Jüri Krjukov

Perekond

Jüri oli peres teine poeg, tal oli 7 aastat vanem vend Oleg. Ema Maria (1. detsember 1910 – 17. august 1997) oli Jüri sündides 43-aastane. Ema töötas juuksurina. Teatriteadlane Reet Neimar on öelnud, et Jüri rääkis lavakunstikateedrisse sisse astudes oma emast ilusasti, hellusega, ilma igasuguse iroonia ja poosita. See oli noorte poiste seas küllalt erandlik suhtumine.
Isa Igor Krjukov (8. juuni 1907 – 25. veebruar 1955) suri, kui Jüri oli kõigest kuuekuune. Igori isa oli Aleksei Krjukov. Igor oli Eesti Vabariigi ajal käinud Tartu Ülikoolis, pärast sõda oli ta kommunist ja Ministrite Nõukogus teenistuskirjas, ta oli ministri asetäitja.
Vanem vend Oleg Krjukov (3. detsember 1947 – 14. detsember 1983) lõpetas Moskva Polügraafia Instituudi, töötas trükikojas, lõpuks oli koondise Eesti Trükitööstus peadirektor. Oleg ise ütles, et tema on Jüri välja koolitanud, et Jüri on kõik temalt õppinud.
Jüri Krjukovi esimene abikaasa oli Urve Krjukov. Teine abikaasa oli Inge Krjukov. Nende poeg Aleksander Krjukov (sündinud 1982) on õppinud Tallinna 2. Keskkoolis ja pedagoogikaülikoolis raadiorežiid. Kolmas abikaasa Ülle Toming on laulja ja näitleja.

Elulugu

Lapsepõlves polnud Jüri eesmärk näitlejaks saada. Ta lõpetas 1972. aastal Tallinna 7. Keskkooli.
1976. aastal lõpetas ta lavakunstikateedri 7. lennu. Õpetajaks oli Voldemar Panso. Seejärel oli ta Eesti Draamateatri näitleja. Tema üks tuntumaid rolle on Salomon Vesipruuli osa telelavastuses "Kuulsuse narrid". Esimene filmiroll oli filmis "Reisija "Ekvaatorilt"" (mis esilinastus 1. aprillil 1969) Gorki-nimelises Filmistuudios.
Pea terve elu elas ta Tallinnas emakodus Vambola tänaval. Elu lõpupoole oli ta sunnitud kodu vahetama.
1996. aasta augustis avastas Jüri keele alt kühmu. Ta läks kurguarsti juurde ja tal diagnoositi stomatiit. Kaks nädalat määris ta kasvajat jodinooliga. Hiljem võetud proovitükk näitas siiski midagi muud – vähieelset seisundit. 18. oktoobril 1997 Jüri Krjukov suri. Ta oli vaid 43-aastane.

Iseloomustus

Jüri oli särav, sarmikas, natuke pealiskaudne, äärmiselt temperamentne, vaimukas. Ta tegi kõiki oma kohustusi ja tegemisi kirglikult, mängis kui ka pidas pidu, väga avatud natuur. Koolis oli lavastajate poolt väga nõutud ning ka Panso töötas temaga hea meelega, ta oli üks Panso lemmikuid. Musta huumori pooldaja, hiljem see mahenes. Pidas enda autoriteetideks ja õpetajateks esiteks Voldemar Pansot ning tema järel Helmi Tohvelmani ja Karl Aderit. Armastas rääkida anekdoote ning alati särada tähelepanu keskmes.

Krjukov endast

Jüri Krjukov: „Olin lapsepõlvest peale väga püsimatu ning ka koolis pidid õpetajad mu püsimatut loomust kannatama. Kui ma näiteks nägin koolis mõnd maali või kui me käisime klassiga Ermitaažis, siis ma tahtsin kohe kunstnikuks saada. Ja ma käisin üheksa aastat kunstiringis. Kaheksa aastat laulsin poistekooris. Aga seda ma küll öelda ei või, et ma unistasin näitlejaks saamisest.“ 
Jüri Krjukov vastab küsimusele „Miks lavakas?“: „Olen tihti mõelnud, miks ma sinna läksin. Mitmed põhjused langesid kokku. Esiteks, sel ajal oli hirmus tähtis see keskkooli keskmine hinne – ma ei oleks kuhugi mujale sisse saanud; teiseks, meie ajal oli see popp, minu jaoks olid Kunstiinstituut ja lavakateeder nagu vabaduse kehastus. /.../ Vaimsus kätkeb endas vabadust ja... vastupidi. Ja seda oli tunda. Ma ei hakka siin seletama, et see oli vaimne opositsioon või midagi taolist. Kuigi, kui laias laastus võtta, siis kogu kultuur oli sel ajal vastupanukultuur, rahva vastupanu kultuur. Ja selle vastupanukultuuri keskused koolipoisi silmis olid lavakunstikateeder ja Eesti Riiklik Kunstiinstituut. Vähemalt Tallinnas.“
Jüri Krjukov: „Esimese kursuse lõpul ütles Grigori Kromanov ausalt välja, et tema võttis mu, Pansol olnud kahtlusi. Nii et venelased omavahel... /.../ Sinna kooli sattumine – see on nagu astumine ühest maailmast teise. Muidugi, ma ootasin teistsugust maailma, aga enne ei teadnud ma isegi, mida ma just ootasin. Keskkool, mis seljataha jäi, tundus nagu halb unenägu, Panso kool avas sootuks teistmoodi maailma, nii toreda ja huvitava maailma. Ja see, kes ma olin keskkooli ajal... praegu ma võtan seda juba filosoofilise rahuga, aga siis, teatrikoolis, tundus see mulle õudne, mis mees ma varem olin olnud. Üks näide. Mu ema mõtles, et olen lolliks läinud, kui ma paar-kolm aastat sain konsis kõrgendatud stippi. Ema kartis, et laps on peast segaseks läinud, sest kuidas saab olla, et alati kahemees, ja nüüd õpib. Aga esimese kursuse lõpul, kui sain erialas kolme miinuse, ütles ema: „Ma ütlesin sulle eile, et korda üle!“ Mina olin superrõõmus, et üldse koolist välja ei visatud.“

