Carraccid

Carraccid

Ludovico Carracci (1555-1619) on peamiselt tuntud oma religioosse sisuga töödega ning Carraccide poolt loodud Accademia degli Incamminati eestvedajana.
Annibale Carracci (1560-1609) oli Carraccidest kõige kuulsam ning tema osa klassikalise maalikunsti taaselustamisel renessansi eeskujude läbi peetakse kõige suuremaks.
Agostino Carracci (1557-1602) loomingus on oluline osa gravüüridel Tiziani, Tintoretto ja Federico Barocci töödest, tänu millele said Põhja-Itaalia kunstnike teosed tuntuks üle kogu Eruroopa.
Carraccidele oli vastumeelt nende kaasaja maneristliku stiili kunstlikkus ja liialdused ning nad eelistasid tagasipöördumist naturalistlikuma kujutamisviisi juurde, ühendades selle samal ajal Põhja- Itaalia kõrgrenessansi meistrite eeskujudega nagu Correggio, Tizan ja Veronese.

Kujunemisaastad

Ludovico Carracci õppis esialgu maalimist Bolognas maneristist kunstniku Prospero Fontana juures, liikudes aga peagi edasi Firenzesse Domenico Passignano käe alla, kus tema põhitegevuseks oli Andrea del Sarto teoste kopeerimine. Seejärel külastas Lucovico Carracci omal käel Parmat, Mantovat ja Veneetsiat, et uurida Põhja-Itaalia olulisemate meistrite töid. 1578. aastaks naasis ta Bolognasse ja ühines sealse maalijate gildiga.
Agostino Carracci, kes alustas kullassepa õpipoisina ja oli seejärel samuti lühikest aega Prospero Fontana käe all, sai oma kunstialase väljaõppe hoopis graveerijana Domenico Tibaldi töökojas. 1579. aastal valminud Agostino Carracci gravüürid Michelangelo ja Baldassare Peruzzi kuulsatest teostest pälvisid oma tehniliise meisterlikkusega tähelepanu ka väljaspool Bolognat ning peagi kutsuti Agostino Carracci tööle Veneetsiasse, et graveerida Veronese ja Tintoretto töid.
Annibale Carracci omandas esialgsed teadmised maalikunsti kohta Ludovico Carracci enda käe all, õppides lisaks graveerimiskunsti Agostino Carraccilt. 1580. aastal sõitis Annibale Carracci Ludovico Carracci soovitusel Parmasse, et tutvuda Parmigianino ja Correggio töödega, seejärel aga järgnes Agostino Carraccile Veneetsias, kus oli vennale abiks mitmete gravüüride teostamisel.

Bologna aastad. Accademia degli Incamminati

1582. aastal naasid Agonstino ja Annibale Carracci Bolognasse, kus nad koos Ludovico Carracciga asutasid Accademia degli Incamminati. Akadeemia toimis omamoodi ühendusena töökojast ja õppeasutusest, mille kaudu Carraccid said praktikas ellu viia oma reiside ja erinevate kogemuste käigus kujunenud uued ideed kunsti kohta ning neid samal ajal õpilastele edasi anda.
Carraccid nägid ennast suure kunstitraditsiooni edasiviijatena ja pidasid end eelkõige Põhja-Itaalia meistrite pärijateks. Nii nagu Correggio, Tizian, Tintoretto ja Veronese pöörasid nad suurt tähelepanu värvile ja valgusele, kuid lisasid sellele omakorda rõhuasetuse maailma otsesele kopeerimisele ning emotsioonide edasiandmisele. 1580. aastate alguseks olid Carraccid ühed kõige radikaalsemad kunstnikud Euroopas, maalides ebakorrapäraste pintstlitõmmetega otse natuurist võetud stseene ja rõhutades valgusefekte ning liikuvust.
Suundumus Põhja-Itaalia maalilisema käsitluslaadi poole ei tähendanud, et Carraccid joonistamisoskust tähtsaks ei pidanud. Nende jaoks ei olnud aga joone valdamine oluline mitte teose ettevalmistuse ja teostuse funktsioonis, vaid vahend maailma otseseseks tundmaõppimiseks. Kui tavaliselt kopeerisid kunstiõpilased teiste meistrite töid või antiikskulptuure, siis Carraccide Akadeemias rõhutati modelli natuurist joonistamise olulisust, mis andis võimaluse õppida tundma nii loomulikke kehahoiakuid kui ka keha liikuvusega kaasnevaid iseärasusi.
Bologna aastate eksperimenteerimise käigus kujunesid välja ka Carraccide isikupärad, mis avaldusid nii nende töödes, rollides kui üldises nägemuses kunstist. Ludovico Carracci oli olnud esimene Carraccidest, kes hakkas otsima viise maneristliku stiili keerukuse, ülepakutuse ja kunstlikkuse asendamiseks, ning jäi selles võtmes Akadeemia peamiseks loojaks ja edasiviijaks. Tema maalimislaad eristus suurema tähelepanu poolest spontaansetele liigutustele, pilkudele ja emotsioonidele, mis muutis pühaliku inimlikuks ja lasi vaatajal kergemini kujutatavaga samastuda. Intellektuaalselt võimekas Agostino Carracci oskas suurepäraselt Akadeemia õpilastele oma praktilisi teadmisi edasi anda, kunstnikuna jäi tema peamiseks väljendusvahendiks aga gravüür, kuigi ta osales koos Annibale Carracciga ka mitmete maalitsüklite teostamisel. Annibale Carracci jätkas enda stiili arendamist, ühendades oma maalides Põhja-Itaalia õrnad värviüleminekud ja soojad toonid Kesk-Itaaliale iseloomuliku kompositsiooni ja joonekäsitlusega ning andes oma figuuridele samal ajal enneolematu massi, tekstuuri ja konkreetsuse.
Peale Akadeemia loomist said Carraccid tellimuse Palazzo Fava dekoreerimiseks Bolognas, mille 1584. aastal valminud maalitsüklit esitasid Carraccid kui oma uue kunstilise nägemuse esimest terviklikku teostust. Järgnesid tähtsad tööd suurte altarimaalide näol nii Bolognas kui selle ümbruses. Palazzo Fava freskode edu tagas Carraccidele ka tellimused monumentaalsete maalitsüklite teostamiseks: valmisid freskod Palazzo Manganis Bolognas (1589-1590), maalid Palazzo dei Diamanti jaoks Ferraras (1592) ja teosed Palazzo Sampieris Bolognas (1594).

