google/wiki40b huggingface dataset:
Ewold Johann von Vietinghoff

Ewold Johann von Vietinghoff oli Liivimaa päritolu Rootsi sõjaväelane (ooberst) ja mõisnik.
Vietinghoffide suguvõsast põlvnev Ewold Johann sündis Vecmuiža (Sussikas) ja Mētaga (Metack) mõisniku Ewold von Vietinghoffi ja tema abikaasa Margaretha (neiuna von Schilling) pojana.
Ewold Johann von Vietinghoff osales Kolmekümneaastases sõjas, teenides 1645. aastal reiterina Holstein-Sondeburgi hertsog Heinrichi ratsaväerügemendis ning 1647 aastal lipnikuna ooberst Franz von Knorringi jalaväerügemendis. 1647. aastal osales ta Egeri lahingus ning 1648. aastal Plaueni ja Praha lahingus. 1651 ülendati ta leitnandiks ning viidi 1655 üle Leonhard von Vietinghoffi jalaväerügementi. 1656 oli ta leitnant Liivimaa aadlilipkonnas ning osales 1657 Petseri lahingus. 1659 sai ta rittmeistriks. 1674 ülendati ta majoriks, 10. mail 1678 ooberstleitnandiks.
4. juulil 1679 sai ta sama aasta 26. jaanuaril langenud Wolf Heinrich von Anrepi järel Liivimaa aadlilipkonna ülemaks (Oberst der Livländische Adelsfahne).
1683–1692 oli ta Liivimaa maanõunik.
Talle kuulusid Vecmuiža, Mētaga, Ķēči (Fossenberg) ja Tuja (Taubenhof; ostis 1672) mõisad.
Pajumõisa asulakoht

Pajumõisa asulakoht on asulakoht Saare maakonnas Saaremaa vallas Virita külas. Asulakoht on dateeritud II aastatuhande I poolde eKr (hilisneoliitikum).
Asulakoht avastati 1975. Asulakohta uuriti 1976-1977 Toomas Tamla ja K. Jaanitsa juhtimisel. Asulakohast leiti umbes 100 kvartsikildu ja -eset, lihvimiskivide tükke, kivitalb ja 4 savinõukildu.
Asulakohale on hiljem rajatud kivikalmed (Paju kivikalmed).
Bethe tsükkel

Bethe tsükkel, tuntud ka kui Bethe-Weizsäckeri tsükkel, on üks tähtedes toimuv termotuumareaktsioon, kus neljast vesinikutuumast tekkib heeliumituum. Reaktsiooni käigus tekkiv energia võib hoiab tähti kiirgavana sadu miljoneid aastaid. Sellest mitmeastmelisest reaktsioonist võtavad katalüsaatoritena osa süsiniku- ja lämmastikutuumad. Sellest tulenevalt nimetatakse Bethe tsüklit ka süsiniku-lämmastikutsükliks (CN-tsükkel).
Aleksandr Štšukin

Töökäik

Aastatel 1932–1938 töötas Štšukin Side ja Telemehaanika Teaduslikus Uurimismereinstituudis (ülemaks oli kuni represseerimiseni 1937. aasta detsembris Aksel Berg). Lisaks sellele tegutses Štšukin õppejõuna Vorošilovi-nimelises mereväeakadeemias. 1939. aastal andis Kõrgem Atestatsioonikomisjon 1. järgu sõjaväeinsener Štšukinile tehnikadoktori kraadi (väitekirja kaitsmata) ja professori kutse. 1940. aastal sai Štšukin akadeemias kateedriülemaks. 
1943. aastal määrati Štšukin Riikliku Kaitsekomitee raadiolokatsiooni komitee liikmeks. 1949. augustis määrati ta relvastatud jõudude ministeeriumi 1. peavalitsuse ülema asetäitjaks, 1950. aasta augustis NSV Liidu Ministrite Nõukogu juures asuva 3. Peavalitsuse ülema asetäitjaks. Aastatel 1953–1955 oli ta keskmise masinaehituse ministeeriumi erimasinaehituse peavalitsuse ülema asetäitja.
Ta on maetud Trojekurovo kalmistule.
Rullmadu

