google/wiki40b huggingface dataset:
Uuresulatis

Uuresulatis ehk uurdeemail, ka émail champlevé (prantsuse keeles champlevé [ʃɑ̃.lə.ve] 'sisse lõikama', 'graveerima') on metallesemete kaunistamise tehnika, mis seisneb metalli pinda lõigatud või uurendatud süvendite täitmises emailiga. Kõrgemaks jäetud metallipind toimib taustana ja joonistusena värviliste emailpindade vahel ja ümber.

Tehnika

Uuresulatise puhul lõigatakse või söövitatakse tulevast emailkujutist moodustavad süvendid eelnevalt poleeritud metallplaati, ajalooliste emailiteoste puhul tavaliselt vase- või vasesulamist, kuld- või hõbeplaati, või tekitatakse süvendid vermimise või valamise teel. Vask- või hõbeesemed võidakse enne emaili pealepanemist veel kullata. Süvendid täidetakse peeneteralise emailiseguga. On arvatud, et varakeskaja emailkunstiteoste jaoks jahvatati Rooma ehitiste mosaiikidest väljaurgitsetud smaldikivikesi. Emailiseguga kaetud metallobjekti kuumutatakse, kuni email sulab, ja seejärel lastakse sel jahtuda. Kui emailipind ei ulatu metallipinnani, korratakse emailisegu lisamist ja kuumutamist kuni süvendid on piisavalt täidetud. Seejärel eseme pind silutakse karborundiga ja pimsskiviga ning poleeritakse.

Erinevus teistest tehnikatest

Uuresulatisega kaunistatud esemel on metallipinnast moodustuvad joonistusjooned ebaühtlasema laiusega kui kärgsulatisega (cloisonné) kaunistatud objektil, viimatinimetatu puhul luuakse kujutis pealejoodetud ühtlase paksusega metalltraadist või metalliribast (tehnikate erinevus on sama mis intarsia ja marketrii puhul puidutöös).
Émail champlevé ei sarnane üldse gooti kunstis oma tipptaseme saavutanud basse-taille emailitehnikaga, sest uuresulatise uurete põhjad jäävad lõikamistehnika võimaluste piirides krobelised ja seetõttu kasutatakse uuresulatises ainult läbipaistmatut emaili (basse-taille tehnikas kaetakse õrnalt reljeefsena modelleeritud süvendkujutised poolläbipaistva või läbipaistva emailiga).

Ajalugu

Uuresulatis oli tuntud juba antiikajal. Tehnika sobib hästi võrdlemisi suurte pindade katmiseks, samuti on lõikamine lihtne viis figuraalsete kujutiste loomiseks, kuigi varased uuresulatised keltide ja germaanlaste kunstis kasutasid geomeetrilist ornamenti.Tõelise õitsengu saavutas uuresulatis romaani ja gooti kunstis 12. ja 13. sajandil, kus sellega kaunistati reliikviakaste, laekaid, altareid, ehis- ja mälestustahvleid, raamatukaasi, altari- ja protsessiooniriste, ning nii liturgilisi kui ka muid nõusid. Kuulsaimad koolkonnad olid Limogesi piirkonnas ja Maasi jõe äärsetel aladel (tänapäeva Belgias) tegutsenud emailimeistrid.
Eesti Kirjastus Orto

Eesti Kirjastus Orto (1948. aastast Ülemaailmne Eesti Kirjastus Orto, 1955. aastast Eesti Kirjastus Orto O/Ü) oli esimene eesti kirjastus, mis asutati II maailmasõja sündmuste survel pagulastena välismaale sattunud eestlaste hulgas.  
Kirjastus Orto asutati 1944. aastal Helsingis ja koliti peagi Kesk-Rootsi väikelinna Vadstenasse, kuhu kirjastus jäi 1948. aastani. 1948–1951 tegutseti Göteborg'is Rootsis. 1951. aastal viidi kirjastus üle Torontosse Kanadas, kus kirjastus 1973. aastal oma tegevuse lõpetas. Kirjastuse omanik oli Andres Laur. Kirjastuse esimeseks ülesandeks oli varustada tol ajal põgenikelaagreis viibivaid eestlasi hädavajalike sõnaraamatute ja keeleõpikutega. Peamiselt äriliste sihtidega Orto üllitas eesti kirjanduse klassikat ja uudisteoseid, hiljem suurenes tõlgete osatähtsus, kokku ilmus 405 teost.
Kilbukalised

