Raine Karp

Raine Karp (sündinud 23. juulil 1939 Tallinnas) on eesti arhitekt.
Ta õppis Tallinna Polütehnilise Instituudi (1957–1959) ehitusteaduskonnas tööstus- ja tsiviilehitust (2 kursust) ja Riiklikus Kunstiinstituudis arhitektuuri (1959–1964). Eesti NSV ajal töötas ta Kommunaalprojektis (1960–1963), Eesti Projektis (1963–1973 ja 1978–1990) ja Eesti Tööstusprojektis (1975–1978). Pärast Nõukogude Liidu lagunemist perioodil, mil majandus ja ehitustegevus jälle taastus, asutas 1996. aastal Raine Karp oma ühemehe-arhitektuuribüroo. Arhitektide Liitu astus noor arhitekt juba 1964. aastal, mil tal oli kool veel lõpetamata, kuid aluse vastuvõtmiseks andsid tehtud tööd ja kolleegide toetus. Liidust välja astus 1992. aastal.

Looming

Alates 1962. aastast ulatub Raine Karbi projektide arv koos ümber- ja juurdeehitustega üle 300. Arhitekti loomingu hulgas on üldtuntud linna kujundavad hooned Tallinnas nagu linnahall ja rahvusraamatukogu või nüüdseks mälestuseks saanud Sakala keskus ja tundmatuseni muutunud peapostkontor, viimastest on saanud klaasised kaubamajad. Peale silmapaistavate avalike hoonete on ta projekteerinud kortermaju nõukogude eliitrahvale, üksikelamuid, suvilaid ja aiamaju, vähemal määral tüüpkortermaju. Raine Karbi individuaalelamutest on kõige kuulsam tema enda eramu Meriväljal Viimsi teel (1975), mis tänava poolt on kinnise ilmega ja akendeta, kõik ruumid avanevad avarate klaaspindade ja rõduga hooviküljele. Lisaks on ta töötanud Mustamäe elurajooni keskuse projektiga, mis jäi lõpuks ehitamata.
Raine Karbi loomingule on omane isikupärane monumentaalsus, tugev ja arusaadav kontseptsioon. Tema töid iseloomustab selge ja süsteemne plaanilahendus ning efektiivne ruumikasutus. Arhitekti käekirja on mõjutanud olude kitsikus, seda nii hea ehitusmaterjali kui ka oskustööliste puudumise tõttu. Sellest olenemata on tema loomingus näha innovaatilisi ja kaasaegseid tehnilisi lahendusi. Suurte ehitistega – linnahalli, rahvusraamatukogu ja Sakala keskusega – tõstis ta taas ausse Eesti paekivi.

Mustamäe elurajooni keskus, Sõpruse puiestee ja Vilde tee korterelamud

Mustamäe ehitamine sai alguse 1958. aastal toimunud planeeringukonkursist, mille alusel koostati järgmisel aastal esialgne detailplaneering (Voldemar Tippel, Lidia Pettai, Toivo Kallas, insener Aleksander Prahm) ning 1962. aastal valmisid esimesed kortermajad. Mustamäe elurajooni keskuse konkurss korraldati 1964. aastal, mille esimese koha võitis Raine Karp koos Toivo Kallasega. Konkursi tingimused nägid muuhulgas ette, et esitatavad "projektlahendused peavad kajastama ühiskondlike keskuste kaasaegse arhitektuuripraktika parimate saavutuste põhimõtteid". Keskuse ruumiprogramm oli rikkalik hõlmates kultuuriasutusi (1200-kohaline klubi, 1000-kohaline kino, raamatukogu, tantsusaal), toitlustusettevõtteid (kohvik, restoran, söökla) ja kauplusi. Raine Karp tegeles Mustamäe keskusega kuni 1970. aastate alguseni, kuid kavandatud elav ja atraktiivne keskkond jäi lõpuks siiski teostamata.
1966. aastal projekteeris Raine Karp Sõpruse puiesteel ja Vilde teel asuvad 9-korruselised korterelamud, mis valmisid 1960. aastate II poolel ja 1970. aastate alguses. Kuna Tallinna Majaehituskombinaat ei suutnud piisavalt kiiresti vajalikul määral betoonelemente toota lubati majad ehitada telliskividest. Korterid on kompaktsed 2–4-toalised, mille lisandväärtusena on igal korteril rõdu või suurematel 2 rõdu.

