Trikāta ordulinnus

Linnuse algusest kuni orduriigi lõpuni

Mõningatel andmetel juba 1207. või 1208. aastal, Mõõgavendade Ordu esimese meistri Winand von Rohrbachi (Venno) ajal, valiti Trikatas välja linnuse asupaik ja hakati sinna kindlustusi rajama.
1225 peatus Trikatas paavsti legaat Modena Wilhelm, kes seal kogu Talava maakonnast kokkutulnud lätlastele jumala sõna jutlustas. Oletatavast mõeldakse Trikata all jällegi Beverini (Volmarit), kui maakonna keskust.
1281 rajati, nagu ühes kroonikas (Heermeister – Chronik) kirjas, ordumeistri ja peapiiskopi poolt ühiselt Trikatale kirik ja kihelkond. Kirikut nimetati Johannis – Kircheks.
1284 alustas või jätkas linnuse ehitust ordumeister Wilhelm von Schauerburg (Williken de Endorp) koos Riia peapiiskopiga, ja see linnus kuulus edaspidi ordumeistri otsealluvusse. Oletatakse, et seal kohal oli enne lätlaste vana puidust muinaslinnus. Linnusesse asus Trikata piirkonna komtuur ja ka ordumeister külastas linnust sageli. 
1429 mainitakse ürikutes Trikatat esmakordselt, kui seal asus foogti residents.
1472 on Trikatat iseloomustatud, kui ordumeistrile kuuluvat ala ("unsses eriverdigen meisters luden ime gebeide Trikaten"). Siit saab järeldada, et Trikata kuulus Võnnu komtuurkonda. 
1501. aasta novembris tungisid Vene väed tsaar Ivan III korraldusel Liivimaale ja laastasid Tartu stifti, pool Riia stifti, Aluliina, Trikata, Härgmäe, Tarvastu, Viljandi, Laiuse, Põltsamaa jt. piirkondi. Ühtegi linnust nad siiski vallutada ei suutnud.
XVI sajandi I poolest on säilinud kümmekond ordumeistrite poolt Trikatas välja antud dokumenti.
1558. aasta septembri keskel põletasid venelased Trikata linnuse ümbruses. Novembris jäid linnusesse talvelaagrisse osa ordu sõjaväest.
1559. aasta 25. juulil otsustati Riias maapäeval, et 20. augustiks peab kogu Liivimaa sõjavägi kogunema Trikatasse. Tulema pidid Peapiiskopkonna, Saare – Lääne ja Kuramaa piiskopkondade ning orduriigi väed. Reguleeriti nii osavõtvate meeste arvu, kui ka sõjakäigu rahastamist. 13. augustil jõudsid Riiga ja tahtsid suunduda Trikatasse Kuldiga ja Vindavi komtuurid ning Kandava ja Grobina foogtid. 17. septembriks jõuti Võndu, kus Gotthard Kettler valiti ametlikult ordumeistriks. 28. septembril oldi lõpuks Trikatas ja liiguti edasi 5 miili (u. 35 km) Tartu poole Tartu Piiskopkonna piirile. Edasi võideldi Tartu ja Laiuse all, kuid sõjakäik nurjus.
1560. aasta jaanuari algul tungisid venelased Tartu piiskopkonnast Cesvaine, Smiltene ja Trikata peale, ning röövisid ja põletasid ümbruskonnas. 3. aprillil röövisid Trikata ametkonnas Aluliina talupojad, kes olid omakorda venelaste poolt paljaks riisutud. Trikata varustusülem oli orduvasall Wolter van Plettenberg. Aprilli lõpus rüüstasid venelased Helme, Härgmäe ja Trikata piirkonda. Juuni lõpus kogunesid Liivimaa väed uuesti Volmarisse ja liikusid sealt edasi Trikatasse. Kohal oli peapiiskopi vägi ja ordu maamarssal, Kuramaa käskijad ja Sigulda komtuur kokku 400 ratsanikuga. Oodati appi ordumeistrit ja leedulasi. Taheti sooritada sõjakäiku Venemaale, kuid venemeelne hertsog Magnus segas vahele. Samas ei julgetud ka Valgas paiknevaid venelasi rünnata. Samal ajal käisid venelased jälle Trikata ümbruses röövimas. Järgmisel sügisel oli suur nälg Trikatas.
1560. aasta 1. augustil otsustati siiski Trikatast Valga poole liikuda. 2. augustil väike orduvägi ühes kogu sõjalise juhtkonnaga hävines kokkupõrkes Vene peaväega Luke linnuse all. Seal sai surma ka Trikata pealik Frans Lipperheide. Seda sündmust nimetatakse Härgmäe lahinguks.
1560. aasta novembris oli ordumeister Gotthard Kettler sunnitud Trikata ühes 5 teise linnuse ja piirkonnaga pantima Poola kuningale.
1561. aasta novembris alistus Liivimaa Vilniuses Poola kuningale, Trikata linnus läks Poolale ja sinna paigutati leedu väekontingent.

