Itaalia

Riigikord

Itaalia on parlamentaarne vabariik. II maailmasõja järel 1946. aastal riigikorra küsimuses korraldatud referendumil pooldas 54% osavõtnutest vabariiki (ülejäänud monarhiat). Itaalia Põhiseaduslik Assamblee võttis 1947. aasta 27. detsembril vastu uue põhiseaduse, mis kehtestas parlamentaarse demokraatia. Uus põhiseadus jõustus 1. jaanuaril 1948.
Itaalia presidendi valib seitsmeks aastaks parlamendisaadikutest ja maakondade esindajatest koosnev valijatekogu. Presidendiamet on Itaalias pigem tseremoniaalne, ta võib parlamendi ennetähtaegselt laiali saata, nimetada ametisse Ministrite Nõukogu esimehe (peaministri), kinnitada peaministri soovitusel ametisse valitsuskabineti liikmed. Riigi president on Kõrgema Kaitsenõukogu eesistuja ja armee ülemjuhataja.
Riigi kõrgeim seadusandlik organ on kahekojaline parlament, mille mõlemal kojal on võrdsed õigused ja kohustused. Alamkoda ehk Saadikutekoda koosneb 630 valitud liikmest, ülemkoda ehk Senat 315 valitud ja mõnest eluaegsest (määratud) liikmest. Mõlemad kojad valitakse üldistel valimistel ametisse viieks aastaks.
Täidesaatev võim kuulub Ministrite Nõukogule (lihtsustatult valitsusele), mille esimehe nimetab ametisse riigi president.

Loodus

Valdav osa Itaaliast on mägine. Põhjas asetsevad Alpid. Kõrgeimad mäed asuvad Alpide lääne- ja keskosas, kus mitmed mäetipud ületavad 4000 m kõrguse, sh Mont Blanc (4807 m), Monte Rosa (4634 m) ja Matterhorn (4478 m). Alpide jätkuks Kirde-Itaalias on Dolomiidid, mille kõrgeim tipp on 3343 meetriga Marmolada. Piki kogu Apenniini poolsaart pea 2000 km Liguuriast kuni Sitsiiliani kulgevad Apenniinid, mille kõrgeim tipp 2912 m asub Gran Sasso mäeahelikus. Mägised on ka Sitsiilia ja Sardiinia.
Umbes veerand riigi territooriumist moodustavad tasandikud. Suurim neist on Po madalik (pindalaga üle 44 000 km²), mis moodustus Po (pikkus 652 km) ja selle lisajõgede setete kogunemisega.
Järvede arv on Itaalias umbes 1500. Suurema osa neist moodustavad väikesed mäestikujärved. Itaalia tuntuimad ja tähtsaimad järved asuvad maa põhjaosas Milano ümbruses. Nende hulka kuuluvad Garda järv, Lago Maggiore, Como järv, Iseo järv ja Lugano järv.
Itaalia ja ühtlasi Vahemere suurimad saared on Sitsiilia ja Sardiinia.
Itaalia asub keeruka geoloogilise ehitusega piirkonnas. Maa lõunaosa asub väga lähedal Euraasia ja Aafrika laama kokkupuutepiirile. Vahemeres Euraasia laama alla tungiv Aafrika laam põhjustab seismilist ja vulkaanilist aktiivsust (tuntumad vulkaanid on Etna ja Vesuuv). Aastas registreeritakse riigis ligi kaks tuhat väiksemat maavärinat. Maavärinaohtlikuks piirkonnaks loetakse pea poolt kogu riigi territooriumist. Suurimad katastroofid on seni esinenud laamade piirialal asuvas Lõuna-Itaalias, kuid harva võib maavärinaid esineda ka Itaalia põhjaosas. Viimase 2000 aasta jooksul on Itaalias dokumenteeritud üle 400 purustava maavärina. Alates aastast 1905 on esinenud 15 suuremat maavärinat, neist kõige ohvriterohkeim toimus 1908. aastal Sitsiilias, võttes ligi 70 000 inimese elu.