Kirjeldus

Kilbukalised võivad olla ühe- või mitmeaastased taimed. Taimel on roomav risoom.
Nende lehed on väikesed ja suhteliselt lihtsa ehitusega (ehkki välisehituselt eri liikidel väga varieeruvad) ning võivad jääda nii vee alla kui ka olla vee peal (meenutades kujult näiteks väikese vesiroosi lehti). Lehed on välisehituselt eri liikidel väga erinevad: nad võivad olla sirged või ümarad, rootsuga või ilma, tupealusega või ilma. Lehed võivad paikneda kahes püstises reas, paikneda spiraalselt või pöörises.
Õied võivad paikneda ühe haralise kandelehe sisse peitununa või kahe vastamisi paikneva kandelehe vahel. Harilikult paiknevad õied korrapäratult. Nad võivad olla nii ühe- kui kahesugulised. Õied on tsentraalsümmeetrilised. Nad võivad olla väga mitut värvi: nii valged, kollased, punased, lillad või sinised. Õiekate jaguneb kihtidesse. Sisemine kiht, kui see olemas on, on silmatorkav ja meenutab kroonlehti. Tolmukaid on 1 kuni palju ja nad paiknevad ühes või rohkemas kihis; sisemise kihi tolmukad on vahel steriilsed. Emakas paikneb tolmuka(i)st allpool koos 2–15 kokkukasvanud viljalehega. Emakas paiknevad arvukad emassugurakud sigimiku servas asuvates platsentades, mis ulatuvad peaaegu sigimiku keskkohta või on mittetäielikult välja arenenud. Õietolm on kerajas, kuid mõnel meres elaval liigil moodustab keesid. Tolmlemine võib olla väga spetsialiseerunud. Vili on ümar kuni sirge, kuiv või puderjas. Valmides võib vili ise pakatada või avaneda üksnes viljakesta kõdunemise tulemusena. Seemned on tavaliselt arvukad, sirgete idudega ja ilma endospermita.
Georg Samolevski

Georg Samolevski (25. oktoober 1922 Krivoje Ozero rajoon, Podolski kubermang, Ukraina – 11. märts 1982 Tallinn) oli Eesti tehnikateadlane.

Elulugu

Georg Samolevski ema (hiidlanna, Eesti-Rootsi perekonnast) töötas Tallinna kalevivabrikus Rauaniit riide prakeerijana, isa (ukrainlane) töötas Tallinna sadamas diiselmootorite motoristina.
Lõpetas 1939 Tallinna Linna Vene Gümnaasiumi, 1952 Tallinna Polütehnilise Instituudi (TPI) elektriinsenerina, 1956 Leningradi Elektrotehnika Instituudis aspirantuuri, tehnikakandidaat (1957, samas), väitekiri käsitles laeva elektriseadmeid. Oli 1957–1958 TPI elektrimasinate kateedri ja elektrotehnika aluste kateedri assistent ja vanemõpetaja, 1958–1982 dotsent, ühtlasi 1958–1965 energeetikateaduskonna dekaan, 1965–1968 elektrotehnikateaduskonna dekaan ja 1972–1977 elektrimasinate kateedri ning elektrotehnika aluste kateedri juhataja. Õpetas elektrimasinate ja eritüüpi elektrimasinate kursusi; koostanud õppevahendeid.

