Gerhard von Scharnhorst

Elulugu

Scharnhorst sündis 12. novembril 1755 Hannoveri lähedal väikeses Bordenau külas. Ta kasvas isa juures renditalus, madalast soost päritolu pärssis oluliselt tema sõjaväelasekarjääri.
17-aastaselt asus Scharnhorst õppima Wilhelmsteini sõjakooli, mida juhatas krahv Schaumburg-Lippe krahv Wilhelm. Selle erudeeritud üliku uuenduslikult mõtlevas haridusasutuses pandi tugev vundamendi Scharnhorsti sõjalistele vaadetele ja tööharjumustele.
Pärast nelja-aastast õppimist sai Scharnhorst 1778. aastal kutse teenistusse asumiseks Hannoveris. Rügemendiülem, kindral Emmerich Otto August von Estorff (1722–1796), avastas üsna pea tema pedagoogilised anded ning määras Scharnhorsti rügemendi kooli Nordheimis. Kirjas kodustele väljendas Scharnhorst oma määramise üle suurt rõõmu ja rahuldust: 
Ma pean loenguid kuus tundi nädalas: kaks matemaatikast, kaks taktikast ja kaks inseneriteadusest.
1783 sai ta uue määramise Hannoveri suurtükiväekooli. Suurtükiväelase eriala ei olnud prestiižikas ülikute seas, kuna nõudis õppimisvõimet, tööd ja annet. Sajandite jooksul oli aadlike seas juurdunud eelarvamus hariduse ja töötegemise kohta, seda peeti alandavaks tegevuseks. Kuna suurtükiväelasi oli armeedes siiski vaja, said vaesemad aadlikud tänu sellele oma andekamatele lastele anda ohvitserihariduse. 
Pärast Hannoveri saabumist asutas Scharnhorst sõjalise ajakirja, mis erinevate nimede all ilmus kuni aastani 1805. Kolme aastaga saavutas ta publitsisti ja pedagoogi kuulsuse. 1788 aitas Scharnhorst koostada ja trükkida raamatu "Handbuch für Offiziere in den anwendbaren Teilen der Kriegswissenschaften" (Sõjateaduse käsiraamat ohvitseridele). 1792 avaldas ta oma raamatu Militärisches Taschenbuch für den Gebrauch im Felde (Sõjapidamise käsiraamat kasutamiseks välitingimustes). Kaasaegsete sõnul oli see: …oma aja kõige rohkem kasutust leidnud praktiline juhend

Scharnhorsti esimene sõjakäik

Esmakordselt rakendas Scharnhorst oma teadmisi sõjaväljal 1793. aastal Hollandis, kus ta edukalt teenis Yorki hertsogi (1763–1827) alluvuses. Ta osales Menini kaitsmisel 1794. aastal ja hilisemal garnisoniga piiramisrõngast väljamurdmisel. Varsti pärast neid sündmusi edutati Scharnhorst majoriks ja pandi tööle Hannoveri kontingendi staabis. 
Pärast Baseli rahu (5. märts 1795) naasis Scharnhorst Hannoveri. Nüüd juba neljakümneaastasena hakkas ta saadud lahingukogemusi analüüsima ja kokku võtma. Tema seisukohad ilmusid artiklite seerias, kõige tuntuimad neist olid, Vertheidigung der Stadt Menin (Menini linna kaitsmine; Hannover, 1803) ja Die Ursachen des Glücks der Franzosen im Revolutionskrieg (Prantslaste edu põhjused revolutsioonisõdades). Scharnhorst uskus, et prantslaste edu aluseks oli poliitilise ja sõjaliste tegevuste pidev koordineerimine. 
Läbi nende artiklite jõudis Scharnhorst järeldusele muutuste vajadusest Hannoveri armees. Ta hakkas propageerima:
paremat haridust ohvitseridele ja allohvitseridele, leitnandi auastmesse ülendamist läbi eksamite, nepotismi ja onupojapoliitika kaotamist, sõjalise kohtumõistmise parandamist, suurtükiväe ümberrelvastamist ja laiendamist, jalaväe taktika transformeerumist liinisüsteemilt erinevate rünnakkolonnide kombinatsiooniks. Vajadust moodustada alaline kindralstaap, vajadust jaotada armee diviisideks, kus on esindatud kõik relvaliigid, et tagada paindlik ja iseseisev operatiivtegutsemisvõime. Reaalse ja intensiivse väljaõppe korraldamist ning ajateenistuse sisseviimist palgasõdurite negatiivsete mõjude vähendamiseks armees. Kahjuks lükkas Hannoveri kuurvürst kõik pakutud ideed tagasi.

