google/wiki40b huggingface dataset:
Ülemiste liiklussõlm

Ülemiste liiklussõlm (ka Ülemiste ristmik) on liiklussõlm Tallinnas Ülemiste järvest kirdes, kus saavad kokku Suur-Sõjamäe tänav, Järvevana tee, Tartu maantee ja Peterburi tee.
Liiklussõlme keskel on 4 rööpapaariga raudteesild, mille alt viib läbi Tartu maantee. Sillast põhjas eraldub Tartu maanteest Peterburi tee, sillast lõunas läände Järvevana tee ja itta Suur-Sõjamäe tänav.
Liiklussõlmest mõnisada meetrit idas asub Ülemiste raudteejaam.
Väidetavalt on tegemist Eesti suurima ja ülekoormatuima liiklussõlmega. Seetõttu on ristmik 2000. ja 2010. aastatel ümber ehitatud.
2009 valmis Suur-Sõjamäe tänavat Järvevana teega ühendav viadukt.

Rekonstrueerimine 2010–2013

Aastatel 2010–2013 ehitati sild üle Tartu maantee ja Ülemiste tunnel Filtri tee, Tehnika tänava ning raudtee alt läbi. Silla ja tunneliga teelõik ühendab Peterburi tee Järvevana teega. Teelõik avati 9. oktoobril 2013. aastal.
Saartevahe haak

Saartevahe haak on laht Tallinnas Paljassaare poolsaare rannikul. Väike haak on Saartevahe lõuka osa.
Lahe koordinaadid on 59° 29′ N, 24° 42′ E.
Toakilk

Elutsükkel

Toakilkidel kulub oma elutsükli lõpuleviimiseks temperatuuril 26-32 kraadi umbes 2-3 kuud. Nad ei oma erilist ,,taliolekut'' talve üleelamiseks. Aga nad suudavad siiski külme olusid välja kannatada, elades hoonetes ja nende ümbruses või valides elukohaks paiga, kus neid soojendab lagunemisprotsessidest tekkiv soojus. Noorisendite ainsad erinevused võrreldes täiskasvanutega on tiivutus ja veidi väiksemad mõõtmed.

Väljanägemine

Majakilk on tavaliselt halli ja/või pruunika värvusega, pikkus jääb vahemikku 16-21 mm. Emas- ja isasisendid on sarnased, kuid emasisendite tagakehast väljub umbes 12 millimeetri pikkune muneti. Muneti värvus on mustjaspruun, seda ümbritsevat kaks jäset.

Levik

Kilk on suure tõenäosusega pärit Edela-Aasiast, kuid on levinud üle kogu maailma. Põhja-Aafrikas, Edela-Aasias ja Euroopas (välja arvatud Euroopa põhjaosas). 
Eestis elab kohati vanades hoonetes.

Kasumlikkus inimesele

Tais kasvatatakse toakilke söögieesmärkidel, kus neid eelistatakse kohalikele liikidele, põhjusteks pidavat olema parem maitsekvaliteet ja tekstuur. Neid süüakse tavaliselt kas õlis küpsetatud suupistetena või müüakse valguekstrakti või -pulbrina.
Lineaarkiri A

Ajalugu

Lineaarkirja A avastaja ja nimepanija on Briti arheoloog Arthur Evans. Lineaarkirja B dešifreeris 1950. aastatel Michael Ventris, lineaarkiri A on aga siiani dešifreerimata.
Fabian von Wrangell

Isiklikku

Ta abiellus 1638. aastal Maidla mõisast pärit Dorothea Bremeniga (surnud 1651), kes jättis talle pärandiks Mäetaguse mõisa. 1653. aastal abiellus ta Idavere mõisast pärit Anna Dorothea von Lodega (surnud 1661). 
Esimesest abielust sündisid 5 tütart ja 2 poega, teisest 3 poega ja kaksikutest tütred. Laste seas olid Helmich von Wrangell, Otto Fabian von Wrangell, Fabiana Helena Renata von Wrangell.
Paris School of Business