Kirjeldus

Rullmadu on poolkaevuva eluviisiga ja toitub peamiselt pimemadulastest, sisalikulistest ja siugkonnalistest. Brasiilias aastatel 1971–2007 tehtud uuringud tuvastasid, et valdavalt öise eluviisiga rullmaod elavad nii metsades kui ka vees.
Saakloomi püüavad nad kehakeerdudega taltsutada ja siis vastavalt looma suurusele neelata, suuremad loomad ja need, kes vastu hakkavad, kugistatakse pea ees. Madude mao- ja soolesisu uurides tuvastati neis valdavalt Amphisbaena perekonna isendeid.
Mitmed autorid (Beebe 1946, Mehrtens 1987) kirjeldavad emaseid rullmadusid kui eluspoegijaid, kes võivad sünnitada 6–10 poega.

Levila

Nad elavad valdavalt Brasiilias, Guajaanas, Surinames, Venezuelas, Colombias, Ecuadoris, Peruus ja Boliivias.
Hans Rebane (1862–1911)

Hans Rebane (22. mai/3. juuni 1862 Eestimaa – 15. detsember 1911) oli eesti vaimulik.
Hans Rebane õppis aastatel 1881–1885 Cimze seminaris. Oli seejärel abikoolmeister Liivimaa kubermangu eestikeelses osas, hiljem köster ja kooliõpetaja Siberis. Õppis Saksamaal Schleswig-Holsteinis vaimulikus seminaris.
Hans Rebane saabus Eestist New Yorki Missouri Sinodi kutsel, et ta hakkaks misjonäriks ameerikaeest­laste keskel. 20. veebruaril 1898 asutati tema algatusel New Yorgi Eesti Evangeeliumi Luteri Usu kogudus. Samuti korraldas ta eestlasi Bostonis ja Philadelphias.
Ta korraldas ka ajalehtede ja raamatute tellimist Eestist ning õhutas emakeele õpetamist pealekasvavatele noortele eestlaste perekondades. Samuti asutas ta ajalehe Eesti Ameerika Postimees. Esimene ajakirja number ilmus märtsis 1897, viimane number juulis 1911.
Hans Rebane suri 49-aastasena ja ta on maetud Bostonisse.
Ilmar Kleis

Ilmar Kleis (24. august 1930 Käru vald – 11. jaanuar 2015) oli eesti tehnikateadlane.

Haridus

Ta lõpetas aastal 1948 Türi Keskkooli ja aastal 1953 Tallinna Polütehnilise Instituudi mehaanikateaduskonna masinaehitustehnoloogia erialal; aastatel 1955–1958 oli samas aspirant, kaitses aastal 1959 tehnikakandidaadi väitekirja (kinnitati aastal 1960); aastatel 1969–1970 oli samas doktorant, kaitses aastal 1971 tehnikadoktori väitekirja (kinnitati aastal 1973).

Täiendusõpe

Stuttgardi Ülikool 1968/69 ja 1976 (6 kuud); Kiievi Polütehniline Instituut 1978, Müncheni Tehnikaülikool 1993.

Teaduskraad ja kutse

Tehnikakandidaat 1959 (TPI, kinnitatud 1960); dotsent 1962 (kinnitatud 1965); tehnikadoktor 1971 (Moskva Naftakeemia ja Gaasitööstuse Instituut, kinnitatud 1973); professor 1971 (kinnitatud 1973).