Taimestik, loomastik ja looduskaitse

Euroopa maade hulgas on Itaalia elustiku mitmekesisus üks suuremaid, mis on tingitud eelkõige maa geograafilisest asukohast ja kliimatingimustest. Riigi loomastikus on esindatud üle 57 000 liigi, kellest umbes 55 000 on selgrootud. Selgroogsete hulgas on märkimisväärne hulk endeemseid liike, nende hulgas kahepaiksed (31,8%) ja mageveekalad (18,3%). Selgroogsetest on 672 liiki IUCNi punane nimistu alusel ohustatud ning 6 liiki on lähiminevikus Itaalia loodusest kadunud. Taimestiku hulgas on samuti endeemide hulk tähelepanuväärne, ulatudes 15%-ni.
Umbes 30% Itaalia territooriumist hõlmavad metsad, mille pindala on põllumaade vähenemise tõttu kasvanud viimase 30 aasta jooksul 26,7%, ulatudes 2013. aastal umbes 11 miljoni hektarini. Kriitiliselt ohustatud sitsiilia nulg kuulub kõige haruldasemate puuliikide hulka kogu Euroopas.
Itaalias asub 22 rahvusparki, mille pindala on ligi 1 miljon hektarit, moodustades 5% riigi territooriumist. Ligi 20% riigi pindalast on kuulub Natura 2000 kaitstavate alade võrgustikku. Ümber Apenniini poolsaare asub 23 merekaitseala ja kaks mereparki, mille kogupindala on umbes 200 000 ha.

Religioon

Katoliiklus on Itaalias levinuim religioon, kuigi see pole enam alates 1985. aastast riigiusk. 2016. aastal pidas end katoliiklaseks 71,1% Itaalia elanikkonnast.
Väiksemad kristlikud religioonirühmad moodustavad õigeusklikud (1,5 miljonit), protestandid (0,66 miljonit), Jehoova tunnistajad (0,44 miljonit ) jm.
Viimaste aastakümnete immigratsioonisurve tõttu on Itaalia elanikkonna hulgas kasvanud moslemite osakaal (1,9 miljonit ehk 3,1%). Veel on sisserändajate hulgas levinud budism (0,26 miljonit), hinduism (0,17) ja sikhism (0,15).

Probleemid majanduses

2008. aastal maailma tabanud majanduskriisi järel on Itaalia majandus olnud aastaid järjest languses. Riigi konkurentsivõimet ja majandusarengut pärsivad mitmed struktuursed probleemid nagu suur maksukoormus (2015. aastal 47,9%) ning sellega seonduv suur varimajanduse osakaal, komplitseeritud ja aeglaselt töötav kohtusüsteem, ebaefektiivne tööturg, korruptsioon ja organiseeritud kuritegevuse levik.
Küllalt kõrge on riigis töötuse tase – 2015. aastal arvestuslikult 11,9%. Riigieelarve puudujääk oli aastatel 1995–2015 keskmiselt 3,5%. Defitsiidi katmiseks võetud laenud suurendavad riigi võlakoormust, mis moodustas 2015. aasta lõpus sisemajanduse koguproduktist 132,6%. Selle näitajaga oli Itaalia riigivõlg maailma maade hulgas neljandal kohal (Jaapani, Kreeka ja Liibanoni järel).

Turism

2015. aastal külastas Itaaliat 50,7 miljonit turisti, kes kulutasid riigis 39,4 miljardit dollarit. Riik platseerus turistide arvu poolest maailma maade hulgas viiendale kohale (eespool on Prantsusmaa, USA, Hispaania ja Hiina). Välisriikidest saabus külastajaid 2015. aastal enim Saksamaalt (10,9 miljonit), USA-st (4,5 miljonit), Prantsusmaalt (4,3 miljonit), Hiinast (3,3 miljonit), Suurbritanniast (3,3 miljonit), Šveitsist (2,7 miljonit) ja Austriast (2,3 miljonit). Turismisektorit toetab asjaolu, et Itaalias asub maailma riikidest enim UNESCO maailmapärandi nimistusse kuuluvaid objekte. Kõige enam külastatavad Itaalia maakonnad olid 2015. aastal: Veneto (10,6 miljonit), Lombardia (7,3 miljonit), Toscana (6,8 miljonit), Lazio (6,8 miljonit) ja Trentino-Alto Adige (5,5 miljonit).