Paris School of Business (varem ESG Management School) on Pariisis ja Rennesis asuvate linnakutega Euroopa äriülikool.
Õppekavadel on kolm rahvusvahelist akrediteeringut: AMBA, IACBE ja CGE. Kooli vilistlaste seas on tuntud ärimehed ja poliitikud, nt Franck Louvrier (Publicis Eventsi tegevjuht) ja Vianney (Laulja).
Ben Jonson

Elulugu

Jonsoni isa, kes oli vaimulik, suri kaks kuud enne tema sündi. Jonsoni ema abiellus kaks aastat hiljem müürsepaga. Jonson käis St. Martin's Lane'i koolis. Hiljem oli üks perekonnasõber nõus maksma Jonsoni õpingute eest Westminsteri koolis, kus ajaloolane, topograaf ja relvade ohvitser William Camden (1551–1623) oli üks Jonsoni mentoritest. Mis puudutab tema abielu, siis Jonson kirjeldas oma abikaasat "riiaka, kuid ausana". 17. sajandist alates on Jonsoni naise identiteet olnud segane, kuid arvatakse, et ta on Ann Lewis, kes abiellus Benjamin Jonsoniga 1594 St Magnus-the-Martyri kirikus London Bridge'i lähedal. St Martini kiriku registrid näitavad, et Anne Lewise ja Ben Jonsoni vanim tütar Mary suri novembris 1593 kuuekuusena. Kümme aastat hiljem, 1603, suri nende vanim poeg Benjamin seitsme-aastaselt katku. Jonson kirjutas oma poja auks teose "On My First Sonne" (1603). Möödus 32 aastat, kui nende teine poeg, samuti Benjamin, suri 1635. Sellel ajavahemikul Ann Lewis ja Ben Jonson elasid lahus viis aastat.

Teosed

Jonsoni esimene edukas teos oli "Every Man in His Humour" (1598), selle peaosas mängis humoorikas George Chapman ning William Shakespeare oli üks esimestest näitlejatest, kes lavale astus. Sellele järgnes teos "Every Man out of His Humour" (1599), see oli pedantne katse jäljendada Aristophanest. Ei ole teada, kas see oli edukas teos, kuid kui see avaldati, siis osutus see üpris populaarseks ning sellest tehti palju trükke. 1605–1620 võib vaadelda kui Jonsoni õitseaega. Aastaks 1616 oli ta loonud kõik oma tähtsamad näidendid, tänu millele on ta tänapäeval draamamaailmas tuntud. Tema menukamate teoste hulka kuuluvad tragöödia "Catiline" (1611) ning komöödiad "Volpone" (1605), "Epicoene, or the Silent Woman" (1609), "The Alchemist" (1610), "Bartholomew Fair" (1614) ja "Devil is an Ass" (1616), kusjuures "The Alchemisti" ja "Volpone'i" menu kujunes välja vaat et silmapilkselt. Olgugi et Jonsoni elu sel perioodil oli ilmselt rahulikum kui aastal 1590, ei olnud ta siiski majanduslikult kindlustatud.

Langus ja surm

Jonsoni loomeviljakus hakkas vähenema 1620, kuid ta jäi ikkagi tuntuks. Sel ajal tõusid esile nooremad luuletajad ehk "the Sons of Ben" nagu näiteks Robert Herrick, Richard Lovelace ja Sir John Suckling. Mitmed tagasilöögid kahjustasid Jonsoni mainet, kuid ta jätkas näidendite kirjutamist 1620, aga neid näidendeid ei peeta tema parimateks. Jonson jätkas kirjutamist, vaatamata neile insultidele, mida ta elas üle aastal 1620. Aastal 1637, kui Jonson suri, töötas ta näidendi "The Sad Shepherd" kallal. Sellest on säilinud ainult kaks vaatust. Tegemist oli uue ja märkimisväärse suunaga, mille poole Jonson kaldus, selleks suunaks oli pastoraalne draama. Jonson oli 1630. aastate alguses pidevas kirjavahetuses James Howelliga, kes hoiatas Jonsonit tema ebasoosingust kohtus Jonesi vastu. Jonson suri 6. augustil 1637 ning tema matused peeti 9. augustil. Ta on maetud põhja vahekäiku Westminster Abbeys.
Vambola Velli-Vällik