Elamukvartal Tallinnas Trummi tänaval

Teaduste Akadeemia SKB (Spetsiaalne Konstrueerimise Büroo) elamukvartal on projekteeritud 1969. aastal ja valmis ehitatud aastatel 1969–1971. Kolmest korterelamust, ühest ridaelamust ning katlamajast moodustuv ansambel on heatasemeline näide korterelamute sobitamisest eramute piirkonda. Modernistliku arhitektuuriga Trummi elamukvartal kannab endas Soome mõjutusi ja näha on sellele perioodile omaseid võtteid – mahtude endassetõmbunud suletus, kontrastide kasutamine, rõhttriibu esteetika, mida iseloomustab karniisideta fassaadi kontraste rõhutav viimistlus: seinte siledaks krohvitud ja valgeks värvitud pind loob kontrasti akende tumeda reaga. Soome mõjutustega modernne ja idülliline keskkond oli tol ajal nagu tükk välismaad. Võrreldes riikliku elamuehitusega oli Teaduste Akadeemia ametkondliku kvartali projekteerimine võimaluste rohkem. Tänaseks on vabaplaneeringuline keskkond aiaga tarastatud ja lukustatud, ridaelamule on 1990. aastatel peale ehitatud viilkatus.
Tallinna Polütehnilise Instituudi TPI (TTÜ) spordihoone
Tallinna Polütehnilise Instituudi TPI (TTÜ) spordihoone on projekteeritud 1970. aastal ja valmis ehitatud 1976. aastal. Instituudi spordikateedril oli plaan Mustamäel välja ehitada suur spordi- ja treeningukeskus, mis sisaldaks spordisaale, ujulat, suusabaasi, välisväljakuid ja täismõõtmes staadioni. Valmis ehitati vaid üks, peamiselt kehalise kasvatuse tundideks mõeldud spordisaal koos kateedriruumidega. Ehitajate nõudmisel asendati katuse täisseinalised teraskandjad tavaliste fermidega, mille tõttu läks karniis algse projektiga võrreldes poole paksemaks. Spordihoones on spordisaal, inventariruumid, riietus- ja duširuumid, ventilatsioonikambrid, saunad, tehniline koridor, jooksurada või publiku ala, auditoorium, spordikateeder, treenerite ruumid, meditsiiniruumid.

Tallinna Postimaja

Tallinna peapostkontor on projekteeritud 1974. aastal koos arhitekt Mati Raignaga, ehitusinseneri Heiki Meosega ja sisearhitekti Kirsi Laanemaaga. Algselt oli mõeldud posti töötlemiseks ja väljastamiseks ning telefoniteenuste tarbeks. Tallinna peapostkontori hoone valmis 1980. aasta Moskva olümpiamängudeks. Hoone esimesel korrusel asus suur kaugekõnede tellimise saal, sest kaugekõnesid tuli (ka Eesti eri piirkondadesse) Eesti NSV ajal ette tellida ja koduselt telefonilt polnud see alati võimalik. Teisele korrusele viis Eesti esimene avalik eskalaator, mida postimaja avamise järel tulid paljud inimesed üle Eesti vaatama, kuid mis üsna pea töötamise lõpetas. 1988 asendati see tavalise trepiga ja hiljem ehitati ümber.

