google/wiki40b huggingface dataset:
Elmar Kull (metsaülem)

Elmar Kull (25. aprill 1898 Sürgavere vald, Viljandimaa – 30. juuli 1949 Geislingen) oli Eesti metsaametnik.
Ta õppis aastail 1919–1925 (lõpetas) Tartu Ülikooli metsandusosakonnas, Korporatsioon Sakala vilistlane.
1935. aastal oli Elmar Kull Roela metsaülem, hiljem Rakvere revident-metsaülem.
1944. aastal põgenes ta Saksamaale, kus suri.
Silvia Mellik

Silvia Mellik (sünninimi Silvia Kaljo; aastatel 1955–1964 Silvia Kosk; sündinud 4. märtsil 1933 Tallinnas) on eesti koorijuht ja muusikapedagoog.
Aastatel 1951–1953 õppis ta Tallinna Muusikakoolis koorijuhtimist Ants Kiilaspea klassis. 1958. aastal lõpetas ta Tallinna Riikliku Konservatooriumi koorijuhtimise eriala Gustav Ernesaksa klassi. Silvia Mellik on korporatsioon Lembela liige aastast 1994.
Aastatel 1958–1962 töötas Vanemuise teatris koormeistrina, aastatel 1962–2001 Tallinna Muusikakoolis koorijuhtimise õpetajana.
Tema õpilasi on Hirvo Surva, Jaan-Eik Tulve, Peeter Perens, Riina Roose ja Maarja Soone.
Aastatel 1965–1968 oli ta Tallinna Haridustöötajate Naiskoori dirigent, 1972–1983 TPI Akadeemilise Naiskoori dirigent, 1983–1994 TPI Vilistlaste Naiskoori (hiljem Tallinna Tehnikaülikooli Vilistlaste Naiskoori) dirigent.
Ta oli XXI üldlaulupeol nais- ja meeskooride dirigent ja XXII üldlaulupeol naiskooride dirigent.
Kohastumus

Kohastumus on bioloogias organismi anatoomiline struktuur, füsioloogiline protsess või  käitumisjoon, mis on kujunenud loodusliku valiku tulemusena (kohastumise käigus) ning suurendab tõenäosust saada rohkem järglasi.
Ka organismide kohta saab öelda, et nad on oma keskkonnale kohastunud.
Kohastumuste seletamine on olnud loodusteaduses ja loodusfilosoofias põhjapanevaks probleemiks. Enne 1859. aastat, kui Charles Darwin avaldas teose "The Origin of Species", võeti kohastumuste olemasolu kas lihtsalt teadmiseks või omistati see Looja plaanile.
Darwin kogus palju tõendeid organismide evolutsioonilise päritolu kohta ning andis evolutsioonile seletuse loodusliku valiku teooria näol. Sellega nihkus kohastumuste ja looduse plaanipärasuse probleem täielikult loodusteaduse pädevusse. Ta asendas teoloogilise teleoloogia teadusliku teleoloogiaga.
Harilik lõhnhein

Taime kasvukohad

Taim kasvab võsastikes, aga ka sooniitudel, niisketel aruniitudel, raiesmikel ja teeservadel . Leitav veel ka veekogude ümbrusest, mererannast ja kraavikallastelt .

Botaaniline kirjeldus

Harilik lõhnhein on mitmeaastane kõrreline, kõrguseks 15–60 sentimeetrit. Taim on õrna lõhnaga, moodustab pikki võsundeid. Kõrs on püstine ja sile (umbes 1–2-millimeetrise diameetriga), alusel mitu ligistunud sõlme ja paljad lehetuped. Ülemine leht pika tupe, aga lühikese labaga. Keeleke on 2–4 millimeetrit pikk, teritunud. Pööris on taimel hõre, õitsemise ajal laiuv ja pruunikaskollane, pöörise alumised oksad asetsevad kahekaupa. Pähikud on lühiohtelised ning libled piklik-munajad, nahkjad ja läikivad. Teris on väga väike, umbes 2 millimeetrit pikk.