Vambola Velli-Vällik (sündinud 3. märtsil 1939) on eesti helirežissöör.
1959. aastast töötas ta Eesti NSV Tele-Raadiokomitees autojuhina, paari aasta pärast asus tööle samas helitehnikuna. 1970. aastast töötas stuudios Eesti Telefilm helirežissöörina. Ta on olnud enam kui viiekümne filmi helirežissöör, sealhugas komöödiafilmil "Noor pensionär".
Eesti Kinoliidu liige 1982. aastast.
Buru lapatspapagoi

Kirjeldus

Buru lapatspapagoi on peamiselt rohelist värvi ning 32 cm pikk. Nokk on tipust must ja pealagi hallikas. Saba on alt kollane ja pealt sinine.
Liisuvõtmine (sõjandus)

Liisuvõtmine (ka liisutõmbamine, liisuheitmine, liisk) oli Venemaa keisririigi sõjaväeline toiming, mille käigus loositi välja need noormehed, kes pidid minema keisririigi sõjaväkke. Noormehi, kes tulid liisuvõtmisele kohale, nimetati liisupoisteks. Neid, kellele langes liisk, nimetati nekrutiteks.
Olev Kentsi orelitöökoda

Olev Kentsi orelitöökoda on Eesti osaühing, mis tegeleb orelitega seonduvaga. 
Ettevõte asutati 1997 Olev Kentsi eestvedamisel.
Alexander von Bulmerincq

Alexander Michael Carl von Bulmerincq (24. mai/5. juuni 1868 Peterburi – 29. märts 1938 Tartu) oli Eesti teoloog ja orientalist, maailmas tunnustatud Vana Testamendi teadlane. Bulmerincq oli Eesti Lähis-Ida uuringute ja assürioloogiateaduse üks alusepanijaid, ta avaldas palju uurimusi Iisraeli ja ümbritsevate piirkondade aja- ja usundiloost.
Tema poeg oli tunnustatud orientalist Alexander Georg von Bulmerincq (1909–1945), kes tegutses marssal Erwin Rommeli ülemtõlgina Aafrikas.
Alexander von Bulmerincq õppis evangeelset teoloogiat, Vana Testamendi teadusi ja semiidi keeli Tartu ja Leipzigi ülikoolides. Kaitses teoloogiamagistri väitekirja 1894 Tartu Ülikoolis. Oli korp! Neobaltia liige. 1898 aastast alates oli Tartu ülikooli erakorraline ja 1907. aastast alates korraline semiidi keelte professor. 1908–1912 oli Tartu Ülikooli usuteaduskonna dekaan. Eesti Vabariigi Tartu Ülikoolis sai temast Vana Testamendi ja semiidi keelte professor.
Tema õpilaste hulka kuulusid USAs 20. sajandi tuntuimaks süroloogiks kujunenud Artur Võõbus ning teoloog ja orientalist Uku Masing, kellest sai ka Bulmerincqi töö jätkaja Tartu Ülikooli Vana Testamendi ja semitistika professorina. Marju Lepajõe on öelnud: "Üks efektiivsemaid seminare Tartu ülikooli ajaloos on olnud mu meelest enne II maailmasõda Alexander von Bulmerincqi süüria keele tunnid, kus käisid enamasti ainult kaks õpilast: Uku Masing ja Arthur Võõbus."

