google/wiki40b huggingface dataset:
Tarmo Pihlap

Elulugu

Tarmo Pihlap õppis Heino Elleri nimelises Tartu Muusikakoolis viiulit. Pärast kehalise kasvatuse tunnis kukkumist pidi ta sellest loobuma, käeluumurru tõttu ei paindunud tema parem käsi enam piisavalt. Ta õppis aastatel 1970–1972 Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis löökpille. 1986. aastal lõpetas ta kooli lauljana. Samal aastal asus ta õppima klassikalist laulmist Tallinna Konservatooriumis, ent lahkus sealt enne esimese semestri lõppu.
Huvi laulmise ja kitarrimängu vastu tekkis Tarmol ansambli The Beatles muusikat kuulates. Ta mängis ansamblites Varjud, Jüngrid, Melodica, Vana Toomas, Fix, Palderjan. Muusikutest kolleegide hinnangul oli Tarmo Pihlap Eesti parim joodeldaja. Ta laulis Laulva revolutsiooni ühe tunnuslaulu "Ärgake, Baltimaad" eestikeelset osa. Pihlap on laulnud ka taustahäält. Ta tegi ka raadio- ja telesaateid, näiteks saatesarja "Tarmo album". Tarmo eeskujud olid tema sõber Artur Rinne (teda on nimetatud Artur Rinne mantlipärijaks) ja Tom Jones, samuti meeldis talle Voldemar Kuslap.
Tarmo Pihlap suri 3. augustil 1999 diabeetilisse ketoatsidoosi, kuna oli magama jäämise tõttu unustanud insuliinisüsti teha.

Mälestuse jäädvustamine

1999. aasta augusti lõpus korraldasid Tarmo Pihlapi sõbrad tema auks mälestuskontserdi Tallinnas Rocca al Mare kaubanduskeskuse parklas.

Isiklikku

Abielust Evi Pihlapiga (neiupõlvenimega Kull) on tal kaks last, tütred Carolin ja Mariann; abikaasa õde on Elle Kull. Tarmo Pihlapi vend on Priit Pihlap. Tarmo Pihlapi viimane elukaaslane oli Kaja.
Kulliga abiellus Pihlap 19. juulil 1976. Nad olid kohtunud umbes viis aastat varem. Evi sõnul läksid nad lahku Tarmo alkoholiga liialdamise tõttu. Pärast lahkuminekut kolis Tarmo Faehlmanni tänavalt ära. Nad kohtusid viimast korda 1999. aasta suvel Evi kodus.
Tarmole meeldis selle üle, et teda sõjaväkke ei võetud, nalja visata, öeldes, et ta ei saanud parema käe piiratud tõusmise tõttu ohvitseridele kulpi lüüa.
Tarmole meeldis elada maal ja käia kalastamas. Evi sõnul polnud Tarmo kunagi uhke, edev, naistemees ega käitunud kuulsusena. Tarmo imetles lauljaid, keda pidas endast paremaks ning hindas klassikalist lauluharidust ja selle omandanud lauljaid.
Barbara kalmistu