Kolleegid Krjukovist

Anne Paluver: Panso Jurat päris alguses eriti vastu ei võtnud. Hiljem küll. Aga Panso oli tark, väga tark. Jura oli ju andekas. Panso kõige parem omadus oligi see, nüüd ma võin tagantjärele seda öelda: kui Pansole keegi meeldis, siis Panso sõimas ta näo lõplikult täis! Ja kui keegi jättis ükskõikseks, siis Panso lihtsalt ei tegelenud temaga...

Jüri Krjukov kui universaalne näitleja

Roman Baskin: „Mis tegi ta väga heaks näitlejaks, suureks näitlejaks – ta kandis tükki, tema peale võis lavastuse rajada, mida ülivähestega riskid teha. See juba on midagi – näitleja, kes veab. Ta tajus väga hästi konteksti. See näitlejatundlikkus oli tal... Ikka üsna absoluutne kuulmine näitlemise peale. Ampluaa ei olnud talle probleem, ta võis küsida, mis tuuris lugu läheb ja...Proff, ütleme nii – kui see tänapäeval üldse midagi tähendab. Ta oli mees, kes valdas tehnikat. Ma ei tea, kus ta selle tehnika oli ära õppinud, aga igal juhul tehnikat ta oskas. Ei mänginud pimesi, et huugab niisama, nii nagu torust tuleb, või et on ainult emotsioonid. Ta teadis küll, mis ta tegi, kuskil seljaajus see tal istus, keegi ütles talle kogu aeg, kuidas see värk käib, ei olnud midagi hirmjuhuslikku... Talle meeldis inglise teater, nii sageli kui ta seal käis. Inglise kool on ju eriti tehnika peal, tehnika võib olla isegi läbi näha – ta pidas sellest lugu, seda oli märgata. See on ikka kihvt, kui juhtumisi keegi midagi oskab. Tema teadis, et näitleja on oma rolli režissöör – täisprofi tunnus!“ 
Helgi Sallo: „Ma olin ju Jüri Krjukovit draamalavastustes näinud ja mind alati tabas tema musikaalsus! Ma ei oska seda sõnadesse panna, aga tema tekstirollid olid ka kohutavalt musikaalsed, ta tajus hästi ära temporütmid ja pausid, kus laiendada, kus hääl vabaks lasta, rublato´s... Alateadlikult ta tabas neid asju ikka lõpmata täpselt. Kui ta oleks instrumentalist olnud, ma arvan, et ta oleks ka väga suur kunstnik olnud. Ja kui nad Kibuspuuga siia „Estoniasse“ tulid, siis hirmsasti üllatas üks asi: lauljatel on alati probleem, et kui eelmängu ei ole, kuidas siis noot kätte saada; temal ei olnud üldse probleemi – lihtsalt võttis õhust, laulis, ja oligi õige. Kõik lauljad kes pärast samu osi mängisid, imestasid, et kuidas ta saab kohe pihta. Nii kui laulma hakkab, kohe õigest noodist! /.../ Ta rääkis teksti niimoodi, et tõesti just nüüd oli vaja muusikat juurde. Ja kui ta siis veel tantsima hakkas – mitte üheski kohas ei tekkinud kääre sinna vahele, et nüüd lõpetas näitemängu, nüüd hakkas laulma, nüüd tantsunumbrit esitama. Ideaalne žanri valdaja.
Mait Malmsten: „... Aga Jüris oli väärikust. Eks tema oli muidugi oma legendaarseid tempe juba üksjagu teinud ka. Aga minu ajal seda väärikust, selgroogu tal vaieldamatult oli. Tema vaikimine oli teatri ruumides tihtipeale väga kõnekas, kui olid segased meeleolud või pöördelised ajad, nagu siis, pärast vabariigi taasiseseisvumist juhtus. Väga paljud räägivad, annavad endast igatpidi märku, aga sellest on palju vähem tolku kui õigel ajal vaikimine.