Poola ja Rootsi aeg

1562 panditi Trikata koos mitmete teiste linnustega (Helme, Karksi, Härgmäe, jt.) Poola kuninga Zygmunt II Augusti poolt 120 000 riigitaalri eest Rootsi printsile ja Soome hertsogile Johannile. Viimane seadis nende linnuste üle asehalduriks krahv Johannes von Artzi. Hertsog Johann aga pandi kahtlaste tehingute eest Poola kuningaga oma venna, Rootsi kuninga poolt koduaresti. Trikatas resideeriv asehaldur hakkas vene tsaariga kauplema, et annaks linnused venelastele üle ning end nende kaitse alla, juhul kui üks linnustest talle omandiks jäetaks. Sobing tuli ilmsiks, asehaldur viidi Trikatast Riiga ja hukati seal. Poola kuningas võttis pandilossid enda kätte tagasi.  
1577. aasta 12. septembril asusid Vene väed tsaar Ivan Groznõi juhtimisel minema Võnnust (Cesis) Tartusse. Teel suundusid nad hertsog Magnuse teenistuses olnud poola-leedu garnisonidega mehitatud Rauna, Trikata ja Smiltene peale. Linnused alistusid tsaari esimese nõudmise peale ja kaitsjad said loa takistuseta Leetu taganeda. 
1582. aasta veebruaris, pärast Jam-Zapolski vaherahu, venelaste lahkumist ja Jan Zamoyski vägede poolt linnuste ülevõtmist, loodi märtsi keskpaiku Riias Poola kuninga Stefan Batory poolt Võnnu piiskopkond ja allutati Trikata linnuseringkond (nagu ka Asti, Volmari jt) koos mõisatega piiskopile ja tema kapiitlile.
1600 hõivasid linnuse Rootsi hertsogi Karl Södermanlandi väeüksused. Enamus Liivimaa aadlit kaldus toetama Rootsi hertsogit Karli, rittmeister Johann Anrepi ettepanekul püüdsid rootsi poolele üleläinud aadlikud koguneda Trikatasse.
1607. aasta juunis tungivad Rootsi väed saksa krahvi Joachim von Mansfeldi juhtimisel poolakate valduses olevale Liivimaale ja kuna Poola sõjavägi on Leedus laagris, hõivavad mõned linnused sealhulgas Trikata. Krooniku väitel oli rootslastel 2000 mehe ringis. 11. novembril vallutab 1000-meheline Poola väeüksus hetman Jan Karol Chodkiewiczi juhtimisel tagasi olulise tugipunkti Volmari. Trikatast on rootslased sunnitud vabatahtlikult lahkuma. 
1622 kinkis Rootsi kuningas Gustav II Adolf Trikata piirkonna kantsler Axel Oxienstiernale.
1641 moodustasid linnuselääni 10 mõisat kokku 51,5 aakriga ja need hõlmasid peaaegu kogu Trikata kihelkonna. Mõisate reduktsiooniga langes kogu omand jälle Rootsi riigile tagasi. Varem oli osa mõisaid eravaldustes.
1688. aastast pärineb Johannes H. Keltschi joonistatud plaan, millest saab järeldada, et põhiosas on müürid ja väravad säilinud.