Barbara kalmistu (ka Püha Barbara kalmistu) oli vanim Tallinna linnamüüri taha tekkinud surnuaed. Kalmistu, mida ümbritsesid linnakodanike aiad, oli olemas juba hiljemalt 1379. aastal. Kalmistu ala oli suur, see ulatus umbkaudu nüüdse Pärnu maantee ja Roosikrantsi tänava nurgast kuni Wismari tänavani.
1996. aastal arheoloogilisi väljakaevamisi teinud Vladimir Sokolovski: "Tõenäoliselt on kalmistu rajatud siia 14. sajandi keskpaiku, veidi peale Jüriöö ülestõusu. Pole välistatud, et esimesed matused ongi nende päevade sõjaliste kokkupõrgete ohvrite omad. Viimased matused on dateeritud 1710. aastaga, kui Tallinn kapituleerus Põhjasõjas Vene vägedele. Seejärel matmine lõpetati."
Linna lõunakülje kaitse korraldati ümber 1535. aastal, suleti Harjuvärav ja selle eesväravakompleksist ehitati barbakaan. Arvatavasti lammutati samal ajal ka Barbara kabel, sest see võinuks pakkuda võimalikule linna piiravale vaenlasele varju.
Kalmistu jäi linna vaesemate inimeste ja ümbruskonna külade matmispaigana püsima. 17. sajandi alguses maeti sinna palju katkuohvreid, Pühavaimu kiriku pastori Georg Mülleri jutluse käsikirja ääremärkuses on mainitud, et 1601.–1603. aasta katku ajal oli Roosikrantsi kalmistule kaevatud üheksa suurt ja üks väike haud, kuhu oli maetud 11 130 inimest. 17. sajandi lõpus aga maeti kalmistule 1695.–1697. aasta ikaldustele järgnenud nälja ohvreid.
Viimati maeti Barbara kalmistule hulgaliselt 1710–1712, kui Vene vägede vallutuste järel oli Tallinnas taas katkupuhang. Pärast Vene 1772. aasta ukaasi oli linna külje all olevale kalmistule matmine keelatud, kuid tõenäoliselt jätkati vähesel määral kalmistule matmist.
Roosikrantsi tänav on ka kandnud Barbara tänava nime. Praeguse nime on tänav arvatavasti saanud pisut kaugemal paiknenud linna tähtsaimale hukkamispaigale, nn Jeruusalemma mäele (Võllamäele) viiva tee järgi – hukatavaga kaasas olnud mungad olevat lugenud roosikrantsi abil hukatava hinge päästmiseks palveid.
Ka järgmine mäepoolne tänav, Vaestepatuste tänav (praegu on ametlikult tänavate nimekirjast kustutatud, kuid selle trass on osaliselt alles), sai oma nime hukkamisele viidavate järgi. Praegu on endise Barbara kalmistu ja kabeli ala valdavalt hoonestatud.

Väljakaevamised

Barbara kalmistu kohal on läbi viidud arheoloogilisi väljakaevamisi 1988–1990, 1995. ja 1996. aastal. Viimase väljakaevamiste käigus 1996. aastal avastati kalmistu servast umbes 70 m kaugusel kolm luustikku. Kalmistu kohal nelja hooaja jooksul tehtud kaevamise ja puhastamise käigus avastati umbes 2500 üksikmatust, lisaks poolteist tuhat luustikku ühishauas ja arvatavasti sama palju hilisemate matustega lõhutud luustikku.
Mac Wilkins

Mac Wilkins (õieti Malcolm Maurice Wilkins; sündinud 15. novembril 1950 Eugene'is Oregoni osariigis) on USA endine tippkettaheitja, olümpiavõitja 1976.

Olümpiamängudel

1976 olümpiavõitja (67.50)
1984 hõbemedal (66.30)
Gustav von Bunge

Gustav Piers Alexander von Bunge (7. / 19. jaanuar 1844 Tartu – 5. november 1920 Basel) oli baltisaksa füsioloog ja biokeemik, Tartu ülikooli füsioloogilise keemia õppejõud.
Ta lõpetas 1863 Tartus gümnaasiumi, õppis 1863–66 Tartu Ülikoolis arstiteadust ja 1866–71 keemiat. Töötas 1872–74 TÜ keemialaboris professor Carl Ernst Heinrich Schmidti juures assistendina, keemiamagister (1873, TÜ), keemiadoktor (1874, TÜ). Oli 1874–85 Tartu Ülikooli dotsent füsioloogia alal, aastast 1885 professor Baselis. Neovitalismi peaesindajaid, rahvusvahelise karskusliikumise pioneere. Kiievi Ülikooli audoktor (1884). Talle on püstitatud mälestusmärk Baselis.
Tema tööst sai alguse neovitalistlik suund bioloogias, mille peamiseks esindajaks kujunes Hans Driesch, ning millel oli märgatav mõju teoreetilises bioloogias kuni 1930. aastateni.
Üks G. Bunge õpilasi oli Nikolai Lunin.