Teadustöö

Uurimisvaldkond: permanentmagnetitega elektrimasinad. Korraldas elektrimasinate uurimist. 31 teadustrükist, 1 autoritunnistus.
Vaiko Eplik

Elulugu

2003. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Riias esindas Vaiko Eplik Eestit lauluga "Eighties Coming Back" koos ansambliga Ruffus, kuigi Eurolaulu võitis ta ansambliga Claire's Birthday.
Aastal 2004 mängis Vaiko Eplik Vanemuise teatris rokkooperis "Jesus Christ Superstar" Juudast ning 2009. aastal kehastas samas teatris etendunud "Evitas" Che Guevarat.
2010. aasta Eesti Muusikaauhindade jagamisel võitis parima meesartisti auhinna. Sama aasta popmuusika aastaauhindade konkursil anti talle aasta esitaja nimetus.
2013. aastal esilinastus kinodes animafilm "Suur maalritöö", mille helindas Vaiko Eplik. Tema kirjutatud muusikat esitavad filmis ning CD plaadil Mari Pokinen, Priit Võigemast ja Rapla laulustuudio lauljad. Sama aasta lõpul ilmus kaks esimest singlit Epliku järgmiselt, 2014. aasta stuudioalbumilt "Nõgesed": "Murelik brünett" ning "Mõtetes mõrudais".
Vaid mõni kuu peale albumi "Nõgesed" ilmumist avaldas Eplik singli "Juulia", mis pärineb 2014. aasta juulis välja antud järjekorras juba järgmiselt stuudioalbumilt "Nelgid".
Andres Tõnisson

Andres Tõnisson (sündinud 1960) on eesti geograaf.
Ta on lõpetanud Tartu Ülikooli geograafina.
Ta on töötanud keskkonnaspetsialistina.
Tiiu Lõhmus

Tiiu Lõhmus (1973. aastani Tiiu Kena; sündinud 12. detsembril 1952 Tallinnas) on eesti sisearhitekt.
Lõhmus lõpetas 1971. aastal Tallinna 22. Keskkooli (nüüdse Jakob Westholmi Gümnaasiumi) ning 1978. aastal Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi arhitektuuriteaduskonna ruumi- ja mööblikujunduse erialal.
1978–1989 töötas Tiiu Lõhmus Kultuurimälestiste Riiklikus Projekteerimise Instituudis, 1989–1986 Vana Tallinn OÜ-s. Tänapäeval on ta vabakutseline sisearhitekt. Peamiselt on Lõhmus tegelenud ajalooliste interjööride ja restaureerimisprojektidega.
Tiiu Lõhmus on Eesti Sisearhitektide Liidu liige.
Kolovere-Kalju vald

Kolovere-Kalju vald oli vald Läänemaal aastail 1930–1939.
Juba enne liitumist kasutasid Kolovere ja Kalju vallavalitsus ühist, 1895. aastal valminud vallamaja Maidla külas (praegu Ullimulla talu).
Kaks valda ühendati kohtu- ja siseministri 1930. aasta 11. märtsi otsusega, millele eelnes Lääne maavolikogu otsus 21. detsembril 1929. Ühinemine jõustus 1. aprillist 1930.
Norra begravningsplatsen

Norra begravningsplatsen (tõlkes Põhjakalmistu) on kalmistu Rootsis. Ta asub Stockholmi linna põhjaosas Solna vallas.
Aastal 1815 eraldati maa-ala kalmistu jaoks. Kalmistu avati pidulikult 9. juunil 1827 piiskop Johan Olof Wallini (kes maeti hiljem ka sellele kalmistule) poolt.
Paljud arhitektid, nagu Gustaf Lindgren, Gunnar Asplund, Sigurd Lewerentz ja Lars Iisrael Wahlman on osalenud kalmistu projekteerimisel. Kalmistul on palju skulptuure, reljeefe ja muid kunstilisi kaunistusi, mis on loodud Rootsi tuntuimate skulptorite, sealhulgas Carl Eldi ja Carl Millesi poolt. Norra begravningsplatsenil on ka juutide ja katoliiklaste matmisala.
Hans Jürgen Eysenck