Transport

Itaalias ehitati 1920. aastatel maailma esimesed kiirteed – autostradad. Maanteede kogupikkus on 487 700 km, neist 6700 km on kiirteed. Maanteedel liigub rohkelt transpordivahendeid. 1000 elaniku kohta on Itaalias 679 (2014) mootorsõidukit. Kiirteedel on kiiruspiirang 130 km/h, tavalistel maanteedel 90 km/h ja asulates üldjuhul 50 km/h.
Raudteevõrgu kogupikkus on Itaalias üle 20 000 km, sellest on elektrifitseeritud peaaegu 13 000 km. Standardne rööpmelaius on 1435 mm, kuid esineb ka kitsarööpmelisi 1000 mm (122 km) ja 950 mm (151 km) rööbasteid. Erinevalt väljakujunenud maanteevõrgust areneb raudteevõrk endiselt edasi. Uute raudteelõikude ehituse eesmärgiks on ühendada olulisemad Itaalia linnad kiirraudteega, samas soovitakse arendada kiirraudteeühendust Euroopa suurlinnadeni. Itaalia kiirraudteedel liiguvad rongid maksimaalse kiirusega 300–360 km/h. Reisivedude maht oli Itaalia raudteedel 2014. aastal ligi 40 miljardit reisijakilomeetrit ja kaubavedude maht 10 miljardit tonnkilomeetrit.
Itaalias on suuremaid sadamaid üle 40 (rohkus on tingitud eelkõige geograafilise asendi tõttu). Läbi sadamate liikus 2014. aastal kaupa 443 miljonit tonni, millega riik on Euroopas kolmandal kohal (Hollandi ja Suurbritannia järel). Suurimad Itaalia kaubasadamad on Genovas, Triestes ja Tarantos. Kõigis nendes sadamates käideldi 2011. aastal kaupu üle 40 miljoni tonni. Itaalia sadamad teenindasid 2014. aastal 72,2 miljonit reisijat, olles selle näitajaga Euroopas esikohal. Suurimad reisisadamad on Messinas, Napolis, Reggio Calabrias ja Capril.
Lennuväljade arv oli 2013. aastal 129 (neist 98-l on maandumisrajad sillutatud). 2014. aastal teenindasid lennuväljad veidi üle 150 miljoni reisija. Suurimad lennuväljad on Rooma Fiumicino (2014. a 38 miljonit reisijat ), Milano Malpensa (19 miljonit), Milano Linate (9 miljonit), Bergamo (8,8 miljonit) ja Veneetsia (8,4 miljonit).

Energiamajandus

Loodusvarade poolest vaese Itaalia energiamajandus sõltub suuresti impordist. Kodumaisest energiavajadusest kattis riik impordiga 2014. aastal ligi 75%. Tšornobõli katastroofi järel toimunud referendumiga (1987) loobus itaalia täielikult oma tuumaenergia programmist ning olemasolevad tuumareaktorid (4 töötavat ja 2 valmimisjärgus reaktorit) suleti. Itaalia energia omatoodang moodustas 2014. aastal 37,6 Mtoe (megatonni nafta ekvivalenti). Lisaks imporditi 115 Mtoe väärtuses energiat. Põhilised imporditavad energiakandjad olid toornafta (2014. a 59 Mt) ja maagaas (2015. a 61 mld m³). Maagaasi imporditakse riiki peamiselt torutranspordi abil ning suuremad varustajad on Venemaa (51%), Alžeeria (13%) ja Liibüa (13%). Riigisisene elektritarbimine moodustas 2014. aastal 304 TWh, sellest imporditi 44 TWh ehk 14,5%. Elektri tootmisel oli 2013. aastal taastuvate energiaallikate osakaal 34% (peamiselt hüdroenergia, päikeseenergia, bioenergia ja tuuleenergia).