Keemiline koostis

Närimisel on tunda kumariini ehk meeldiva heinalõhnaga ühendi maitset, mis sisaldub paljudes taimedes (näiteks valges ja kollases mesikas). Kasutatakse parfümeerias ja alkohoolsete jookide tootmisel.  Kumariin ehk oksükaneelhappe anhüdriid leidub taimes glükosiididena. Lisaks sisaldab lõhnhein alkaloide.

Droog

Hariliku lõhnheina droogiks on helerohelised (kuni 25 sentimeetri pikkused) kumariinilõhnaga varred ja lehed.
Kogumine toimub kasvamise ajal ehk mais ja juunis. Taim lõigatakse juurmistest lehtedest pisut kõrgemalt. Seejärel eemaldatakse õisikud ja kõrre alumine osa.
Kuivatatakse varjulises kohas, kus soovitatavalt on tuuletõmbus. Kuivatamine toimub väikese kimbukese või lahtiselt õhukese kihina. Kuivatamisel glükosiidid osaliselt lagunevad ning vabanenud kumariin annab droogile meeldiva aroomi.
Kuiva droogi säilitamine toimub kimbukestes (diameeter 3–5 sentimeetrit). 
Manustamine toimub leotise/tee vormis, see aitab nõrkuse ja venituste korral . Samuti kasutatakse taime aromaatsete vannide tegemiseks .

Kasutamine meditsiinis

Harilikku lõhnheina kasutatakse nahahaiguste ravimite komponendina, külmetuse vastu, hingamisteede haiguste ravis ja analgeetikumina.

Kasutamine rahvameditsiinis

Rahvameditsiinis on lõhnheina kasutatud kõhuhaiguste puhul.

Kasutamine väljaspool meditsiini

On kasutatud koide tõrjeks (suhteliselt väheefektiivne) . Andvat lisaks kaitsele koide eest riietele meeldiva lõhna.

Seos muinasusundiga

Muinasusundis on arvatud, et lõhnheinal on eriline nõiavägi, millest on tekkinud nimetused elupääd ja õnnehain. Üheks võimaluseks, kuidas õnne ennustada, oli maarjaheina kõrte leiva sisse panek. Kui pärast leiva ahju asetamist kõrred kõrbesid, oli karta surma, kui ei, oli eluks õnne. Maarjaheinal olevat veel võim varanduste leidmiseks, lukus uste avamiseks ja linnukeelte mõistmiseks. Hariliku lõhnheina kõrt kasutatakse nn maasikarongi valmistamiseks ja tähtsal kohal on taim tänu heale aroomile olnud pruudikimpudes.
Öösorr (perekond)

Öösorr (Caprimulgus) on lindude perekond öösorriliste seltsis.
Eesti esineb üks selle perekonna liik – öösorr (Caprimulgus europaeus).
Euroopas esineb veel punakael-öösorr (Caprimulgus ruficollis), kelle levila on Pürenee poolsaarel.
2010. aastal moodustati varem öösorri perekonda kuulunud Ameerikas levinud liikidest uus perekond Antrostomus.
Jaan Oitmaa

Jaan Oitmaa (sündinud 25. juunil 1943 Tallinnas) on Eesti füüsik.

Elulugu

Jaan Oitmaa on ametniku poeg.
Läks 1944 koos vanematega Saksamaale, sealt 1949 Austraaliasse. Lõpetas 1965 Sydneys Uus-Lõuna-Walesi Ülikooli teoreetilise füüsika alal. Täiendas end USA-s Los Angeleses California Ülikoolis, Ph.D. (1968, Uus-Lõuna-Walesi Ülikool), väitekiri "The lattice theory of dielectric saturation in simple ionic solids". Oli 1968–1970 California Ülikooli ning Kanadas Alberta Ülikooli teadur, aastast 1970 Sydneys Uus-Lõuna-Walesi Ülikooli teadur, lektor ja aastast 1978 dotsent.