Hans Jürgen Eysenck (4. märts 1916 Berliin – 4. september 1997 London) oli saksa päritolu Briti psühholoog, kes sündis näitlejate perekonda. Tuntuse saavutas ta intelligentsuse ja isiksuse teemaliste töödega. Teda iseloomustavad julged ja laiaulatuslikud empiirilised teooriad ning otsekohesed vaated. Eysenck oli üks olulisemaid 20. sajandi isiksuse ja individuaalsete erinevuste uurijaid. Lisaks kuulub ta 20. sajandi tsiteeritumate psühholoogide hulka. 
Ta asutas ajakirja Personality and Individual Differences, oli 80 raamatu ja üle 1600 artikli autor. 
Tema lapsepõlveunistus oli tulevikus õppida füüsikat. Tema vanemad aga soovisid, et Eysenck jätkaks teatrikunsti alal. Hans Eysencki kasvatas üles vanaema, kes oli juudi juurtega katoliiklane. Pärast kooli lõpetamist lahkus Eysenck oma poliitiliste vaadete ja vastuseisu tõttu Natsi-Saksamaaga Saksamaalt ning emigreerus 1930. aastatel Inglismaale, kus astus ka ülikooli. Vaatamata soovile õppida füüsikat, asus ta 1935. aastal õppima Londonis Universal College’s psühholoogiat. Varem liiga väheste füüsikaliste eelduskursusteta, oli ta sunnitud valima uue suuna. Kuna valikus olnud erialadest oli psühholoogia tema jaoks teadusele lähim, otsustas ta selle kasuks. Doktorikraadi psühholoogias sai ta 1940. aastal, uurides C. Burti juhendamisel eksperimentaalset esteetikat.
Eysenck alustas karjääri Mill Hilli erakorralises haiglas. Pärast sõda asutati psühhiaatriainstituut (Institute of Psychiatry), kus ta töötas oma ülejäänud töise elu. Aastaks 1955 oli temast saanud professor, kes juhtis uurimissuunda, mille eesmärgiks oli eksperimentaalselt uurida individuaalseid erinevusi.

Geenid ja isiksus

1951. aastal avaldati Eysencki esimene empiiriline uuring geneetikast ja isiksusest. Selle eksperimendi viis ta läbi aastatel 1948–1951 koos oma õpilase Donald Prelliga. Uuringus anti 11–12-aastastele mono- ja disügootsetele kaksikutele teha teste, mis olid seotud neurootilisusega. Tulemustest selgus, et neurootilisus on suures osas päritav.

Eysencki uurimused suitsetamise ja vähi seostest

Üks osa tema töödest uuris suitsetamise ja vähki haigestumise vahelisi põhjuslikke seoseid. Varasemate teooriate järgi oli vähi otseseks põhjustajaks suitsetamine. Eysenck aga arvas, et sellist põhjuslikku seost ei ole ja soovis seda oma uurimistöödega näidata. Mitmest tehtud uuringust võis ta järeldada, et põhjuslik seos nende kahe vahel puudub. Küll aga näitas ta seost suitsetamise ja vähki haigestumise ning isiksuseomaduste vahel. Suitsetamine on vähki haigestumise puhul oluline vaid teatud isiksuseomadustega inimestel.
Argo Normak

Argo Normak (sündinud 14. oktoobril 1973) on Eesti energeetikavaldkonna insener.
Tema uurimisalaks on biogaasi tootmine ja kasutamine.
Ta on Eesti Maaülikooli taastuvenergia keskuse juhataja.
Hiina Vabariigi ja Püha Tooli suhted