Relvajõud

Itaalia relvajõudude hulka kuuluvad maa-, mere- ja õhuväed ning karabinjeerid. Armee allub Kõrgemale Kaitsenõukogule, mille eesistuja on riigi president. Viimane täidab ka armee ülemjuhataja kohuseid. Teised kõrgemad juhtimisorganid on kaitseministeerium, kindralstaap ja relvajõuliikide peastaabid. Alates 2005. aastast on sõjaväeteenistus vabatahtlik. Itaalia armee aktiivses teenistuses on kokku ligi 285 000 inimest, kellest 107 000 kuuluvad karabinjeeride ridadesse. Riigi kaitse-eelarve moodustas 2014. aastal SKT-st 1,1%. NATO tuumarelvade paigutusstrateegia alusel hoitakse Itaalias 90 USA-le kuuluvat tuumarelva.
Itaalia maavägede isikkoosseisu suurus on umbes 104 000. Lahingutehnika hulka kuuluvad nt tankid Ariete (200 tk) ja Leopard 1 (120 tk reservis), jalaväe lahingumasinad Dardo (200 tk), tankihävitajad Centauro (300 tk), ründekopterid Mangusta (60 tk) ja soomustransportöörid M113 (250 tk).
Itaalia mereväe tegevteenistuse isikkoosseisu kuulub ligikaudu 34 000 inimest, kelle käsutuses on 38 tähtsamat sõjalaeva ja 123 õhusõidukit. Laevastikku kuuluvad kaks lennukikandjat, hävitajad (4 tk), allveelaevad (6 tk) ja mitmekülgsed fregatid. Itaalia laevastik on lähiminevikus osalenud üle maailma mitmel rahutagamisoperatsioonil.
Itaalia õhuvägedesse kuulub ligikaudu 44 000 tegevteenistujat, kelle käsutuses on üle 500 lennumasina, sh hävituslennukid (67 tk), ründelennukid (136 tk) ja helikopterid. Vananenud hävitajaid on asendamas Eurofighter Typhoonid. Vägede transportimisel on abiks sõjaväe transpordilennukid (CH-47F, TTH NH-90).
Armeejõudude autonoomse korpuse moodustavad karabinjeerid – sandarmeeria ja sõjaväepolitsei, kes tegelevad korra tagamisega nii sõjaväelaste ja tsiviilisikute hulgas. Kuigi karabinjeeride erinevad harud annavad aru erinevatele ministeeriumidele (sõltuvalt üksuse funktsioonist), allub korpus avaliku korra ja turvalisuse tagamisel siseministeeriumile.

Tervishoid

Kuigi Itaalia tervishoiu eest vastutab tervishoiuministeerium, on suur osa korraldusest antud üle regioonidele ja kohalikele omavalitsustele (Azienda di Sanità Locale). Nüüdisaegne riiklik tervishoiu süsteem kehtestati 1978. aastal (eelnev süsteem kehtis II maailmasõja lõpust alates). Tervishoiusüsteemi on riigis alates 1990. aastatest mitu korda reformitud. Konkurentsi edendava meetodina on inimestel lubatud tervishoiuteenuse pakkujat valida.
Riiklik tervishoiusüsteem pakub tasuta või soodsa hinnaga arstiabi kõikidele riigi residentidele ja nende pereliikmetele, tudengitele ja pensionäridele (kaasa arvatud kõik Euroopa Liitu kuuluvate riikide kodanikud). Erakorralist meditsiiniabi saavad kõik inimesed, nende hulgas riiki külastavad isikud (elukohast ja rahvusest sõltumata). Riik rahastab pea kõiki pakutavaid teenuseid, mille hulka kuuluvad visiidid pere- ja erialaarstide juurde, haiglaravi (testid, ravi, kirurgia jms), operatsioonijärgne taastusravi ja ambulatoorne ravi. Samuti tasub riik kas 100% või osaliselt ravimite eest.
2016. aastal Bloombergi avaldatud uuringu põhjal kuulub Itaalia tervishoiusüsteem maailma parimate hulka (olles kokkuvõttes teisel kohal Singapuri järel). Suurem osa Itaalia elanikkonnast on tervishoiu korraldusega väga rahul. Süsteemi nõrkuseks peavad elanikud eelkõige pikki ootejärjekordi.
Maailma Terviseorganisatsiooni aruande järgi oli 2015. aastal inimeste oodatav eluiga Itaalias 82,7 aastat (meestel 80,5 ja naistel 84,8 aastat). Selle näitajaga oli Itaalia Euroopas kolmandal ja maailmas seitsmendal kohal. 2012. aastal kulutas riik 9,2% sisemajanduse kogutoodangust tervishoiule. Nendest kulutustest jäi 77% avaliku sektori kanda. Sarnaselt teiste Euroopa maadega on kulutused riigi tervishoiusektorile viimastel aastatel vähenenud. Selle on osaliselt tinginud valitsuse soov vähendada riigieelarve defitsiiti.
Riiklikud haiglad annavad heal tasemel arstiravi, kuid on sageli ülekoormatud. Selle põhjuseks on viimasel ajal alarahastus. Igas Itaalia linnas on olemas vähemalt üks kliinik või haigla. Riiklikud ja erahaiglad pakuvad mõlemad sarnast kõrgetasemelist ravi, kuid ravitingimused võivad suuresti erineda. Erahaiglad suudavad patsientidele pakkuda oluliselt paremaid palatitingimusi, kuid nende raviteenused on üsna kulukad. Põhja- ja Kesk-Itaalia haiglad on üldjuhul Lõuna-Itaalia omadest paremini varustatud. Hambaravi on üldjuhul kallis ja seda teostavad peamiselt erakliinikud.