Teenistuskäik

Ta oli aastatel 1952–1953 tehase Ilmarine insener. 
Aastal 1953 oli ta TPI hüdrotehnika ja geodeesia kateedri vanemlaborant, aastatel 1954–1958 oli ta teoreetilise mehaanika kateedri assistent ja 1958–1960 masinaelementide kateedri assistent, aastal 1961 sama kateedri vanemõpetaja, aastatel 1962–1973 sama kateedri dotsent. Aastatel 1973–1992 oli ta masinaelementide kateedri professor; lisaks oli ta 1970–1984 kateedrijuhataja ja 1984–1991 TPI teadusprorektor. Aastatel 1991–1992 oli ta peateadur, aastatel 1992–1997 masinaelementide professor ja aastast 1997 mehhatroonikainstituudi masinaelementide õppetooli emeriitprofessor.
Teadustöö mujal: külalisprofessor Oulu Ülikoolis (triboloogia).

Teadustöö põhisuunad

Triboloogia (materjalide hõõrdumine ja kulumine masinais) ja materjalide käitumine löökkoormuse tingimusis.
Avaldanud üle 140 publikatsiooni, sealhulgas 4 monograafiat, 1 õpiku, ajakirja- ja entsüklopeediaartikleid. 8 autoritunnistust ja Eesti Vabariigi kasuliku mudeli tunnistus. Tema juhendamisel on kaitstud 19 väitekirja.

Teadusorganisatoorne ja -administratiivne tegevus

Metallide energeetilise erosiooniteooria loojaid ja koos professor Heino Lepiksoniga selle uurimissuuna rajajaid Eestis; kulumis- ja dispergeerimisprotsesside uurimistööde teaduslik juhendaja; tegi koostööd Silikaatbetooni Teadusliku Uurimise Instituudiga, Stuttgardi ja Cambridge’i Ülikoolide, Zittau ja Chalmersi Tehnikaülikoolide teadlastega; ühingu Teadus Tallinna presiidiumi liige ja lektor masinate töökindluse alal 1970–85; NSV Liidu TA juures tegutsenud metallide hõõrdumise ja kulumise teadusnõukogu liige 1980–92, ajakirja Friction and Wear toimetusnõukogu liige; kuulunud mitme rahvusvahelise teaduskonverentsi korralduskomiteesse.
Tallinna Teadlaste Maja nõukogu liige.

Huvialad ja harrastused

Ehitustööd ja korvpall, 1953–… õppejõudude korvpalliklubi Kapa liige nr 5.

Tema kohta

ENE 1989, 4; EE 2000,14; ETBL 2005, 2; EMajBL 2003; Tallinna Polütehniline Instituut 1936–1986. Tln, lk 257–258, 434–435; Tallinna Tehnikaülikooli professorid. Tln, 1993, lk 19; Mehaanikainseneride koolitus 1918–1998. Tln, 1998, lk 51–57, 171.
Nicholas Bacon