Preisi kuninga teenistuses

Selleks ajaks oli Scharnhorsti nimi saanud tuntuks juba mitmes riigis ja armees, ning mitmed riigid soovisid teda oma teenistusse värvata. 1801. aastal asus Scharnhorst Preisi kuninga Friedrich Wilhelm III teenistusse, kes andis talle selle eest aadlitiitli, ooberstleitnandi auastme ja kaks korda suurema palga, kui ta sai Hannoveris. Siinkohal tasub mainida, et Scharnhorst ei vahetanud oma teenistuskohta kerge südamega, läbirääkimised Preisi armeega liitumiseks kestsid enam kui kaks aastat. 
Berliinis sai Scharnhorst viisaka, kuid külma vastuvõtu osaliseks. Uutele võitluskaaslaslastele paistis ta veidrikuna. Tema suur pea oli ettepoole kaldu, kui ta kohmakalt kõndis. Scharnhorsti kõnes puudus elegants, see oli madala kõlaga, pikaldane, kohati kõhklev, koos Hannoveri intonatsiooniga jäi see preislaste kõrvadele tihti arusaamatuks. Isegi paraadiplatsil ei hiilanud Scharnhorst oma füüsiliste võimete ja elegantsete kommetega, mis juba selleks ajaks olid Preisi sõdurite stiiliks välja kujunenud. 
Ka Preisimaal tegi Scharnhorst kuningale ja kõrgematele ohvitseridele ettepaneku armeed reformida. Tema eesmärk oli preislaste struktuurid, varustus, operatiiv-ja taktikalised doktriinid tuua lähemale Prantsuse armee omadele. Ka seal lükati tema ettepanekud tagasi, kuid see ei vähendanud kuninga soosingut Scharnhorstile. Kuningale oli ta jätnud kustumatu mulje, teades üksikasjaliselt üksuste struktuure ja nende relvastust. Friedrich Wilhelm pakkus Scharnhorstile tööd marginaalses ja hooletusse jäetud kõrgema sõjalise hariduse valdkonnas. 
Berliini Sõjaväe Instituut palkas Scharnhorsti õppejõuks. Selles koolis asutas ta ühingu Militärische Gesellschaft (Berliini Sõjaline Ühing). Läbi selle ühingu sai Scharnhorst vahetada ideid, propageerida oma tõekspidamisi ja analüüsida teisi sõjalisi teooriaid. Ühingu liikmed kuulusid enamasti ühiskonna eliiti, nagu näiteks Preisi prints August Ferdinand, Mecklenburg-Strelizi hertsog Karl jne. Liikmed olid ka Scharnhorsti tudengid Carl von Clausewitz, Tiedemann, Johann Karl Braun, Georg Wilhelm von Hoffmann, Rühle von Lilienstern ja teised. 1805. aastal kuulus ühingusse 187 liiget.

