Andreas Kurrikoff

Andreas Kurrikoff (12. september 1848 Pärsti – 13. juuli 1904 Viljandi) oli eesti vaimulik ja rahvusliku liikumise tegelane. Esimene eestlasest kirikuõpetaja Eestimaal.
Õppis aastatel 1869–1874 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Oli 1875–1891 Türi Püha Martini koguduse õpetaja. Samuti oli Vändra kurttummade asutuse kuraator ja hiljem ka õpetaja. Seoses konfliktidega esialgu parunitega, hiljem ka eestlastest koguduseliikmetega, vabastati ta 1891. aastal pastori ametist. Seejärel oli ta mõne aasta Tartus Hugo Treffneri Gümnaasiumis kõrgemates klassides usuõpetuse õpetajaks. Pärast seda elas Viljandis.
Üliõpilasena oli ta Eesti Üliõpilaste Seltsi ja Eesti Kirjameeste Seltsi asutajaliikmete seas ning tegutses Eesti Aleksandrikooli liikumises (oli Eesti Aleksandrikooli peakomitee asepresident). Ta tegi esimese Goethe tõlke eesti keelde.

Elulugu

Andreas Kurrikoff sündis Viljandis Savikotil talumehe Hansu pojana. Kooliteed alustas ta Viljandi algkoolis aastal 1860, misjärel jätkas Viljandi elementaar- ja kreiskoolis ning 1862–1869 Tartu kubermangugümnaasiumis. 1871. aastaks jäi ta isaga kahekesi, kui kõik tema õved ja ema surid. Seepärast oli isale oluline, et ainus poeg hea hariduse saaks. 1869. aastal astus ta Tartu Ülikooli filosoofiat ja usuteadust õppima.
1870. aasta kevadsemestril oli tema "Kalevipoja õhtute" algataja – esimesel korral koguneti just tema korterisse "Kalevipoega" lugema. Seda päeva peetakse Eesti Üliõpilaste Seltsi asutamispäevaks.
Kurrikoff oli ka Eesti Kirjameeste Seltsi üks asutajaliikmetest, kus ta aktiivselt osales kuni 1875. aastani, kui ta Türi kirikuõpetajaks sai. EKS koosolekul 1875. aastal valiti ta "vana varanduse korjamise" komitee liikmeks ja koolmeistrite osakonna juhatajaks. Lisaks oli ta ka tegus laulukooride edendajana.
1880. aastal ilmus Kurrikoffi tõlgitud Johann Wolfgang von Goethe "Hermann ja Dorothea" ("Härmann ja Doora"), mis oli esimene suurem Goethe teos eesti keeles.

Tegevus vaimulikuna

Pärast ülikooli lõpetamist 1874. aastal läbis Kurrikoff vaimulikele kohustusliku prooviaasta Kõpu, Türi ja Paide kogudustes. Pärast Türi pastori Grohmanni surma 1874. aastal kandideeris Kurrikoff tema kohale, mille kohalik kirikukonvent heaks kiitis. Õpetajaks ordineeriti 8. juunil 1875 Tallinna Toomkirikus. Introdutseeriti 24. augustil 1875.
Suhted kohalikega halvenesid pärast Laupa mõisniku Otto von Taube tütresse kiindumist. Kosjasobitamine lükati tagasi ja suhted katkesid. Seejärel halvenesid suhted ka teiste mõisnikega, mistõttu hakkasid nad jumalateenistustel käima hoopis Paides. Hiljem tekkis konflikte ka eestlastest koguduseliikmetega. Kurrikoffile esitati mitmeid kaebusi ja noomitusi ning 15. veebruaril 1891 vabastati ta pastori kohalt (üheks põhjuseks toodi närvinõrkus). Oma viimase jutluse Türil pidas ta 7. aprillil.
Aastatel 1892–1895 oli ta usuõpetuse õpetaja Hugo Treffneri Gümnaasiumis, misjärel ta tagasi Viljandisse kolis.
Suhted jahenesid ka kunagiste sõprade Jakobsoni ja Hurdaga ning viimastel aastatel ei tegelenud Kurrikoff enam üldse ühiskondliku tegevusega, vaid luges kodus ajalehti.
Vändra Martini koguduse õpetaja Ernst Sokolovsky isiklikul kutsel pidas ta aastal 1882 Carl Robert Jakobsoni haual kõne.
Kirjutanud Läänemaa-vaimulik liikumine, pruugitud abinõud selle vastu ja selle vili – üks osa kiriku ajaloost Eestimaal. Postimees 1895, nr 100–106.
1904. aastal Kurrikoff suri ning ta maeti Viljandi vanale kalmistule.

Mälestuse jäädvustamine

Türi kiriku taga (paralleelselt Kungla tänavaga) olev tänav on nimetatud A. Kurrikoffi tänavaks.