Nicholas Bacon (1509 – 20. veebruar 1579) oli Inglise poliitik Elizabeth I ajal.
Ta sündis Kentis Chislehurstis. Tema isa Robert Bacon oli pärit Suffolkist Drinkstone'ist.
Nicholas Bacon lõpetas 1527 Cambridge'i Ülikooli. Pärast mõnda aega Pariisis viibimist astus ta Gray's Inni ning 1533 sai advokaadiks. Kui kloostrid likvideeriti, oli ta maasaajate hulgas. Ta sai maa, mis oli konfiskeeritud kloostrilt, kus tema isa oli olnud jooksupoisiks. 1545 sai ta parlamendiliikmeks Dartmouthi esindajana. 1546 sai ta prestiižika ja tulusa ametikoha attorney of the court of wards and liveries ning 1552. aastaks oli ta saanud Gray's Inni laekuriks. Mary I ajal teda kui protestanti ei edutatud. Elizabeth I ajal aga määrati ta suuresti tänu oma teise naise õemehe William Cecili eestkostele Suurpitsati hoidjaks (Lord Keeper of the Great Seal). Varsti pärast seda ülendati Bacon rüütliks. 
Bacon aitas tagada oma sõbrale Matthew Parkerile Canterbury peapiiskopi koha. Bacon oli oma ametikoha tõttu Lordide Koja eesistuja, kui Elizabeth I avas oma esimese parlamendi. Kuigi Bacon oli Mary Stuarti leppimatu vaenlane, oli ta finantskaalutlustel vastu William Cecili Prantsusmaa-vastase sõja poliitikale, kuid ta pooldas tihedamaid sidemeid välismaa protestantidega ning teadvustas ohtu, mis Inglismaale lähtus Prantsusmaa ja Šotimaa liidust. 1559 anti Baconile täielikud lordkantsleri volitused. 1564 langes ta ajutiselt kuninganna ebasoosingusse ning kõrvaldati õukonnast, sest Elizabeth I kahtlustas teda selles, et ta oli seotud John Halesi pamfleti "A Declaration of the Succession of the Crowne Imperial of Ingland" avaldamisega. Selles pooldati leedi Jane Grey õe leedi Catherine Grey asumist Inglismaa troonile. Kui selgus Baconi süütus, siis tema soosing taastus. Bacon oli vastu ettepanekule panna Mary Stuart mehele Norfolki hertsogile, samuti Inglismaa kuninganna kavandatud abielule Anjou hertsogi François'ga. Tema umbusku katoliiklaste ja prantslaste vastu suurendas Pärtliöö. Anglikaani kiriku ustava liikmena oli ta kogu aeg huvitatud kirikuasjadest ning tegi ettepanekuid kiriku õpetusest ja distsipliinist paremaks kinnipidamiseks. 
Nicholas Bacon suri 20. veebruaril 1579 ja maeti Londoni Saint Pauli katedraali. Järelehüüetes nimetati teda osavaks kõnemeheks, õpetatud juristiks ja suuremeelseks sõbraks. Ta tegi annetusi hariduse heaks ning määras selleks ka osa oma pärandusest. Muuhulgas rajas ta tasuta grammar school'i Redgrave'is.
Nicholas Bacon oli kaks korda abielus. Esimese abikaasa Jane'iga oli tal kolm poega ja kolm tütart. Tema teine abikaasa oli Anne (suri 1610), Edward VI kasvataja Sir Anthony Cooke'i tütar, oma aja üks haritumaid naisi. Temaga oli Nicholasel kaks poega.
Baconi kõige vanem poeg Nicholas (umbes 1540 – 1624) oli parlamendiliige, kes esindas Suffolki ning sai 1611 esimeseks Inglismaa baronetiks. See tiitel kuulub seniajani tema järglastele. Ka tema teine poeg Nathaniel (umbes 1550 – 1622) ja kolmas poeg Edward (umbes 1550 – 1618) osalesid avalikus elus. Tütar Anne'i kaudu oli Nicholas Bacon Townshendi markiide esivanem.
Tema pojad teisest abielust olid Anthony Bacon ja Francis Bacon.
Ásgrímur Jónsson

Varasem elu ja õpingud

Ásgrímur Jónsson sündis Lõuna-Islandil Galtafelli talus talupoja pojana ning kasvas üles Hekla vulkaani lähistel. Tema vend Einar Jónsson (1874–1954) oli tuntud skulptor.
1897. aastal kolis ta Taani pealinna Kopenhaagenisse, kuhu jäi elama kuni aastani 1908. Aastatel 1900–1903 õppis ta Kopenhaageni Kuninglikus Akadeemias maalikunsti. Pärast akadeemia lõpetamist ta reisis palju ning oma viimase talve võõrsil veetis ta 1908–1909 Itaalias. Seejärel naasis ta aastal 1909 Islandile.

Karjäär

Tema lemmikteemaks oli oma kodumaa maastike ja eriti mägede kujutamine. Tema maalid sarnanevad stiililt Prantsuse impressionistide teostega, näiteks Camille Corot' omadega. Mõned tema maalid illustreerivad ka Islandi saagasid ja müüte. Kuigi ta oli väga oskuslik õlimaalide meister, mäletatakse teda eriti tema akvarellmaalide poolest.
Ta on kuulus ka mitmes Islandi kirikus leiduvate seinamaalide poolest. Hulk tema teoseid on eksponeeritud Reykjavíkis asuvas Islandi Rahvusgaleriis. Tema teosed, mis panid aluse Islandi maastikumaali traditsioonile, on mõjutanud mitmeid hilisemaid Islandi kunstnikke.