Töö Berliini Sõjaväeinstituudis

Töö Berliini Sõjaväeinstituudis ja kuningas Friedrich Wilhelmi poolt antud tegevusvabadus andis võimaluse Scharnhorstil luua üle maa Preisi ohvitseride tarbeks standardiseeritud sõjalise hariduse süsteem. Scharnhorst veenis oma kolleege, et sõjaväelase elukutse pole lihtne amet, vaid eriala, mis vajab pidevat täiendamist ja uurimist.
Kõrgema sõjalise hariduse omandamine nägi ette kolme aastat õppimist oktoobrist aprillini, ohvitserikraadi said vaid parimad. Scharnhorst mõistis, et kaine mõistus ja praktiline kogemus ei saa koos töötada kuni puuduvad standardiseeritud operatsiooni planeerimise protseduurid. Nende sisseviimisel pidi Scharnhorst põhiprobleemina arvestama paljude kohalike rügemendiülemate vastuseisuga, kes ei mõistnud hariduse olulisust. Oponentide seisukohade ekslikkust näitab kasvõi fakt sellest, et 60% Berliini Sõjaväe Instituudi tudengitest, kes õppisid Scharnhorsti käe all, edutati hiljem kindrali auastmesse.
Järgmiseks Scharnhorsti saavutuseks sõjaväelase elukutse edendamisel võib nimetada temaatilise raamatukogu asutamist. Ta uskus, et sõjaline kirjandus pole mitte ainult taktikalised manuaalid, vaid ka ajalugu ja filosoofiat käsitlevad uuringud sõjast. Scharnhorst mõistis, et sõda ei saa vaadelda isoleeritult vaid tuleb käsitleda laiemas kontekstist.
Mobilisatsioon ja sõjaks ettevalmistamine tähistavad aastaid 1804 ja 1805. Kui sõda lõpuks 1806. aastal puhkes asus Scharnhorst staabiülemana Braunschweig-Wolfenbütteli hertsogi teenistusse. Ta sai kergelt haavata Auerstadti lahingus (14. oktoober 1806) ja näitas üles kangelaslikkust taandumislahingutes. Läbikukkunud kampaania viimastel nädalatel liitus Scharnhorst Gerhard Leberecht von Blücheriga ja läks viimasega koos, pärast Preisimaa kapituleerumist Ratekaus (7. novembril 1806) sõjavangi. Pärast vabanemist tänu vangide vahetusele mängis ta olulist rolli Vene keisri teenistusse astunud Preisi kindrali Anton Wilhelm von L'Estocqi korpuse juhtimises. Teenete eest Eylau lahingus (veebruaris 1807) sai Scharnhorst Preisi kõrgeima sõjalise autasu Pour le Mérite.
Ilmne oli, et Scharnhorstist oli saanud briljantne staabiohvitser. Läbi aeglaste ja vaevaliste sammude algas Jena lahingus (1806) purustatud pikkade traditsioonidega palgaarmeest tõeliselt universaalse rahvaarmee tegemine. Paar päeva pärast Tilsiti rahu (juuli 1807) anti Scharnhorstile kindralmajori auaste.

