Novesentism

Novesentism on Hispaania esteetilise liikumise üldnimetus, mis hõlmas algselt kunsti ja kirjandust, kuid hiljem laienes ka teistele kultuurialadele ning mida on üldiselt seostatud avangardistliku kunsti ja kirjandusega, mis sai alguse 20. sajandi hakul. Liikumine ühendas rühma kirjanikke, enamjaolt esseiste, kes olid sündinud 1880. aastatel ning kelle tegutsemisaeg jäi 1898. aasta ja 1927. aasta põlvkonna vahele. Seetõttu on kõnealust liikumist samastatud niinimetatud 1914. aasta põlvkonnaga. Novesentismi tähtsaimad liikmed olid José Ortega y Gasset, Manuel Azaña, Rafael Cansinos Assens, Eugenio d'Ors, José Bergamín, Ramón Gómez de la Serna, Juan Ramón Jiménez, Ramón Pérez de Ayala ja Gabriel Miró.

Eellugu

1914. aastal oli tuntud hispaania kirjanik Azorín, täisnimega José Martínez Ruiz, esseist, kriitik ja 1898. aasta põlvkonna liige, maininud oma kirjutises uue generatsiooni sündi. Ta märkis, et need noored inimesed on korrakindlamad, metoodilisemad ning hoolivad rohkem teadusest. Azorín nentis, et nendest kasvavad välja kriitikud, ajaloolased, filoloogid, erudiidid ja õpetajad. Tõepoolest, uued intellektuaalsed tuuled olid saabumas. Noorte aktivistide seas väljendati arvamusi poliitika suhtes, panustati hariduse muutmisse, Madridis aastal 1915 asutati ajakiri España. Kõik kõnealuse liikumise autorid kasutasid seda ajakirja, et avaldada ja laiemale publikule tutvustada enda töid, mis olid enamjaolt esseed ja ajakirjandusartiklid. Samuti panustati rohkelt kirjandusse. 1916. aastal andis kriitik Rafael Cansinos-Asséns välja raamatu "Uus kirjandus" ("La nueva literatura"), millest sai esimene konkreetsem uute kirjanduslike arengusuundade sedastus.

Termin

Sõna "novesentism" kasutas esmakordselt Eugenio D’Ors, hispaania kirjanik, filosoof ja novesentismi ideoloog, tähistamaks neid suunitlusi, mis eraldasid end kategooriliselt kirjanduslikest või kunstlikest vormidest, mis olid päritud 19. sajandist.
Guillermo Díaz Plaja, hispaania ajaloolane, kirjanik ja akadeemik, defineeris novesentismi kui miskit, mis ei ole enam modernism ega 1898. aasta põlvkonna stiil, kuid ka mitte raskesti piiritletav 1927. aasta põlvkonnas esile tõusev avangardism.
Niisiis võttis novesentism kuju sajandi esimesel kümnendil, kui ilmusid Miró, Pérez de Ayala ja Ortega peamised teosed, ning jõudis kultuurielu kõrgpunkti 1914. aasta paiku, eksisteerides kõrvuti avangardistliku kirjandusega 1920ndatel. Selle ideoloogiline ja esteetiline allakäik algas kunstide ja kirjanduse politiseerimisel 1930ndatel.

Liikmed

Kõige silmapaistvamate novesentismi liikmete hulka kuuluvad esseistid José Ortega y Gasset, Manuel Azaña, Gregorio Marañón, Rafael Cansinos Assens, Eugenio d'Ors, José Bergamín, Antonio Espina, Manuel García Morente, Federico de Onís, Corpus Barga, Pablo de Azcárate ja Fernando Vela; mitmekülgne Ramón Gómez de la Serna; poeedid Juan Ramón Jiménez, León Felipe, Josep Carner, Ramón de Basterra, Mauricio Bacarisse, Juan José Domenchina, Fernando Villalón ja José Moreno Villa (kõrvuti postmodernistide gurpiga, mida esindasid Enrique de Mesa, Enrique Díez-Canedo, Emilio Carrere, Alonso Quesada y Tomás Morales); romaanikirjanikud Ramón Pérez de Ayala, Gabriel Miró, Benjamín Jarnés, Félix Urabayen, Wenceslao Fernández Flórez, Joaquín Arderíus ja Alberto Insúa ja veidi traditsionaalsemate are gusuundade pooldajad Concha Espina, Ricardo León, Alejandro Pérez Lugín, Antonio de Hoyos y Vinent, Joaquín Belda, Eugenio Noel ja Manu the Ciges Aparicio; diplomaat ja kirjanik Salvador de Madariaga; kunstikriitikud Ricardo Gutiérrez Abascal (Juan de la Encina) ja Ángel Sánchez Rivero; pedagoog ja esseist José Castillejo, kes rahastas tervet põlvkonda teadlasi välismaa õpingute tarbeks; kirjanik, rändur ja ekspressionistlik maalikunstnik José Gutiérrez Solana; koomik Julio Camba, dramaturgid Jacinto Grau ja Pedro Muñoz Seca; ja ajaloolased Claudio Sánchez Albornoz ja Américo Castro.
Naisesindajate hulka kuulusid María de Maeztu, Clara Campoamor, Victoria Kent, María Goyri ja Zenobia Camprubí, paljud neist olid Lyceum Club Femenino, naiste ühingu, mis tegutses aastatel 1926–1939, liikmed Madridis ja Barcelonas.

