Šariaat

Šariaat (araabia keeles شريعة sharī‘ah) on Koraanil ja sunnal põhinev islami usu-, õigus- ja moraalinormide kogu.
Sõna sharī‘ah algne tähendus on 'teekond joogikohta'. Šariaadi tänapäevane mõiste pärineb Koraanist (s 45:18), kus sharī‘ah tähendab seadust, mille on ilmutanud Jumal.
Šariaat kerkis esile Araabias ja islamimaades 7.–12. sajandil. See sätestab üksikisiku ja kogu ühiskonna käitumisnormid. Rituaalsed tavad, nagu näiteks igapäevane palvetamine, almuse andmine, paastumine ja palverännak on väga olulised šariaadi osad. Šariaat on väga erinev Eesti õigussüsteemist, kuna lisaks moraalsetele käitumisnormidele hõlmab see ka spetsiifilist maailmavaadet ja on islamis püha paradigma, mis põhineb ilmutustel.
Šariaadi tõlgendamise, süstematiseerimise ja rakendamisega tegeleb islami õigusteadus fikh. Šariaadi õpetuste ja usuküsimustega tegelevad vaimulikud juristid ulamad. Tariqat ehk inimese sisemise usklikkuse õpetust järgivad dervišid.
Šariaat koosneb õiguse aluspõhimõtetest ning nende arendustest. Seda eristatakse nn iemdis'test, millel puudub pärimuslik alus. Šariaadi sätted jaotatakse tavaliselt usku puudutavaiks (ibādāt), mis on enamasti kõigis usulahkudes ühised, ja inimestevahelisi suhteid käsitlevaiks (muʿāmalāt). Viimased hõlmavad nt maksustamist, lepingute sõlmimist, abielusuhteid, pärimist, kuritegusid ja karistusi, riigikorraldust, sõjapidamist ja suhteid teiste riikidega, asjaajamist, kohtukorda ning inimeste tegude hindamist. Aja jooksul on välja kujunenud mitmeid tõlgenduslikke tavasid ja koolkondi. Seaduste rakendamisel on olnud määravad kohalikud tavad (šariaati rakendatakse enamasti koos tavaõigusega) ning riiklikud huvid. 19. sajandi teisel poolel hakkasid šariaati mõjutama ka Euroopa õigussüsteemid. Osmanite riigis eemaldus šariaat oluliselt riigi-, kaubandus-, haldus- ja kriminaalõiguse valdkonnast. Tänapäeval on paljudes islamimaades (nt Saudi Araabias, Pakistanis, Iraanis ja Sudaanis) šariaadi ulatust püütud taas laiendada.

Šariaadi osad

Šariaadil on kolm komponenti: usk, iseloom ja teod. Vaid väike osa "teo" alla kuuluvaist reeglitest seostub seadusega. Teod hõlmavad usuga seotud toiminguid nagu palvetamine, paastumine, palverännak ja teiste inimestega seotud tegusid, nagu abielu, kuriteod või äri.
Usu komponent käsib moslemitel uskuda Jumalasse, inglitesse, prohvetisse, ilmutustesse ning teistesse usu metafüüsikalistesse ja -füüsilistesse aspektidesse.
Iseloomu puudutavad reeglid käsivad moslemitel püüelda alandlikkuse ja lahkuse poole ning hoiduda valetamisest ja uhkusest.
Mõningaid teiste inimestega seotud tegusid võib reguleerida riik, samas teod, mis on seotud Jumalaga (kaasaarvatud usk ja iseloom) on indiviidi ja jumala vahelised. Hoolimata sellest on mõned islamiriigid šariaadi usu, iseloomu ja tegude komponentide poolt seatud ettekirjutuste rikkumised kriminaliseerinud.