Teadus

Läbi sajandite on Itaalia teadlased andnud maailmale mitmeid tähtsaid avastusi. Leonardo Fibonacci tutvustas 13. sajandi alguses läänemaailmale arvutamist araabia numbritega. Sama sajandi viimasel veerandil leiutati Itaalias prillid, kuigi leiutaja nime pole teada.
Renessansiaja Itaalia mitmekülgsed teadlased nagu Leonardo da Vinci (1452–1519) ja Leon Battista Alberti (1404–1472) andsid suure panuse erinevatele teadusharudele, sh bioloogia, arhitektuur ja inseneriteadused. Gerolamo Cardano (1501–1576) avaldas algebra reeglid, kolmanda ja neljanda astme võrrandite lahendamise valemid; leiutas universaalliigendi ehk kardaani.
Füüsik, matemaatik ja astronoom Galileo Galilei (1564–1642) oli teadusrevolutsiooni tuntuim esindaja. Galilei rajas tänapäevase mehaanika alused ja allutas eksperimendi matemaatilisele kontrollile. Galilei ehitas teleskoobi, mille abil tõestas Koperniku maailmasüsteemi ja tegi astronoomilisi avastusi. Tema õpilane Evangelista Torricelli avastas Vincenzo Viviani abil atmosfäärirõhu ja ehitas elavhõbedabaromeetri. Endine jesuiit Francesco Grimaldi (1618–1663) avastas valguse difraktsiooni.
Luigi Galvani (1737–1798) uuris elusorganismide närvisüsteemi elektrofüsioloogiat. Tema katsetest lähtuvalt ehitas esimese galvaanielemendi Alessandro Volta (1745–1827) ning ühendas need patareiks. Volta avastas ja isoleeris esimesena metaani; leiutas elektrofoori, tundliku elektroskoobi, elektromeetri. Amedeo Avogadro (1776–1856) avastas ideaalsete gaaside seaduse, mida sai rakendada aatom- ja molekulmasside määramiseks. Ascanio Sobrero (1812–1888) sünteesis nitroglütseriini, mille abil lõi Alfred Nobel dünamiidi.
Stanislao Cannizzaro avastas aldehüüdide oksüdeerumise ja redutseerumise vastavaks happeks ja alkoholiks (Cannizzaro reaktsioon); määras elementide aatommasse ning pani aluse aatomite ja molekulide rangele eristamisele. Camillo Golgi (1843–1926) kasutas närvisüsteemi ja aju kudede töötlemisel kaaliumdikromaadi- ja hõbenitraadi lahust, mille abil avastas Golgi kompleksi; pälvis oma saavutuste eest Nobeli füsioloogia- või meditsiiniauhinna. Guglielmo Marconi (1874–1937) leiutas ja patenteeris raadiotelegraafi; arendas raadiot kui sidevahendit ja avas raadioside üle Atlandi ookeani (1901); pälvis Nobeli füüsikaauhinna (1909). Enrico Fermi (1901–1954) uuris neutronkiirguse mõju aatomituumadele, mille abil avastas uusi radioaktiivseid tehisisotoope (pälvis 1938 selle eest Nobeli füüsikaauhinna); juhtis tuumareaktori ehitamist Chicagos, kus toimus esimene kontrollitud ahelreaktsioon (1942); osales teadlaste grupis, kes töötasid välja esimese tuumapommi.
Teadus- ja tehnikauuringuid juhib tänapäeval Itaalia Rahvuslik Teadusuuringute Nõukogu (asutatud 1923). Teaduste akadeemia rolli täidab 1603. aastal asutatud Accademia Nazionale dei Lincei. Palju uurimisasutusi allub nii erafirmadele kui ka ministeeriumidele. Aastal 2014 kulutati Itaalias teadusuuringutele 22 miljardit eurot, mis moodustas 1,4% SKT-st.

