Anthony Giddens

Anthony Giddens, parun Giddens (sündinud 8. jaanuaril 1938 Londonis) on briti sotsioloog, keda tuntakse ta strukturatsiooniteooria ja kaasaegsete ühiskondade holistilise käsitluse poolest. Ta on olnud viljakas autor ja avaldanud viimastel aastakümnetel keskmiselt vähemalt ühe raamatu aastas. Ta on üks tsiteeritumaid humanitaarteadlasi – 2007. aastal oli Giddens tsiteeritavuselt Michel Foucault', Pierre Bourdieu, Jacques Derrida ja Albert Bandura järel viiendal kohal.
Giddensi akadeemilise karjääri võib jagada kolme perioodi.
Kõigepealt pakkus ta klassikuid kriitiliselt ümber tõlgendades välja uue nägemuse sotsioloogia olemusest. Tähtsamad teosed sellest perioodist olid näiteks "Capitalism and Modern Social Theory" (1971) ja "New Rules of Sociological Method" (1976).
Teises etapis arendas Giddens välja strukturatsiooniteooria, mis vaatleb agentsuse ja struktuuri vahekorda pidamata neist kumbagi teise suhtes ülemuslikuks. Sellel perioodil kirjutatud olulisemad teosed nagu "Central Problems in Social Theory" (1979) ja "The Constitution of Society" (1984) tõid talle sotsioloogide hulgas rahvusvahelise tuntuse.
Kõige hilisemas perioodis on Giddensi tähelepanu all modernsus, globaliseerumine ja poliitika. Eriliselt huvitab teda modernsuse mõju ühiskondlikule ja isiklikule elule. Raamatutes "Consequences of Modernity" (1990), "Modernity and Self-Identity" (1991), "The Transformation of Intimacy" (1992), "Beyond Left and Right" (1994) ja "The Third Way: The Renewal of Social Democracy" (1998) on ta kritiseerinud postmodernsust ja vaadelnud uut "utoopilisrealistlikku" kolmandat teed poliitikas.
1997–2003 oli Giddens Londoni Majanduskooli direktor ja nüüd on ta seal emeriitprofessor.

Elukäik

Giddens sündis Londonis ja kasvas üles madalama keskklassi peres. Enne teda polnud ükski ta pereliige varem ülikooli astunud. Giddens sai 1959. aastal Hulli Ülikoolist sotsioloogia ja psühholoogia ühendatud õppekaval bakalaureusekraadi, millele järgnesid magistrikraad Londoni Majanduskoolist ja hiljem doktorikraadi Cambridge'i Ülikoolist. 1961. aastal hakkas ta Leicesteri ülikoolis sotsiaalpsühholoogia loenguid pidama. Seal kohtas ta Norbert Eliast ja hakkas välja töötama omaenda teoreetilisi seisukohti. 1969. aastal asus ta tööle Cambridge'i Ülikoolis. 1987. aastal jõudis ta seal täisprofessori kohani. Ta on kirjastuse Polity Press kaasasutaja. 1997–2003 töötas ta Londoni Majanduskooli direktorina ja nõustas ka peaminister Tony Blairi. Giddensi 'kolmanda tee' lähenemine oli Blairi poliitiliseks juhtmõtteks. Giddens on osalenud Suurbritannia poliitilistes debattides ja toetanud seejuures vasaktsentristlikku Leiboristlikku Parteid. Juunis 2004 anti talle aadliseisus ja ta on parlamendi lordide koja leiboristist liige. Giddensil on erinevatest ülikoolidest hulgaliselt aukraade.

Ülevaade

Giddens on kirjutanud üle 34 raamatu ja 200 artikli, essee ja arvustuse. Ta on kirjutanud enamikust ühiskonnateaduse jaoks olulistest arengutest, kuid on hoidunud metodoloogiast kirjutamisest. Ta kirjutised varieeruvad abstraktsete metateoreetiliste probleemide lahkamisest üliõpilaste jaoks mõeldud praktiliste õpikuteni. Giddensi lähenemine on interdistsiplinaarne. Ta on avaldanud mõtteid nii sotsioloogia, antropoloogia, arheoloogia, psühholoogia, filosoofia, ajaloo, keeleteaduse, majanduse, sotsiaaltöö kui ka politoloogia teemadel.

