Carlo Gesualdo

Noorus

Don Carlo Gesualdo sündis arvatavasti Venosas, mis asus siis Napoli Kuningriigis. Tema täpne sünniaasta pole teada, kuid üks hiljuti avastatud kiri Gesualdo emalt viitab sellele, et ta sündis 1566. 1991. aastal välja antud elulooraamat "Gesualdo. The Man and His Music" peab seda näiteks "peaaegu kindlaks", et Carlo sündis vahemikus 1560–1562. Mitmed teatmeteosed, sealhulgas Tea Entsüklopeedia, peavad tema sünniajaks umbes aastat 1561. Carlo isa Fabrizio oli Venosa prints, arvatakse, et muusikahuvilisena tegeles ta ka komponeerimisega. Fabriziol oli õukonnas muusikuid, kes olid võrreldes suurte Põhja-Itaalia õukondade omadega küll tagasihoidlikud, kuid siiski korraliku tasemega. Noor Carlo Gesualdo puutus siis kokku muusikaga, kuid pole teada, et ta oleks lapsepõlves muusikat kirjutanud. Samas mängis ta lapsena lautot, klavessiini ja kitarri. Kui vend Luigi 20-aastaselt suri, sai Carlost ainus meessoost pärija.
Mitmed allikad on pidanud Gesualdo esimeseks õpetajaks Pomponio Nennat (1555?–1617), kuid väike vanusevahe seab selle fakti kahtluse alla. Gesualdo õpetajaks on peetud ka Giovanni Macqued Burgundiast, kes töötas 1588–1589 Fabrizio alluvuses. Don Carlo oli siis enam kui 20-aastane, kuid samas on pea kogu tema looming kirjutatud pärast seda. Gesualdo kohtas 1580. aastate lõpus Napolis olles luuletaja Torquato Tassot. Nendevaheline sõprus kestis poeedi surmani 1595. aastal. Tasso kirjutas luuletusi ja madrigale Gesualdost ja tema naistest, mistõttu on tema looming oluliseks allikaks Gesualdo-uurijatele.

Tagasitõmbunud helilooja

Nelja aasta jooksul, mis jäi mõrva ja teise abiellumise vahele, elas Gesualdo tagasitõmbunult oma lossis Gesualdo linnas. Sel ajal rajas ta kaputsiinlaste kloostri koos Santa Maria delle Grazie kabeliga. Kloostri rajamise taga olid ilmselt tema süümepiinad pärast naise tapmist. Mõrv ise unustati peagi, sest kumbki osapool ei soovinud, et tuntud aadlisuguvõsade, nagu Gesualdode, Carafade ja d’Avaloste mained kannataksid. Samuti oleks mõrv võinud saada saatuslikuks Don Carlo onu, Alfonso Gesualdo püüdlustele saada Napoli peapiiskopiks.
Aastal 1594 läks Gesualdo kõrgeltarenenud kultuuriga Ferrara linna. Ferrara hertsogi õukonnas on töötanud mitmed renessansiajastu tuntud heliloojad nagu Jacob Obrecht, Josquin Desprez, Heinrich Isaac, Adrian Willaert, Antoine Brumel, Luzzasco Luzzaschi ja Orlandus Lassus. Seal abiellus ta Ferrara hertsog Alfonso vennatütar Donna Leonora d’Estega.
Gesualdo suhted oma uue abikaasaga polnud aga kõige paremad. Alati, kui helilooja Gesualdo linnast lahkus, tegi ta seda oma naiseta. Siiski sündis neil vahemikus 1594–1596 poeg Alfonsino. Kui Leonora Gesualdosse jäämise põhjus võis olla soov säästa oma poega kurnavatest reisidest, siis teada on ka see, et Carlo oli oma naise vastu tahumatu ning isegi peksis teda. Naise poolvend Alessandro, kes oli vaimulik, saatis naise teisele vennale kirja, kus palus Leonora sealt ära tuua. Vaimulikuna ei saanud Alessandro sellega riskida, et oleks ise teiste abiellu sekkunud. Leonora aga ei soovinud oma abikaasast lahutada, mõeldes eelkõige oma pojale.
1594 viibis Gesualdo mõned nädalad Veneetsias, kus ta kohtus trükkal Gardanoga, kellega Gesualdo sõlmis ilmselt ka lepingu. Arvatavasti kohtus ta ka helilooja Giovanni Gabrieliga, kes oli siis Venezia Püha Markuse kiriku esimene organist. Ferraras kohtus Gesualdo ka helilooja Luzzasco Luzzaschiga, kes oli tolle aja üks olulisemaid madrigalideloojaid. Hiljem kiitis Gesualdo Ferrara muusikuid, kritiseerides samal ajal valitsenud Veneetsia komponiste. Suurema osa aastast veetis ta aga oma lossis Gesualdo linnas, kus tegeles aktiivselt jahilkäimise ja muusikakirjutamisega. Aasta lõpuks oli ta tagasi Ferraras, kuhu ta jäi kaheks järgmiseks aastaks. See oli Gesualdo loomingu produktiivseim periood, mil ilmusid tema kolmas ja neljas madrigalide kogumik. Lisaks neile kirjutas ta veel motette, mis jõudsid trükki küll alles 1603. Samuti madrigale viiendast ja kuuendast kogumikust, mis jõudsid trükki alles 1611.
1594. aastal ilmus Gesualdo kaks esimest madrigaliraamatut, millele järgnesid kolmas ja ka neljas kogumik 1595. ja 1596. aastal. 1595. aastal siirdus ta tagasi Venosasse. Järgnenud isoleerituse perioodist on pärit tema kõige teravamad madrigalid.