Hiina Vabariik ja Püha Tool sõlmisid 1942. aastal diplomaatilised suhted ja need on jätkunud tänapäevani. Püha Tool on praegu ainus Euroopas asuv rahvusvahelise õiguse subjekt, mis tunnustab Hiina Vabariiki.
8. aprillil 2005 osales Hiina Vabariigi president Chen Shui-bian paavst Johannes Paulus II matustel.
Pelisoo

Pelisoo (ka: Pelissoo) on Saaremaa keskosas, peamiselt Saaremaa valda jääv soo, mille pindala on 750 ha.
Soo turba paksus on 2,2 m. Soo lõunaosas on umbes 200-hektariline freesturbaväli.
Monster Energy NASCAR Cup

Monster Energy NASCAR Cup (sageli lühendatult lihtsalt Cup või Cup Series) on kõrgeim USA autospordiorganisatsiooni NASCAR korraldatav võidusõidusari. Sarja nimetus tuleneb selle praeguse peasponsori energiajoogifirma Monster nimest. Algul kandis see nimetust Strictly Stock Series (1949), seejärel Grand National Series (1950–1970). Aastatel 1971–2003 oli sari tuntud Winston Cupi sarjana. 2004. aastal sai sarja peasponsoriks telekommunikatsioonifirma Nextel ja sarja nimeks Nextel Cup; nimesponsori liitmise järel Sprinti korporatsiooniga 2007. aastal muudeti sarja nimi Sprint Cupiks. 2017. aastal sai sarja peasponsoriks energiajoogifirma Monster ning sarja nimeks Monster Energy Nascar Cup Series.
Sarja paremusjärjestuse paneb paika punktisüsteem, kus sõitjatele jagatakse punkte etapil saavutatud koha ja juhitud ringide arvu järgi. Sarja 36 etapist koosnev hooaeg jaguneb kaheks osaks. Esimese 26 etapi järel pääseb 16 kõige enam võite ja punkte kogunud sõitjat 10-etapilisele "finaalturniirile", millega määratakse meistritiitli võitja.
Sarja peamiseks kandepinnaks on USA kaguosa, kus toimuvad pooled meistrivõistluste etappidest. Enamjaolt sõidetakse betoon- või asfaltkattega trekiovaalidel, kuid mõned etapid sõidetakse ka "euroopalikel" ringradadel. Kõik sarja etapid toimuvad tänapäeval USAs, kuigi varem on meistrivõistluste etappe peetud ka Kanadas, millele on lisandunud demonstratsioonsõidud Jaapanis ja Austraalias. Sarja kõige prestiižikamat etappi, Daytona 500 miili sõitu jälgis 2016. aastal Ameerikas 11,4 miljonit televaatajat – kaks korda vähem kui selle hiilgeaegadel 2000. aastate keskel.
Autotootjatest osalevad sarjas Chevrolet, Ford ja Toyota. Kasutatavad tagarattaveolised võidusõiduautod meenutavad väliselt tavalisi sõiduautosid, kuid on ehitatud terasest toruraamile ning peavad kujult vastama standardsele mõõtemallile. Jõuallikana kasutatakse 358-kuuptolliseid (5,86 l) V8-mootoreid, mis alates 2012. aastast on elektroonilise sissepritsega ning võimaldavad tänase ligi 725 hj (541 kW) võimsuse juures saavutada võidusõidurajal kiiruseks ligi 320 km/h.
Vaeküla raudteejaam

Vaeküla raudteejaam on raudteejaam, mis asub Lääne-Viru maakonnas Rakvere vallas Vaekülas, raudteetsi 113,3 km Tallinna Balti jaamast ja 96,3 km kaugusel Narva piirijaamast. 
Naaberjaam Tallinna suunal on Rakvere ja Narva suunal Kabala. Jaamas asub lisaks peateele kaks kõrvalteed. Reisirongid Vaekülas ei peatu.
Vaeküla jaamakompleks paikneb Tallinna-Narva raudteest põhja pool. Puidust jaamahoone lammutati 1999. aasta alguses. Säilinud on mitu abihoonet. 
1980. aastatel rajati jaama silikaadist elektritsentralisatsiooni post.
660. Eesti Pataljon

