Armeenia kirjandus

Piltkiri

Armeenia territooriumil Geghama mägedes on esiaegseid piktogramme, mis kujutavad inimesi ja loomi.

Templikirjandus

Arvatakse, et armeenlased kasutasid juba 3.–1. sajandil eKr templiraamatute ja kroonikate kirjutamiseks "preestrikirja". Sellest kirjast pole mälestisi, sest need hävitati seoses kristluse omaksvõtuga; templikirjanduse sisust on Movses Horenatshi vahendusel säilinud paarkümmend rida. 1.–2. sajandil pKr elas ajaloolane preester Voghjump, kellest teatab Movses Horenatshi. Voghjump kirjutas ajalooraamatu "Templilood". Pole teada, mis keeles ta selle kirjutas. 3. sajandil tõlkis süüria õpetlane Bardesanes selle süüria keelde ja vanakreeka keelde.

Vanaarmeenia kirjanduse kuldajastu: 5. sajand

Vanaarmeenia kirjandus hakkas arenema alates 406. aastast pKr, kui õpetlane ja kristluse jutlustaja Mesrop Maštotsh lõi tänapäeva armeenia kirja. 5. sajandil tekkinud armeenia kirjandus hakkas küllaltki kiiresti arenema originaalse ja žanrirohkena. Varakeskajal loodi nii ilmalikke kui ka vaimulikke teoseid (traktaadid, kõned). 5. sajandit peetakse armeenia kultuuri kuldseks ajastuks.
5. sajandi kirjanduses on eriti väljapaistval kohal historiograafia žanr. Selle eripära ilmnes juba selle arengu alguses ning säilis hiliskeskajani: mastaapsus ja ajalooliste reaalide laialdane valgustamine, Suur-Armeenia vaatlemine rööbiti teiste maade ja rahvaste ajalooga, mis annab neile töödele erilise, rahvuse piire ületava väärtuse. Vanaarmeenia historiograafias säilis hulk (mõnikord unikaalseid) andmeid Bütsantsi, Pärsia, araablaste, ristisõdijate kohta jne.   
Kronoloogiliselt esimeseks historiograafia mälestiseks peetakse Korjuni "Maštotshi elu", mis on kirjutatud 440ndatel ja mida peetakse armeenia kirjanduse esimeseks originaalmälestiseks. Agathangeghosi ajalugu jutustab 4. sajandi alguse sündmustest ning on pühendatud kristluse riigiusundina vastuvõtmise ajaloole Armeenias. 5. sajandi teisest poolest pärineb Jeghiše töö "Vardanist ja armeenia sõjast", mis on pühendatud armeenlaste Pärsia-vastasele ülestõusule 449–451. 470ndatel kirjutas Phavstos Bjuzand "Armeenia ajaloo". Ajastu armeenia kirjanduse tipp on Movses Horenatshi "Armeenia ajalugu". See oli esimene armeenia autor, kes kirjutas täiemõõdulise Armeenia ajaloo iidsetest aegadest kuni omaenda eluajani. Töö on kirjutatud 480. aastatel. Armeenia historiograafia klassikalise perioodi lõpetab Lazar Parpetshi "Armeenia ajalugu". Need tööd on nii Armeenia kui ka Gruusia ja Iraani ajaloo tähtsad allikad.
Vanaarmeenia kirjandus on tihedalt seotud kiriku ja teoloogiaga. 5. sajandi kirjanduse kõige olulisem teoloogiline töö on ajavahemikus 441–449 kirjutatud Jeznik Koghbatshi "Jeghts agandotsh" ("Sektide kummutus"), üks vanaarmeenia kirjanduse meistriteoseid. Samal ajal on loodud patristiline teos "Paljuütlevad kõned", mille autoriks peetakse Mesrop Maštotshi. 5. sajandi lõpus kirjutas Hovhannes Mandakuni "Kõned", milles on väärtuslikke andmeid tolle aja ühiskondlik-kultuuriliste ettekujutuste kohta. Mambre Vertsanoghi peetakse 3 homiilia autoriks.
Juba 5. sajandil puhkes õide luule, mis tol ajal oli veel kiriklik (vaimulikud hümnid). Kõige väljapaistvamad šarakanide (vaimulike hümnide) loojad olid Mesrop Maštotsh, Hovhannes Mandakuni, Stephanos Sjunetshi vanem ja mõned teised, kelle looming pani aluse järgnevate sajandite armeenia luulele.