Teadustöö

Avaldanud uurimusi teoreetilise füüsika, ms tahkise teooria alalt. American Physical Society, Australian Institute of Physicsi liige. Üle 50 teadustrükise.
Valjala kirik

Valjala Martini kirik on kirik Valjalas Saare maakonnas.
Valjala kirik on vanim säilinud kivikirik Eestis. See on ehitatud romaani ja gooti stiilis. Valjala kirik oli ühtlasi ka kaitserajatis.
Kirik on piiratud peaaegu ringikujulise kiviaiaga.
Valjala kirik on "Teeliste kirikute" nimekirjas, kiriku juures asub pastoraat.
Valjala kiriku portaali on kujutatud Valjala valla vapil.

Ajalugu

Kirikut hakati Valjalasse ehitama 1227. aastal, kui ristirüütlid alistasid Valjala maalinna, mis oli viimane paganate kants Eesti aladel. Esimene pühakoda oli väike ja meenutas kabelit: see koosnes nelinurksest ruumist (millega liitus poolringikujuline apsiid) ja lõunaküljel asuvast käärkambrist. 13. sajandi kolmandal veerandil kohandati hoone ümber kindluskirikuks. Alumine osa algkiriku müüridest on säilinud praeguseni kooriruumi seintes ja käärkambris.
1922. aastal lõi äike kirikusse ja põletas torni barokkstiilis kiivri.

Sisustus

Kirikus asuvad massiivne dolomiidist ristimiskivi (mis tõenäoliselt algselt kuulus Haapsalu linnusekirikule) ja Pöide kiriku ristimiskivi 14. sajandi I poolest. Kooriruumi põhjaseinal on säilinud algupäraste seinamaalingute fragmendid, mida peetakse vanimateks säilinud seinamaalinguteks Eestis. Tornimüüris on trapetsiaalsete hauaplaatide fragmente, mis kõik on muinsuskaitse all kunstimälestistena.
Lorentzoni 1820. aastal valmistatud altar on 1997. aastast arvel kunstimälestisena. Altarimaalid on pärit 19. sajandist. Aknavitraažid lõi 1970.–1980. aastatel Dolores Hoffmann.
Oreli ehitas 1888. (mõne allika järgi 1870.) aastal Gustav Normann. Orel on ühe manuaali, pedaali ja kaheksa registriga. 2004. aastal remontis orelit põhjalikult Ago Tint.
Dmitri Rogozin

Isiklikku

Tema isa Oleg Rogozin (1929–2010) oli Nõukogude sõjatööstuse organiseerija, teadlane (tehnikadoktor), kindralleitnant.
Sinan Paša mošee

Sinan Paša mošee (albaania keeles Xhamia e Sinan Pashës; türgi keeles Sinan Paşa Camii; bosnia keeles Sinan pašina džamija; serbia keeles Синан Пашина Џамија) on Kosovo suuruselt teise linna Prizreni keskne Osmanite riigi aegne mošee. Sakraalhoone valmis 1615. aastal Budimi bei Sofi Sinan Pasha korraldusel.
Mošee on vaatega linna peatänavale ning selle minarett on linna siluetis domineeriv element.
Carl Gustaf Emil Mannerheim

Venemaa Keisririigi sõjaväes

C. G. E Mannerheim õppis Peterburis Nikolai ratsaväekoolis, mille lõpetamisel 1889. aastal sai korneti auastme ning saadeti teenima Poola. 1891. aasta jaanuaris saadeti ta teenima Peterburi keisrinna ratsakaardiväkke. Peterburis abiellus ta Anastasia Nikolajevna Arapovaga. 26. mail 1896 oli ta Nikolai II kroonimispidustustel Moskvas üheks tsaari ihukaitsjaks. 
1900. aastal viibis Mannerheim 6 nädalat Kuressaare sanatooriumis mudaravil, kus ta ravis oma põlve, mida ta oli hobuse seljast kukkudes vigastanud.
1904 viidi ta üle 52. Nežini ratsaväerügementi ja ta sai alampolkovnikuks. 1904–1905 osales ta Vene-Jaapani sõjas, kus Mukdeni lahingus osutatud vapruse eest sai polkovnikuks.