Rooma aastad. Palazzo Farnese

1595. aastal läks Annbale Carracci kardinal Odoardo Farnese kutsel Rooma, et dekoreerida laemaalidega viimasele kuuluv Palazzo Farnese. Agostino Carracci järgnes vennale kahe aasta pärast, Ludovico Carracci jäi aga Bolognasse Academia degli Inccamminati tööd juhtima. Roomas viibimine andis Annibale Carraccile võimaluse tutvuda otse nii Michelangelo kui Raffaeli töödega, aga ka antiigi pärandiga ning ühendada need muljed oma juba niigi paljutõotava loomestiiliga. Kui Annibale Carracci esimeses töös Roomas, Palazzo Farnese väikese Camerino dekoratsioonides, on veel valitsev Põhja-Itaalia meistrite mõju, siis asudes oma tähtsaima freskode tsükli kallale Palazzo Farnese galeriis on Rooma mõju nii kompositsioonis kui figuurikäsitluses juba selgesti tuntav.
Palazzo Farnese galerii pikk võlvitud lagi andis Carraccidele vabaduse väljendada ennast suurejoonelises ja monumentaalses stiilis, milleks neil varem Bolognas väiksemõõdulisemate ja vähem loovust võimaldavate süžeedega tööde puhul võimalust ei olnud. Võttes eeskujuks nii Michelangelo Sixtuse kabeli laemaalid kui Raffaeli tööd Villa Farnesinas katsid Carraccid lae mütoloogiateemaliste freskodega jumalate armuseiklustest, mis võimaldas neil kujutada kangelaslikke alasti inimkehi erinevates asendites. Palazzo Farnese galerii fantaasiarikas teemakästilus, humoorikad tsitaadid teiste kunstnike teostele ja jõuline teostus viisid paratamatult Carraccide stiili muutumisele vähem natuurilähedaseks, kuid võrreldes ülejäänud kaasaegse Roomas loodava kunstiga jäi Carraccide kujutamisviis vägagi elulähedaseks ja loomulikuks, saades nii eeskujuks terve järgneva sajandi kunstile.
Carraccide uute maalikunsti puudutavate vaadete levikul oli neist igaühel oma eripärane osa. Agostino gravüürid Põhja-Itaalia kunstnike olulistest teostest panid aluse nende meistrite tuntuse levikule ning aitasid kaasa Michelangelo ja Raffaeli kanoonilise staatuse nõrgendamisele ja seega avatusele uute suundade suhtes maalikunstis. Peale Annibale ja Agostino Carracci lahkumist Rooma jäi Akadeemia töös hoidmine Ludovico Carracci kanda ning just tema oli vastutav Bologna uue koolkonna koolitamise eest. Ludovico Carracci käe all õppisid 17. sajandi olulisemad kunstnikud nagu Francesco Albani, Domenichino, Guido Reni, Giovanni Lanfranco ja Guercino. Annibale Carracci osa oli viia Bolognas väljatöötatud ideed juhtivasse kunstipealinna Rooma, kus ta suutis need ühendada seal levinud kunstikaanonitega viisil, mis muutis Carraccide loodud stiili valdavaks nii Itaalias kui ka rahvusvahelises plaanis.