Mugul-jänesekapsas

Kultuuriline tähtsus

Mugul-jänesekapsast kasvatasid peamiselt ketšua ja aimara põllumehed, mugul-jänesekapsas on sajandeid olnud Andide maapiirkondade toidulaual põhitoiduaine. Kõigist Andide juur- ja mugulviljadest on mugul-jänesekapsas praegu Kesk-Andide piirkonnas kasvatuspindala poolest kartuli järel teisel kohal. Mugul-jänesekapsas on seal oluline roll kohaliku toiduga kindlustamisel, sest on viljavahelduse süsteemi osa ja mugul-jänesekapsa mugulatel on suur toiteväärtus.

Mitmekesisus

Andide põllumehed kasvatavad mitmeid mugul-jänesekapsa sorte. Mugul-jänesekapsa mitmekesisust võib kirjeldada välistunnuste põhjal, sordinimetuste järgi või molekulaarsete tunnuste abil.

Välistunnused

Mugul-jänesekapsas jagatakse morfotüüpideks lehtede, õite, viljade, varte ja mugulate omaduste järgi, nagu kirjeldab Rahvusvahelise Taimegeneetika Instituudi dokument mugul-jänesekapsa tunnustest. Mugul-jänesekapsa mugulate välistunnuste varieeruvus on iseäranis suur. Mugulad võivad olla 25–150 mm pikad ja kuni 25 mm laiad; koor ja sisu võivad värvuselt olla valged, kreemikad, kollased, oranžid, roosad, punased ja violetsed, ning värvid võivad olla ka erinevates mustrites.

Kohalikud sordinimed

Mugul-jänesekapsa kasvatajad nimetavad sorte sageli peamiselt mugulate välisilme põhjal ja seejärel maitse järgi. Näiteks on levinud nimed ushpa negra (must tuhk) või puka panti (punane kosmos, Eestiski kasvatatava suvelille Cosmos peucedanifolius õietooni järgi). Sordinimede osas ei ole ühtsust ja järjepidevust ei kogukonna sees ega ka laiemalt.

Molekulaarsed tunnused

Mitmed uuringud on kirjeldanud mugul-jänesekapsa mitmekesisust molekulaarse meetodiga valkude ja geenide variatsiooni uurides. Molekulaarsed tunnused, nagu näiteks allosüümide esinemine (nt del Río, 1999) ja geenijärjestus (nt Pissard et al., 2006) näitavad mugul-jänesekapsa väikest mitmekesisust võrreldes teiste põllukultuuridega, ilmselt tingituna selle köögivilja paljundamise meetodist. Kuigi geneetiline varieeruvus vastab hästi rahvapärasele sortideks jagamisele, näitab klasteranaüüs, et rahvaaretuse sordid ei ole täiuslikud kloonid, vaid geneetiliselt üsna varieeruvad rühmad.

Toitumisalane teave

Mugul-jänesekapsas on üks süsivesiku- ja energiarikkamaid köögivilju. See on ka hea provitamiin-A (beetakaroteeni) allikas, ta sisaldab kaaliumi, B₆-vitamiini ja veidi kiudaineid. Kollased ja oranžid mugulad sisaldavad karotenoide, samas punasekoorelised ja punasetäpilise sisuga mugulad sisaldavad antotsüaniine.

Söödavus

Mugul-jänesekapsast kasvatatakse peamiselt tema söödavate varremugulate pärast, kuid ka tema lehed ja noored võrsed on rohelise köögiviljana söödavad. Täiskasvanud varsi saab kasutada sarnaselt rabarberiga. Andide elanikel on mitmeid mugulate töötlemise ja mugulatest toidu valmistamise viise, Mehhikos süüakse aga mugul-jänesekapsast toorelt soola, sidruni ja terava pipraga. Mugulate maitse on sageli kergelt mõrkjas või hapukas, kuid sorditi on maitseomadused üsna erinevad ja mõned sordid pole üldse hapud. Tekstuurilt on mugulad porgandi moodi krõmpsuvast (toorelt või pooltoorelt) kuni tärkliseliseni või isegi piimjani, kui on täielikult pehmeks keedetud.