Soome iseseisvumine

Kui Mannerheim oli naasnud 1917. aastal Soome kindralkubermangu, nimetati ta Soome Vabariigi sõjaväe ülemjuhatajaks. Ta juhtis Soome kodusõjas Soome "valgete armeed"  "soome punaste" ja neid toetanud bolševike vastu.
Ta oli vastu valitsuse saksameelsele poliitikale ja otsusele valida sakslasest kuningas. Pärast Esimese maailmasõja lõppu, kui kuningas oli loobunud ametist, tegutses Mannerheim riigihoidjana. Ta kaotas presidendivalimistel Kaarlo Juho Ståhlbergile 25. juulil 1919. Mõnda aega oli ta ilma ametita, kuni asus Kaitsenõukogu juhataja ametikohale. 1927–1939 juhtis ta Mannerheimi liini ehitamist Soome idapiirile. 1933. aastal sai ta sõjamarssali (sotamarsalkka) auastme.

Teine maailmasõda

Talvesõja ajal oli Mannerheim Soome kaitsejõudude juhataja ja sai 1942 Soome marssali tiitli.
Kui Risto Ryti tagasi astus, sai Mannerheimist eriseadusega Soome president 1944–1946.
Teise maailmasõja lõppedes oli oht, et Nõukogude Liit võib nõuda Mannerheimi karistamist "sõjakurjategijana". Seda suudeti siiski vältida.
1945. aasta novembris läks ta puhkusele Portugali ja lahkus ametist 1946. aasta märtsis. Viimased eluaastad veetis ta Šveitsis. Mannerheim on maetud Helsingi Hietaniemi kalmistule.
Mannerheimi järgi on nimetatud Helsingi peatänav Mannerheimintie.
2004. aasta lõpus valiti Mannerheim kõigi aegade suurimaks soomlaseks.
Eesti keeles on ilmunud tema "Mälestused" (soome keelest tõlkinud Valev Uibopuu, Stockholm 1952) ning Veijo Meri "Soome marssal C. G. Mannerheim" (soome keelest tõlkinud Endel Mallene, Tallinn 1997 ISBN 9985-70-004-X ).
Nabucco (gaasijuhe)

