Langobardide kuningriik

Lõpplahendus: Authari, Agilulf ja Theudelinde

Pärast kümmet aastat interregnumit oli vajadus tugeva tsentraliseeritud monarhia järele selge isegi kõige sõltumatumale hertsogitest; frangid ja bütsantslased surusid peale ning langobardid ei saanud enam lubada liiga muutlikku võimustruktuuri, mis oli kasulik vaid röövsaaki otsivatele marodööridele. Aastal 584 nõustusid hertsogid kroonima kuningas Klefi poja Authari ja loovutasid uuele monarhile poole oma varast (ja siis arvatavasti tegid uue haarangu säilinud roomlaste maavalduste vastu). Authari oli siis võimeline teostama langobardide ja nende asustuse reorganiseerimist stabiilsele kujule Itaalias. Ta võttis, nagu idagootide kuningad, tiitli Flavio, millega ta kavatses kuulutada end ka kõigi roomlaste kaitsjaks oma valdustes: see oli selge märk, Bütsantsi-vastase alatooniga, Lääne-Rooma keisririigi pärimisest.
Sõjalisest seisukohast alistas Authari nii bütsantslased kui ka frangid ja lõhkus liidu, täites sellega volituse, mille hertsogid olid talle andnud tema valimise ajal. Aastal 585 ajas ta frangid tänapäeva Piemontesse ja sundis bütsantslased esimest korda langobardide Itaaliasse sisenemise järel rahu paluma. Lõpuks hõivas ka viimase Bütsantsi kindluse Põhja Itaalias: Isola Comacina Como järves. Püsiva rahu kindlustamiseks frankidega püüdis Authari abielluda frankide printsessiga, kuid see kava ebaõnnestus. Siis pöördus kuningas (asjaolu, mis mõjutas kuningriigi saatust rohkem kui sajandi) frankide traditsiooniliste vaenlaste bajuvaaride poole, et abielluda printsess Theudelindega, kes vere poolest oli Leting (s.o. põlvnes Wachost, langobardide kuningast 510. ja 540. aasta vahel ja tegelasest, keda ümbritses legendi aura, kuningliku liini liige suure mõjuvõimuga langobardide üle). Liit bajuvaaridega viis leppimiseni frankide ja bütsantslastega, kuid Authari tõrjus tagasi frankide rünnakuid (aastal 588 ja taas aastal 590, vaatamata mõnele tõsisele tagasilöögile alguses). Authari ajastu tähistas Paulus Diaconuse järgi esimese sisemise stabiilsuse saavutamist langobardide kuningriigis.
Authari suri sel samal 590. aastal, arvatavasti mürgitamise tõttu paleevandenõus ja Paulus Diaconuse jäädvustatud legendi järgi otsustati troonijärglus uuel moel. Noor leskkuninganna Theudelinde, Baieri Letingi järeltulija, pidi valima troonipärija ja uue abikaasa, kelleks sai Torino hertsog Agilulf. Järgmisel aastal (591) sai Agilulf ametliku määramise langobardide nõukogult Milanos. Kuninganna mõju Agilulfi poliitikale oli märkimisväärne ja suuri otsuseid omistatakse mõlemale.
Pärast mõnede hertsogite mässu lämmatamist aastal 594 juba eos algatasid Agilulf ja Theudelinde oma võimu tugevdamise poliitika Itaalias, samas kindlustades oma piire rahulepingutega frankide ja avaaridega. Rahu Bütsantsiga rikuti süstemaatiliselt ja aastat 603 tähistas langobardide edu märkimisväärne taastumine. Põhja-Itaalias vallutas Agilulf teiste linnade seas Parma, Piacenza, Padova, Monselice, Este, Cremona ja Mantova, kuid ka lõunas vallutati Spoleto ja Benevento hertsogkonnad, laiendades langobardide valdusi.
Authari alustatud ja Agilulfi jätkatud kuningavõimu tugevdamine tähistas ka üleminekut uuele ideele, mis põhines kuningriigi stabiilsel territoriaalsel jaotusel hertsogkondadeks. Iga hertsogkonda juhtis hertsog, mitte vaid fara pealik, vaid ka kuninglik ametnik, avaliku võimu hoidja. Hertsogkonnad olid loodud strateegiliselt tähtsates keskustes, seega arendasid edasi paljusid linnu piki selle aja peamisi ühendusteid (Cividale del Friuli, Treviso, Trento, Torino, Verona, Bergamo, Brescia, Ivrea, Lucca). Avaliku võimu juhtimisel olid hertsogite alluvuses väikeametnikud, sculdahis ja gastaldo.
Uus võimu organiseerimine, vähem seotud klanni suhetega ning rohkem maa juhtimisega, tähistas verstaposti langobardide kuningriigi konsolideerimisel Itaalias, mis järk-järgult kaotas puhtalt sõjalise vallutuse iseloomu ja lähenes rohkem õigele riigile. Kaotajate (roomlaste) kaasamine oli vältimatu samm ja Agilulf tegi mõned sümboolsed valikud, mis olid suunatud samal ajal tema võimu tugevdamisele ja ladina päritolu rahva usalduse võitmisele. Tema poja Adaloaldi kaaskuningaks pühitsemise tseremoonial aastal 604, Bütsantsi kombe kohaselt, valiti pealinnaks mitte enam Pavia, vaid iidse rooma linna Milano ja suveresidentsiks Monza; lasi ennast kutsuda Gratia Dei rex totius Italiae ("Jumala armust kogu Itaalia kuningas", ja mitte enam Langobardorum rex, "Langobardide kuningas").
Selles suunas liikumisel avaldati tugevat survet, eriti Theudelindelt, pöörata langobardid, kes siiani olid veel suuresti paganad või ariaanid, katoliiklusse. Valitsejad püüdsid parandada ka Kolme peatüki skismat (kus Aquileia patriarh lõhkus ühtekuuluvuse Roomaga), säilitasid otsesed suhted paavst Gregorius Suurega (säilinud on tema ja Theudelinde vaheline kirjavahetus) ning edendasid kloostrite loomist, nagu püha Columbanuse asutatud klooster Bobbios.
Isegi kunst nautis Agilulfi ja Theudelinde ajal õitsengu hooaega. Arhitektuuri osas asutas Theudelinde San Giovanni Battista katedraali ja Palazzo Reale Monzas, samas loodi mõned kullast meistriteosed nagu Agilulfi rist, kana koos tibudega, Theudelinde evangeelium ja kuulus raudkroon.