Pere

Ta oli Alexander Georg von Bunge poeg, Alexander von Bunge vend.
Brigaad

NSVL

Tööbrigaad on töötajate  kogum, kes töötavad ühise töökäsu ja tasustamise alusel.Brigaaditöö meetod oli NSV Liidus üks  töö juhtimise viis, mida kasutati rahvamajanduses, Eesti NSVs  ehituses ja põllumajanduses.
Surayud Chulanont

Päritolu

Surayud Chulanont sündis kolonelleitnant Phayom Chulanonti perekonnas. Tema isa liitus Tai Kommunistliku Parteiga ja lahkus armeest ning perekonna juurest, et juhtida vasakpoolsete mässuliste vastupanu valitsusele Nani provintsis.

Karjäär sõjaväes

Omandanud tsiviilhariduse Bangkoki Püha Gabrieli Koolis ja Suankularb Wittayalai Koolis, läbis Surayud sõjaväe ettevalmistuskursused ja jätkas õpinguid Chulachomklao Kuninglikus Sõjaväeakadeemias.
Akadeemia lõpetamise järel teenis Surayud Chulanont eri väeliikides, sealhulgas nii suurtükiväes kui ka langevarjurite üksuses. 1960. aastatel osales ta korduvalt Tai Kommunistliku Partei mässuliste vastu suunatud sõjalistes operatsioonides.
Aastatel 1972–1978 oli ta sõjakooli instruktor. Hiljem töötas ta kindral Prem Tinsulanonda adjutandina. Surayudi sõjaväeline karjäär sai hoogu, kui Prem Tinsulanonda tõusis 1979 riigi kaitseministriks ja 1980 peaministriks.
Aastal 1992 tõusis ta eriüksuste juhatajaks. Sama aasta 17. mail osalesid tema sõdurid rahvarahutuste mahasurumisel, kuigi ta ise oli üritanud veenda oma ülemusi konfliktile rahumeelset lahendust leidma.
Surayud Chulanont oli 1994–1998 2. sõjaväeringkonna juhataja ja nimetati 1998. aastal maavägede juhatajaks. Tema ajal lõpetas armee Myanmari põgenike tagasisaatmise kodumaale ja Tai sõdurid suundusid esimesele välismissioonile ÜRO egiidi all, valvates rahu Ida-Timoril. 2003. aastal nimetati ta Tai maavägede ülemjuhatajaks. Väidetavalt toimus see üleviimine konflikti tõttu peaminister Thaksin Shinawatraga, sest kuigi uus ametikoht oli positsioonilt kõrgem, on maavägede ülemjuhataja roll pigem sümboolne. Samal aastal läks Surayud Chulanont erru.

Poliitiline tegevus

Kuningas Bhumibol Adulyadej nimetas 2003. aastal erukindral Chulanonti oma eranõukogu liikmeks. Seda mõjukat nõukogu juhib tänaseni Surayud Chulanonti endine ülemus kindral Prem Tinsulanonda.
Kui sõjavägi kukutas 19. septembril 2006 peaminister Thaksin Shinawatra valitsuse, kerkis Surayud Chulanonti nimi esile võimaliku üleminekuvalitsuse juhi kandidaadina. 1. oktoobril 2006 andiski sõjaväeline Demokraatliku Reformi Nõukogu võimu talle üle.
8. oktoobril 2006 kiitis kuningas Surayud Chulanonti valitsuse koosseisu heaks ja päev hiljem, 9. oktoobril vannutati tema üleminekuvalitsus ametisse.
Tema valitsus oli algul riigipöörde korraldanud ohvitseridest koosneva Riikliku Julgeoleku Nõukogu mõju all, kuid nende suhted halvenesid alates aprillist 2007 seoses Chulanonti sooviga täita oma rolli peaministrina sõjaväest sõltumatult.
Valitsuse oluliseks ülesandeks oli Tai uue põhiseaduse ettevalmistamine ja uute parlamendivalimiste organiseerimine, mis leidsid aset detsembris 2007.
Chulanonti valitsuse koosseis muutus sageli, samuti roteeriti ministreid pidevalt. 2. oktoobril 2007 võttis ta endale ka siseministri portfelli. Kui valitsusaja algul toetas tema valitsust üle kuuekümne protsendi kodanikest, siis see toetus kahanes püsivalt ja jäi alates kevadest 2007 püsima kolmeteistkümne protsendi piirile.
29. jaanuaril 2008 andis ta ameti üle detsembris 2007 demokraatlikult valitud Tai parlamendi poolt ametisse nimetatud uuele peaministrile Samak Sundaravejle.
Tüümuse epiteeli retikulaarrakud