Arhitektuur

Itaaliat iseloomustab sajandite jooksul väljakujunenud rikkalik arhitektuuripärand. Kreeka kolonistide arhitektuuri paremini säilinud näidised asuvad Sürakuusas ja on ehitatud aastatel 1200–400 eKr. Vaatamisväärsed kreeka templite varemed asuvad veel Agrigentos ja Paestumis. Etruskide riigi eksisteerimise ajast pärinevad mitmed varemed, mille hulgas paistavad silma nekropolid Cerveteris ja Tarquinias.
Rooma riigi aegadest pärinevat arhitektuuri esineb pea üle kogu Itaalia. Tervikliku linnana on sellest ajast säilinud Pompei linn, mis mattus Vesuuvist väljapaiskunud vulkaanilise tuha alla aastal 79. Vana-Rooma arhitektuuri esinduslikud näidised on siiani küllaltki heas korras olevad Rooma Panteon, Colosseum ja Rooma katakombid. Üksikobjektide kõrval võib vaadelda ka terveid arheoloogilisi komplekse, nagu Hadrianuse villa (rajatud 2. sajandil) ja varemed Ravennas (aastatest 400–800 pKr). Peale roomlaste andsid Itaalia varaarhitektuurile oma pärandi veneetslased (Veneetsia – saartele ehitatud unikaalse arhitektuuriga linn) ja langobardid (parimad näidised asuvad Pavias, Monzas, Monte Garganos ja Beneventos.
Romaani stiil hakkas levima Lombardias (Modena toomkirik, Milano Sant'Ambrogio kirik) ja Toscanas (Pisa toomkirik, Lucca San Micheke in Foro kirik). Nüüdisajal omab pea iga vanem Itaalia linn vähemalt ühte romaani stiilis ehitist (nt mitmed hooned Parma ja Cremona vanalinnas). Omapärane romaani stiilis kindlus on Castel del Monte Apuulias. Gooti stiil jõudis Itaaliasse 13. sajandil. Hilise saabumise ja kauge vahemaa tõttu (gooti stiili väljakujunemise keskus asus Põhja-Prantsusmaal) on Itaalias gooti stiilis hooneid säilinud võrdlemisi vähe. Mõned hooned Veronas, Siena toomkirik ja Milano toomkirik on selle stiili headeks näidisteks. Paljud gooti stiilis hooned Itaalias on tegelikult romaani stiilis ehitatud hooned, millele on lisatud gooti stiilis fassaad. Doodžide palee Veneetsias on samuti gooti stiilis ehitis, kuid erineb suuresti muudest Itaalia gooti hoonetest ja on pigem omane Veneetsia arhitektuurile. Veneetsia Püha Markuse kirik on püstitatud samal ajajärgul ning iseloomustab Bütsantsi arhitektuuristiili.
Renessanssarhitektuur sündis 15. sajandi alguses Medici perekonna eestvõtmisel Firenzes. Üleminek uuele arhitektuuristiilile toimus Firenze toomkiriku ehitamisel (valmis 1436). Seejärel ehitati pea kogu Firenze uued hooned renessanss-stiilis (esinduslikumad on nt Ospedale degli Innocenti, Palazzo Medici Riccardi ja Pazzi kabel), misjärel levis renessanssarhitektuur üle Euroopa. Väljaspool Firenzet võeti 15. sajandil uut ehituskunsti üle aeglaselt, olulisemate hoonete hulka kuuluvad Sant'Andrea kirik Mantovas, Ospedale Maggiore ja Santa Maria delle Grazie kirik Milanos ning Santa Maria dei Miracoli Veneetsias. Lorenzo de' Medici surma järel suundusid mitmed arhitektid tööle Roomasse. Kõrgrenessansi võrdlemisi lühikese perioodi jooksul ehitatud hooned paiknevad peamiselt Roomas (nt Villa Farnesina ja Palazzo Farnese). Manerism ehk hilisrenessanss sai alguse 1520. aastatel. Erinevalt kõrgrenessansist kestis manerism pikemat aega (16. sajandi viimase veerandini) ja laienes üle kogu Itaalia. Näiteid võib leida Firenzes (Laurentsiuse raamatukogu), Mantovas (Palazzo del Te), Roomas (Villa Giulia), Veneetsias (Loggetta ja Püha Markuse raamatukogu) ja Torinos (Savoia hertsogkonna residentsid).
Barokkarhitektuur sündis 16. sajandi teisel poolel Il Gesù kiriku rajamisega Roomas. Hilisrenessansi ja varabaroki näited võib tänapäeval hulgaliselt näha Genovas. Barokkarhitektuuri võib nüüdisajal kohata üle kogu Itaalia pea igas linnas, silmapaistvate hulka kuuluvad Sant'Andrea al Quirinale ja San Carlo alle Quattro Fontane kirikud Roomas, Caserta palee ja terve Val di Noto regioon Sitsiilias, mis ehitati terviklikuna üles pärast purustavat maavärinat 1693. aastal. 17. sajandi lõpus domineeris Itaalia arhitektuuris uusklassitsism, mis paistis välja eelkõige väravate ja sammastena hoonete fassaadil. Tööstusliku pöörde järel avanes võimalus kasutada uusi ehitusmaterjale ja -tehnikaid ning seeläbi võttis 18. sajandi lõpus arhitektuuris võimu modernism. Crespi d'Adda linn on selle stiili heaks näiteks.