Nabucco on kavandatav gaasijuhe, mis transpordiks maagaasi Türgist Austriasse, läbides teel Bulgaaria, Rumeenia ja Ungari. Gaasijuhe algaks Erzurumist, mis 2009. aasta maikuu seisuga on Bakuu-Thbilisi-Erzurumi gaasijuhtme ning Tabriz-Erzurumi gaasijuhtme ühinemispunktiks, ning lõppeks Baumgartenis Austrias. Juhtme kogupikkus oleks 3300 kilomeetrit.
Projekti nimi on laenatud Giuseppe Verdi samanimeliselt ooperilt, mida projekti viie partneri esindajad varase kõnelustevooru järel Viini Riigiooperis ühiselt kuulamas käisid. (Verdi ooperi nimi omakorda on juudid Juudamaalt välja ajanud Babüloonia kuninga Nebukadnetsar II itaaliakeelne lühendatud nimi.)
Projekt algatati 2002. aastal.
Nabucco oleks alternatiiviks olemasolevatele gaasitrassidele, mis läbivad Venemaa territooriumit ja konkureerib Gazpromi kavandatavate gaasijuhetega Blue Stream ja South Stream. Esimene neist kahest kulgeks Musta mere põhja mööda Venemaalt Türgisse ning suunduks seejärel Bulgaariasse, Serbiasse, ja Ungarisse. Teine aga ühendaks Venemaad ja Bulgaariat Musta mere põhja mööda otse, suundudes seejärel Serbia ja Ungari kaudu Austriasse (või Sloveenia kaudu Itaaliasse).
Nabucco gaasijuhet arendavasse rahvusvahelisse konsortsiumi kuuluvad OMV (juhtkompanii), MOL, Transgaz, Bulgargaz, BOTAŞ ja teistest hiljem liitunud RWE. Rahastajate seas on Euroopa Investeerimispank ning Euroopa Rekonstruktsiooni- ja Arengupank.
Võimalike gaasitarnijatena, kes Nabucco täidaksid, nähakse mitmeid Kesk-Aasia ja Lähis-Ida riike, esmaseks gaasiallikaks oleks Aserbaidžaani gaasiväli Shah Deniz. Hüpoteetilise suurtarnijana nähakse Türkmenistani, kuid see eeldaks poliitiliselt ebamugava Iraani kaasamist transiitmaana või Türkmenistani ja Aserbaidžaani ühendava gaasijuhtme ehitamist Kaspia mere põhja. Ka Iraani ennast nähakse hüpoteetilise gaasiallikana, pikemas perspektiivis võib ühineda Kasahstan. Lisaks võib Nabucco hakata transportima Egiptuse, Iraagi ja ehk koguni Venemaa gaasi.
Nabucco valmimisaasta oli plaanide kohaselt 2013, hinnaks 8 miljardit eurot. 
Esialgu transpordiks juhe aastas 4 kuni 13 miljardit kuupmeetrit gaasi, aastal 2020 juba 30 miljardit kuupmeetrit. Pikemas perspektiivis jõuaks Baumgartenisse pool transporditust, ülejäänu tarvitaksid transiitriigid ise.
2011. aastal lükati ehitamise algus tarnelepingute puudusel 2013. aastasse. Seoses sellega ei hakka gaasijuhe tööle enne 2017. aastat.
Nabucco poliitilist tähtsust silmas pidades on Türgi peaminister vihjanud, et Türgi võib projektist väljuda, kui Türgi kõnelusi Euroopa Liiduga ühinemiseks blokeeritakse. Projekti realiseerumisel on olnud üheks takistuseks Türgi soov saada enesele 15% toru läbivast gaasist.
2009. aasta juunikuus palgati gaasijuhtme poliitiliseks nõustajaks endine Saksamaa välisminister Joschka Fischer.
13. juulil 2009 allkirjastasid Austria, Bulgaaria, Rumeenia, Ungari ja Türgi ametliku kokkuleppe gaasijuhtme rajamiseks. Türgi parlament ratifitseeris leppe 4. juunil 2010.
Mariann

Mariann on naisenimi.
2018. aasta seisuga oli see Eestis esinemissageduselt 366. naisenimi. 1. jaanuari 2018 seisuga oli Eestis eesnimi Mariann 365 naisel.
Olev Lugus

Olev Lugus (12. märts 1935 Sangaste – 27. juuni 2014) oli eesti majandusteadlane.
Ta lõpetas aastal 1949 Restu 7-klassilise kooli, aastal 1952 Valga Arve- ja Plaanindustehnikumi (tööstusettevõtete plaanija erialal). Aastal 1962 lõpetas ta Tartu Riikliku Ülikooli tööstusökonoomika erialal. Aastal 1971 kaitses ta väitekirjaga "Puidu kompleksse kasutamise põhisuunad ja majanduslik efektiivsus Eesti NSV-s" majandusteaduse kandidaadi kraadi.
Aastatel 1952–1953 töötas ta Pärnu oblasti Plaanikomisjoni tööstussektoris ökonomistina. Aastatel 1953–1962 töötas ta Puidutöötlemiskombinaadis "Viisnurk" vaneminseneri, tsehhi- ja osakonna juhatajana. Aastatel 1962–1998 töötas ta Eesti Teaduste Akadeemia Majanduse Instituudis nooremteadurina, vanemteadurina, tööstusökonoomika sektori juhatajana, teadusdirektorina ning aastatel 1989–1998 direktorina. Aastatel 1998–2000 oli ta Eesti Tööandjate ja Tööstuse Keskliidu majandusnõunik.
Ta on uurinud Eesti metsakompleksi arengut, on analüüsinud metsaressursside kasutamist ja arenguperspektiivi. Ta on analüüsinud Eesti majanduse arengut, olnud tegev Eesti majanduse arengu perspektiivide uurimise ja majandusmehhanismi reformimise alal. Ta oli tegev IME projekti väljatöötamise ühe juhina majanduse instituudis ja valitsuskomisjonis. Ta on pidanud loenguid nii Eestis kui ka välisriikides Eesti majanduse arengust ja sõlmprobleemidest.
Olev Lugus suri 27. juunil 2014 ja ta maeti 3. juulil 2014 Rahumäe kalmistule.
Mehaanilise energia jäävuse seadus