6.–9. sajand

6. sajandi kõige tähelepanuväärsem ajalooteos on Athanas Taronatshi "Kronograafia". Petros Sjunetshi arendas kirikliku luule traditsioone. Sel ajal elas suurim varakeskaja armeenia filosoof uusplatoonik Davith Anhaghth, kelle teosed on ka kõrge retoorikakunsti eeskujud. 6. sajandist on säilinud teoloogiline kogumik "Läkituste raamat", kuhu on kogutud vanaarmeenia autorite Hovhannes Gabeleantshi, Movses Jelvardetshi, Grigor Kherthoghi jt teosed. Armeenia kirjavara arengu seisukohast on tähelepanuväärsed ka Abraham Mamikoneitshi tööd. Vanim Armeenia illustreeritud käsikiri Etšhmiadzini evangeliaar (589), rikkalikult köidetud ja kaunistatud elevandiluuga.
7. sajandil oli uus tõus armeenia historiograafias. Sebevos lõi kapitaalse ajalooteose "Keiser Herakleiose lood", Hovhan Mamikonjan kirjutas "Taroni ajaloo". Tähelepanuväärne on ka asjaolu, et Sebevosil ilmus esimest korda Hosrovi ja Širini süžee.
Arenes ka ilukirjandus. 7. sajandi lõpus kirjutas Davtakh Kherthogh oma kuulsa eleegia "Itk suurvürst Dživanširi surma puhul", armeenia ilmaliku vanima säilinud mälestise. See on 36 stroofist koosnev akrostihhon armeenia tähestiku tähtede arvu järgi.
7.–9. sajandil arenes eriti poleemiline proosa ja kiriklik luule. Dogmaatilises kirjanduses on tähtsal kohal kogumik "Usu juur", mille lõi 620ndatel Hovhan Majravanetshi. Sellesse on kogutud Chalkedoni kirikukogu vastased teosed ja usulised laulud
. 6. ja 7. sajandi vahetusel kirjutas Vrthanes Kherthogh traktaadi "Pildirüüstest". 7. sajandil elas Anania Širakatshi, kes lõi hulga teoseid mitmes teaduse ja filosoofia valdkonnas.
8. sajandi kõige kaalukam teos on Gevondi "Kaliifide ajalugu", mille ta lõpetas 790. aasta paiku.
Lõputud sõjad põhjustasid naaberrahvaste omavahelise kultuurisuhtluse ja kirjanduse languse. Alles rahu ja heaolu ajastu, mis algas Bagratuni dünastia (895–1100) valitsusajaga, tõi kaasa kirjandusliku õitsengu. Selle ajastu armeenia kirjanduse kõrgelt hinnatud autor oli pühaNareki Grigor (Grigor Narekatshi, u 945–1005), lihtne munk ja paljude tekstide autor. Tema poeetilist ja müstilist "Nutulaulude raamatut" peetakse selle žanri maailmakirjanduse meistriteoseks, armeenia rahvale on see pühakirja kõrval tähtsuselt teine raamat.

10.–12. sajand

Olulise tõuke kirjanduskultuurile andis kreeka ning teiste iidsete keelte tõlkimine. Selle töö käigus mitme sajandi vältel kogunes suur hulk kirikulaule, millee eleegilised salmid väljendasid alistatud rahva valu, ajaloolisi töid, suuri teadustööde kollektsioone matemaatika, astronoomia, meditsiini jm aladelt, paljudel juhtudel on algne tekst kadunud. Armastusluule žanri esindajad: Hethum II (surnud 1307), Vardan Haykazn (12. sajand). Kirikulaulude autorid: Petros Getadardz (11. sajandil), Nerses Shnorhali ja Lambronatsi (12. sajand).

13.–14. sajand

Religioosset luulet ning loodus- ja armastuslüürikat kirjutasid Hovhannes Jerznkatshi (Pluz) (13. saj.), Kostandin Jerznkatshi (13.–14. sajandi vahetusel), Hatšhatur Ketšharetshi (13.–14. sajandi vahetusel), Arakhel Sjunetshi (14.–15. sajandi vahetusel).

15.–16. sajand

15. sajandil trükiti esimene armeeniakeelne raamat, seda küll Veneetsias. Veneetsias trükiti 1509–1513, hiljem ka Roomas ja Milanos. Üldiselt täheldati aga nii laiemalt kultuuri kui ka kirjanduse stagnatsiooni.
Nn rahvaluules arenes ometi hea armeenia keel, kuigi kirjutati igapäevastel teemadel. Trubaduur Nahapet Khutšhak (surnud 1592) kirjutas peeni armastuslaule. Sama žanri viljelesid veel Hovhannes Thlkurantshi (15.–16. sajandi vahetusel), Mkrtitšh Naghaš (u. 1390-1475), Grigoris Aghthamartshi (1480/90–1580/87), Minas Thohhathetshi (1510–1620), Stepanos Thohhathetshi (1558–1630)