Strukturatsioon

Giddensi strukturatsiooniteooria küsib, kas sotsiaalse reaalsuse kujundajaks on üksikinimesed või ühiskondlikud jõud. Ta väldib äärmuslikke seisukohti ja väidab, et vaatamata inimeste piiratud teadmistele, ja sellele, et inimesed ei ole täiesti vabad oma tegusid valima, on nende agentsus siiski see, mis taastoodab sotsiaalset struktuuri ja viib ühiskondlike muutusteni. Giddensi sõnul on struktuuri ja tegutsemise vaheline seos sotsiaalse teooria fundamentaalne osa. Struktuur ja agentsus moodustavad duaalsuse, mida ei ole võimalik teineteisest eraldiolevana ette kujutada. Väljend "struktuuri duaalsus" osutab, et inimesed moodustavad ühiskonna, kuid samal ajal seab ühiskond nende tegevusele raamid. Tegutsemist ja struktuuri ei saa teineteisest lahus analüüsida – struktuure luuakse, hoitakse alal ja muudetakse läbi tegutsemise ning struktuurist tulenev taust annab omakorda tegudele tähendusliku vormi. Kausaalsus on mõlemapoolne, nii et ei ole võimalik otsustada kumb kumba muudab.
Struktuurid koosnevad reeglitest ja ressurssidest: reeglid piiravad tegutsemist, ressursid võimaldavad seda. Lisaks eristab Giddens süsteeme ja struktuure. Süsteemidel on struktuuri omadusi, kuid nad ei ole sellegipoolest ise struktuurid. Protsessi, mille käigus struktuurid (taas)toodavad süsteeme, nimetatakse strukturatsiooniks. Süsteemid tähendavad Giddensi jaoks "inimagentide paigutatud tegevusi" ja "sotsiaalsete suhete mustreid aegruumis" ("The Constitution of Society"). Struktuurid on "reeglid ja ressursid, millele inimtegutsejad ühiskondlikke süsteeme taastootvates praktikates tuginevad" ("Politics, Sociology and Social Theory"). Struktuuris kuju võtnud suhted võivad eksisteerida "aja ja koha väliselt", sõltumatuna kontekstist, milles nad loodi. Näiteks võib tuua õpilase ja õpetaja suhte: kui nad mingis teises kontekstis (nt tänaval) kokku satuvad, jääb nendevaheline hierarhia endiselt püsima.
Struktuur võib tegutsemist piirata, kuid teisalt pakub struktuur tegutsemist võimaldavat tähendusraamistikku. Kui keele struktuuri peale mõelda, siis seda esindavad süntaksireeglid, mis välistavad teatud sõnadekombinatsioonid. Kuid samas annab struktuur ka reeglid, mis lasevad uutel toimingutel sündida ja võimaldavad meil uusi tähenduslikke lauseid moodustada. Giddensi kohaselt on struktuurid (traditsioonid, institutsioonid, moraalinormid, ootused ja muud ühiskondlikult etableerunud tegutsemisviisid) üldiselt suhteliselt stabiilsed, kuid neid saab ka muuta, eriti läbi tegevuse ettekavatsematute tagajärgede, kui inimesed hakkavad neid ignoreerima, asendama või teistmoodi taastootma. 
Seega tegutsevad inimesed vastavalt oma kultuuris levinud ning sotsialiseerumise ja kogemuste kaudu õpitud ühiskondlikele reeglitele. Ühiskonnaliikmetevahelises suhtluses kasutatavad reeglid ja ressursid ei ole determineeritud, vaid teadlikud tegutsejad (kelle teadlikkus võib piirduda mingil kindlal ajahetkel sooritatava tegevuse kohta käivate üksikasjadega) kohaldavad neid refleksiivselt. See tähendab, et tegevuse tulemus ei ole täiel määral ette ennustatav.