Pühendusteos

Alexander von Bulmerincqi mälestuseks ilmus Riias kogumik In piam memoriam Alexander von Bulmerincq: Gedenkschrift zum 5. Juni 1938, dem siebzigsten Geburtstage des am 29. März 1938 Entschlafenen, dargebracht von einem Kreise von Freunden und Kollegen. Abhandlungen der Herder-Gesellschaft und des Herder-Instituts zu Riga 6/3. Riga: Verlag Ernst Plates, 1938, 231 lk. Teoses avaldasid artikleid mitmed maailmakuulsad uurijad nagu Enno Littmann, Martin Noth, Heinrich Seesemann, Uku Masing, Albrecht Alt ja teised.
Johannes Laos

Johannes Laos (2. september 1920 Võhma – 17. oktoober 1993 Võhma) oli eesti muusik, parteitöötaja ja muusikapedagoog.
Ta õppis Soomevere algkoolis ja Türi Keskkoolis. Pärast keskkooli lõpetamist aastal 1938 jätkas ta õpinguid Tallinna muusikakoolis, kus õppis klarnetit. Hiljem, aastal 1971 lõpetas ta Tallinna Riikliku Konservatooriumi kompositsiooni erialal, õppides ka puhkpille.
Olles sõjaväes ajateenistuses, saadeti ta 1941. aasta juulis Venemaale. Teise maailmasõja ajal kuulus ta Eesti Laskurkorpuse ansamblisse ja džässorkestrisse. Pärast demobiliseerimist aastal 1946 asus ta Eesti NSV Riikliku Filharmoonia orkestrisse altsaksofoni solistina, kus ta töötas 1952. aasta lõpuni.
Aastatel 1953–1956 õppis ta EKP Keskkomitee Eesti nõukogude parteikoolis. Pärast kooli lõpetamist suunati ta tööle Suure-Jaani, kus ta töötas EKP Suure-Jaani rajoonikomitee instruktorina, hiljem täitevkomitee kultuuriosakonna juhatajana ja EKP Suure-Jaani rajoonikomitee teise sekretärina. Suure-Jaanis organiseeris ta populaarse poiste puhkpilliorkestri.
Aastast 1959 oli ta taas Tallinnas. Ta oli EKP Keskkomitee instruktor, seejärel filharmoonia puhkpilliorkestri instruktor. Aastatel 1959–1963 oli ta EKP Keskkomitee teaduse, koolide ja kultuuriosakonna juhataja, aastatel 1966–1967 oli ta riikliku hariduskomitee loomingulise maja direktor. Aastatel 1967–1988 töötas ta Tallinna Pedagoogilises Instituudis peamiselt muusikateoreetiliste ainete õpetajana (ta oli aastatel 1968–1971 kultuurhariduse kateedri juhataja).
Aastal 1988 jäi ta pensionile. Aastatel 1988–1992 organiseeris ta Võhma noorte puhkpilliorkestri, kelle esinemised koos täiskasvanutega olid oodatud sündmused kohalikus kultuurielus. Ta oli tuntud ka heliloojana. Aastal 1973 "Entel-tentel"i lauluvõistluse võidulauluks oli tema "Jänkude saunalaul" Imme Viidalepa (1947–2006) sõnadele. Georg Otsa repertuaaris oli tema loodud laul "Kiri emale" (1970).
Väike vereringe

Inimene

Enamiku inimeste kopsuvereringes voolab veri (sünnijärgselt) südame paremast vatsakesest mööda kopsutüve, jagunedes paremasse ja vasakusse kopsuarterisse ning voolates kapillaaride kaudu edasi kopsudesse. Kopsukapillaaridest voolab veri väikeses vereringes nelja kopsuveeni (kummaski kopsus 2), mis väljuvad kopsuvärati kaudu, südame vasakusse kotta ja edasi vasakusse vatsakesse.
Vererõhk väikeses vereringes on madalam kui suures vereringes.
Tanjona Bobaomby