Surm ja pärand

Ásgrimur Jónsson suri aastal 1958, jättes kõik oma teosed ja Reykjavíkis aadressil Bergstaðastræti 74 asunud kodustuudio Islandi rahvale. Seal avati 1960. aastal väike muuseum, kus saab vaadata valikut tema teostest. 1988. aastal sai temanimelisest kollektsioonist üks rahvusgalerii osa.
Indrek Rumma

Indrek Rumma (sündinud 14. septembril 1969 Tallinnas) on endine eesti korvpallur.
Ta on mänginud muu hulgas klubis TTÜ KK.
1993–2001 mängis ta Eesti korvpallikoondises.
Herschel Supply Co.

Herschel Supply Co. on Kanada hipster-retro-seljakottide ja aksessuaaride tootja.
Ettevõtte asutasid Lyndon ja Jamie Cormack 2009. aastal ja selle peakorter asub Vancouveris, Briti Columbias. Firma laienes kiiresti ja sellel oli 2016. aastal 10 000 müügikohta. Slate kirjeldas kaubamärki kui "ülemaailmset nähtust, millele on pilgu heidetud kõikjal, kus hipsterid julgevad astuda".
Selle toodete hulka kuuluvad seljakotid, duffelkotid, muu pagas, mütsid ja muud aksessuaarid.
Corinne Suter

Corinne Suter (sündinud 28. septembril 1994 Schwyzis) on Šveitsi mäesuusataja.
Ta on kahekordne juunioride maailmameister.
Tema esimesed täiskasvanute tiitlivõistlused olid 2017. aasta maailmameistrivõistlused Sankt Moritzis, kus ta sai ülisuurslaalomis 12. ja kiirlaskumises 18. koha.
2018. aasta taliolümpiamängudel Pyeongchangis oli ta kiirlaskumises kuues ja ülisuurslaalomis 17.
2019. aasta maailmameistrivõistlustel Åres võitis ta medali mõlemal alal – ülisuurslaalomis hõbeda ja kiirlaskumises pronksi. 
Maailma karikavõistlustel tegi Suter debüüdi 2011. aasta novembris. Esimese poodiumikoha sai ta 23. veebruaril 2019 Crans-Montanas kiirlaskumises.
I Riigikogu

I Riigikogu oli Riigikogu esimene koosseis, Eesti esindusorgan aastail 1920–1923. 
I Riigikogu pidas enda istungeid Toompea lossi valges saalis kuni 1922. aasta sügiseni, mil Toompea lossi õuel asunud konvendihoone varemetele valmis Riigikogu hoone.
Puhmu

Ajalugu

Puhmu küla Järvekalda pere oli suviti pedagoogi, luuletaja ja astronoomi Roopi Hallimäe kodu. Aias on säilinud kivirist, mis 1920. a. kündmisel maa seest välja tuli.

Loodus

Kevaditi kaunistab küla paari hektari suurune karstijärv.
Kangru talu heinamaal, põlluservast 30 m asub roosakasvalge graniitrahn ümbermõõduga 24,8 m. Rahnus esineb rohkesti päevakivi ja kvartsi. Rahnu lael asub looduslik lohk.
CD-ROM

Meedium

CD-ROM-id ja audio-CD-d on välimuselt eristamatud, ka andmete salvestamise ja lugemise mehhanism on sarnane. Ainult standard, mille järgi andmeid salvestatakse, on erinev. Kettad valmistatakse 1,2 mm paksusest polükarbonaadist, millele lisatakse õhuke valgust peegeldav alumiiniumikiht. Kõige levinumad CD-ROM-id on 120 mm diameetriga, kuid leidub ka 80 mm diameetriga Mini-CD-sid ja mittestandardseid erikujulisi CD-sid.
Andmeid hoitakse ketta peal üliväikeste järjestikuste lohkude ja mühkudena alumiiniumist salvestuskihile. Peegeldavale salvestuskihile suunatakse laserkiir, mille faas muutub, kui laserkiir peegeldub tagasi lohkudest. Faasimuutuse tagajärjel tekib destruktiivne interferents, mille tagajärjel peegeldunud laserkiire intensiivsus langeb märgatavalt. Peegeldunud laserkiire muutuv võimsus muundatakse kahendkoodis andmeteks.