Dünastiline kriis

Cunincperti surm aastal 700 tähistas dünastilise kriisi tekkimist. Cunincperti alaealise poja Liutperti trooniletõusu vaidlustas kohe Torino hertsog Raginpert, kes oli ka Baieri dünastia liider. Raginpert alistas Novaras Liutperti toetajad (tema õpetaja, Asti hertsogi Ansprandi ning Bergamo hertsogi Rotariti) ja asus 701. aasta algul troonile. Siiski suri ta vaid kaheksa kuu pärast, jättes trooni oma pojale Aripert II-le; Ansprand ja Rotarit reageerisid kohe ja vangistasid Ariperti, andes trooni Liutpertile tagasi. Aripertil omakorda õnnestus pageda ja kohtuda oma vastase õpetajatega. Aastal 702 alistas ta need Pavias, vangistas Liutperti ja hõivas trooni. Kohe pärast seda alistas ta lõplikult oma vastased: tappis Rotariti, kaotas tema hertsogkonna ja uputas Liutperti. Ainult Ansprandil õnnestus pageda, saades varjupaiga Baieris. Seejärel purustas Aripert uue mässu, mille korraldas Friuli hertsog Corvulus, ja oli võimeline teostama lepituspoliitikat, ikka katoliiklaste huvides.
Aastal 712 tuli Ansprand tagasi Itaaliasse, kaasas Baieris kogutud armee, ja põrkus Aripertiga kokku; lahing oli ebakindel, kuid kuningas näitas argust ja hüljati oma toetajate poolt. Kuningas püüdis põgeneda frankide juurde, kuid uppus Ticino jõkke, seda kaasaolnud kulla raskuse tõttu. Tmaga lõppes Baieri dünastia esindatus langobardide troonil.