Tanjona Bobaomby ehk Cap d'Ambre on Madagaskari saare põhjapoolseim neem. Geograafilised koordinaadid on 11°55' S, 49°15' E.
Seal on tuletorn.
Poolsaare läänerannikul on Lotsohina küla, sisemaal Mahavango, Andohanizengitra ja Ambatonjanahary küla. Kirdes on Îlot du Nord, läänes Îlot Long.
Lobotoomia

Lobotoomia on aju otsmikusagarate ja taalamuse vaheliste ühenduste läbilõikamise operatsioon, mida kasutati 20. sajandi esimesel poolel peamiselt USA-s, Suurbritannias ja Skandinaavia maades depressiooni, skisofreenia ja muude psüühikahäirete raviks.
Robert Rannast

Elukäik

Robert Rannast sündis Hanila külas raudteelase peres. Lapsepõlv möödus Karuse raudteejaamas. Alghariduse sai Hanila algkoolis. Lõpetas 1947 Haapsalu 1. Keskkooli, astus samal aastal Tartu Riiklikku Kunstiinstituuti, lõpetas ERKI Tartu osakonna 1955 aastal. 1942–1963 aastatel elas Haapsalus. Hiljem asus elama Tallinna. 
Töötas 1955–1957 Haapsalu kultuurimaja plakatistina. Aastast 1957 vabakunstnik. Aastast 1961 Kunstnike Liidu liige. 
On viljelenud monumentaalskulptuuri, dekoratiivplastikat, portreekunsti ning bareljeefe. 
Viljelenud realistlikku portreed: Cyrillus Kreek (1959, punane puu), Eesti Teatri- ja Muusikamuuseum, Mihkel Aitsam (1975, pronks); figuurikompositsiooni ("Kalur", 1955, pronks, Eesti Kunstimuuseum); hauaplastikat (G. Toominga perekonna hauakivi Haapsalu vanal kalmistul, 1962, dolomiit) ja dekoratiivskulptuuri ("Näkineiu", graniit 1993, marmor 1994).
1950ndatel avaldati tema karikatuure ajalehes Läänlane.
Osaleb näitustel aastast 1955. Pani 24.–26. juunil 1960 korraldatud näitusega koos Mihkel Päri, Bernhard Raba, Lembit Põllu, Robert Tamverki, Hans Küti, Gunnar Meyeri, Aleksander Nurgese ja Helju-Laine Zauramiga aluse Haapsalu Kunstiklubile. 
Tollases Haapsalu ajalehes Töörahva Lipp ilmus 11. juunil 1960 artikkel, kus teatati, et 24.–26. juunini korraldatakse Haapsalu kultuurimajas Haapsalu rajooni kujutava ja tarbekunstinäitus. Kujutava kunsti osa näitusel seadis kokku skulptor Robert Rannast, kataloogi koostas Robert Tamverk.
Artiklis mainiti, et kujutava kunsti osas oli registreeritud 70 tööd. Robert Rannastelt, Lembit Põllult, I. Paunmaalt, Helju-Laine Zauramilt, Mihkel Pärilt jt. 
Välja pandi 35 tööd. See oli Läänemaa kunstnike esimene ühisnäitus, mis osutus määravaks kunstiklubi loomisel. Haapsalu Kunstiklubi loomise eestvedajad olid Mihkel Päri ja Robert Rannast.
Miina Härma Gümnaasiumi segakoor