Tallinna Linnahall

Tallinna linnahall on 4200-kohalise vaatesaali, jäähalli, kohvikute ja teenindusruumidega hoone, mis on projekteeritud 1975. aastal koos arhitekt Riina Altmäega, sisearhitektid olid Ülo Sirp ja Mariann Hakk. Hoone valmis 1980. aasta Moskva olümpiamängudeks. Linnahall otsustati rajada mere äärde ajal, mil meri oli merelinnast tööstus- ja sadamatsooniga eraldatud. Sellega katkes merd eraldav tsoon ja linnahall sai mereäärseks kultuuribastioniks. Linnahalli plaaniskeem on ratsionaalne ja selge ning hoone arhitektoonika lihtne ja suursugune. Plaanilise lahenduse inspireerijaks ja mõjutajaks on olnud alles jääv sadamaraudtee, mille ületamiseks oli vaja teha jalakäijate estakaad. See andis hoonele venitatud teljelisuse ja trepid jalakäija viimiseks kõrgemale sisenemistasandile. Kõrgemal tasandil asuvad vaateplatvormid ja üle katuse viivad käiguteed, kust saab pilguga haarata merepanoraami või vanalinna siluetti. Monumentaalset ja jõulist arhitektuuri pehmendab hästi proportsioneeritud astmeline vertikaalliigendus ja murunõlvad hoone külgedel. Hoone suletus ja muruga kaldpindadeks maskeeritud seinad tekitavad seose lähedal asuvate Rootsi-aegsete bastionidega. Linnahalli suursugune arhitektoonika loob kõrvutusi Babüloni tsirkuraatide ja Mehhiko päikesepüramiididega. Hoone ei ole praegu aktiivses kasutuses ja ootab renoveerimist.

Ministrite Nõukogu Valgeranna puhkebaasi peahoone

Eesti NSV Ministrite Nõukogu puhkekompleks Valgerannas rajati mitmes etapis alates 1960. aastate keskpaigast. Meeli Truu alustas puhkebaasi rajamist 1974. aastal sauna- ja mängudemajaga ning Raine Karbi peahoone projekt valmis 1981. aastal. Eksklusiivseks nelja numbritoaga puhkemajaks ehitatud hoone valmis aastatel 1983–1984. Ette oli nähtud kaks kolmetoalist luksusnumbrit (kumbki 117 m²), kaks kahetoalist numbrit (65 m²) ja banketisaal 30 inimesele, vestibüül, garderoob ja valveruumid.
Punase tellise kasutamisega jätkas Raine Karp juba Meeli Truu poolt alustatud joont, kuid peahoone vorm sai jõulisem, massiivsem ja ametlikum võrreldes ümarnurksete sauna- ja mängudemajaga. Esiküljel domineerivad kaks tummade seintega konsooli ja tume klaassein nende vahel, merepoolne külg on pehmem, astmeline ja terrassiga. Külgedele avanevad numbritubade kaarjad rõdud. Sisse astudes satub karbilikult pidulikku kõiki korruseid läbivasse betoonist kassettlaega fuajeesse, kust pääseb kas treppidest üles või läbi dramaatiliselt koopaliku pääsu edasi tumeda laega saali. Hoone välisilmes on näha kõiki Raine Karbi 1970.–1980. aastate arhitektuuri olulisemaid tunnusjooni: monumentaalne üldilme, tummad pinnad ja neid ilmestavad avaused, kuupjate vormide vastandus kaarjate avadega, astmed ja eri tasandid, materjaliehedus.

Sakala keskus

Poliitharidusmaja (hilisem Sakala keskus) on projekteeritud 1983. aastal ja valmis 1985. aastal, tänaseks lammutatud. Sakala keskus oli suurehitis, milles modernism oli maskeeritud kontseptuaalseks ja loominguliseks. Keskuse fassaad oli tehtud Saaremaa dolomiidist ja fassaadi lahendus oli kujutatud suletud müürina. Peasissepääsu tähistas jässakas nurgatorn, kuhu algselt kavandati paigutada ka suur maakera kujutav muna (osaliselt must – kujutamaks kapitalistlikku Läänt, osaliselt punane – Nõukogude Liit), vaatega üle Lenini puiestee (Estonia puiestee) ja Eesti Punaste Küttide väljaku (Islandi väljaku) ehk esplanaadiristile planeeritud tseremooniaväljaku. Poliitharidusmaja saalikorpust jätkas piki Lenini puiesteed õppekorpus (algse projekti autor Raine Karp, lõplik lahendus Toivo Kallas, ehitatud 1983–1985). Hoone maht sai esialgselt kavandatust palju suurem; keskuse suur saal mahutas tuhat inimest.

Rahvusraamatukogu

Eesti Rahvusraamatukogu on projekteeritud 1984. aastal ja valmis 1993. aastal.