Liutprand: kuningriigi kõrgpunkt

Ansprand suri pärast ainult kolme kuud valitsemist, jättes trooni oma pojale Liutprandile. Liutprandi valitsemist, pikimat kõigist langobardide valitsemistest Itaalias, iseloomustas peaaegu religioosne imetlus, mida rahvas osutas kuningale, kes paistis neile jultunud, julge ja poliitilise visiooniga; Tänu nendele omadustele pääses Liutprand kahest katsest oma elu kallale (ühe organiseeris üks tema sugulane Rothari) ja ta näitas mitte halvemaid omadusi oma pika valitsemisaja paljude sõdade läbiviimisel. Need väärtused on tüüpilised Liutprandi germaani päritolule, rahvuse kuningas, nüüd ülekaalukalt katoliiklane, saanud tiitli piissimus rex (vaatamata mitmetele katsetele võtta kontroll Rooma üle). Kahel korral, Sardiinias ja Arles'i piirkonnas (kuhu ta kutsuti tema liitlase Karl Martelli poolt), võitles ta edukalt saratseeni piraatidega, parandades oma mainet kristliku kuningana.
Tema liit frankidega, mida kroonis noore Pippin Lühikese sümboolne adopteerimine, ja avaaridega idapiiril lubas tal hoida käed Itaalias suhteliselt vabad, kuid varsti põrkus ta kokku bütsantslastega ja paavstiga. Esimene katse kasutada ära araablaste pealetungi Konstantinoopoli vastu aastal 717 tõi vähe edu; paavstile lähenemisest oli oodata pingete kasvu, mis põhjustas Bütsantsi maksuraha vähenemisest ja aastal 724 Ravenna eksarhi juhitud ekspeditsiooni mässulise paavsti Gregorius II nõrgestamiseks. Hiljem kasutas ta ära vaidlusi paavsti ja Konstantinoopoli vahel ikonoklasmi üle (pärast keiser Leo III seadust aastal 726) paljude eksarhaadi linnade ning Pentapolise ülevõtmiseks, esinedes katoliiklaste kaitsjana. Et mitte minna vastuollu paavstiga, loobus ta Sutri vallutamisest; siiski andis Liutprand linna tagasi mitte keisrile, vaid "apostlitele Peetrusele ja Paulusele", nagu Paulus Diaconus on viidanud oma teoses "Historia Langobardorum". See annetus, tuntud kui Sutri annetamine, sätestas õigusliku pretsedendi ilmaliku võimu omistamiseks paavstile, mis tekitas lõpuks Kirikuriigi.
Järgnevatel aastatel astus Liutprand eksarhiga liitu paavsti vastu, loobumata vanast liidust paavstiga eksarhi vastu; ta kroonis selle klassikalise topeltmängu rünnakuga, mis viis Spoleto ja Benevento hertsogkonnad tema võimu alla, saavutades lõpuks langobardidele soodsad paavsti ja eksarhi vahelised rahuläbirääkimised. Ükski langobardide kuningas ei olnud kunagi saavutanud selliseid tulemusi sõdades teiste võimudega Itaalia territooriumil. Aastal 732 õnnestus tema vennapojal Hildeprandil, kes oli tema troonijärglane, vaid korraks vallutada Ravenna, siiski aeti ta minema veneetslaste poolt, kelle kutsus kohale kohe varsti uus paavst Gregorius III.
Liutprand oli viimane langobardide kuningatest, kes valitses ühtset kuningriiki; pärast teda ei olnud ükski kuningas võimeline kõrvaldama opositsiooni ja valitsema ülimalt, ja tõepoolest, paljud hertsogite ülejooksmised ning pidevad äraandmised viisid täieliku lüüasaamiseni. Tema võimu tugevus ei põhinenud ainult isiklikel omadustel, vaid ka kuningriigi ümberkorraldamisel, mille ta võttis ette noorusaastatel. Ta tugevdas Pavia kuningapalee kantseleid ja määratles orgaanilisel viisil sculdahiste, gastaldode ja hertsogite territoriaalse pädevuse (õigusliku ja haldusliku). Ta oli ka õigusloomes väga aktiivne: kaksteist köidet tema poolt kehtestatud seadusi juhatasid sisse rooma õigusest inspireeritud õigusreformi, ta parandas kohtute tõhusust, kaotas veritasu ja üle kõige kaitses ta ühiskonna nõrgemaid osi (lapsed, naised, võlgnikud, orjad).
7. sajandil muutus järk-järgult ka kuningriigi sotsiaal-majanduslik struktuur. Rahvaarvu kasv viis varade killustumiseni, mis suurendas langobardide arvu, kes langesid allapoole vaesuspiiri, mida tõendavad seadused, mis mõeldud nende raskuste leevendamiseks. Seevastu mõned roomlased hakkasid sotsiaalsel redelil tõusma, saades rikkaks kaubanduse, käsitöö, elukutse kaudu või omandades maad, mida germaanlased ei olnud võimelised kasumlikult majandama. Liutprand sekkus ka sellesse protsessi, reformides kuningriigi haldusstruktuuri ja vabastades vaeseimad langobardid sõjalistest kohustustest.

