutsus seda urbs urbium, linn linnade seas. Sardiinia ja Carales langesid Rooma võimu alla aastal 238 eKr, varsti pärast Esimest Puunia sõda, kui roomlased võitsid kartaagolasi. Saare vallutamisest Rooma poolt ei ole kirjalikke mainimisi, kuid Teise Puunia sõja ajal oli see preetori peakorter (Titus Manlius Torquatus), kust ta juhtis operatsioone Ampsicora ja sardi-kartaago armee vastu. Kõige olulisemad Rooma ajast jäänud mälestusmärgid on amfiteatri, kuhu mahtus kuni 10 000 pealtvaatajat, ja Rooma villa, tuntud kui Tigelliuse villa, varemed.
Sulci oli samuti üks suuremaid linnu Sardiinias. Selle asutamine läheb tagasi 9. sajandisse eKr ja annekteeriti kartaagolaste poolt 6. sajandil eKr. Sellest sai üks suuremaid linnu Kartaago kontrolli all, mida tunnistab tema tohutu nekropol, kus on rohkem kui 1500 hüpogeumi; 5. sajandiks eKr oli linnas juba vähemalt 10 000 elanikku. Aastal 258 eKr toimus linna lähedal Kartaago ja Rooma vägede vaheline merelahing: kui väejuht Hannibal Gisko mõistis oma kaotust, läks ta Sulcisse varju, kuid püüti oma enda meeste poolt kinni ja löödi risti. Teise Puunia sõja ajal oli linn Rooma kontrolli all. Sulci kasvas jõukaks tänu lähedusele rikastele pliikaevandustele Sulci piirkonnas, nii palju, et tema kodanikud said maksta Caesarile trahvi 10 miljonit sestertsi kodusõja ajal Pompeiuse poolel olemise eest.
Nora, asudes praeguse Pula linna lähedal, oli iidsete autorite järgi vanim linn Sardiinias. Tõepoolest, Nora kivi, iidne foiniikia tekst, mis linnas leiti, tõendab paiga tähtsust sadamana juba 9. sajandil eKr. Paljud ilusad rooma mosaiigid on siiani märgatavad ja selle teater on üks paremini säilinud Rooma mälestusmärke saarel.
Tharrose linn saare lääneküljel Sinise poolsaarel oli üks peamisi kalliskivide tootjaid Puunia maailmas, mida kinnitavad Puunia nekropolist leitud rikkalikud matusekomplektid. See oli üks linnadest, mis mässas Teise Puunia sõja ajal Rooma võimu vastu ja toetas Ampsicora mässu.
Sardiinia kirdeosas paiknenud Olbia oli rikas sadamalinn. Kuigi selle nimi paistab olevat kreeka päritolu, oli linn 5. sajandil eKr juba Kartaago kontrolli all. Selle tänapäeval veel nähtavad massiivsed müürid pärinevad 4. sajandist eKr. Selle strateegiline positsioon Vahemere kaubateedel oli vaieldamatu, nii et kui roomlased saare aastal 238 eKr okupeerisid, sai linnast oluline sõjaväebaas Rooma mereväele. Sarnaselt teistele suurtele Rooma linnadele saarel olid Olbias avalikud saunad ja foorum. Teised märkimisväärsed linnad olid Othoca, Neapolis, Bithia ja lõpuks Ampsicora kodulinn Cornus. Bosa oli ka arvatavasti iidsetest aegadest peale asustatud, nagu tunnistab kirje 8. sajandist eKr.
Lisaks eelpoolnimetatud linnadele rajasid roomlased mõned kolooniad, kaks suuremat olid Turris Libisonis ja Forum Traiani. Turris Libisonis saare loodeosas õitses tänu rikkale Nurra tasandikule ja selle ideaalsele asukohale sadamana; selle majesteetlikud saunad ja mosaiigid on tänapäevani hästi säilinud. Forum Traiani asus Campidano piirkonna viljakatel tasandikel ja oli kuulus oma saunade poolest, millel usuti olevat raviomadusi.
Kõige olulisem linn Korsikas oli Aléria, asutatud 7. sajandil eKr Phókaia kreeklaste poolt ja hiljem pärast Alalia merelahingut vallutatud etruskide poolt. Aiacium alustas ka Phókaia sadamana. Gaius Marius asutas aastal 93 eKr Korsika põhjaosas Mariana.