Toiteväärtus

Kui mugul-jänesekapsa mugulaid on päikse käes hoitud, võib neid keeta, küpsetada või praadida. Andides kasutatakse neid hautistes ja suppides, nagu kartulit, aga ka magustoitudes. Selliseid sorte kutsutakse ketšua keeles wayk'u'ks (keetmine), misk'i'ks (magus/maitsev) ja aimara keeles q'ini'ks.
Hapu mugul-jänesekapsas ja magus mugul-jänesekapsas moodustavad kindlad rühmad lähtuvalt AFLP andmetest. See viitab lahus toimunud evolutsioonilisele arengule.
Paremal olev tabel näitab toitainetesisaldust värskete ja kuivatatud mugul-jänesekapsa mugulate 100 g kohta. Mugul-jänesekapsas on väärtuslik C-vitamiini, kaaliumi (kaaliumi kogus sisaldub tuhasuses) ja raua allikas. See annab natuke ka valke, sealhulgas valiini ja trüptofaani. Sordid erinevad oma toitainete sisalduselt suures ulatuses, seega tuleb siin esitatud arvulisi näitajaid võtta orienteerivatena. Mugulad on kõrgel kohal energiasisalduse poolest.

Kasvatamine

Mugul-jänesekapsas on üks tähtsamaid põhitoiduaineid Andide kõrgustikus, tänu kergele paljundamisele ja vastupidavusele ka kehvematel muldadel, suurtes kõrgustes ja karmis kliimas.

Levik

Mugul-jänesekapsast kasvatatakse Andide piirkonnas Venezuelast Argentinani, kõrgustel 2800–4100 m üle merepinna. Kõige rohkem ja kõige suurema mitmekesisusega leidub seda Peruu keskosas ja Boliivia põhjaosas, mis on ka tõenäolised alad, kus see liik kodustati.

Sobiv kliima

Mugul-jänesekapsas vajab pikka kasvuperioodi ja on sõltuv päevapikkusest, moodustades mugulad, kui sügisel päeva pikkus hakkab lühenema (Andides umbes märtsi paiku). Peale selle vajab mugul-jänesekapsas, et kliima oleks suhteliselt jahe, keskmiselt 10–12 °C (kõikudes 4 ja 17 °C vahel), ning et sademeid oleks 700–885 mm aastas.
Mugul-jänesekapsas vajab mugulate moodustamiseks lühipäeva. Väljaspool troopikat ei moodusta see mugulaid enne sügist pööripäeva. Kui sügisese pööripäeva järel saabuvad öökülmad liiga varakult, hukkub taim enne mugulate valmimist.

Nõuded mulla suhtes

Mugul-jänesekapsas on mulla suhtes väga vähenõudlik. Ta kasvab ka väga toitainevaesetel muldadel ning talub laia mullahappesuse vahemikku (pH 5,3–7,8) Traditsioonilises Andide viljelussüsteemis kasvatatakse seda sageli pärast kartulit, kus ta saab kasutada kartulile antud väetisi, mis jäid kartuli poolt kasutamata.

Paljundamine

Mugul-jänesekapsast paljundatakse tavaliselt vegetatiivselt, istutades mugulaid.
Paljundamine seemnetest on samuti võimalik, kuid seda kasutatakse praktikas väga harva. Suguline paljunemine on keerukas mitmel põhjusel. Esiteks, nagu mitmed teised jänesekapsa (Oxalis) perekonna liikmed, on mugul-jänesekapsa õied kolme eri tüüpi, ja sama tüüpi õied omasugustega ei viljastu. Teiseks, isegi neil harvadel juhtudel, kus taime vili valmib, kipuvad seemned spontaanselt varisema ja nende kogumine on väga keeruline. Mugul-jänesekapsa õisi tolmutavad putukad (nt mesilased, lehemesilased ja kimalased). Andmeid hübriidide esinemise sageduse kohta ei ole veel avaldatud.

