Ameerika koloniseerimine skandinaavlaste poolt

Ameerika koloniseerimine skandinaavlaste poolt algas juba 10. sajandil, mil skandinaavlased avastasid ja asustasid Atlandi ookeani põhjaosas asuvaid alasid, sealhulgas Põhja-Ameerika kirdeosa.
Skandinaavlaste koloonia Gröönimaal pidas vastu peaaegu 500 aastat. Põhja-Ameerika mandriosas asunud asulad olid väikesed ja need ei arenenud välja püsivateks kolooniateks. Kuigi merereisid sinna toimusid mõnda aega (näiteks puidu kogumiseks), puudub tõestusmaterjal skandinaavlaste püsiasulate kohta Põhja-Ameerika mandriosas.

Läänesuunaline kaubandus ja langus

On tõendeid selle kohta, et skandinaavlased kauplesid Gröönimaa põliselanikega, keda viikingid kutsusid nimega skrælingjar. Skandinaavlased võisid kohtuda nii indiaanlaste (algonkinide sugulasrahvas beotukid) kui ka Thule kultuuri kandjatega, kellest põlvnevad inuitid. Dorseti kultuur oli Gröönimaalt skandinaavlaste saabumise ajaks juba taandunud. Skandinaavia kolonisatsiooni traditsioonilisest ulatusest oluliselt kaugemalt on leitud kammide fragmente, rauast kööginõude ja peitlite tükke, malenuppe, laevaneete, puuseppade höövleid ja inuittide paatides kasutatud tammepuust laevafragmente. Ühe inuittide kogukonna varemetest on leitud ka väike vandlist kujuke, mis paistab olevat kuulunud eurooplastele.
Koloonia langus algas 14. sajandil. Lääne-Asula hüljati aasta 1350 paiku ja viimane Garðaris resideerinud piiskop suri aastal 1377. Pärast aastal 1408 Gröönimaal registreeritud abielu ei maini enam ükski kirjalik allikas skandinaavlastest asunikke. On tõenäoline, et Ida-Asula oli välja surnud 15. sajandi lõpuks. Sealsetest skandinaavlaste asulatest leitud esemetele tehtud radiosüsinikumeetodil dateerimise järgi oli 2002. aasta seisuga kõige vanem ese dateeritud aastasse 1430 (± 15 aastat). Languse seletamiseks on pakutud välja mitmeid teooriaid.
Väike jääaeg võis Gröönimaa ja Euroopa vahel reisimise ning põllupidamise palju raskemaks muuta. Kuigi kalapüük ja hüljeste küttimine pakkusid võimalust tervislikuks toitumiseks, oli loomakasvatuses rohkem prestiiži ja Skandinaavia maades oli nälja ja katkuepideemiate tõttu saada järjest enam inimestest tühjaks jäänud talusid. Lisaks võis Gröönimaa vandel olla Euroopa turgudel odavama Venemaalt ja Aafrikast toodud vandli poolt välja tõrjutud. Nii viisid halvenevad klimaatilised tingimused ja morsakihvade ekspordile ülesehitatud majandusliku süsteemi lagunemine asunduse allakäigule.
Vaatamata kontakti kadumisele nende ja Gröönimaa asustajate vahel, pidasid Norra-Taani monarhid Gröönimaad jätkuvalt enda omanduseks.
Teadmata, kas vana Skandinaavia kolonisatsioon Gröönimaal oli säilinud või ei, ja tundes selle säilimise korral muret selle üle, et see oli jätkuvalt katoliiklik (Skandinaavia maades oli juba 200 aastat varem toimunud reformatsioon), saadeti aastal 1721 Gröönimaale misjonär Hans Egede juhitud Taani-Norra ühine kaubanduslik-kiriklik ekspeditsioon. Kuigi see ekspeditsioon ei leidnud Gröönimaal jätkuvalt elavaid eurooplasi, tähistas see Taani kolonisatsiooni algust ja sellega kinnitasid taanlased taas saare endale kuulumist.

Leifi talvelaager

Bjarni poolt talle kirjeldatud marsruute, maamärke, hoovuseid, kive ja tuuli kasutades purjetas Leif 35-mehelise meeskonna ja sama knarr'iga, mida Bjarni oli reisi jaoks kasutanud, ligikaudu 1800 miili Uude Maailma. Ta kirjeldas Hellulandi "tasase ja metsasena, laiade valgete randadega igal pool, kuhu nad läksid ja vaikse kaldega rannajoonega". Leif ja teised olid soovinud, et seda ekspeditsiooni juhiks tema isa Eiríkr Punane, ja neil õnnestus teda veenda. Ent kuigi Eiríkr püüdis liituda oma pojaga reisil nende uute maade suunas, kukkus ta hobuselt, kui see kalda lähedal märgadel kividel libastus; ta sai vigastada ja jäi maha.
Leif talvitus Uues Maailmas aastal 1001, tehes seda ilmselt Newfoundland põhjatipus asuva Bauldi neeme juures. Seal leidsid nad ühel päeval, et tema sakslasest kasuisa Tyrkeri oli jäänud purju marjadest, mida saaga kirjeldab kui "veinimarju". Piirkonnas kasvavad metsikult mitmed marjad (Viburnum edule, karusmarjad ja jõhvikad) ning Leifi kirjeldatud "veini" näol oli ilmselt tegemist käärinud marjadega.
Leif veetis veel ühe talve kohas, mida nimetati Leifsbúðir ('Leifi varjupaik'), sattumata seal konfliktidesse, ja seilas seejärel tagasi Gröönimaale Brattahlíð'i, et täita oma kohustusi isa ees.