Iseloomulikku

Novesentismi ei saa nimetada 1914. aasta põlvkonnaks, kuna need ei ole oma olemuselt täiesti samad nähtused. Termini "novesentism" võttis kasutusele Eugenio d’Ors (noucentisme) ning see viitas enamjaolt Kataloonia kultuurile. Mõistet arendas kirjanik enda artiklites, mis avaldati aastast 1906. Nendes kirjutas d’Ors uuest sotsiaalsest ja kodaniku kunstist, modernism ja sümbolism olid tema arvates vananenud ja allakäinud. Juba aastal 1901 tema kõnes "Amiel en Vich" ilmnesid lahti ütlemine modernismist ja romantismist. Aastal 1911 avaldas d’Ors novesentistide almanahhi "Almanach dels Noucentistes". Samal aastal esitas maalikunstnik Joaquim Sunyer Faianç Català kunstisaalis oma loomingut, mida peeti uue esteetika manifestiks. Kunsti ümberkujundamise aade jätkus 1910.–1920. aastatel.
Novesentismi katalaani esindajate hulka kuulusid D'Ors, Josep Carner, Narcís Oller, Joaquim Ruyra, Jacinto Grau, Carles Soldevilla ja Josep Maria Millás-Raurell. Novesentismi katalaani kirjanikud pärisid oma ideid ja põhimõtteid Kataloonia renessansist, nende plaan oli tõsta kataloonia kultuur euroopa kultuuri tasemele. Nad otsisid ilu ja traditsioonipärast täiuslikkust, nende töödes oli harmoonilisi rütme ja viiteid Antiik-Kreeka ja Vana-Rooma kassikale. 1914. aasta põlvkonna esteetika ja ideoloogia oli väga sarnane novesentistide omaga. Kuigi 1914. aasta põlvkonna esindajatel pole mingisse kindlasse gruppi kuuluvuse teadlikkust, jagasid nad novesentistidega mõningaid ühiseid jooni nagu näiteks kõrge intellektuaalne ettevalmistus, pürgimine euroopalikkuse saavutamisele, kinnisidee perfektsest teostusest, millest peab puuduma igasugune improvisatsioon, ning tähelepanu vormile.
Viitamaks novesentistlikule kunstile kasutatakse veel terminit mediterraneísmo (otsetõlkes 'vahemerelikkus'). Novesentismi kunstnike hulka kuulusid maalikunstnikud Joaquín Torres García, Joaquim Sunyer ja Josep Maria Sert; skulptorid Josep Clarà, Manolo Hugué, Enric Casanovas, Julio González, Pablo Gargallo ja Cristino Mallo. Selle liikumisega seostatakse ka prantsuse kunstnikku Arístides Maillol'd. Muusikute seas olid Óscar Esplá, Joaquín Turina ja Conrado del Campo. Nende hulgas oli ka suurepärane tšellomängija Pau Casals.
Novesentistlik arhitektuur tegutses modernistliku arhitektuuriga samaaegselt, kuid neid kahte nähtust siiski eristatakse. Novesentistliku arhitektuuri kõige selgemad esindajad olid Josep Goday ja Rafael Masó i Valentí, samal ajal kui Josep Maria Pericas ühendas oma töödes modernistlikke ja novesentistlikke elemente. Samuti esines kõnealuses liikumises selline mõiste nagu novesentistlik aiandus.