Viimased kuningad

Hildeprandi valitsemisaeg kestis ainult mõned kuud, siis tõugati ta hertsog Ratchise juhitud mässuga troonilt. Episoodi üksikasjad pole selged, kuna Paulus Diaconuse oluline tunnistus lõpeb eloogiga Liutprandi surma kohta. Hildeprand pühitseti kuningaks aastal 737 Liutprandi raske haiguse ajal, kellele see üldse ei meeldinud ("Non aequo animo accepit", nagu kirjutas Paulus Diaconus), kuigi toibudes ta nõustus valikuga. Uus kuningas nautis vähemalt alguses enamuse aristokraatia toetust, arvatavasti suure monarhi tõttu. Friuli hertsog Ratchis, kes võttis temalt trooni, tuli pika monarhia-vastase mässutraditsiooniga ja kuningliku perekonnaga võistlevast perekonnast, kuid teisest küljest võlgnes ta oma elu ja hertsogitiitli Liutprandile, kes oli talle andestanud pärast vandenõu avastamist, mida juhtis tema isa Pemmo.
Ratchis oli nõrk valitseja: ühest küljest pidi ta loovutama suurema tegevusvabaduse teistele hertsogitele, teisest küljest pidi ta hoolitsema selle eest, et mitte ärritada franke ning üle kõige majordoomust ja de facto kuningat Pippin Lühikest. Kuna tal ei olnud võimalik usaldada traditsiooniliste struktuuride toetust langobardide monarhiale, otsis ta tuge gasindide hulgast, nimelt kaitselepingutega kuningat ümbritseva aadli ja eriti roomlaste hulgast, mitte-langobardi alamate hulgast. Need iidsete kostüümide uuendused, koos avaliku ladinameelse hoiakuga (ta abiellus roomlanna Tassiaga ja rooma kombe kohaselt; võttis tiitli princeps traditsioonilise rex Langobardorum asemel) võõrandasid üha enam langobardidest, mis sundis teda otsima tõelist meelemuutust, koos äkkrünnakuga Pentapolise linnadele. Paavst siiski veenis teda Perugia piiramisest loobuma. Pärast seda ebaõnnestumist kukkus Ratchise prestiiž kokku ja hertsogid valisid uueks kuningaks tema venna Aistulfi, kes oli juba tema järglane Cividale hertsogina ja nüüd, pärast lühikest võitlust, sundis teda Rooma põgenema ja lõpuks Monte Cassino mungaks asuma.
Aistulf oli hertsogite palju agressiivsema hoiaku poliitiline väljendus, kes tõrkus koostööst roomlaste aktiivsema osaga. Oma vallutuspoliitika jaoks pidi ta siiski sõjaväge suurendama, kuigi kergejalaväe allutatud seisundiga, kuhu kuulusid kõik rahvusgrupid kuningriigis. Sõjaväekohuslased olid kõik kuningriigi vabad mehed, nii roomlased kui ka langobardid; Aistulfi poolt välja kuulutatud sõjalised standardid mainivad mitmel korral kaupmehi, märk sellest, kuidas see klass oli nüüd oluliseks muutunud.
Esialgu saavutas Aistulf märkimisväärset edu, mis tipnes Ravenna vallutamisega (751); siin esitas kuningas, asudes eksarhi palees ja vermides raha Bütsantsi stiilis, oma programmi: koondada oma võimu alla kõik roomlased, kes seni veel keisri alluvad, neid mitte tingimata langobardidega ühte sulatades. Eksarhaat ei olnud homoloogiline teiste langobardide valdustega Itaalias (sellest ei tehtud hertsogkonda), vaid säilitas enda omapära kui sedes imperii: sel viisil kuulutas Aistulf end Itaalia roomlaste silmis Bütsantsi keisri ja tema esindaja eksarhi pärijaks. Tema sõjakäigud viisid langobardid peaaegu täielikule domineerimisele Itaalias, okupeerides (750–751) ka Istria, Ferrara, Comacchio ja kõik territooriumid Ravennast lõuna poole kuni Perugiani. Ceccano kindluse vallutamisega survestas ta veelgi paavst Stephanus II kontrollitavaid territooriume, samas Langobardia Minoris oli ta võimeline kehtestama oma võimu Spoletos ja kaudselt Beneventos.