Mikro vs makro

Strukturatsiooniteooria tuleb kasuks mikro- ja makroteemade sünteesimisel.
Kui mikrotasandil (üksikisiku identiteedi ja sisemise enesetunnetuse tasandil) perekonna näidet vaadelda, siis oleme üha vabamad valima oma partnereid, ja seda, kuidas nendega suhelda. See loob uusi võimalusi aga samas ka rohkem tööd, kuna suhtest saab refleksiivne projekt, mida tuleb tõlgendada ja alal hoida. Siiski ei saa seda mikrotasandi muutust seletada vaid individuaalset tasandit käsitledes – inimesed ei otsustanud lihtsalt spontaanselt oma eluviise muuta. Samuti ei saa me oletada, et ühiskondlikud institutsioonid või riik neid oma elu muutma sundisid.
Kui makrotasandil (riigi ja rahvusvaheliste kapitalistlike korporatsioonide taoliste ühiskondlike organisatsioonide tasandil) globaliseerumise üle mõtiskleda, siis üleilmastumine pakub küll tohutult uusi investeerimis- ja arenguvõimalusi, kuid samas võivad kriisid – nagu Aasia finantskriis – laieneda välja kohast, kus nad alguse said ja mõjutada kogu maailma. Globaliseerumine mõjutab otseselt ka üksikisikuid.
Selliste teemade põhjalik seletamine peaks asuma kusagil mikro- ja makrojõudude võrgustikus ja neid ei tohiks käsitleda üksteisest lahus seisvatena.
Illustreerimaks mikro-makro suhet, vaatleb Giddens, kuidas on muutunud arenenud maade inimeste suhtumine abielusse. Ta väidab, et toimunud muutuste seletamine vaid mikrotasandi või makrotasandi kaudu viib põhjuste-tagajärgede ringpõhjenduseni. Ühiskondlikud suhted ja nähtav seksuaalsus (mikrotasandi muutus) on seotud religiooni rolli vähenemise ja ratsionaalsuse kasvuga (makrotasandi muutus), kuid ka abielu ja seksuaalsust puudutavate seadusemuudatustega (makro), mille on esile kutsunud inimeste igapäevaelu praktikad ja muutuvad hoiakud (mikro). Praktikaid ja hoiakuid võivad omakorda mõjutada ühiskondlikud liikumised (nt feminism ja egalitarism) – makrotasandi nähtused, kuid need liikumised kasvavad tavaliselt välja tavaelulisest rahulolematusest, mis on mikrotasandi nähtus.
Üha enam on kõige sellega seotud ka massimeedia, mille kaudu inimesed saavad informatsiooni. Meedia on kaasaegse refleksiivsuse jaoks keskse tähtsusega ja mitte ainult ei peegelda sotsiaalset maailma, vaid ka aktiivselt vormib seda.
Giddens on uurinud ka romantilise armastuse esilekerkimist. Ta seob seda 'endakohase narratiivi' (narrative of the self) tüüpi eneseidentiteedi tõusuga (self-identity): "Romantiline armastus tõi indiviidi ellu mõtte narratiivist" ("The Transformation of Intimacy"). Kuigi seksuaalsuhete ajalugu näitab, et kirg ja seksuaalsuhted ei ole vaid kaasaegne nähtus, võib romantilise armastuse diskursuse algusajana näha 18. sajandi lõppu. Romantism, 18–19. sajandi Euroopa makrotasandi kultuuriline liikumine, tõi kaasa romaani, varase massimeedia vormi, tekkimise. Lugemisoskuse levik ja romaanide kasvav populaarsus mõjutasid inimeste elustiili. Armastusromaanides vohasid lood mikrotasandi ideaalsetest romantilistest elunarratiividest ja nii sai romantiline armastus abielusuhtes omale tähtsa ja tunnustatud koha.
Ka intiimsus on muutunud. Giddensi järgi on intiimsuhted 'demokratiseerunud', nii et (isegi abielusisesel) partneritevahelisel sidemel on vähe pistmist väliste seaduste, regulatsioonide või ühiskondlike ootustega, vaid see põhineb kahe inimese sisemisel teineteise mõistmisel – see on usalduslik side, mis rajaneb emotsionaalsel suhtlusel. Kui selline side enam ei toimi, siis võib kaasaegses ühiskonnas suhte lõpetada. Seega on meil "igapäevases elus emotsioonide demokraatia" ("Runaway World" (1999)).
Niisiis järeldab Giddens, et igasugune ühiskondlik muutumine saab alguse mikro- ja makrotasandi jõudude koostoimest.

Eneseidentiteet

Giddensi sõnul on posttraditsionaalses ühiskonnas eneseidentiteet refleksiivne. Kunagi varem ei ole meil olnud juurdepääsu nii suurele hulgale informatsioonile, mis lubab meil oma tegude põhjuste ja tagajärgede üle reflekteerida. Samas seisame kohakuti ohtudega, mis tulenevad meie tegude ettekavatsematutest tagajärgedest või ekspertide teadmistele tuginemisest. Me loome, peame ülal ja revideerime biograafiliste narratiivide, ühiskondlike rollide ja eluviiside kogumit – lugu sellest, kes me oleme, ja kuidas me oleme jõudnud sinna, kus me hetkel oleme. Me oleme üha vabamad valima seda, mida me teha tahame ja kes me olla tahame (kuigi Giddens on seisukohal, et jõukus annab juurdepääsu rohkematele valikutele). Suurenenud valikuvõimalus võib olla vabastav aga võib ka probleeme tekitada. Ühelt poolt kasvab tõenäosus, et inimene tegeleb eneseteostusega, kuid teisalt võtab võimalike valikuvariantide analüüsimine ja üha enam teadvustatavate riskide minimeerimine aega ning tekitab emotsionaalset stressi. Kui varasemates, traditsioonilistes ühiskondades oleks narratiiv ja ühiskondlik roll meile ette antud, siis posttraditsioonilises ühiskonnas sunnitakse meid tavaliselt oma narratiiv endale ise looma. Giddens on seda väljendanud järgnevalt ("Modernity and Self-Identity", 70): "Mida teha? Kuidas käituda? Kes olla? Need on kesksed küsimused kõigi jaoks, kes elavad hilismodernsuse tingimustes – ja ka küsimused, millele me kõik ühel või teisel tasandil vastame, kas siis diskursiivselt või läbi igapäevase ühiskonnas tegutsemise".

Giddens ja Liibüa

Aastatel 2006 ja 2007 külastas Giddens nõustamisfirma Monitor Group kutsel kaks korda Liibüat, mille käigus ta kohtus Muammar al-Gaddafiga. Pärast Liibüa külastusi kirjutas ta meedias mitu Liibüat positiivselt kajastanud artiklit. Ta märkis, et üle kolme tunni väldanud jutuajamine näitas, et Gaddafile meeldis intellektuaalne vestlus, ning et Liibüa liidri poliitiline filosoofia haakus Giddensi 'kolmanda tee' mõtetega.

Loeng Tallinnas

Novembris 2008 pidas Giddens Tallinna Ülikoolis loengu "What Future for Social Democracy?".