Mehaanilise energia jäävuse seadus on jäävusseadus, mille kohaselt isoleeritud süsteemis, mille kehade vahel mõjuvad ainult konservatiivsed jõud, on süsteemi mehaaniline koguenergia muutumatu. Konservatiivsete jõudude hulka kuuluvad näiteks gravitatsiooniväli (raskusjõud), staatiline elektriväli, elastsusjõud (vedru) jms. Näiteks keha vabal langemisel Maa raskusjõu väljas muundub potentsiaalne energia kineetiliseks, kuid nende summa jääb muutumatuks.

Analüütiline mehaanika

Noetheri teoreemi järgi vastab igale füüsikateooria (täpsemalt lagranžiaani) sümmeetriale üks jäävusseadus, st suurus, mis püsib ajas muutumatuna. Kui vastavaks sümmeetriaks on sümmeetria ajaliste nihete suhtes, siis nimetatakse vastavat jäävat suurust energiaks. Energia jäävuse seadus on seega piltlikult öeldes järeldus sellest, et füüsikaseadused püsivad ajas muutumatuna. Kehtib ka vastupidine: kui süsteem pole invariantne ajaliste nihete suhtes (näiteks süsteemi potentsiaalne energia sõltub ajast), siis energia jäävuse seadus enam ei kehti.
Võidupüha

Ajalugu

1919. aastal Vabadussõja päevil käis Punaarmee vägede väljalöömine Eesti ja Läti aladelt. Mai lõpuks vabastati Eesti punastest. Lätis oli Landesveer võtnud oma ülesandeks bolševikud ka sealt välja lüüa. Landesveer oli Kuramaa ja Liivimaa rüütelkonna korraldatud väekoondis. See sai algatuse Läti baltisakslastest ja sinna kuulusid baltisakslastele lojaalsed inimesed. 2. juunil 1919 kohtusid punaseid taga ajavad Eesti väed Põhja-Lätis lõunast tulnud sakslastega. Kuigi eesmärgid olid sarnased, sakslased eestlastes liitlasi ei näinud ja algas lahingtegevus.
23. juunil 1919 andis kindralmajor Ernst Põdder oma päevakäsuga korralduse, et sel päeval "saadud võitude puhul meie põlise ja äraandliku vaenlase üle, linnades ja maakohtades saaks lipud välja pandud ning kohalikes garnisonides sõjaväeparaadid toime pandud."
16. veebruaril 1934 otsustas Riigikogu muuta 23. juuni riiklikuks pühaks. Võidupüha tähistati peamiselt kohalike pidudega, erandiks oli vabariigi 20. juubeliaasta 1938, kui Tallinnas võidupüha ja XI üldlaulupeo puhul pühitsemine suurejooneliselt ette võeti. Vabaduse väljakul toimunud paraadil osalesid kaitseliitlased, naiskodukaitsjad, noorkotkad ja kodutütred, kokku 16 000 inimest.
23. juunil 1940 muudeti Võidupüha Vabariigi Presidendi dekreediga Vabaduspühaks.
Uuesti sai võidupüha pidama hakata pärast Eesti riiklikku taasiseseisvumist. 1992. aastal oli kaitseväelaste pidulik rivistus Kadrioru lossi aias. 1993. aastal toimus Eesti kaitsejõudude pidulik rivistus kõigepealt Tallinnas, kus õnnistati ja anti üle lipud kaitseväe üksustele. Tartus rivistusid kaitsejõudude üksused Raekoja platsile. President Lennart Meri pidas seal kõne, milles teatas, et tegi kaitsejõudude juhatajale kindralmajor Aleksander Einselnile ülesandeks võidupüha paraade korraldada vaheldumisi kõigis Eesti linnades.
Alates 2000. aastast korraldab võidupüha paraadi Kaitseliit.
Harri Nurkse

Harri Nurkse (sündinud 1. jaanuaril 1926 Rakveres) on Eesti keemik.