Hiline elu ja surm

1600. aasta oktoobris suri Gesualdo ainus laps teisest abielust, poeg Alfonsino. Gesualdo elas seda väga traagiliselt üle. Ühe tolleaegse kirja kohaselt lahutas Leonora oma abielu Carlo Gesualdoga paavst Paulus V nõusolekul. Lahutuseks loa küsimine oli Leonora vendade töö ning on võimalik, et naine ise lahutust ka soovis. Siiski on teada, et Leonora ja Gesualdo elasid koos kuni mehe surmani. Elu viimastel aastatel kirjutas Gesualdo taas palju muusikat: ilmuvad 5. ja 6. madrigalide kogumik ning 29 Responsoriat kannatustenädalaks.
Carlo Gesualdo suri 8. septembril 1613, kolm nädalat pärast oma esimese poja ja vara ainupärija Emmanuele surma. Ühe teooria kohaselt tappis Carlo tema naine, kuid see on vähetõenäoline, arvestades, et Leonora loobus võimalusest abielu lahutada. Teise teooria kohaselt tappis Carlo tema vastlahkunud poja naine Polisena. Pärast helilooja poja surma oli just minia üks suuremaid Carlo varanduse pärijaid. Samas on ka see kõigest teooria, mille kohta kinnitused puuduvad. Elu lõpupoole kannatas Gesualdo sügava depressiooni all. Ta lasi end iga päev piitsutada ning sealt pärineb veel üks kinnitamata teooria, justkui oli tema surma põhjuseks enesepiinamisest tulenev veremürgitus. Isolatsioonis elamine rajas tee paljude teistegi kuulujuttude tekkimisele. Räägiti tema viirastustest ja õudusunenägudest, samuti teati, et ta peksab oma abikaasat. Ühe jutu kohaselt suutis ta magama jääda vaid mõne poisi käte vahel. Gesualdo maeti Püha Ignatiuse kirikusse. Kui maavärinas hävinud kirik taastati, jäi helilooja haud kõnnitee alla.
Carlo kirjutas oma testamendi viis päeva enne oma surma. Selle kohaselt päris kõige suurema summa, 250 000 tukatit, tema naine. 100 000 tukatit pärisid tema minia Polisena ja õetütar Isabella Gesualdo. Testamendiga üritas Gesualdo mõjutada ka lähedaste inimeste edasist elu. Näiteks lasi ta oma lesele maksta 4000-tukatist aastapalka, juhul kui naine ei abiellu ega asu elama kuhugi mujale kui ühte kolmest Gesualdo lossist. Samuti soovis ta, et Gesualdo linna lossi hoitaks alati heas korras. Leonora kolis lossist Gesualdo linnas kaks aastat pärast abikaasa surma Modenasse ning suri seal 1637. aastal.