Tüümuse epiteeli retikulaarrakud (ka tüümuse epiteliotsüüdid; ladina keeles epitheliocytus reticularis, inglise keeles thymic epithelial reticular cells; lühend ERC) on tüümuse struktuurides, nii tüümuse koores kui ka tüümuse säsis tuvastatavate tuumaga rakkude koondnimetus. 
Tüümuse epiteeli retikulaarrakud on ühendatud desmosoomide abil ja moodustavad võrgustiku, koos tümotsüütidega aga tüümuse parenhüümi ja tüümuse mikrokeskkonna.
Tüümuse epiteeli retikulaarrakkude sekretoorsete osade funktsioonideks on tüümuse hormoonide (tümuliin, tümopoietiin) sekretsioon, tagamaks lümfotsüütide paljunemise ja küpsemise. Osade retikulaarrakkude ülesandeks on tümotsüütide ja antigeenide kokkupuutumise takistamine.
Valentine Tern

Valentine Tern (10. detsember 1927 – 17. mai 2001) oli eesti laulja, teatri- ja filminäitleja.
Ta oli aastatel 1945–1960 Vanemuise laulja ja näitleja.
Valentine Tern mängis filmis "Valgus Koordis".
Juhan Habicht

Juhan Habicht (sündinud 24. jaanuaril 1954 Tallinnas) on eesti kirjanik ja tõlkija.

Töökäik

Ta on töötanud programmeerijana (peamiselt Tallinna Polütehnilise Instituudi juurde kuuluvas Turbiinidetailide Automaatprojekteerimise Tööstusharu Laboratooriumis) ja tehnikaajakirjanikuna.
Aastast 2002 oli ta elektroonse ulmeajakirja Algernon toimetuse liige. Ta oli 2005. aasta märtsis lõppenud romaanivõistluse žürii esimees. 
Pärast täpselt 15 aastat toimetuse liikmena otsustas ta sellest kohast loobuda. Praegu on ta vabakutseline kirjanik ja tõlkija.

Isiklikku

Tema vanemad olid õppejõud. 
Tema poeg on tervishoiuametnik ja rahvaterviseteadlane Jarno Habicht.
1958. aasta NSV Liidu meistrivõistlused jalgrattasõidus

1958. aasta NSV Liidu meistrivõistlused jalgrattasõidus toimusid  mitmes osas.

Mitmepäevasõit

Peeti 15.–28. juunini marsruudil Minsk-Vilnius-Riia-Tallinn-Leningrad-Moskva.

Ühisstardid

Ühisstardist sõidud toimusid 3. ja 4. augustil Moskvas.

Muud alad

Võistkondlikud sõidud ja kross peeti 13.-15. septembrini Lvivis.
Sulund (informaatika)

Sulund on informaatikas avaldis (harilikult funktsioon), millel võib olla vabu muutujaid koos keskkonnaga, mis neid seob ("sulgub" ümber nende muutujate).
Mõnikord nimetatakse sulunditeks ka lihtsalt anonüümseid funktsioone.
Sulundeid kasutades saab objektorienteeritud programmeerimiseks implementeerida objekte ja klasse.