Just nüüd, kui näis, et Aistulf oli võitmas kogu opositsiooni Itaalia pinnal, õnnestus Gallias Liutprandi perekonna usurpaatorite vanal vaenlasel Pippin Lühikesel Merovingide dünastia lõpuks troonilt tõugata, kukutades Childerich III ja saades kuningaks ka de jure. Paavsti toetus oli otsustav, kuigi läbirääkimised olid käimas ka Aistulfi ja paavsti vahel (mis varsti nurjusid), ning tehti ka katse nõrgestada Pippinit, ässitades tema vastu tema venda Karlmanni.
Ohu tõttu, mida tundis frankide uus kuningas, sõlmiti ametliku kuningaks pühitsemise eest Pippini ja Stephanus II vahel leping frankide Itaaliasse saabumiseks. Aastal 754 alistati frankide poolt langobardide armee, mis oli asunud kaitsele Susa oru suudmes. Aistulf, varjununa Paviasse, pidi nõustuma lepinguga, mis nõudis pantvangide andmist ja territoriaalseid loovutusi, kuid kaks aastat hiljem jätkus sõda paavsti vastu, kes omakorda kutsus frangid. Saanud jälle lüüa, pidi Aistulf nõustuma palju karmimate tingimustega: Ravenna tagastati mitte bütsantslastele, vaid paavstile, suurendades Patrimonium Petri ("Peetruse pärandus") tuumikala; Aistulf pidi nõustuma mingi frankide protektoraadiga, oma valduste territoriaalse ühtsuse kadumisega ja märkimisväärse hüvitise maksmisega. Spoleto ja Benevento hertsogkonnad asusid kiiresti liitu võitjatega. Aistulf suri varsti pärast seda rasket alandust, aastal 756.
Aistulfi vend Ratchis lahkus kloostrist ja püüdis, algul mõningase eduga, trooni tagasi saada. Ta astus vastu Desideriusele, kes oli Aistulfi poolt pandud vastutama Tuscia hertsogkonna eest ja resideeris Luccas; ta ei kuulunud Friuli dünastiasse, paavst ja frangid ei kortsutanud tema peale kulmu ja tal õnnestus saada nende toetus. Langobardid allusid talle, et ära hoida veel üht frankide saabumist, ning Ratchis veendi paavsti poolt tagasi Monte Cassinosse minema.
Desiderius taastas targa ja vaikse poliitikaga järk-järgult langobardide kontrolli territooriumi üle, kaasates taas roomlasi, asutades kloostrite võrgustiku, mida juhtisid langobardi aristokraadid (tema tütar Anselperga sai San Salvatore kloostri abtissiks Brescias), leppides kokku paavst Stephanus II järglase paavst Paulus I-ga ja saades nimelised valdused paljudes piirkondades tõeliselt oma võimu alla, nagu tagasinõutud lõunapoolsed hertsogkonnad. Ta rakendas ka juhuslikku abielupoliitikat, andes oma tütre Liutperga frankide põlisele vaenlasele Baieri hertsogile Tassilole (763) ja andes Pippin Lühikese surres teise tütre Desiderata (kes sai surematuks Alessandro Manzoni tragöödias "Adelchi" kui Ermengarde) tulevasele Karl Suurele, pakkudes talle kasulikku toetust võitluses oma venna Karlmanni vastu.
Vaatamata poliitilise keskvõimu õnne muutumisele esindab 8. sajand valitsemise kõrgpunkti, samuti majandusliku õitsengu perioodi. Iidne sõjameeste ja alamate ühiskond oli muutunud maaomanike, käsitööliste, talunike, kaupmeeste, juristide klasside elavaks koosluseks; ajastu nägi suurt arengut, sealhulgas majanduslikku, kloostrite, eriti benediktlaste, ja laiendatud rahamajanduse, mille tulemuseks oli pankurite klassi loomine. Pärast algusperioodi, mille ajal langobardi rahasüsteem tegi ainult bütsantsi müntide imitatsioone, arendasid Pavia kuningad sõltumatu kuld- ja hõberahasüsteemi. Benevento hertsogkond, kõige sõltumatum hertsogkondadest, omas ka sõltumatut vääringut.