Madrigalid

Tuntuima osa Gesualdo loomingust moodustavad tema madrigalid, mis anti tema eluajal välja kuues kogumikus. Tema madrigalid on enamjaolt viiehäälsed, erandina vaid mõned kuuehäälsed.
Kaks esimest raamatut anti välja 1594 ehk samal aastal, mil helilooja teist korda abiellus. Kuid teise kogumiku eessõnast selgub, et sama raamat oli välja antud juba varem, kuid siis pseudonüümi Gioseppe Pilonij all. Esimese kahe kogumiku helikeel on veel konservatiivne, kuid helilooja algajalikkusele ei viita neis teostes miski. Kaks kogumikku annavad märku sellest, et Gesualdo pidi tundma renessansiaja suurte heliloojate muusikat ja nende stiili.
Kolmanda ja neljanda madrigalide kogumiku teosed kirjutas Gesualdo 1594. aastal Ferraras ja osaliselt ka Gesualdos. Nendes teostes, eriti aga neljandas kogumikus kujuneb välja vaid Gesualdole omane helikeel. mida iseloomustavad lai kromatismide ja ootamatute harmooniajärgnevuste kasutamine. Väga tõenäoliselt mõjutas neid teoseid esimese abielu traagika. Gesualdo helikeele mõjutajateks on peetud ka Este õukonna heliloojaid Luzzasco Luzzaschit ja Alfonso Fontanellit, kellega Gesualdo just neil aastail kohtus. Üks Luzzaschi madrigalideraamat, kus on tagasihoidlikus ulatuses kasutatud ka julgemaid harmooniajärgnevusi, on pühendatud just Gesualdole.
Viiendat ja kuuendat kogumikku, mis ilmusid kuuajalise intervalliga, lahutab eelmisest tervelt 15 aastat. Tegelikult pärinevad sealsed teosed 1596. aastast, kuid teadmata põhjustel ilmusid need alles 1611. On arvatud, et Gesualdo viivitas välja andmisega, kuna kartis teisi madrigaliloojaid, kes võisid tema helikeelt jäljendada. Samas pole see loogiline, sest kaks viimast raamatut ei erine muusikaliselt just väga oluliselt juba ilmunud 3. ja 4. kogumikust. Ka viimastes kogumikes on viiteid kahe eelpoolmainitu mõjude kohta. Lisaks muusikalistele sarnasustele on viis Gesualdo poolt kasutatud madrigaliteksti kasutusel ka Luzzaschi kuuendas madrigalikogumikus.

Teised teosed

Vaimulik muusika moodustab madrigalide kõrval Gesualdo loomingu vähetähtsama osa. Kuni 20. sajandi alguseni oli neid kirjas mainitud vaid korra. Kirjas hertsog Alfonsole mainib Fontanelli, et lisaks madrigalidele tegeleb vürst eel ühe aaria ja moteti komponeerimisega. Raamatus mainib vaimulikku muusikat esmakordselt Philip Heseltine oma 1926. aastal välja antud teoses "Carlo Gesualdo, Musician and Murderer". Kuid ka tema pidas neid madrigalide kõrval vähetähtsateks.
Gesualdo eluajal anti välja kolm kogumikku tema vaimuliku muusikaga: "Sacrae Cantiones I", "Sacrae Cantiones II" ja "Tenebrae Responsories" kannatustenädalaks. "Sacrae Cantiones II", mis koosneb kuue- ja seitsmehäälsetest motettidest, on säilinud vaid osaliselt. Puudu on partiid "bassus" ja "sekstus", kuid neid teoseid esitatakse sellele vaatamata. Samuti on olemasolevate partiide põhjal arusaadav, et helikeele poolest ei erine need motetid varem kirjutatud viimastest madrigalidest.
Gesualdo motetid viitavad sellele, et ta pidi tundma kaasaegsete suurte heliloojate muusikat ning sellest ka eeskuju võtma. Näiteks on ta ühe kaanoni aluseks võtnud meloodia "Da Pacem", mida olid samal viisil oma motettides kasutanud ka Martin Agricola, Anton Brumel, Pierre de la Rue, Philip Verdelot ja Josquin Desprez.
Teadaolevalt on Gesualdo kirjutanud vaid kaks instrumentaalteost: "Canzon francese" sooloklahvpillile ning Gagliarda kammeransamblile ja sopranile. Ka instrumentaalmuusikat iseloomustavad dissonantsid, kromaatilisus ja ootamatud harmooniajärgnevused, samas on nad vormilt konservatiivsed.

Teoste loetelu

Siin on ära toodud kõik Gesualdo teosed, mis on tema elu ajal välja antud.