17.–18. sajand

18. sajandil andis armeenia kirjandusele otsustava tõuke Mekhitarí orduvendade tegevus – klassikaliste tekstide uurimine ja tõlkimine ning trükkimine. See tõstis ka armeenlaste endi kirjanduse hoogu ja kvaliteeti, puhastati armeenia keel võõrmõjutustest. Seda perioodi armeenia kirjanduses tuntakse kui "Armeenia renessanss".
Eremia Chelebi Keomurdjian (1637–1695), erudeeritud paljudes valdkondades ning mitmete teoste geograafia ja ajaloo alaste teoste autor.
Konstantinoopolis andsid oma panuse kirjanduse taaselustamisele patriarh Kolot (1678–1741), Hakob Nalian (1701–1764) ja teised vähem tuntud kirjanikud. Nende mõju ulatus veel ka järgmise sajandi alguses töötanud kirjameestele. Ka tekitasid uued suunad armeenia kirjanduses huvi "uute aasia suundade" vastu.
18. ja 19. sajandi vahetusel, sai Mekhitari õppeasutus tuntuks neoklassikaliste suundadega. Olulisem Isa Arsen Bagratuni (1790–1866), eepose Vägilane Hajk autor.
Rahvalaulik Sajath-Nova (1712–1795) oli tuntud ka Itaalias, valdas ka gruusia, aserbaidžaani ja türgi keelt. Armastuslaule kirjutasid Hovnathan Naghash (1661–1722), Ghunkianos (1780/86–1841).

19.–20. sajand

19. sajandi teine pool, kuni umbes 1890. aastani, oli nn üleminekuperiood. Kirjandus hakkas pöörama tähelepanu armeenia rahva poliitilisele olukorrale ja armeenia rahvale võõrvõimude põhjustatud kannatustele. 19. sajandi luules olid olulised kristliku vaimsuse ja kodumaa teemad, motiivid populaarsetest Armeenia keskaja lauludest. Mekhitari koolkonna missiooniks sai pakkuda vaimset ja kultuurilist toetust Armeenia rahvale. Isa Ghevond Alishan (1820–1901) andis oma viljaka tegevusega olulise panuse Armeenia renessanssi. Teda peetakse romantismi aluse panijaks armeenia kirjanduses, suurim panus viie köiteline luulekogu, ilmunud 1857 ja 1858 vahel.
Sel ajajärgul kirjutasid näiteks luuletaja Mkrtich Peshiktashlian (1828–1868), Lääne-Armeenia romantismi esindaja, luuletajad Tovmas Terzian (1840–1909) ja Petros Durian (1851–1872).  
Kõige suuremaks rahvuspatriootiliseks kirjanikuks tõusis sel perioodil Hakob-Melik Hakobian (1835–1888), tuntud ka Raffi nime all.
Hovhannes Teroyents (180?–1888) kirjutas 150 raamatut, sh avaldatud või avaldamata tõlkeid teoloogia, matemaatika ja loodusteaduste, filosoofia ja ajaloo alal. Khachatur Abovian (1804–1848) kirjutas eleegilise tragöödia proosa meistriteose, mis ilmus postuumselt 1858. aastal. Teda peetakse kaasaegse armeenia kirjanduse isaks.
20. sajandi teisel poolel toimus kirjanduses järk-järgult üleminek romantismilt realismile. Ärev poliitiline olukord mõjus halvasti ka kirjandusele, mis 1908-ndaks paranes, kuid sai jälle tugeva tagasilöögi genotsiidi aastatel. Sellel ajal elas ja tegeles loominguga tuntud luuletaja Daniel Varujan (1884–1915). Andis välja viis luulekogu, milles kasutatud lüürilist armeenia keelt ja milles arutles Armeenia inimeste dramaatilise võitluste ja püüdluste teemal.
Kui Armeenia sai 1920. aastal Nõukogude Liidu osaks, algas uus kord, kus kirjandust kontrollis Moskva keskvalitsus. Sellises olukorras sai traditsioonide, eelkäijate ja uue kirjanduse vahendaja rolli Eghishē Charents, kes domineeris Nõukogude Armeenia kirjanduses seitsekümmend aastat ja Aksel Bakunts, kelle jutustused ja novellid on ilmunud ka eesti keeles.
Revolutsioonilist retoorikat suutsid vältida luuletajad Hamo Sahian, Hovhannes Shiraz ja Paruyr Sevak, kirjanikud Ludvik Durian ja Razmik Davoyan, Hendrik Edoyan, Hovhannes Grigorian ja Slavik Çiloyan.
Armeenia diasporaa omab viljakat kirjanduselu. Alates 19. sajandist on viljeletud praktiliselt kõik kirjandussuundi, sümbolismist sürrealismini. Luuletaja Vahan Tekeyan (1878–1945), tuntud psühholoogilise eneseanalüüsi poolest, postsümbolist Aharon Taturian (1886–1965), Nikoghayos Sarafian (1902–1972). Lähis-Ida kriisi tõttu emigreerunud Vahe Oshakan (Aleppo, 1920), Istanbuliots Zahrat (1924) ja Zareh Khrakhuni (1926), värvikas luuletaja Zulal Gazanjian (Kazandjan) (Mussa Dagh, 1936) ja Grigor Plëtian (Krikor Beledian) (Beirut, 1945).