660. Eesti Pataljon

1942. aasta jõulude ajal muudeti pataljoni nime veelkord ning 1. jaanuarist 1943. aastast oli üksuse nimetus  660. Eesti Pataljon (Estnische-Batailon 660).
1943. aasta lõpus asus 660. Eesti Pataljon Narva taga, 657. kompanii Staraja Russa juures, 658. ja 659. Eesti pataljonid Novgorodi all ja Ilmeni järve ääres eesliinil.

Pataljoni likvideerimine

18. aprillil 1944 liideti 660. Eesti Pataljon 20. Eesti SS-diviisiga selle 46. Relva-SS Grenaderirügemendi III pataljoniks.
Anton de Bary

Heinrich Anton de Bary (26. jaanuar 1831 Frankfurt – 19. jaanuar 1888 Strasbourg) oli saksa kirurg, botaanik, mikrobioloog ja mükoloogia rajaja.
De Bary sündis arsti August Theodor de Bary (1802–1873) ja tema naise Emilie (sündinud Meyer) 10-lapselises peres. Isa julgustas teda ühinema naturalistide rühmaga, kes ümbruskonna looduse põhjal herbaariume koostas. Hiljem õhutas de Bary huvi looduse vastu Senckenbergi loodusemuuseumi kuraator Georg Fresenius, kes ühtlasi õpetas botaanikat Senckenbergi instituudis. De Bary aitas Freseniust vetikate ja seente mikroskoopilise uurimise osas.
1848 lõpetas de Bary Frankfurdi gümnaasiumi ja hakkas Heidelbergi ülikoolis meditsiini õppima. Õpinguid jätkas ta Marburgi ülikoolis ja 1850 Berliini Humboldti ülikoolis. Ülikoolis keskendus ta mitte loomsele, vaid taimsele elule. Ta lõpetas ülikooli 1853, kaitstes väitekirja "De plantarum generatione sexuali" ("Taimede sugulisest paljunemisest"). Samal aastal avaldas ta raamatu seentest, mis põhjustavad taimedel rooste- ja nõgihaigust.
Pärast lõpetamist töötas de Bary Frankfurdis arstina, aga mitte kaua. Ta läks Tübingeni ja sai eradotsendiks, töötades sealse ülikooli õppejõu Hugo von Mohli assistendina. 1855 sai ta Freiburgi ülikooli botaanikaõppejõuks, kui tema eelkäija sellel ametikohal Carl Wilhelm von Nägeli sai Müncheni ülikooli botaanikaprofessoriks. De Bary rajas Freiburgis kõige moodsama botaanikalabori.
1867 sai de Bary Halle ülikooli botaanikaprofessoriks. Sellel ametikohal varem töötanud Diederich Franz Leonhard von Schlechtendal oli eelmisel aastal surnud. Schlechtendal oli koos von Mohliga asutanud esimese botaanikaajakirja "Botanische Zeitung". De Bary sai selle kaastoimetajaks ja hiljem (von Mohl suri 1872) ainsaks toimetajaks.
Pärast Prantsuse-Preisi sõda määrati de Bary 1872 Strassburgi ülikooli botaanikaprofessoriks ja ühtlasi valiti ta ülikooli esimeseks rektoriks Saksamaale kuulumise ajal. Rektorina rajas ta ülikooli botaanikaaia.
Anton de Bary abiellus 1861 Antonie Einertiga. Nad said 4 last.
Ta avastas seente heterotroofse toitumise ja sugulise paljunemise ning lõi esimese seente fülogeneetilise süsteemi. Ta avastas, et samblikud koosnevad seentest ja vetikatest. Selle tähistamiseks võttis ta kasutusele sõna "sümbioos" (oma 1879 Strasbourgis ilmunud monograafias "Die Erscheinung der Symbios"). 
Anton de Bary oli Peterburi Teaduste Akadeemia välisliige.
Mitme ülikooli õppejõuna mitmekümne aasta jooksul oli de Baryl palju õpilasi. Kõige tuntumad nendest on Venemaa mullateadlane Sergei Vinogradski, krüptogaamsete taimede ameerika teadlane William Gilson Farlow ja prantsuse seeneteadlane Pierre-Marie-Alexis Millardet.
Lesgikeelne Vikipeedia