Miina Härma Gümnaasiumi segakoor on Tartu Miina Härma Gümnaasiumi 10.–12. klassi õpilastest koosnev segakoor.
Koori dirigent on Kadri Leppoja ja hääleseadja Viviane Kallaste.
Aastal 2006 esitas koor Tõnu Kaljuste juhatusel koos Vanemuise sümfooniaorkestriga L. van Beethoveni suurvormi "Missa C-duur", mis nimetati Eesti Kooriühingu poolt aasta teoks. Lisaks pälvis koor samal aastal Eesti Kooriühingu aasta koori aunimetuse. Tänu aasta koori tiitlile anti koorile võimalus paluda ühel eesti heliloojal kirjutada koori jaoks uudisteos. Välja valiti Olav Ehala, kelle Leelo Tungla sõnadele kirjutatud teos "Uuesti, uuesti" kõlas esmakordselt Miina Härma Gümnaasiumi 110. aastapäeva kontsertaktusel 14. oktoobril 2016 Vanemuise kontserdimajas.
Albrecht VII (Mecklenburgi hertsog)

Albrecht VII, ka Albrecht Ilus (Albrecht der Schöne; 25. juuli 1486 – 7. jaanuar 1547) oli Mecklenburgi hertsog aastatel 1503–1547.
Albrecht oli Magnus II poeg. Isa surma järel jagati võim Albrechti, tema oma vendade Heinrich V ja Erich II ning nende onu Balthasar vahel. Viimased surid aga juba vastavalt 1508. ja 1507. aastal.
Tegelikult oli võim aga juba alates Magnus II surmast antud Heinrich V kätte. Albrecht viibis kuni 1510. aastani enamasti välismaal, kuid Mecklenburgi tagasi tulles soovis ta samuti võimust osa saada. Tülid võimupiiride üle kahe venna vahel kestsid 1520. aastani, mil võim Heinrichi ja Albrechti vahel ära jagati, ehkki ametlikult püüti riigivalitsemises ühtsust säilitada. Albrechti residentsiks sai Güstrow (seetõttu on teda nimetatud ka Mecklenburg-Güstrow' hertsogiks), Heinrich V omaks aga Schwerin. Albrecht polnud aga rahul veel sellegi võimujagamise korraga, sest mitmed kohustused ja võimupiirkonnad olid vendadel ühised ja see tekitas tugevaid hõõrumisi. Albrecht soovis riigi täielikult kaheks osaks jagada, kuid Heinrich ja Mecklenburgi maapäeval esindatud seisused olid sellele vastu. Seetõttu uut jagamist Albrechti ja Heinrichi eluajal ei toimunud.
Reformatsiooni ajal jäi Albrecht, erinevalt oma vennast, truuks katoliiklusele. Esialgu lubas ta küll teatud määral ka oma piirkondades evangeelsetel jutlustajatel tegutseda ja isegi soosis neid, kuid 1520. aastate lõpuks oli ta selgelt protestantlusevastasel positsioonil. Võimalik, et teda mõjutasid selles ka tema äi, Brandenburgi kuurvürst Joachim I, ja Saksi hertsog Georg. Albrecht püüdis usu-uuendajate mõju oma võimualal piirata. See tal siiski kuigivõrd ei õnnestunud, sest vend Heinrich töötas sellele vastu ja enamik linnadest toetas uut usku. Varsti pärast tema surma muutus kogu Mecklenburgi hertsogiriik evangeelseks.
Albrecht VII välispoliitika oli küllaltki ambitsioonikas, aastatel 1533/1534–1536 toimunud Krahvivaenuse (ka Krahvisõja) ajal püüdis ta enda kätte saada Taani ja Rootsi troone. Kuid vastupidi tema lootustele ei sekkunud sõtta Saksa-Rooma keiser, mistõttu tema plaanid ebaõnnestusid. 1542–1543 toetas ta Rootsi-siseses konfliktis, Dacke-vaenuses Gustav I vastast talupoegade juhti Nils Dacket, kuid ka see plaan kukkus läbi. Samuti üritas Albrecht oma pojast Johann Albrechtist teha Liivi ordumeistri koadjuutorit, kuid ordumeister Hermann von Brüggenei vastuseisu tõttu see ebaõnnestus.
Pärast Albrecht VII surma sai Mecklenburg-Güstrow' valitsejaks tema poeg Johann Albrecht I, hiljem sai hertsogiks ka tolle noorem vend Ulrich. Tema kolmandast pojast Christophist sai aga hiljem Riia peapiiskopi viimane koadjuutor.
Otsustusprotsess