Elulugu

Harri Nurkse on maamõõtja poeg.
1947. aastal lõpetas Nurkse Rakvere 1. Keskkooli ja 1952 TPI keemiaosakonna, 1956–59 TPI aspirantuuri.
Nurkse oli 1952–56 Kohtla-Järve Põlevkivitöötlemise Kombinaadi tsehhijuhataja asetäitja ja tsehhijuhataja, 1959–60 Kohtla-Järvel Põlevkivi TUI vanemteadur, 1960–62 keemiasektori juhataja, 1962–86 sünteetiliste materjalide labori juhataja, 1986–92 vanemteadur.

Teadustöö

Harri Nurkse uurimisvaldkonnad on põlevkivi alküülresortsiinidest toodetavad epoksüvaigud, põlevkivifenoolid ja nendest sünteesitud tooted, orgaaniliste vedeliksegude fraktsioneerimine termodifusiooni teel. Loodud epoksümaterjalidest juurutati tootmisse vaik EIS-1, liim EPO ja kummimodifikaator ARE-1-4 (kõiki neid on toodetud pikka aega). Oli Mendelejevi-nimelise Keemiaseltsi liige. Saanud võistlustel auhindu ja diplomeid. NSVL Rahvamajanduse Saavutuste Näituse pronksmedal (1973) ja hõbemedal (1975). Umbes 100 teadustrükist, 20 autoritunnistust.
Gustav Friedrich von Engelhardt (1732–1798)

Gustav Friedrich von Engelhardt (10. juuni (vkj 30. mai) 1732 – 9. jaanuar 1799 (vkj 29. detsember 1798) oli baltisaksa poliitik
Gustav Friedrich sündis Caspar Friedrich von Engelhardti (1699–1768) ja Brigitte Eleonore von Roseni pojana.
Teenis vene armees, kus sai majori auastme. 
Gustav Friedrich von Engelhardt töötas meeskohtunikuna ning oli aastail 1780–1783 Eestimaa rüütelkonna peamees ja 1796–1798 maanõunik.
Talle kuulusid Jäneda, Viisu, Pärsti, Kodasema ja Väike-Kareda mõis.
Mars Astrobiology Explorer-Cacher

Mars Astrobiology Explorer-Cacher (MAX-C) oli NASA Marsi-kulguri projekt, mis tühistati 2011. aastal NASA eelarve kärbete tõttu. Projekti kohaselt oleks 2018. aastal saadetud Marsile kulgur, mis oleks startinud koos ESA ExoMarsi kulguriga.
MAX-C oleks energiatootmiseks kasutanud päikesepaneele ning kaalunud umbes 300 kg. Kulguri ehitamisel oleks kasutatud Curiosity projekti ning see oleks Marsil teostanud uuringuid astrobioloogia valdkonnas ja kogunud näidiseid, et need tulevikus toimuva võimaliku missiooni raames Maale tuua.
Pigeons' Discrimination of Paintings by Monet and Picasso

"Pigeons' Discrimination of Paintings by Monet and Picasso" ("Monet' ja Picasso maalide eristamine tuvidel") on artikkel, mis ilmus 1995. aastal ajakirjas Journal of the Experimental Analysis of Behavior.
Tööle anti Ig Nobeli auhind psühholoogia alal.