Maalikunst

11.–13. sajandil Itaalias levinud Romaani stiilis maalikunsti mõjutas kõige rohkem bütsantsi mosaiigikunst. Seda kunstistiili iseloomustavad freskod on tänapäeval säilinud Galliano San Vincenzo kirikus ja Rooma San Clemente allkirikus. Gooti stiil jõudis Itaaliasse 12. sajandi viimases veerandis. 13. sajandi lõpp tõi suured muutused maalikunsti, suurenes suundumus reaalsusest lähtumiseks. Itaalia maalikunstnikud hakkasid kasutama valgusega modelleerimist ja lineaarse perspektiivi manipuleerimist ruumikujutuse saavutamiseks. Tolle aja tuntumate Itaalia maalikunstnike hulka kuulus Giotto di Bondone, kes maalis freskod Assisi San Francesco ülemise kiriku, Padova Cappella dell’Arena ja Firenze Santa Croce kiriku seintele. Giotto maalitud tegelaskujud väljendasid oma emotsioone pooside ja näoilmega tugevamini kui kunagi varem maalikunsti ajaloos.
Vararenessansi saabumine Itaaliasse 15. sajandil tähistas suurte muudatuste algust maalikunstis. Kunstnikud püüdlesid looduslähedase loomingu poole, võtsid kasutusele tsentraalperspektiivist lähtuva ruumikujunduse ja modelleerisid valguse-varjuga. Teedrajavaks said Masaccio freskod, mis mõjutasid hiljem terve renessansi maaliloomingut Itaalias. Siiski jäi vararenessanss pigem maalikunstnike eksperimenteerimise ja õppimise perioodiks, mitte kindlaks kunstisuunaks (nagu hiljem renessansi ja manerismi perioodil).
Kõrgrenessanss (ca 1490–1530) tähistas Itaalia kunsti õitseaega ja vararenessansi avastamise-õppimise kulminatsiooni. Kunstikeskuseks sai Firenze asemel Rooma. Kõrgrenessansi loomingut iseloomustab eelkõige harmoonia ja tasakaalu kvaliteet. Kuigi liikumine oli vajalik ja tähtis, toimus see väärikalt ja rahulikult. Vaataja silmale pakuti alati keskendumispunkti. Kõrgrenessansi maalikunsti silmapaistvamad meistrid olid Leonardo da Vinci, Michelangelo, Raffael ja Tizian.
Manerismi saabumine pärast 1520. aastat peegeldas ebastabiilse perioodi saabumist, mil Itaalia muutus sõjategevuse tallermaaks. Rooma vallutamise ja rüüstamise järel (1527) kaotas linn juhtpositsiooni kunstikeskusena. Manerismi viljelejad kasutasid tegelaskujude maalimisel ebatavalisi värve ja väljavenitatud poose. Maneristide hulka kuulusid näiteks Giulio Romano, Parmigianino, Pontormo ja Rosso Fiorentino.
Järgneva kunstistiili – baroki (ca 1600–1750) – sünnimaaks sai samuti Itaalia. Otsustavat pööret maalikunstis tähistas Carraci perekonna (Annibale, Agostino ja Lodovico) looming, kes avasid Bolognas kunstikooli. Manerismi iseloomustav ebaselgus asendus lihtsuse, selguse ja realismiga. Barokk arenes itaalia kunstis kahes suunas: ühelt poolt võttis maad idealiseerimine (klassitsism), mida viljelesid Bologna koolkonna kunstnikud (Caraccid, Guido Reni, Domenichino, Lanfranco ja Giovanni Guercino). Teiselt poolt rõhutati loomutruudust ja naturalismi, mille parimaks näiteks on Caravaggio looming.
20. sajandi rahvusvaheliselt tuntuimaks Itaalias tekkinud kunstivooluks on futurism, mis kerkis esile 1909. aastal. Perioodi tuntumate Itaalia maalikunstnike seas võib kohata nimesid nagu Umberto Boccioni, Carlo Carrà, Giacomo Balla, Luigi Russolo ja Gino Severini. Mitmed maalikunstnikud olid ühtlasi tegevad ka skulptoritena.