Standard

CD-le andmete salvestamiseks on mitu formaati. Erinevate formaatide tehniliste standardite kogu tuntakse inglise keeles kui the Rainbow Books. Kollane Raamat, mis kirjeldab CD-ROM-ide formaati, põhineb Punase Raamatu CD-DA formaadil, mida kasutati heli-CD-de jaoks. Ülejäänud formaadid põhinevad Kollasel Raamatul, näiteks Valge raamat video-CD-de jaoks.
Andmefailide struktuuri CD-ROM-il kirjeldavad mitmed erinevad standardid. ISO 9660 seab standardi CD-ROM-i failisüsteemide jaoks. ISO 13490 parandab eelmainitud standardit, toetades lisaks ka CD-R ja CD-RW kompaktkettaid ning mitmekordset kirjutamist. ISO 9660 standardi vajakajäämisi parandas ka ISO 13346, millest omakorda sündis UDF formaat, mis leiab tänini kasutust DVD-del.

Kettatõmmised

CD-ROM-idest saab teha kettatõmmiseid kahel erineval moel: tõmmis tehakse kogu kettast (kõik 2352 baiti sektorist kirjutatakse tõmmisesse) või kasulikest andmetest (ainult kasutajaandmed). CCD/IMG, CUE/BIN ja MDS/MDF on tõmmiste formaadid, mis sisaldava terveid sektoreid. Seega sõltub tehtava kettatõmmise suurus kettatõmmise tegemise moest.

Tootmine

CD-ROM-ide masstootmisel tehakse kõigepealt valmis klaasist vorm, milles on lõpptootele kirjutatavate andmete negatiiv (kühmude asemel lohud ja vastupidi). Sellest tehakse omakorda valmis metallist vormid, mida kasutatakse CD-de paljundusmasinates uute CD-de pressimiseks.
Rõuge põlispuud

Rõuge põlispuud on kaitsealused põlispuud Võru maakonnas Rõuge vallas Rõuge asulas. Puud võeti kaitse alla 1985.
Puid oli algul 5 tükki: 3 tamme (Rõuge tammed) ja 2 pärna. 1980. aastate lõpus pärnad hävisid. Suurema tamme ümbermõõt on 615 cm (mõõdetuna 0,6 m kõrguselt) ja kõrgus 26 m.
Kuldne Mask Eestis

Kuldne Mask Eestis on Tallinnas toimuv teatrifestival, kus näidatakse Venemaa teatrifestivalil Kuldne Mask auhindu võitnud või nomineeritud lavastusi. Kõik näidatavad lavastused on sünkroontõlgitud eesti keelde. Festivali korraldab MTÜ ART-Fortius.
Grobiņa

