Daodejing

Vaateid raamatule

"Daodejingi" 81-st peatükist puudutavad sügavalt filosoofiliselt ja otseselt vähemalt 20 sõjalisi küsimusi ning paljudes ülejäänutes kohtab taktika ja strateegiaga seotud olulistest kogemustest tulenevaid mõtteid. Seetõttu on raamatut alates Tangi dünastiast (618–907) kuni praeguse ajani peetud ka traktaadiks sõjakunstist. Sinoloog Vladimir Maljavin tsiteerib Shanghai 1977. aasta "Daodejingi" väljaandest: "See on sõjaline traktaat, mis ühendab endas Kevadete ja Sügisete ajastu sõjalisi kogemusi… Teos kannab sõjalise filosoofia üle kõikidele loodus- ja ühiskonnanähtustele." Selline käsitlus tundub Hiina sõjakunsti mittetundvatele inimestele võimatu. Ometigi juba esimene ja peamine sõjakaanoni teos "Sunzi" rõhutab seda, et parim väejuht võidab sõja võitlemata ja lahinguteta (3.) nii loomulikult, et see jääb märkamatuks. Parim sõjapidamisviis on jätta vaenlase vägi terveks (3.). Kõige halvem viis on see purustada. Parim on võita vaenlase mõtted juba eos, halvim rünnata ja piirata ta kindlusi. Hiina ja Lääne sõjakunsti erinevust on võrreldud go ja male erinevusega. Gos pannakse ühelaadseid nuppe suurele lauale juurde, males võtakse väikesel laual erisuguseid nuppe maha.
Hiina mõned praegusaegsed uurijad arvavad, et Laozi vahendas või pani ka mingil määral kirja šamanistlikku religioossusse (nende termin) kuulunud suuliselt edastatavat teksti (õpetust). Viidates seejuures ajaloolase Wu Sõmyangi (? arvatavasti ajaloolase Dongfang Li (1901–) teine nimi) teose "Xian-qin shi" osale "Zhu zi": "… see raamat pole loodud üldse mitte Ida Zhou ajal elanud Lao Dani poolt, kuna seda anti edasi juba iidsest ajast ning Lao Danini jõudnult pandi see kirja bambusel ja siidil." Üks esimesi taoismi nimetusi gui dao ('vaimude tee') tähistas algselt ka šamanistlikku praktikat.

Teksti kuuluvusest

Taoistlike "filosoofiliste" tekstide taga oli küllaltki kinnise esoteerilise traditsiooni edasiandmine õpetaja-õpilase liini pidi, kusjuures tähelepanu keskmes oli eriliste tehnikate või kunstide (shu) õppimine ja praktika. Ajapikku said need nimetuseks dao shu. Seetõttu ongi "Dao-de jingi" ja "Zhuangzi" peamiseks sisuks "tee kunstid" ("Zhuangzis" sageli "kaose isanda kunstid" hun-dun zhi shu). Nii nagu "Yi Jing" oli valitseva kihi valduses, nii olid seda alguses ka elu toitmise viisid (kehalis-vaimsete enesearendusmeetodite koondnimetus yang-sheng-fa – elu (ehk tekke) toitmise meetodid).
"Dao-de Jing" on oma toonilt teos valitsevale kihile oma ja teiste elu selliseks korraldamiseks, mis tagaks elu toitmise-kasvu. See on teos valitsejale, kes püüdleb läbi enesetäiustamise rahusse, et ühineda kogu elava kuluga. Selles on seetarvis kirja pandud üldised elulaadilised alused, praktilise teostamise põhiprintsiibid ja meditatiivse protsessi sisuline kirjeldus. Ent samas puuduvad konkreetsed tehnikad – neid peeti tõelisteks saladusteks.

Seotusest praktikaga

Taoistlikke praktilis-filosoofilisi (Laozi ja Zhuangzi) tekste ei saa vaadelda nagu kreeka puhtalt spekulatiiv-filosoofilisi tekste. Muu kas tagab nende (praktikate) tingimused ja eeldused, viib nendeni või järeldub neist. Seda kinnitab Laozi ja Zhuangzi tekstide vaatlus ka neile lähedaste selleaegsete tekstide "Guanzi", osa Mawangdui tekstide, "Huangdi Neijingi", "Lushi chunqiu" ja  "Huainanzi" kontekstis. Loogiliselt selge diskursiivse analüüsi asemel on praktikutele omaselt asetatud teadlikult suundus "udusele ja ähmasele", logose korra asemel on suundus kaosele. Tõde on olemas vaid tegevuses ja tegevuse tarvis. Tõelise tegevuse sisuks on aga mitte-tegevus – omapoolne toimimatus ja iseeneslikkus. Kaos on ka üks võtmesõnadest taoismi olemuse mõistmiseks. Ta ideaal on seotud "kaootilise korra ja hüvelise kaosega". "Kaose vana kunstidega".