Þorvaldri reis aastal 1004

Aastal 1004 seilas Leifi vend Þorvaldr 30 mehest koosneva meeskonnaga Newfoundlandi ja veetis talve Leifi laagris. Kevadel ründas Þorvaldr üheksat kohalikku inimest, kes magasid kolme nahaga kaetud kanuu all. Üheksas ohver põgenes ja naasis peagi abiväega skandinaavlaste laagrisse. Þorvaldri tappis nool, millel õnnestus läbi kaitsva barrikaadi tungida. Kuigi järgnesid veel täiendavad lühikesed vaenutegevused, jäid skandinaavlased sinna veel üheks talveks ja lahkusid seejärel kevadel. Pärast seda kavatses Uude Maailma seilata veel üks Leifi vendadest, Þorsteinn, eesmärgiga tuua sealt oma surnud venna keha. Þorsteinn aga suri enne, kui ta Gröönimaalt lahkuda jõudis.

Karlsefni ekspeditsioon aastal 1009

Aastal 1009 võttis Þorfinnr Karlsefni, kes on tuntud ka kui Þorfinnr Vapper, kolmele laevale kariloomad ja 160 meest ning naist (kuigi ühe teise allika järgi oli asunike arv 250) ja suundus Gröönimaalt läände. Pärast karmi talve suundus ta lõunasse ja maabus Straumfjordis. Hiljem kolis ta edasi Straumsöysse: võimalik, et seetõttu, et seal oli vool tugevam. Sealt on üles tähendatud märke indiaanlaste ja skandinaavlaste vahelistest rahulikest suhetest. Omavahel vahetati kaupu: karusnahad ja halli orava (Sciurus carolinensis) nahad vahetati piima ja punase riide vastu, mida kohalikud teatud peakattena ümber oma peade sidusid.
Edasise kohta räägivad allikad erinevat juttu, kuid ühtede andmete järgi tormas mingi hetk metsast välja Karlsefnile kuulunud härg, mis ehmatas pärismaalasi nii, et nad jooksid oma nahast paatide juurde ja sõudsid minema. Kolm päeva hiljem naasid nad koos sõjaväega. Kohalikud kasutasid katapulte, vinnates üles umbes lamba kõhu suuruse "posti otsas oleva suure tumesinise kera", mis lendas üle meeste peade ja tegi koledat kõminat.
Skandinaavlased taganesid. Leifi poolõde Freydís Eiríksdóttir oli rase ja ei suutnud taganevate meestega sammu pidada. Ta palus neil lõpetada "selliste haletsusväärsete õnnetusehunnikute" eest põgenemine, lisades, et kui tal olnuks relvad, võinuks ta meestest paremini hakkama saada. Freydís haaras ühele pärismaalaste poolt tapetud mehele kuulunud mõõga, tõmbas ühe oma rinna pihikust välja ning lõi seda mõõgaga. Seepeale hakkasid pärismaalased kartma ja põgenesid.

Hilisemad kokkupuuted skandinaavlastega

Põhja-Ameerika mandriosas asunud asulate eesmärk oli kasutada ära sealseid Gröönimaal nappinud loodusvarade, milleks oli karusnahk ja puit, ressursse. Ei ole selge, miks need lühiajalised asundused ei muutunud püsivateks, kuid tõenäoliselt olid vähemalt osaliselt selle põhjuseks vaenulikud suhted pärismaalastega, keda skandinaavlased kutsusid nimega skrælingjar. Sellest hoolimata võisid juhuslikud toidu ja puidu hankimiseks ning kohalikega kauplemiseks tehtud reisid Marklandi kesta isegi kuni 400 aastat.
Kestvate reiside tõestusmaterjali hulka kuulub Maine'i penn: kuningas Olav Kyrre valitsemisajast (1067–1093) pärinev Norra münt, mis väidetavalt leiti Maine'i osariigis ühelt pärismaalastega seotud arheoloogiliste väljakaevamiste paigast. Seega võis skandinaavlaste ja Põhja-Ameerika pärismaalaste vaheline kaubandus toimida veel 11. sajandil või isegi pärast seda. Teine tõend pärineb aasta 1347 kohta käivatest Islandi annaalidest, kus viidatakse väiksele 18 mehega Gröönimaa päritolu alusele, mis oli puidulastiga Marklandilt Gröönimaale tagasi püüda jõudnud, kuid sattus hoopis Islandile.