Näited

Näiteks defineerime programmeerimiskeeles Scheme kõrgemat järku funktsiooni make-counter, mis tagastab loenduri: funktsiooni, mis suurendab igal väljakutsel tema loomise kontekstis nähtavat muutujat count ühe võrra ja tagastab saadud väärtuse:

(define make-counter ()
  (let ((count 0))
    (lambda ()
      (set! cnt (+ count 1)))))
Seejärel loome make-counter abil kaks loendurit:

(define counter-a (make-counter))
(define counter-b (make-counter))
Võime hakata kumbagi funktsiooni välja kutsuma ja näeme, et kummagi loendur suureneb omaette:

(counter-a) ;; --> 1
(counter-a) ;; --> 2
(counter-a) ;; --> 3
(counter-b) ;; --> 1
(counter-b) ;; --> 2
(counter-b) ;; --> 3
(counter-a) ;; --> 4
(counter-a) ;; --> 5
(counter-a) ;; --> 6
(counter-b) ;; --> 4
Võisiku

Loodus

Võisikul paikneb paisjärv. Läbi järve voolab Riivli oja. Külas on looduskaitsealune Võisiku park (15,0 ha). Edelas ja lõunas piirab küla Soosaare raba, mida kutsutakse ka Kõpusooks.

Ajalugu

Võisikut on mainitud esmakordselt 1558. aastal. Kirjalikes allikates on kohta tähistatud nimega Weseke. 
On arvatud, et küla nime aluseks on isikunimi. 
1720. aastal kinkis tsaar Peeter I Võisiku Hamburgist pärit Heinrich von Fickile. See andis olulise tõuke Põltsamaa-Võisiku ümbruse arengule. Võisiku mõisast sai ümbruse rikkaim mõis. Mõisal olid omad karjamõis, piiritusetehas, vesiveskid, meierei, villavabrik, kõrtsid ning lubja- ja tõrvaaugud. Hiljem lisandus klaasivabrik Meleskis. Von Fickidelt liikus mõis päranduse teel Bockidele. 1837. aastal pärisid mõisa Zoege von Manteuffelid ja 1870. aastal Mühlenid. 
Härrastemaja põhiosa pärineb Berend Johann von Bocki ajast 18. sajandi keskelt. Hiljem on seda olulisel määral laiendatud. 1925. aastast paikneb hoones hooldekodu.
1940/41 sügis-talve mäletatakse Võisiku ja Kundrussaare külas vennatapu ajana. Selle
ohvrid puhkavad Riivli ühishauas. 1948. aasta 24. oktoobril asutati Võisikule kolhoos Kungla, mis muudeti 1976. aastal sovhoosiks.
1977. aastal liideti Võisikuga Kundrussaare küla.

Majandusolud

Võisiku mõisahoones asub Võisiku hooldekodu, kus on ligi 400 hooldealust. Hooldekodu annab tööd umbes 170 töötajale, millega hooldekodu on üks suurimaid tööandjaid Jõgeva maakonnas. Võisiku küla elanikke töötab hooldekodus umbes 40 ümber.
Kohalikku seltsielu edendab Võisiku-Kundrussaare Külaselts EWA.
Assüürlased

Arv

Rahvaarv 1 600 000 (kaasa arvatud diasporaa).
Iraagis 800 000, Süürias 500 000, Ameerika Ühendriikides 83 000, Rootsis 35 000, Austraalias 27 000, Saksamaal 23 000, Prantsusmaal 15 000, Venemaal 14 000, Iraanis 10 000, Kreekas 8000, Belgias 8000, Kanadas 7000, Jordaanias 7000, Liibanonis 5000, Türgis 5000, Hollandis 5000, Suurbritannias 5000, Armeenias 3500, Gruusias 2377, Ukrainas 3200, Uus-Meremaal 1200.
Virķēne mõis

Virķēne mõis, ka Virķēni mõis (saksa keeles Würken, läti keeles Virķēnu muiža) oli rüütlimõis (fideikomiss) Liivimaal Volmari kreisis Lõuna-Ruhja kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Lätis Ruhja piirkonnas Vilpulka vallas Virķēnis.
Mõisa juures kasvav Virķēni mõisa tamm on  looduskaitse all.

Mõisa suurus

Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 4 ja 5/8 adramaad, sellele allus 154 mees- ning 170 naishinge.