Kuningriigi langus

Just siis, kui Desiderius oli aastal 771 valmis oma osava poliitika vilju lõikama, kavatsedes veenda uut paavsti Stephanus II nõustuma tema kaitsega, jättis Karlmanni surm Karl Suurele vabad käed, kes, olles nüüd kindlalt troonil, hülgas Desideriuse tütre. Järgmisel aastal pööras uus paavst Hadrianus I Desideriuse vastasparteist tundliku liitude mängu ümber, nõudes alasid, mida Desiderius ei olnud kunagi loovutanud, ja seega viies ta sõja jätkamisele Romagna linnade vastu. Karl Suur, kuigi ta oli just alustanud oma sõjakäiku sakside vastu, tuli paavstile appi, kartes Rooma vallutamist langobardide poolt ja järgnevat prestiiži kaotust. Aastatel 773 ja 774 tungis ta Itaaliasse – taas kord oli orusuudme kaitse nõrk ja langobardide seas oli eriarvamusi – ning olles ägeda vastupanu suhtes ülekaalus, vallutas ta kuningriigi pealinna Pavia. Desideriuse poeg Adelchis leidis varjupaiga bütsantslaste juures; Desiderius ja tema naine küüditati Galliasse. Karl kutsus end nüüd Gratia Dei rex Francorum et Langobardorum ("Jumala armust frankide ja langobardide kuningas"), teostades kahe kuningriigi personaaluniooni; ta säilitas Edictum Rothari, kuid reorganiseeris kuningriigi frankide mudeli järgi, hertsogite asemele tulid krahvid.

Historiograafilised seisukohad

Langobardide kuningriigi ajajärk oli, eriti Itaalias, devalveerunud, kui pikk barbaarsuse valitsemine keset "pimedat aega". Segaduse ja hajumise periood, tähistatud kuulsusrikka mineviku mahajäetud varemetega ja siiski uue identiteedi otsingutega.
Sergio Rovagnati defineerib jätkuvat negatiivset eelarvamust langobardide vastu "kui mingit damnatio memoriae", ühine sellele, mis antud sageli kõigile barbarite sissetungide peategelastele. Kõige viimased historiograafilised juhtjooned hindavad Itaalia ajaloo langobardide ajastu siiski suuresti ümber. Saksa ajaloolane Jörg Jarnut juhib tähelepanu kõigile elementidele, mis kujutavad endast langobardide kuningriigi ajaloolist tähtsust. Itaalia ajalooline kaheksjagunemine, mis on sajandeid suunanud Põhja-Itaaliat Kesk- ja Lääne-Euroopa suunas ning Lõuna-Itaaliat Vahemere piirkonna suunas, pärineb Langobardia Majoriks ja Langobardia Minoriks jagunemisest, samas langobardide õigus tingis pikaks ajaks Itaalia õigussüsteemi, millest ei taganetud täielikult isegi pärast rooma õiguse taasavastamist 11. ja 12. sajandi vahel. Langobardi keel (germaani keel) andis suure panuse itaalia keele kujunemisse, mis täpselt langobardide kuningriigi sajanditel küpses rahvaladina keelest lahku, võttes autonoomseid vorme.
Seoses langobardide mängitud rolliga tärkavas Euroopas näitab Jarnut, et pärast läänegootide kuningriigi kadumist ning frankide kuningriigi nõrkusperioodil Merovingide ajal oli Pavia võtmas juhtivat rolli läänes pärast lõpliku piiri määramist ladina-germaani lääne ja kreeka-bütsantsi ida vahel, rebides suure osa Itaaliast basileus'e võimu alt; langobardide tõusu Euroopas lõhkus siiski teravalt frankide kuningriigi sekkumine Karl Suure ajal, kes tekitas otsustavaid kaotusi langobardide viimastele kuningatele. Sõjaline kaotus ei vastanud siiski langobardi elemendi kadumisele: Claudio Azzara väidab, et "kujundati tegelikult sama Karolingide Itaalia, kui langobardide Itaalia, ühiskonna ja kultuuri koosseisus".