Otsustusprotsess (ka otsustamisprotsess; inglise decision making process) on sammsammuline tegevus probleemse situatsiooni võimalike lahenduste leidmiseks.
On olemas ekspertide, poliitilised, juriidilised jm otsustusprotsessid, mis erinevad ülesehituselt ja üldsuse kaasamise astmelt.
Säästev arendamine taotleb võimalikult laiapõhjalisi otsuseid, mis on saavutatavad üldsuse ja huvirühmade kaasamisega otsustusprotsessi nii varases staadiumis kui võimalik.
Ida-Berliin

Ida-Berliin oli Berliini osa, mis jäi Teise maailmasõja lõppedes Punaarmee valdusse.
Ida-Berliin oli pindalalt Lääne-Berliinist väiksem, olgugi et Lääne-Berliini USA, Briti ja Prantsuse sektorid olid igaüks eraldi NSV Liidu sektorist väiksemad.
Ida-Berliinis asusid Saksa DV valitsusasutused. Nimetus "Ida-Berliin" ei olnud ametlik, sest muidu oleks kinnistunud Berliini jagatus ja oleks tunnustatud Lääne-Saksamaa õigusi Lääne-Berliinile. Saksa DV pealinnana märgiti lihtsalt "Berliin".
Halduslikult jagunes Ida-Berliin üheteistkümneks linnarajooniks. Need olid Friedrichshain, Hellersdorf, Hohenschönhausen (alates 1985), Köpenick, Lichtenbergi rajoon, Marzahn, Mitte, Pankow, Prenzlauer Berg, Treptow ja Weissensee.
1989. aastal oli Ida-Berliinis 1 279 212 elanikku.
USA, Suurbritannia ja Prantsusmaa ei tunnistanud formaalselt kunagi Saksa DV õigust Ida-Berliinis valitseda. Ametlikult tunnustasid lääneliitlased üksnes Nõukogude armee õigusi Berliinis, sest pidasid nii Ida- kui Lääne-Berliini okupeeritud piirkonnaks ning seda staatust sai lõpetada üksnes neljapoolse kokkuleppega. Nii näiteks protestisid lääneliitlased sageli Saksa DV Rahvaarmee kohaloleku vastu Berliinis, eriti sõjaväeparaadide korral. Lepingutes nimetasid nad Ida-Berliini "valitsuse asukohaks". Suure lahkumineku tõttu formaaljuriidilise seisukoha ja tegeliku elu vahel koostas ja avaldas USA sõjavägi üksikasjalikke juhiseid nii sõjaväelastele kui tsivilistidele Ida-Berliini külastamise juhuks. Kõigest hoolimata avasid kõik lääneliitlased 1970. aastatel Ida-Berliinis oma saatkonna.
3. oktoobril 1990 toimus Saksamaa taasühinemine, mis formaalselt lõpetas Ida- ja Lääne-Berliini olemasolu.
Pärast taasühinemist on Saksamaa valitsus kulutanud palju raha selleks, et Berliini kaks poolt omavahel integreerida ning viia Ida-Berliini infrastruktuur vastavusse Lääne-Berliini standarditega. Sellegipoolest on tänapäevalgi Ida- ja Lääne-Berliini vahel ilmsed erinevused. Ida-Berliin näeb teistmoodi välja osalt sellepärast, et ta sai sõjas vähem kannatada ning säilinud on rohkem sõjaeelseid tänavaid ja fassaade, millest mõnel on endiselt näha sõjaaja kahjustused, osalt Saksa DV-s kasutatud stalinistliku arhitektuuri tõttu.
Nagu teisteski Ida-Saksamaa linnades, vaadati Berliiniski kõik toponüümid üle. Osa neist tunnistati sobimatuiks ja nimetati ümber, osa neist, näiteks Karl Marxi allee, Rosa Luxemburgi väljak ja Karl Liebknechti tänav, jäid alles. Nimede ülevaatamine tekitas rahva seas palju poleemikat: osa nägi neis üksnes selle režiimi sümboleid, mis oli langenud ja mida nad ei pooldanud, osa nägi neis ajaloolist tähendust. Berliini üldiselt vasakpoolse linnavalitsuse tahte kohaselt pole väga radikaalseid muutusi tehtud. Arutelu selle teema ümber pole lõppenud tänapäevalgi, näiteks on tehtud ettepanek Ida-Berliinile iseloomulik jalakäijafiguur Ampelmännchen, mida kasutatakse valgusfoorides, samuti kasutuselt kõrvaldada.
Vladimiri oblast