Karjamõisad

Aastal 1816 kuulus mõisale üks karjamõis:  Johannenhof.
Allikmaa kivikülv

Allikmaa kivikülv (ka: Allikmaa purunenud rändrahn) on kivikülv Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas. 
Kivikülvi moodustab rahnudekuhjum, mis on tekkinud kohapeal lagunenud ühest või kahest hiidrahnust.
Patagoonia kõrb

Patagoonia kõrb (ka Patagoonia stepp) on Argentina suurim kõrb, mis on maailmas suuruselt 7. kõrb, hõlmates 673 000 km². See asub põhiliselt Lõuna-Argentinas ja osalt Tšiilis. Kõrbest läände jäävad Andid ja itta Atlandi ookean. Põhjas piirneb kõrb poolkuiva Cuyo piirkonnaga, kuivade ja niiskete pampadega. Kõrbe keskosas domineerib põõsastik, kõrgemas lääneosas, kus sademeid on rohkem, aga rohttaimed. Topograafiliselt koosneb kõrb platoodest, mida lõhestavad jõeorud ja kanjonid, läänepoolses osas asuvad ka liustikutekkelised järved ning kõrb läheb seal üle mägedeks ja jaheda parasvöötmekliimaga metsadeks jõeorgudes.
Kolumbuse-eelseil aegadel elasid Patagoonia kõrbes kütid ja korilased. 19. sajandil asusid kõrbealadele ka maputšed, tšiillased, argentiinlased, kõmrid jt Euroopa päritolu asukad, kes ühendasid varasema vaidlusaluse piiriala tihedalt Argentinaga, kasvatades kõrbes peamiselt veiseid, lambaid ja hobuseid.
Nangijaala

Nangijaala on väljamõeldud maailm, kuhu Astrid Lindgreni raamatus "Vennad Lõvisüdamed" satuvad pärast surma vennad Lõvisüdamed (Karl ja Joonatan Lõvisüda). Seal on Kirsiorg ja Kibuvitsaorg.
Nangijaala asub kusagil tähtede taga. See on paik, kust tulevad kõik muinasjutud, sest nimelt seal sünnivad muinasjutulised asjad. Need, kes sinna jõuavad, võivad ise kogu aeg seiklustest osa võtta ning muutuvad kohale jõudes terveteks tugevateks ja ilusateks. Nangijaanas pole ka seesugust aega, nagu on maa peal, ka 80 aastat möödub seal justkui kaks päeva. Ajastud vahetuvad seal suvaliselt, poiste sinnasattumisel oli laagritulede ja muinaslugude aeg.
Nangijaalas on mägede vahel kaks haljendavat orgu: Kirsiorg ja Kibuvitsaorg. Kibuvitsaorg ei ole enam vaba maa, seal valitseb Tengil. Kõrgetes mägedes leidub aga selgeid järvi, kohisevaid ojasid, koski ja lilledega ülekülvatud aasu. Mäed muutuvad aga kõrgemal ja kaugemal ohtlikumaks ning lisaks huntidele on ürgmägede tipus ka Tengil ise ning tema lohe Katla.

Kirsiorg

Kirsiorust lookleb läbi jõgi. All orus asub küla ise koos oma vanade hoonete ja õuedega, kus on kukki, koeri, lambaid ja kitsi. Külas on kõrts nimega „Kuldkikas“, kus peetakse külakoosolekuid.
Kirsiorus on kõik tasuta, inimesed annavad üksteisele üht või teist ja tulevad vajadust mööda vastastikku appi. Tulbi talus elab Sofia üksi oma tuvide, kitsede ja mesilastega ning ta aed on nii lilli täis, et seal mahub vaevalt liikuma. Joonatan kutsub Sofiat tuvikuningannaks, sest ta tuvid on lumivalged ja suudavad lennata läbi taevakauguste kuitahes pikka maad.
Vendadele Lõvisüdametele anti Kirsiorus Rüütli talu, kus värava küljes on väike roheline silt nende nimega. See on vana valge maja, roheliste nurkade ja rohelise uksega, otsapidi maja küljes on tall, mille taga puuris elavad küülikud. Talli ja maja ristumisel tekkinud nurgas on pink, muru sees kasvavad nurmenukud, kivirikud ja karikakrad. Hoovis on sireleid ja kirsipuid, kõige ümber kulgeb madal kiviaed. Elumajas on tuba ja köök, poisid otsustavad elada köögis, nagu nad harjunud on, et jätta tuba ema jaoks, kui ta ükskord nende juurde jõuab. Köögis oli suur lahtine tulease, suur laud, vanamoeline klappsohva ning salalaekaga kapp.