Ajalugu

Linna kohal asus skandinaavia päritolu rahva koloonia. Ühes sealsest kolmest muinaskalmest olid surnud maetud analoogselt Mälareni oru kalmetega; ülejäänud kaks olid Gotlandi asukad.
Skandinaavlaste kontrolli alla jäi piirkond kuni IX sajandi keskpaigani. Seejärel tõusid kohalikud elanikud Rimberti Vita Ansgari kohaselt üles. Umbkaudu aastal 854 üritasid piirkonda alistada taanlased, ent edutult. Seejärel ründas neid alasid Rootsi kuningas Olof I, kel õnnestus vallutada 7000 kaitsjaga Söborgi linn, mida peetakse üldiselt Grobiņaks, seejärel suunduti aga 15 000 kaitsjaga Apulia (tänapäeval Apuolė peale). Rootsi arheoloogide Birger Nermani, Karl-Alfred Gustawssoni ja Hans Hanssoni väljakaevamised kinnitavad kroonikate tõepärasust.
Taas on seda asulat mainitud 1230. aastal (Esestua). Tänapäevast nimetust kujul Grobin kasutati esimest korda aastal 1253. Aastal 1560 ehitati sinna esimene kirik ja avati kool.
Seal asuvad Grobiņa ordulinnuse varemed. Keskajal oli see Grobiņa foogtkonna linnus, kus resideeris Grobiņa foogt. See ehitati XIV sajandil endisele kuralaste linnamäele. Aastal 1660 oli see ajutiselt Kuramaa hertsogi Jakob Kettleri residentsiks. Aastal 1664 valmis praegune kirikuhoone. Linnaõigused sai Grobiņa aastal 1695 Friedrich Kasimir Kettlerilt. Aastal 1710 laastas linna katk.
Aastal 1941 hävitas osa linnast Punaarmee suurtükituli, kannatada sai ka luteri kirik. 2009. aastani kuulus Liepāja rajooni.

Vaatamisväärsused

Grobiņa ordulinnus ja selle bastionid, linnamäel asuv Grobiņa luteri kirik, Grobiņa vanalinn, linnamägi ning Priediena muinaskalmed  on riikliku kaitse all olevad muinsusmälestised. 
Looduskaitse all on hobukastan aadressil Lielā iela 2, sanglepp aadressil Celtnieku iela 5, neli mändi Iļģi kalmistul, kaks saart Grobiņa vanal kalmistul, pärn ordulinnuse varemete juures, üheksa valgepööki linnamäel, harilik robiinia kõrgusega 16 m ja ümbermõõduga 2,44 m, hall nulg aadressil Lielā iela 52, punane tamm kõrgusega 15 m ja ümbermõõduga 2,43 m, mänd Kungu iela ääres kõrgusega 11 m, kaks mändi aadressil Atpūtas iela 4, mänd aadressil Atpūtas iela 30, mänd aadressil Atpūtas iela 32, mänd aadressil Atpūtas iela 34, viis mändi aadressil Atpūtas iela 13, jugapuu Kupši talu juures, mänd kõrgusega 25 m ja ümbermõõduga 2,57 m, mänd aadressil Liepu gatve 12, kaks mändi aadressil Zirgu iela 5, hobukastan aaderessil Dzirnavu iela 10, hobukastan Upeskrasti talu juures ja pärn aadressil M,Namiķa iela 17.
Aivar Sarapik

Aivar Sarapik (ristinimi Aleksander; sündinud 7. detsembril 1965) on Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku ülempreester.
Õppinud arvuti eriala Tallinna Polütehnikumis, sotsiaaltööd TPÜ-s ning teoloogiat EELK Usuteaduste Instituudis ja Tartu Teoloogia Akadeemias, kaitsnud magistrikraadi USA-s Püha Risti Kreeka Teoloogia Koolis.
Aivar Sarapik on Kaitseliidu peakaplan, aastatel 2003–2006 oli ta Kaitseliidu eriorganisatsiooni Noored Kotkad peavanem.
Ta on töötanud muu hulgas arvutite parandajana tehases Impulss, majandusjuhina Tallinna Issanda Muutmise Peakirikus, noorsootöö juhina Eesti Punases Ristis, spetsialistina sotsiaalministeeriumis, diakonina Tallinna Issanda Muutmise Peakirikus, preestrina Hiiumaal, Haapsalus ja Arusaares, nõustajana firmades, abipreestrina Tallinna Issanda Muutmise peakirikus. Ta on kujundanud kodulehti.
Aivar Sarapik oli nõunik Moskva Patriarhaadi ja Oikumeenilise Patriarhaadi läbirääkimistel; ta on korraldanud laagreid ja seminare ning on mitme fondi asutaja.
Gaston Planté