Lesgikeelne Vikipeedia (lesgi keeles Лезги Википедия)  on Vikipeedia lesgikeelne versioon.
Lesgikeelsele Vikipeediale pandi alus 2012. aastal.
Seal on 3985 artiklit, millega see on artiklite arvult 192. keeleversioon.
Toivo Tänavsuu

Isiklikku

Tema ema oli ajakirjanik Hille Tänavsuu.
Toholampi vald

Külad

Alakylä, Asiala,  Hirvikoski, Lahnalampi, Lamu, Määttälä, Parhiala, Purontaka, Sykäräinen, Toholampi
Filosemitism

Filosemitism (kreeka keeles philos, sõber) tähendab juudi rahvusse mitte kuuluvate inimeste huvi ja lugupidamist juudi rahvuse, usu ja kultuuri vastu.
Mõhnjalalised

Tunnused

Mõhnjalaliste eritunnuste seas on loote arengu eripärad. Amnioni, allantoisi ja rebukoti ehitus ja areng on tunduvalt teistsugused kui teistel sõralistel. Platsenta on difuusne, algelisem kui teistel sõralistel.
Nende jäsemetel on kaks varvast, millel on nürid kõverad küünised. Sõrg puudub. Kõndides nad ei toetu varbaotstele nagu teised sõralised ja paljud muud imetajad, vaid kõigile varbalülidele. Talla moodustab pehme elastne sidekoeline mõhn (või kaks mõhna), mille järgi mõhnjalalised on nime saanud.
Tartu tunnuslause

Tartu tunnuslause on "Heade mõtete linn", inglise keeles "City of good thoughts". Tartu linna tunnuslause valiti 1999. aastal, selle autor on ajakirjanik Aivar Viidik. Tunnuslauset kasutatakse valdavalt koos Tartu logoga, mis valiti 1997. aastal.
6. jaanuaril 1999 langetas Tartu linnavalitsus otsuse korraldada Tartu logo juurde kuuluva tunnuslause konkurss, preemiafondiks eraldati 15 000 krooni. 11. märtsil 1999 kinnitas linnavalitsus konkursi tulemused: 1. koha pälvis endise Tartu linna avalike suhete juhi ning hilisema Maalehe peatoimetaja Aivar Viidiku ettepanek "Heade mõtete linn/City of good thoughts", teise koha "Sajandeid noor/Young for ages" (autorid Anneli Tarkmeel, Margit Ainla ja Aivar Reidla), kolmanda koha "Voolav vaim ei vanane/Flowing spirit never ages" (Jüri Kull). Kokku esitati konkursile 793 ideed.
Tartu linna tunnuslauset ja logo kasutatakse Tartut kui turismiobjekti tutvustavatel trükistel, meenetel, üritustel, linna esitlustel, messidel, transparentidel, rekvisiitidel, plakatitel, meedias ja mujal. Tunnuslause šrift on Tahoma Bold.
2007. aastal Eesti Päevalehe korraldatud küsitluse andmeil oli Tartu tunnuslause Eesti omavalitsuste tunnuslausetest tuntuim. Selle järgi tundis Tartu ära 86% vastanutest, teisele kohale tuli Otepää "Talvepealinn" (83%) ja kolmandale Paide "Eestimaa süda" (73%).
Seminole'i maakond (Florida)

Ajalugu

Maakond moodustati 1913. aastal.