Kibuvitsaorg

Pärast Tengili valitsemise algust on Kibuvitsaorus sisse ja välja liikumine väga raske, see on lubatud vaid Tengili meestele. Valvuritele tuleb öelda salasõna: „kõik võim Tengilile, meie vabastajale“. Kõige rangemalt on keelatud relvade omamine ja igal inimesel võib olla vaid üks hobune. Kibuvitsaoru elanikud on kõik kahvatud, nälginud ja õnnetud, sest Tengil on pannud nad enda heaks orjama ja on neilt kõik elatusvahendid ära võtnud. Kibuvitsaorus hakkasid kiiresti levima laulud Joonatanist, rahvas lootis, et temast saab nende vabastaja.
Terve müüri peale on olemas kaks väravat: Suurvärav ja paadisilla juures olev värav. Kibuvitsaoru lähedal on kosk ja jõgi lookleb läbi oru. Küla keskel on väljak, ilus väike plats vanaaegsete majade vahel. Väljaku ääres on kõrts ning platsi keskel kaks iidset pärna.
Vassili Popov

Vassili Nikolajevitš Popov (29. detsember 1862 Irkutsk, Venemaa – 19. oktoober 1895 Tartu) oli vene arstiteadlane.
Õpetaja poeg. Õppis Moskva Ülikoolis, kus ka töötas. Oli Tartu Ülikooli füsioloogia professor 1894–1895.
Julius Wilhelm Lackner

Julius Wilhelm Lackner (1828 – 22. oktoober/3. november 1865 Tallinn) oli Tallinna trükkal.
Aastal 1865 elas Tallinnas tüpograaf Julius Wilhelm Lackner, 37 aastat vana, vallaline, (Lindforsi pärijate) raamatu- ja kivitrükikoja ärijuht. Ida-Preisimaalt pärit ja Riiast tulnud, oli ta umbes nelja aasta eest sellesse ametisse astunud. Amet viis ta tihedasse kokkupuutesse kõikide linnarahva ringkondadega. ... Lackner juhtis isiklikult lehe (Revalsche Zeitungi) talitust, võttis enamasti ise vastu ka kuulutusi ja muid tellimusi. Seeläbi puutuski ta kokku inimestega igasugustest ringkondadest. Olles seltsielule ja seltskonnalõbudele andunud, inimlähedase, joviaalse loomuga ja omajagu andekas, sealjuures hea kamraad, oli ta peatselt saanud üldtuntud isikuks ning mitmesuguste seltside (turni- ja lauluseltsi, tuletõrje jne.) liikmete seas populaarseks. Seda suurem ning üldisem oli ehmatus, kui 1865. a. 22. oktoobri hommikul linnas hirmulugu levis, et Lackner on oma korterist, mis asus kesklinnas kõige rahvarohkema tänava (Pika tänava) ääres, leitud jõledal kombel tapetuna. (Trükkal J. W. Lackneri tapmine. Loomingu Raamatukogu 1975, nr. 40, lk. 11.)
Langes oma korteris röövmõrva ohvriks. Juhtumikirjeldus avaldati 1874. aastal Das Neue Pitavali uue sarja üheksandas köites ja eesti keeles 1975. aastal Loomingu Raamatukogus.
Jõgevamaa Spordiliit "Kalju"

Jõgevamaa Spordiliit Kalju on Jõgeva maakonnas tegutsev mittetulundusühing, mis ühendab 30 maakonna spordiklubi ning koordineerib ja korraldab maakonna noorte ja täiskasvanute sporditegevust.
Jõgevamaa Spordiliit Kalju on asutatud 1989. aastal
San Juani mäed