Linnus tsaariajal ja hiljem

1725. aasta 25. septembril kinkis Vene keisrinna Katariina I linnuselääni Liivimaa rüütelkonnale. Linnuse mahajätmise aeg ei ole teada.
XVIII sajandi lõpus tehtud Johann Christoph Brotze joonistusel on näha ainult varemed.
1830 on markiis Paulucci albumis oleval Trikata pildil näha pealinnuse edelatiiva varemetesse ehitatud ja ilmselt kõrvalasuvale Trikata mõisale kuuluvat kelpkatusega vahvärk-magasiaita.
1889 korraldas Trikatas väljakaevamisi ajaloolane Karl von Löwis of Menar. Ta mõõdistas varemeid ja koostas ka linnuse plaanid. Asendiplaanil on näidatud ka vallikraavis eeslinnuse läänekülje varingurusu.

Ehitus

Trikata oli ordu Võnnu residentsi all – linnus. Linnus asetses peapiiskopkonna piiri lähedal ja koht oli juba Läti Hendriku ajal strateegiliselt tähtis. Siit viis Volmarist tulev maantee ordu idapoolsetesse valdustesse, Atselesse ja sealt edasi Pihkvasse ning samuti hiljem Atselest (Gaujiena) Alulinna (Alūksne). Otstarbe järgi oli tegemist teetõkke – ja majanduslinnusega.
Ehitusstiililt kujutab linnus endast looduslike pinnavormidega seotud mantelringmüürlinnust, mis asub 10 m kõrgusel järsunõlvalisel kaldaneemikul ja mis on ülejäänud platoost ning hiljem põhja poole lisatud eeslinnusest eraldatud 18–20 m laiuse kraaviga. Ka eeslinnust ümbritseb põhja poolt vallikraav. Selline linnusetüüp oli iseloomulik XIII sajandi Liivi ordu Keskmaa – linnustele ja samasse gruppi kuulusid ka Volmari, Ruhja ja Helme, osaliselt segatüübina ka Karksi ja Asti. Linnus tugines müüri ja kõrguskaitsele, algselt tornid puudusid. Jõge üles paisutades oli võimalik lisada ka veekaitse. 
Linnuse põhiplaan kujutas endast ebaregulaarset hulknurka. Linnusemüürid olid ehitatud põllukividest ja olid 1,7 – 1,8 m paksud, linnuse lõunaküljel vastu jõge ainult 1,3 m. Vanimad müüriosad on ehitatud suurtest põllukiviplokkidest, mis annavad müüritisele arhailise ilme. 
Pealinnuse alal paiknesid mantelmüüri vastu ehitatud 3 hoonekorpust – elublokk ida – ja edelatiivas ning majandusblokk lääne – ja loodetiivas. Nagu näitavad jäljed palgiotstest müürides, olid need osaliselt puidust. Nende vahele moodustus küllaltki avar lossi siseõu. Linnuse idaküljele on tõenäoliselt XIV sajandil ehitatud väike danskerilaadne rajatis. Kas samal sajandil või veidi hiljem on kõrgendatud osasid müüre, millistel veel lõike rinnatisest või kaitsekäigust näha on ja mis oma kujult ei ole kooskõlas XIII sajandiga. XV sajandil ehitati kirdenurka peavärava kaitseks võimas poolkuu – kujuline rondeel läbimõõduga 15 m ja seinapaksusega 2,2–2,7 meetrit. Praeguseks hävinenud pealinnuse värav oletatakse olevat asunud põhjapoolses müüris ümartornist vasakul. Pealinnuse lõunaküljel oli väike väljapääs Abuli jõe äärde. Pealinnusest edelas üle jõe on näha seal asunud vana sillapea. 
Eeslinnusesse oli 2 sissepääsu – läänes ja põhjas, üle vallikraavi viisid sillad. Nii ees – kui pealinnuse territooriumile ehitati XVIII ja XIX sajandil mõned majandushooned.

Praegune seisukord

Müürid on säilinud üsnagi ulatuslikult lõunapoolses pealinnuses kohati umbes 5 m kõrgustena, ka võimsast väravatornist on küllaltki palju alles. Põhja pool asunud eeslinnusest on leida mõni üksik müürilõik.

Ajaloolised joonistused linnusest

Johann Christoph Brotze joonistusi