Rahvastik

Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 422 718.
Johannes XIII

Paavstiks saamine

Leo VIII suri kevadel 965, mistõttu Rooma vaimulikud ja aadlikud soovisid esmalt Hamburgis pagenduses viibinud Benedictus V naasmist Rooma, kuid Saksa-Rooma keiser Otto I keeldus Benedictust tunnustamast ega lasknud teda Itaaliasse.
Johannes XIII valiti paavstiks kompromisskandidaadina Otto I saadikute Cremona piiskopi kroonik Liutprandi ja Speyeri piiskopi Ottgari (Otger) juuresviibimisel. Ta pühitseti ametisse 1. oktoobril 965.

965. aasta Rooma ülestõus

Detsembris 965 puhkes Roomas ülestõus, mille tulemusena tagandati Johannes XIII ametist, vangistati ja saadeti seejärel Campagnasse asumisele, kus tal õnnestus põgeneda Capua vürsti Pandolfo I juurde ja siirduda sealt Otto I õukonda.
Otto I tuli kevadel 966 Itaaliasse, tungis 14. novembril Rooma, karistas ülestõusu korraldajaid ja seadis paavsti taas ametisse.

Suhted Saksa-Rooma keisriga

Johannes XIII andis Privilegium Ottonianumi alusel truudusvande keiser Otto I-le, kes aitas tal 966 Rooma naasta. Keiser viibis 966–972 Itaalias.
Otto I laiendas aprillis 967 Ravennas toimunud sinodil Kirikuriigi piire.
Johannes XIII kroonis 25. detsembril 967 Saksa-Rooma kaaskeisriks Otto II ja 14. aprillil 972 sõlmis tema abielu Bütsantsi printsessi Theophanoga.

Suhted Tšehhiga

Tšehhi vürst Boleslav II soovis paavstilt, et see rajaks Praha piiskopkonna. Paavst määras Hradčany kloostri abtissiks vürsti õe Milada.

Suhted Konstantinoopoli patriarhiga

Johannes XIII andis Konstantinoopoli patriarhi jurisdiktsiooni alla kuuluvatele Capua ja Benevento piiskoppidele metropoliidi volitused. Patriarh rajas seepeale Otranto peapiiskopkonna.

Suhted Briti piiskoppidega

Johannes XIII andis 972 palliumi York'i peapiiskopile Oswaldile.

Suhted Hispaania piiskoppidega

Johannes XIII määras Vici piiskopi Ato (Atton) metropoliidiks, kuid võttis aasta hiljem temalt metropoliidi ametitiitli ära.

Suhted Saksa piiskoppidega

Johannes XIII kinnitas Magdeburgi piiskopkonna staatuse peapiiskopkonnana. Ta kinnitas 20. aprillil 967 Magdeburgi peapiiskopkonna privileegid ja andis 18. oktoobril 967 peapiiskop Adalbertile palliumi. Ta andis Magdeburgi peapiiskopile privileegi, mille alusel võis ta rajada uusi piiskopkondi.

Kloostrireform

Johannes XIII andis 970 Metzi St. Vincentiuse kloostri abtile privileegi, mille alusel võis abt kanda dalmaatikat.
Ta kinnitas Cluny kloostri privileegid.

Tsölibaadi edendamine

Johannes XIII kutsus aprillis 967 Ravennas peetud sinodil vaimulike järgima tsölibaati.

Johannes XIII kultuuriloos

Johannes XIII ajast hakati paavsti dokumente dateerima Jeesus Kristuse sündimise järgi.
Ta soovitas Otto I-le õpetlast Gerbertit.
Kirikuloolase Cesare Baronio järgi hakati Johannes XIII ajal nimetama kirikukelli pühakute järgi.

Surm

Johannes XIII suri 6. septembril 972 Roomas ja maeti San Paolo fuori le Mura kirikusse.