San Juani mäed on kõrge ja kaljune mäestik Ameerika Ühendriikides Edela-Colorados. Geograafiliselt paikneb ta Kaljumäestiku lõunapoolses osas.
San Juani mägede piirkonnas leidus kulla- ja hõbedakaevandusi. Suuremad kaevanduslinnad olid Creede, Lake City, Silverton, Ouray ja Telluride. Suurem osa kaevandustest on nüüdseks suletud, kuigi tegutsevaid kullaotsijad veel leidub. Viimane suurim kaevandus oli Sunnyside Mine Gladstone'is Silvertoni lähedal, mis töötas kuni 20. sajandi lõpuni. Idarado Mine ja Red Mountain Mine suleti 1970. aastatel. San Juani tähtsamad kaevandused Camp Bird Mine ja Smuggler Union Mine asuvad Telluride'i ja Ouray vahel.
Põhiline majandusharu on turism, mille peamine atraktsioon suvel on Durango ja Silvertoni vaheline kitsarööpmeline raudtee. Populaarsed on ka veel jeeping, kummituslinnade külastamine, põlislooduses matkamine ja mägironimine. Paljudest vanadest kaevanduse asupaikadest on saanud suvekodud. San Juani mäed on ekstreemselt järsud, ainult Telluride'is on laugem. Purgatory (nüüd tuntud kui, ka Durango suusakeskus) on väike suusakeskus Durangost põhjas, Tamarroni suusakeskuse lähedal. Veel asub suusakeskusi Wolf Creeki mäekurus. Viimasel ajal on saanud ka Silvertonist suusakeskus.
Mägedest voolab läbi Rio Grande jõgi. Muud jõed, mis voolavad läbi San Juani mägede, on veel San Miguel, Dolores ja Gunnison, mis kõik on Colorado lisajõed.
San Juani mägedest hõlmab suurema osa San Juani ja Uncompahgre metsakaitseala.
Liina Olmaru

Liina-Riin Olmaru (sündinud 11. aprillil 1967 Tallinnas) on eesti näitleja.

Biograafia

Liina sündis aastal 1967 Rein Olmaru ja Linda Olmaru (sündinud Kuusma) peres.
Aastal 1985 lõpetas ta Rakvere 1. Keskkooli, aastal 1989 läbis Vanemuise õppestuudio. 1996. aastal lõpetas ta EELK Usuteaduse Instituudi pedagoogikaosakonna.
Aastail 1989–1998 mängis ta Vanemuises, 1989–1992 osales ka Tartu Lasteteatri töös, aastatel 1998–2007 mängis ta Tallinna Linnateatris.
2007–2010 töötas Liina Olmaru Ugalas. Alates augustist 2010 suveni 2012 oli ta taas Vanemuise teatri draamanäitleja.
Liina on osalenud ka telelavastustes, näiteks sarjas "Wikmani poisid".
Liina abikaasa on näitleja Indrek Sammul. Neil on lapsendatud pojad Theodor ja Timotheus ning lapsendatud tütar Susanna.
Aasta sportlane (Soome)

Aasta sportlane on aunimetus, mida annab Soome spordiajakirjanike liit alates 1947. aastast.
Esko Lepp

Esko Lepp (26. märts 1906 Rahumäe, Räpina vald – 31. jaanuar 1977 Tallinn) oli eesti graafik.
Ta sündis sepa pojana ja kokku oli peres kaks poega ja neli tütart. 
Lepp õppis aastatel 1935–1940 Tallinna Riigi Kunsttööstuskoolis graafikat ja tarbegraafikat ning täiendas end aastatel 1940–1941 Tartus Konrad Mäe nimelises Riigi Kõrgemas Kunstikoolis. Aastail 1948–1951 töötas ta Tallinna Riikliku Kunstiinstituudi õppejõuna. Pärast sealt lahkumist oli vabakunstnik.
Lepp lõi sõja- ja tööstusteemalisi töid. Tuntumad neist on “Lohusalu” (1963) ja "Muhu kalureid" (1958). Ta on teinud puugravüürile sarju, millest tuntuim on “Minu kodumaa”, valminud aastatel 1945–1950.
1970-ndate keskel lõi Lepp ka akvarelle. Samuti teinud raamatuillustratsioone.