Rahvamuusika

Igal Itaalia regioonil on välja arenenud omad unikaalsed muusikastiilid, instrumendid ja tantsud. Ballaadid (canti epico lirici) esinevad rohkem põhjaregioonides, lüürilised laulud (canti lirico monostrofici) on aga populaarsed Lõuna-Itaalias. Traditsioonilises Itaalia rahvamuusikas kasutatakse klahvakordioni, flööti, torupilli ja mitmesuguseid puhkpille (ciaramella ja piffero). Regionaalse muusika tuntumate näidete hulka kuuluvad Napoli laulud ja Sitsiilia rahvamuusika, kuna nendest regioonidest on inimesed emigreerunud üle maailma laiali.

Ooper

Erinevalt rahvamuusikast assotsieerub ooper rohkem Itaalia identiteediga, kuigi pärineb riigi põhjaosast – Firenzest. Euroopa muusika arengus toimusid 17. sajandil suured muudatused, trubaduuride levitatav keskaegne muusika asendus harmooniliste madrigalidega ja lõpuks ooperiga. Järgnevate sajandite jooksul kujunesid Itaalias välja ooperitraditsioonid, mille esindajateks olid sellised silmapaistvamad heliloojad nagu Claudio Monteverdi, Alessandro Scarlatti, Gioacchino Rossini, Vincenzo Bellini, Gaetano Donizetti ja Giuseppe Verdi. Itaalia ooper domineeris rahvusvahelist ooperit pikka aega, kuniks 19. sajandil hakati aktsepteerima kohalikus keeles oopereid.

Klassikaline muusika

16. sajandi alguses sündinud itaalia klassikalist muusikat on ooperist raske eristada, sest paljud klassikalised heliloojad kirjutasid mõlemat. Kuulsamate näidete hulka kuuluvad Tomaso Albinoni, Francesco Cavalli, Antonio Cesti ja Gaetano Donizetti. Teise gruppi võib tinglikult arvata heliloojad, kes on kuulsad oma sümfooniatega, instrumentaalkontsertidega ja sonaatidega. Nende hulka kuuluvad Alessandro Marcello, Niccolò Paganini, Giuseppe Domenico Scarlatti ja Antonio Vivaldi.
20. sajandi alguses sündinud hilisem itaalia klassikaline muusika (tuntud kui instrumentaalmuusika) eemaldus ooperitraditsioonidest (Giuseppe Martucci teine sümfoonia). Modernsete ja innovatiivsete heliloojate hulka võib arvata Luciano Berio, Sylvano Bussotti, Franco Donatoni ja Luigi Nono.

Tänapäeva popmuusika

Viimaste aastakümnete tuntumate Itaalia muusikute hulka kuuluvad Domenico Modugno, Mina, Claudio Villa, Adriano Celentano, Lucio Battisti, Fabrizio De André, Francesco Guccini, Zucchero, Lucio Dalla, Vasco Rossi, Gianna Nannini, Laura Pausini, Eros Ramazzotti ja Andrea Bocelli. Mitmed neist on seejuures lauljad ja laulukirjutajad, kelle loomingu osaks on sageli sotsiaalse, poliitilise ja intellektuaalse sisuga protestilaulud või sentimentaalsed ballaadid. Rahvusvahelist tunnustust on saavutanud filmimuusika looja Ennio Morricone, kelle tuntumate teoste hulka kuuluvad kaastööd filmidele "Hea, paha ja inetu" (1966) ja "Ükskord Metsikus Läänes" (1968). Samuti on rahvusvaheliselt tuntud muusik Giorgio Moroder, keda peetakse Itaalia disko ja elektroonilise muusika pioneeriks.