Jena ja Auerstadti kaksiklahingu tulemused

Kaotused Jena ja Auerstadti all 1806. aastal raputasid Preisi armees seni kehtinud põhimõtteid ja sõjalisi alustalasid tõsiselt ning andsid ajendi järelemõtlemiseks, analüüsiks ja reformideks. Paljudele riigiteenistujatele ja ohvitseridele tundus kaotus 1807. aasta suvel olevat märk muudatuste teostamiseks Preisimaal. Monarhistidele ei tundunud reformid ainukese võimalusena, kuid ellujäämiseks pidasid ka nemad siiski muutusi vajalikuks. 
Scharnhorstist sai reformide läbiviimise komisjoni esimees, sinna kuulusid veel tema parimad õpilased Gneisenau, Grolman ja Boyen. Scharnhorstil oli vaba võimalus suhelda kuningas Friedrich Wilhelm III-ga, kes määras ta kindraladjutandiks. Vaatamata tema poliitilisele ja intellektuaalsele positsioonile sõltus reformide elluviimine siiski kuningast ja kõrgematest ohvitseridest.
Sõjalise reorganiseerimise komisjoni alluvuses oli mitmeid komiteesid, kes tegelesid kindla probleemiga, nagu näiteks taktikaline doktriin, varustus ja muud probleemid. Komisjoni ülesandeks oli vastata 19 küsimusele. Esimesed viis tegelesid ohvitseri korpuse probleemidega: uurisid nende käitumist möödunud sõjas, karistasid neid kes ei täitnud oma kohust, vaatasid kuidas parandada motivatsioonisüsteemi, suurendasid ohvitseride arvu. Järgmised neli küsimust tegelesid jalaväe ja ratsaväe reorganiseerimisega, nende ühendamisega diviisi ja korpuse struktuuridesse. Kolm küsimust pühendusid vormiriietele, nende praktilisusele ja kompaniiülemate vabastamisele majandusküsimustest. Üks küsimus tegeles liinijalaväe ja kergejalaväe koosluse parandamisega. Lisaks oli veel küsimusi, mis otsisid vastust kuidas värbamispoliitikat muuta, varustussüsteemi paindlikumaks muuta ja parandada väljaõpet.
Kuuldused reformiplaanidest jõudsid ka preislasi ülestõusus kahtlustava Napoleoni kõrvu, mistõttu kuningal tuli korduvalt pakutud reforme kas edasi lükata või tühistada. 
1809. aasta sõda Prantsusmaa ja Austria vahel tõi ennatlikke lootusi Preisi patriootide ridadesse.
Napoleon keelas oma 1810. aasta 26. septembri dekreediga välismaalastel teenida Preisi armees ning seejärel sundis Preisi armeed oma liitlasena osalema 1811–1812 Vene-vastastel sõjakäikudel. Kuna see dekreet puudutas ka Scharnhorsti, lahkus viimane Berliinist. Preisi armeest eemal olles kirjutas ja andis trükki oma uurimistöö tulirelvadest "Über die Wirkung des Feuergewehrs" (1813). 
Napoleoni taganemine Moskvast (1812) oli märguandeks uue Preisi rahvusliku armee relvile kutsumiseks. Kuningal oli nüüd taas mõjuvõim kõikide muudatuste elluviimiseks, Scharnhorst kutsuti tagasi kuninga peakorterisse. Viimane loobus kõrgest pakutud positsioonist ja asus teenistusse Blücheri staabiülemana. 
Scharnhorst oli oma teadmistega kuulus ka Venemaal, vürst Wittgenstein palus Blücherilt Scharnhorsti laenuks staabiülema ülesandeid täitma. 
Lützeni ehk Gross-Görscheni lahingus (2. mail 1813), said preislased lüüa, kuid see kaotus oli teistsugune. Napoleoni väed ei suutnud lahingust väljunud vastase üksusi jälitada, seega polnud lüüasaamine täielik. Scharnhorst sai selles lahingus jalga haavata. Haav ei olnud tõsine kuid kurnas organismi tõsiselt. Taganemisel Dresdenisse tekkis põletik. Scharnhorsti suri 28. juunil 1813 Prahas, kuhu ta oli reisinud, et arutada Schwarzenbergi ja Radetzkyga Austria kaasamist relvastatud konflikti. 
Napilt enne surma sai Scharnhorst kindralleitnandiks. Preisi kuningas lasi kindrali mälestuseks püstitada Berliini mälestussamba. Maailmasõdade päevil kandsid mitu Saksa laeva Scharnhorsti nime (soomusristleja Scharnhorst ja lahingulaev Scharnhorst), Dortmundis anti ühele tänavale tema nimi.