Šariaadi ajalugu

Algne ühtne islamiusk killustus erinevate tõlgenduste ja võimutülide tagajärjel. Esimesena eraldusid haridžiidid, 660. aastatel jagunesid islamiusulised sunniitideks ja šiiitideks. Enamik islamiusulisi kuulub tänapäeval sunniitide hulka ning on suhteliselt ühtsed. Šiiidid seevastu jagunesid omakorda, arenedes mitmeteks erinevateks usulahkudeks. Arvukaimad on imamiidid ja ismailiidid.
Islami õpetuse ja usuliste institutsioonide areng stabiliseerus 11.–12. sajandil. Sellest ajast pärinevad islami jurisprudents (fikh), teoloogia (mõjukaim on al-Azhari koolkond) ning vaimuliku hariduse süsteem (medrese). Sel ajal kinnistusid ka vaimulike võimu piirid ning ühtlustati šariaadi usukäsitlus ühiskonnas.
Šariaat süstematiseeriti umbes 8.–10. sajandil. Umbes 200–300 aastat hiljem sai Muḩammad oma esimese ilmutuse. Usutakse, et 10. sajandi lõpuks olid peamised šariaadi komponendid suuremas osas paika pandud. Muutused islamiühiskondades tingivad ka šariaadi tõlgenduse pideva muutumise, mis on väljendatud fatwades ning õiguslikes arvamustes.

Halal-sertifikaat ja haram

Halal tähendab araabia keeles 'seaduslik'. Terminit halal kasutatakse tavaliselt kirjeldamaks millegi kohta, mida moslemid tohivad süüa, juua või kasutada. Lubatud toodetel on halal-sertifikaat. Halal'i vastand on haram, mille alla kuuluvad näiteks sealiha ja selle subproduktid; valesti tapetud või enne rituaalset tapmist surnud loomad; loomad, keda pole tapetud Allahi nimel; kiskjad ja väljapoole ulatuvate kõrvadeta maismaaloomad; veri ja verest valmistatud toidud; alkohol ja teised mõnuained.

Perekonnaõigus

Islami õiguses on perekonnasuhted patriarhaalsed. Isadel on õigus sõlmida nii oma alaealiste kui ka täisealiste tütarde eest abieluleping, välja arvatud juhul, kui tütar on varem juba abielus olnud. Sellisel juhul on vajalik tütre enda nõusolek, kuid isegi siis peab isa või teine meessoost nn abieluvalvur tema eest lepingu sõlmima. Šiiitide ja Hanafi harude kohaselt võib meessoost eestkostja tütarlapse eest abielulepingu sõlmida vaid juhul kui ta on alaealine. Täiskasvanud naised sõlmivad abielulepingu ise, kuid abieluvalvur võib lasta abielu tühistada, kui naine on abiellunud mehega, kes on madalama sotsiaalse staatusega.
Meestel on õigus abielluda kuni nelja naisega. Mees on abielludes kohustatud naisele maksma mõrsjaluna. Ta on kohustatud oma naist toetama eeldusel, et naine on talle kuulelik mitte ainult majapidamises, vaid ka sotsiaalsetes tegevustes ning käitumises. Naine, kes mehele ei kuuletu ja kodust lahkub, loobub oma õigusest ülalpidamisele. Lahutus võib toimuda poolte kokkuleppel, kui naine maksab abikaasale enda vabastamise eest rahalist tasu. Peaaegu kõigis islamikoolkondades leitakse, et naisel on lahutuse soovimiseks õiguslik alus, kui mees on rikkunud abielu tingimusi, näiteks olnud naise vastu julm, ta hüljanud, või ei suuda teda ülal pidada. Ainult mehel on õigus ühepoolselt abielu lõpetada naisest lahti ütlemisega (ṭalāq). Ṭalāq on kohtuväline protsess ja mehe põhjusi lahutamiseks ei kontrollita. Kui mees ütleb naisest lahti kolm korda, loetakse abielu lahutatuks. Kui lahti öeldud on ainult üks kord, siis võib mees kolme kuu jooksul oma ütluse tagasi võtta. Juhul, kui naine on rase, on mehel õigus ṭalāq tagasi võtta kuni lapse sünnini.
Laste eestkoste, ülalpidamine ja pärimisõiguse sõltub nende seaduspärasusest. Seaduslikud on ainult abielusiseselt eostatud lapsed. Sunni õiguses ei ole isa ja tema ebaseadusliku lapse vahel mingisugust õiguslikku suhet, kuid laps ja tema ema on õiguslikult seotud. Eestkosteõigus (kontroll hariduse ja abielu üle) ning alaealiste laste vara kuulub peres isale või meessoost sugulasele. Kui vanemad on lahutatud, kuulub laste eestkosteõigus emale või emapoolsetele sugulastele.