Nikolai Berdjajev

Elulugu

Berdjajev sündis sõjaväelase perekonnas. Ta õppis algul Kiievi kadetikorpuses, aastal 1894 astus Kiievi ülikooli. Seal huvitus ta marksismist ja osales marksistlike ringide töös. Sel ajal sõbrunes ta muuhulgas Lev Šestoviga, sõprus kestis kuni Šestovi surmani Pariisis.
Aastal 1898 Berdjajev arreteeriti ja saadeti hiljem kolmeks aastaks Vologda kubermangu asumisele. 1899. aastal ilmus saksa marksistlikus ajakirjas Neue Zeit Berdjajevi esimene artikkel "Ф. А. Ланге и критичесая философия в ее отношении к социализму" ("F. A. Lange ja kriitiline filosoofia tema suhtumises sotsialismi"). Asumisel olemise ajal ilmus ka Berdjajevi esimene raamat "Субьективизм и индивидуализм в общественной философии" ("Subjektivism ja objektivism ühiskonnafilosoofias", 1901). Selles kritiseeris Berdjajev narodnikute ideid ja üritas marksismi sünteesida Kanti ja Fichte idealistliku filosoofiaga. Raamatule kirjutas eessõna Pjotr Struve.
1904. aasta suvel Berdjajev abiellus ja sama aasta sügisel asus elama Peterburisse, et anda seal koos Sergei Bulgakoviga välja ajakirja "Novõi putj". Peagi ajakiri reorganiseeriti, selle uueks nimeks sai "Voprossõ žizni". Selle väljaande koostamisest võtsid lisaks Berdjajevile ja Bulgakovile osa veel Dimitri Merežkovski, Vassili Rozanov, Vjatšeslav Ivanov, Fjodor Sologub, Aleksandr Blok, Andrei Belõi, Valeri Brjussov, Aleksei Remizov, Lev Šestov, Semjon Frank ja Pjotr Struve.
Sel ajal tutvus Berdjajev Dmitri Merežkovski ja tema abikaasa Zinaida Hippiusega. Algul oli läbikäimine väga tihe, hiljem suhted jahenesid oluliselt. Hilisematel aegadel Pariisis pidas Merežkovski Berdjajevit vaat et bolševikuks. Osalt Merežkovski mõjudele vastandudes lähenes Berdjajev õigeusu kirikule.
Aastal 1907 ilmusid artiklite kogumikud "Sub specie aeternitatis" ("Igaviku seisukohast") ja "Новое религиозное сознание и общественность" ("Uus religioosne teadvus ja üldsus"). Nende kogumikega algas Berdjajevi üleminek idealismist religioosse ideoloogia ja usulise romantismi juurde. Samal aastal sõitis Berdjajev välismaale ja veetis talve Pariisis. Tagasi pöördus juba Moskvasse. Seal osales ta Sergei Bulgakovi poolt organiseeritud usulis-filosoofilise ringi töös. Bulgakovi vahendusel tutvus Berdjajev ka Pjotr Florenskiga.
1909. aastal ilmus kogumik "Vehhi", kus lisaks Berdjajevile olid tegevad Mihhail Geršenson, Sergei Bulgakov, Aleksandr Isgojev, Bogdan Kistjakovski, Pjotr Struve ja Semjon Frank. Berdjajev avaldas selles artikli "Философская истина и интеллигентская правда" ("Filosoofia tõde ja intelligentsi õigus"). Kogumiku laiem eesmärk oli saada üle poliitilisest võitlusest ja veenda vene intelligentsi vaatama üle oma vaimsed väärtused ja nende hierarhia. Kogumiku autorid üritasid näidata, et jäädes pidama ainult puhtpoliitiliste küsimuste juurde, ei suuda vene intelligents neid küsimusi lahendada, märksa olulisematest üldinimlikest probleemidest rääkimata. Sedasama teemat arendab ka Berdjajevi 1910. aastal ilmunud artiklite kogu "Духовный кризис интеллигенции" ("Intelligentsi vaimne kriis").
Pärast 1917. aasta revolutsioone Venemaal töötas Berdjajev Nõukogude Riiklikus Kirjanduse Instituudis, Moskva Ülikoolis ja Venemaa Kujutava Kunsti Akadeemias ning kirjutas raamatud "Философия неравенства. Письма к недругам по социальной философии" ("Ebavõrdsuse filosoofia") ja "Философия Достоевского" ("Dostojevski filosoofia").
Tšekaa vahistas Berdjajevi korduvalt 1920. ja 1922. aastal nõukogudevastase tegevuse süüdistusega. VK(b)P KK Poliitbüroo ja Kesktäitevkomitee Presiidiumi ühisotsuse alusel saadeti Berdjajev 1922. aastal Nõukogude Liidust välja tähtajatule asumisele. Koos suure hulga Venemaa intelligentsi esindajatega asus ta elama Saksamaale, 1924. aastal aga kolis ümber Prantsusmaale. Paguluses elas Berdjajev pingelist elu: töötas toimetajana kirjastuses YMCA-PRESS, mis andis välja vene emigrantide raamatuid, juhtis religioosset filosoofiaajakirja "Путь" ("Tee"), pidas loenguid, teda avaldati sageli. 1934. aasta 13. märtsil esines ta ka Eestis, Mustpeade klubi saalis Tallinnas loenguga "Inimene ja kollektiiv" ("Üksikisik ja ühiskond"), mida refereeriti Eesti ajakirjanduses. 1947. aastal sai ta Cambridge'i Ülikoolis audoktori kraadi (doctor honoris causa). Ta jätkas oluliste teemade arendamist, mõjutades sellega Lääne-Euroopa mõtte arengut. Berdjajev suri kirjutuslaua taga, töötades järjekordse teose kallal.
Nikolai Berdjajevi enese hinnangul avaneb tema maailmanägemus järgmistes töödes: "Loomingu mõte", "Ajaloo mõte", "Vaba vaimu filosoofia", "Inimese ülesandest", "Mina ja objektide maailm".