Kasvatamisviis

Mugul-jänesekapsa mugulad istutatakse Andides augustis või septembris ning koristatakse aprillist juunini. Esimesed õied puhkevad umbes 3-4 kuud pärast istutamist ja seejärel hakkavad moodustuma ka mugulad. Istutamise ja saagikoristuse vahel vajab mugul-jänesekapsas vähe hoolitsemist. Piisab paarist rohimisest ja muldamisest.  
Mugul-jänesekapsas on traditsioonilise viljavahelduse osa ja see pannakse maha harilikult kartuli järel vahetult pärast kartuli koristamist. Tüüpiline viljavaheldusskeem on esimesel aastal kartul, teisel mugul-jänesekapsas, kolmandal kaer või põlduba ja siis kaks kuni neli aastat mustkesa.
Praktiline kasvatamine sarnaneb kartuli kasvatamisega. Mugulad istutatakse 80–100 cm vahekaugusega vagudesse või küngastele, taimede vahekaugus reas 40–60 cm. Valdavad on monokultuurid, kuid Andides istutatakse sageli samal põllul segi ka koos muude mugultaimedega, sealhulgas mugul-mungalill ja ulluuku. Sageli on samal põllul koos ka mitu sorti igast liigist. Sellise segapõllu mugulad võidakse hiljem sorteerida kas saagi koristamisel või vahetult enne toidu valmistamist.
Harmiin, mida on leitud mugul-jänesekapsa juureeritistest, on insektitsiidsete omadustega.

Saagikus

Saagikus sõltub kultiveerimisviisist. Andide piirkonna riikide aastaraamatud nimetavad mugul-jänesekapsa saagikuseks 7–10 tonni mugulaid hektarilt. Kuid sobivates tingimustes võib viirusvaba paljundusmaterjali kasutamisel mugul-jänesekapsa saagikus ulatuda 35–55 tonnini hektarilt.

Piirangud

Kahjurid ja haigused vähendavad mugul-jänesekapsa saagikust. Andides kasvatatavad mugul-jänesekapsad nakatuvad sageli viirustega, mis põhjustab püsivat väikest saagikust. Seetõttu tuleb rakendada viirustest vabanemise jaoks sobivaid meetmeid, enne Andidest pärit mugulate kasutamist väljaspool seda piirkonda. Kasvatamist segavad ka Andide kartulimardikas (Premnotrypes spp), ulluukumardikas (Cylydrorhinus spp) ja okamardikas, mille liigiliselt täpne määratlemine ei ole päris selge (võimalikud on Adioristidius, Mycrotrypes või Premnotrypes). Need mardikad hävitavad sageli kogu saagi. Märkimisväärsed kahjurid on ka nematoodid.
Eespool mainitud nõudlikkus päevapikkuse suhtes ja oksalaatide sisaldus võivad ka olla laiemat kasutust piiravaks teguriks. Teadlased tegelevad sordiaretuse ja -valikuga ning viirustest vabastamisega, et neist probleemidest jagu saada.

Põllumajanduslik potentsiaal

Võimalik on mugul-jänesekapsast kasvatama hakata ka muudes sobivate tingimustega piirkondades, näiteks Aasias ja Aafrikas. Mugul-jänesekapsa suuremate mugulatega roosa sordi kasvatamine ja kasutamine näitab juba kasvutrendi ja varasemast suuremat põllumajanduslikku huvi Uus-Meremaal.

Liigikaitse pingutused

Mitmed ex situ ja in situ liigikaitseprojektid tegelevad Oxalis tuberosa mitmekesisuse kaitsmisega. Rahvusvaheline Kartulikeskus (CIP) Peruus hoiab sadu Boliivia, Argentina ja Peruu eri piirkondadest kogutud näidiseid, et aidata kindlustada mitmekesisuse säilimist. Jätkuvalt püütakse hankida mugul-jänesekapsa näidiseid piirkondadest, kus elupaikade hävimine ja kahjurid ohustavad metsiku mugul-jänesekapsa mitmekesisust.