Artikli sisu

Uurimuse autorid püstitasid küsimuse – kas tuvid suudavad eri kunstnike maale eristada? Ja kui suudavad, kas nad suudavad teha üldistusi erinevate stiilide nagu impressionism või kubism kohta? Autorid võtsid aluseks 1984. aastal Debra Porteri ja Allen Neuringeri avaldatud artikli, kus tulemused näitasid, et tuvid suudavad eristada Bachi ja Stravinsky loodud muusikat.
Küsimuse püstitamise järgselt andsid autorid lühiülevaate kirjandusest, millest nähtub, et lindudel ja sealhulgas ka tuvidel on suurepäraselt arenenud võime eristada erinevaid objekte (näiteks pilte, millel on inimene ja mille ei ole inimest). Katsed on näidanud, et tuvid suudavad eristamist üle kanda fotodelt reaalsetele objektidele ja vastupidi. Autorite arvates võib maale metoodilisest aspektist võrdsustada fotodega, kuigi maalid ei peegelda täpselt reaalset maailma, vaid tihtipeale peegeldavad kunstnikku subjektiivset nägemust maailmast. Inimene suudab eri autorite maalidel objekte adekvaatselt identifitseerida või teisisõnu, me suudame leida seoseid maalide ja reaalsete objektide vahel. Kuid selline seos võib olla nõrk näiteks Pablo Picasso, Henri Matisse'i ja Georges Braque'i maalide puhul. Realism on oluline ainult tajuja jaoks, kes näeb maalis kolmemõõtmelise maailma esitlust. Lõpuks esitasid autorid küsimuse, kas tuvid suudavad maalides näha reaalse kolmemõõtmelise maailma esindatust.
Uuringu käigus õpetati tuvid edukalt eristama Claude Monet ja Picasso maale. Treeningu tulemusena olid tuvid suutelised eristama Monet ja Picasso maale, mida neile varem õppimisprotsessi jooksul ei näidatud. Veelgi enam, nad ilmutasid üldistamisvõime olemaolu, mis võimaldas neil eristada Monet maale Paul Cezanne'i ja Auguste Renoir' maalidest või Picasso maale Braque'i ja Matisse'i maalidest. Autorid jõudsid järeldusele, et tuvide käitumist mõjutavad komplekssed visuaalsed stiimulid sellisel määral, et võiks eeldada kategoriseerimisvõime olemaolu tuvidel.
Arheoloogia

Ajalugu

Arheoloogia alged ulatuvad renessansiaega, kui uuriti Vana-Roomast ja Itaaliast pärit muistiseid. Arheoloogia kui teadus tekkis alles 19. sajandil; tollal jaotati muinasaeg kivi-, pronksi- ja rauaajaks.
Tänapäeva arheoloogia alguseks loetakse Trooja linna väljakaevamisi Heinrich Schliemann ja Frank Calverti juhtimisel 1871. aastast alates.
Kääbikud

Kääbikud on liik väikesekasvulisi inimeselaadseid olendeid Keskmaal J. R. R. Tolkieni loomingus. Tuntumad kääbikud on Frodo Paunaste ja tema onu Bilbo Paunaste.
Uno Viigand

Uno Viigand (tuntud ka kui Onu Uno, sündinud 1952 Kohtla-Järvel) on eesti ristsõnade koostaja.

Haridus

Lõpetanud 1971. aastal Väike-Maarja Keskkooli ja Tartu Riikliku Ülikooli.

Töökäik

Ta on töötanud Suure-Jaanis inglise keele õpetaja ja kultuurimaja kunstilise juhina. Alates 1989. aastast tegutseb ta Kuma kirjastuses.

Isiklikku

Tal on kolm tütart (Kristel, Katrin ja Karmen). Hobideks peab ta bridži, muusikat ja tugitoolisporti.
Itaipu (muusikateos)

"Itaipu" on Philip Glassi sümfooniline kantaat neljas osas. Ta kirjutas selle 1989. aastal anonüümse patrooni tellimusel Atlanta Sümfooniaorkestrile pühenduseks samanimelisele maailma suurimale hüdroelektritammile. Teose esmaettekanne oli 2. novembril 1989.
Teose tekst on guaraniikeelne ja Itaipu tähendab laulvad kivid. Osade pealkirjad on "Mato Grosso", "Järv" (The Lake), "Tamm" (The Dam) ja "Merele" (To the Sea).
Eestis kandsid "Itaipu" 10. augustil 2007 Leigo Järvemuusikal ette Tartu Noortekoor ja Vanemuise Sümfooniaorkester Lauri Sirbi dirigeerimisel.