Gaston Planté (22. aprill 1834 Orthez, Prantsusmaa – 21. mai 1889 Bellevue (Pariisi lähedal)) oli prantsuse füüsik.
Aastal 1854 hakkas tööle õppejõuna Pariisi kunsti- ja käsitöö koolis. Uuris elektrinähtusi õhus, tegeles töödega kõrgepingenähtuste vallas. Leiutas 1859. aastal esimese laiadesse massidesse jõudnud elektrivoolu salvestamise seadme, pliiaku.
1860. aastal sai Polütehnilise Assotsiatsiooni professoriks. 1881. aastal kasutas pliiakut jalgratta- ja paadiajami voolualikatena.
Aastal 1989 hakkas Bulgaaria Teaduste Akadeemia välja andma temanimelist medalit teadlastele, kes on arendanud või leiutanud uusi viise elektri salvestamiseks.
Seadusekuulutaja

Seadusekuulutaja (rootsi lagman) oli tingi juht viikingi- ja keskaegses Skandinaavias, kes tundis hästi seadusi ja kelle ülesandeks oli kehtivaid seadusi tingil ette lugeda. Kõige tuntum oli  seadusekuulutaja amet Islandil.

Seadusekuulutaja Islandil

Seadusekuulutaja (vanaislandi lögsögumaðr) oli Islandi Althingi juht aastatel 930–1271. Seadusekuulutaja valiti piirkondlike pealike, goodide poolt ametisse kolmeks aastaks. Tema ülesandeks oli kehtivate seaduste ettelugemine ja vaidluste korral otsuste langetamine. 
Kuni 12. sajandini ei olnud Islandi seadused kirjalikult jäädvustatud, sellepärast oli vajalik seaduste ettelugemine tingil. Igal aastal luges seadusekuulutaja neist kolmandiku Lögbergi, Seaduste kalju juures ette. Teatud määral tundsid seadusi kõik pealikud, kuid põhjalikud teadmised olid vähestel, kes olid spetsiaalselt mõne asjatundja juures õppinud. Seadusekuulutaja valiti nende hulgast ja seda ametit peeti väga auväärseks. Seadusekuulutaja sai oma töö eest ka tasu. 
Althingil peetud kohtuvaidlused lahenesid sageli vastavalt sellele, kui hästi pooled või nende nõuandjad protseduurireegleid ja seaduste nüansse tundsid — kehtiv tavaõigus tugines pretsedentidele ja oli väga detailirikas. Kui seaduste küsimuses jäädi eriarvamusele, otsustas asja seadusekuulutaja, pidades vajadusel nõu teiste asjatundjatega.
12. sajandil kirjutati Islandi seadused üles. Edaspidi ei olnud juhul, kui seaduste õige versiooni suhtes valitses kahtlus, otsustajaks enam seadusekuulutaja, vaid kirjalik seadusetekst. Kui käsikirjad lahknesid, siis loeti õigeks see, mis kattus Skálholti piiskopi valduses oleva käsikirjaga. Seaduste kirjapanemine avas tee seadusekuulutaja ameti juurde perekondadele, kes olid tihedamalt seotud kirikuorganisatsiooniga. 13. sajandil pidasid seadusekuulutaja ametit vaid kahe perekonna liikmed: Sturlingid, kelle hulka kuulus Snorri Sturluson, ja Haukdælirid, kes olid tihedalt seotud piiskopitooliga Skálholtis.
Mõnikord volitas Althing seadusekuulutajat tegema mõnd tähtsat tervet saart puudutavat otsust. Nii otsustas seadusekuulutaja Þorgeirr aastal 999 või 1000, et Islandil tuleb sisetülide vältimiseks vastu võtta ristiusk.
Kõige tuntum seadusekuulutaja on Snorri Sturluson, kes oli ametis perioodil 1215–1231, vahele jäid vaid aastad 1218–1222, kui ta ei saanud Norra-reisi tõttu valimistel osaleda.
Leedu keel

Käänded

Käändeid on seitse: nominatiiv, genitiiv, daativ, akusatiiv, instrumentaal, lokatiiv ja vokatiiv.