Rahvastik

2009. aasta alguses oli oblasti rahvaarv 1 439 800.

Asulad

Suuremad linnad on Vladimir, Kovrov, Murom, Aleksandrov ja Guss-Hrustalnõi.
Modernism

Progress ja uue otsingud

Ühelt poolt on modernismi kandjaks progress paljudes valdkondades, eelkõige teaduse ja tehnika areng ning tööstusliku tootmise muutumine massiliseks, ühiskonnakorralduse muutumine humaansemaks jms, kuid teiselt poolt sellega kaasnev inimese võõrandumine elust, bürokratiseerumine ja linnastumine, üksikisiku maailmavalu esilekerkimine. 
Selle taustal iseloomustavad modernismi hoiakut eelkõige uue otsingud nii väljendusvahendites (kunst, kirjandus) kui ka ühiskonnas (elu- ja riigikorraldus), mis on märk modernismi progressimeelsusest, kuid samas ollakse pettunud modernsuse varjuküljes, mille see ühiskonnas on kaasa toonud, ning see sunnib otsima uut ka kvalitatiivses mõttes, st alternatiivset progressi, mis tasakaalustaks teadusliku progressi negatiivseid külgi. Nt filosoofilises mõttes kuulub seega modernismi juurde subjekti ja subjektiivsuse rohke tematiseerimine (psühhoanalüüs, eksistentsialism, fenomenoloogia) vastandatuna objektile ja objektiivsusele, mis kuuluvad teaduse pädevusse.
Sellise lõhestatud progressimeelsuse tõttu võib pidada modernismi sisemiseks omaduseks enda pideva ületamise püüet.

Modernism kunstis

Modernistlikku kunsti iseloomustas kunstivoolude teke ja nende saamine kunstitegemise peamiseks kandjaks. Kunstivoolude teket peetakse uue otsimise üheks iseloomulikuks sümptomiks, kuna see sisaldab püüet kvalitatiivseks progressiks, soovi teha midagi täiesti uut ja enneolematut.
Seevastu modernistlik arhitektuur käis teadusliku arenguga rohkem käsikäes, millest annavad tunnistust sellised suunad nagu funktsionalism, kuigi ka see on uuenduslik hoiak mineviku suhtes, nt ornamentide põlgamise näol.

Ühiskond

Poliitikas tõi modernism kaasa katsed saavutada helget tulevikku totalitarismi abil: fašism, natsism, sotsialistlik riik.
Lakeheadi ülikool

Lakeheadi ülikool (inglise keeles Lakehead University) on ülikool Kanadas Ontario osariigis Thunder Bays ja Orillias.
Ülikool asutati 1946.
Ülikoolis õpib üle 7000 üliõpilase.
Karlová

Karlová on küla ja kohaliku omavalitsuse üksus Põhja-Slovakkias, Žilina maakonna Martini ringkonnas.
Esmakordselt mainiti küla 1272. aastal.
Karlová omavalitsuses elab 114 inimest, selle pindala on 1,833 km² ning keskmine kõrgus merepinnast 468 meetrit.