Scharnhorsti reformide tulemused

Oma Hannoveris veedetud viimastel aastatel püüdis Scharnhorst veenda oma ülemaid alalise kindralstaabi loomise vajadusest. Frederiku valitsemisajal kasutati ohvitsere staabis rohkem nagu adjutante. Scharnhorstile oli selleks ajaks selgeks saanud efektiivse käsu- ja kontrollimehhanismi vajadus massiarmee juhtimiseks lahinguväljal:
Järjest enam leian ma kinnitust sellele, et ilma hästi organiseeritud kindralstaabita ei saa igapäevaselt armeed hästi juhtida. Halvasti organiseeritud ja vähetreenitud armee hea kindralstaabi juhtimisel võib enam saavutada kui hästi drillitud armee kehva kindralstaabiga. 
Scharnhorsti loodud Preisi kindralstaap oma haritud ohvitseridega oli heaks nõustajaks ülemjuhatajale, assisteerides teda operatsioonide planeerimisel ja üksuste paigutamisel maastikule. Rahuajal oli kindralstaap hõivatud eelplaneerimisega võimalike stsenaariumide ennetamiseks. Siinkohal peab siiski märkima, et Scharnhorst ei olnud kindralstaabi institutsiooni looja, pigem oli ta selle süsteemi parendaja. 
Scharnhorsti teeneks võib pidada staabiohvitseride valiku ja ettevalmistamise süsteemi loomist. See omakorda suurendas lahingute läbiviimise efektiivsust. Gerhard von Scharnhorsti loetakse üheks Berliini sõjaväeakadeemia rajajaks. 
Järgmiseks Scharnhorsti teeneks peetakse aadlike ohvitseriks saamise eesõiguse kaotamist. Vaatamata päritolule võisid kõik kvalifitseeritud subjektid kandideerida vabale positsioonile armees. Reformikomisjoni ettepanek kõlas järgmiselt:
“Nüüdsest peab ohvitseri auaste antama rahu ajal ainult läbi teadmiste kontrolli ja hariduse. Sõja ajal erandkorral ka läbi vapruse ja kiire tegutsemise. Seetõttu võib armees unustada tiitlid ja tuleb austada neid kes on kvalifitseerunud ametikohtadele. Armees on privileegid kadunud ja igaüks eranditult, sõltumata päritolust, omab võrdseid kohustusi ja vabadust.”  
Armee reform nägi ette ka kehalise nuhtluse kaotamist. Scharnhorst ja tema pooldajad väärtustasid kõrgelt indiviidi moraalset väärikust. Nad mõistsid, et ei ole võimalik aule ja rahvuslikele tunnetele rõhku panna ajal mil sõdur elab kaprali piitsa hirmus. 
Reformijad deklareerisid, et kõik riigi elanikud on sündinud kodumaa kaitsjad ja soovitasid, et armee võiks koosneda tegevarmeest ning miilitsast. Mõlemas pooles peaksid teenima erinevate klasside esindajad. Tegevteenistusüksuste reakoosseis võiks olla komplekteeritud vabatahtlikest vaesema klassi esindajatest. Miilitsasse soovitati koondada need mehed, kes suutsid omale ise hankida relvastuse ja varustuse ning maksta oma väljaõppe eest. Ajateenistus kui ühiskonda võrdsustav ja lihtrahvale ohvitseri auastemesse tõusu võimaldav vägi oli siiski aadlike jaoks veel liiga hirmutav ja kardetud.
Uuendused sisaldasid üksuste rahuaegsete struktuuride vastavusse viimisega nende kasutamisele lahingus ehk siis sõjaaja vajadustega. Lisaks anti komandöridele suurem operatsiooniline ja taktikaline tegutsemisvabadus. Reformijad soovitasid uusi rünnakuformatsioone jala- ja ratsaväe brigaadidele ning diviisidele. 
Scharnhorst isiklikult innustas ohvitsere olema väljaõppe läbiviijateks. 1810. aasta lõpus keelitas ta kuningat mitte viivitama kõikehõlmavate väljaõppe eeskirjade ja manuaalide väljaandmisega, et asendada nendega siiani eraldi väljaantud ebaefektiivsed üksikud väljaõppe käskkirjad. Tänu sellele initsiatiivile alustati uute suurtüki-, jala- ja ratsaväe väljaõppeeeskirjade koostamist.