google/wiki40b huggingface dataset:
Aumeisteri mõis

Aumeisteri mõis ehk Cirgaļi mõis (saksa keeles Serbigal, varem Hofmeistershof, läti keeles Aumeisteru muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Aumeistri kihelkonnas. Praegu asub Lätis Smiltene piirkonnas Grundzāle vallas Aumeisteri asulas.

Ajalugu

Mõisa on esmakordselt mainitud aastal 1533, mil Riia peapiiskop Thomas Schöning andis Smiltene lossile kuulunud Serbigali maad õuemeister Meinhard von Schierstädtile. Selle viimase saksakeelsest ametinimetusest Hofmeister sai mõis ka ühe oma saksakeelsetest nimevariantidest, millest hiljem on tulnud lätikeelne Aumeisteri.
Aastal 1584 sai mõisa omanikuks Albert Fink. Aastal 1594 müüs ta mõisa Tiesenhausenitele. Aastal 1626 andis kuningas Gustav II Adolf mõisa Hülsenite valdusse, ent juba aastal 1634 muudeti see riigimõisaks. Aastal 1698 asus mõisa rentima major Johan Wulff, ent aastal 1728 anti mõis siiski Strohkirchide valdusse. Aastal 1737 läks 9000 taalri eest Wulfide valdusse, kuuludes neile kuni agraarreformini aastal 1920.

Mõisaansambel

Mõisa peahoone ehitas pärast 1750 parun Johann von Wulf ja peahoone ehitati ümber 1793. Pärast võõrandamist rajati hoonesse kool. Tänapäeval seisab peahoone kasutuseta. Hoones on osaliselt säilinud XIX sajandi teisest poolest pärinev interjöör. Teine tähtsam hoone kompleksis on mõisavalitseja maja, kus asub võõrastemaja. See hoone valmis aastal 1896.
Lisaks peahoonele on mõisakompleksist säilinud veel tallid, tõllakuur, kutsari maja, elumaja, ait, palkidest ait, maneež ja häärberi taga asuv park. Veidi eemal järve ääres on kõrts, piiritusevabrik, veetorn, moonakamaja ja vesiveski, mis oli kasutusel ka elektrijaamana.
Aumeisteri mõisa hoonetekompleks (tallid, kutsari maja, elumaja, mõisavalitseja maja, häärber, palkidest ait, maneež, kõrts) ja park on muinsuskaitse all.

Mõisa suurus

Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal koos  Zaķi mõisaga 9 ja 1/4 adramaad, sellele allus 309 mees- ja 348 naishinge.
Maareformi ajal kuulus mõisale 4861 hektarit maad.

Karjamõisad

Mõisa koosseisus oli aastal 1816 kaks karjamõisa: Putra (Hochberg) ja Tillikhof.
Lakewoodi Eesti Kool

Lakewoodi Eesti Kool (inglise keeles Lakewood Estonian Supplementary School) on USAs New Jersey osariigis Lakewoodi linnas tegutsev eesti kool.
Leevre vald

Leevre vald (saksa keeles Lewer) oli vald Läänemaal Kullamaa kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1890 ja siis liideti Leevre vald Koluvere vallaga.
Valla alal asus Leevre mõis.
Piip

Kirjeldus

Enamik piipe on tänapäeval lihtsa konstruktsiooniga ning kaasaskantavad. Valdavalt valmistatakse piibud nüüdisajal puust, harvem mineraalidest (näiteks sepioliidist), maisitõlvikutest või sünteetilistest materjalidest.

Tervistkahjustav toime

Traditsiooniliselt ei hingata piibusuitsetamisel tubakasuitsu alla, seetõttu on aeg-ajalt väidetud, et piibusuitsetamine kahjustavat tervist vähem kui sigarettide suitsetamine. Meditsiinilised uuringud ei ole sellele väitele siiski ühest kinnitust leidnud.

Ajaloost

Piip võeti Eestis kasutusele 17. sajandi algul ning sai 18. sajandil talurahva hulgas tavaliseks. Arenes kodune tubakakasvatamine ning piibud tehti tavaliselt kodus ise, ehkki Eestis tegutsesid ka piibumeistrid, kelle piibud olid tulekindlamast materjalist ning varustatud vasega. Piibud tehti kasepuust, noaga nikerdati välja piibu kuju, kahaauk tehti oherdiga ja varreauk piibupuuriga. Piip viiliti siledaks, lihviti ning lakiti piirituslakiga. Piibukahasse pandi väga õhuke vaskplekk ning äärde vits. Piibuvarre otsas oli vaskrõngas piibupitsi kinnitamiseks. 
Kuulsamad piibuvalmistajad olid Haanjas. Parematel piipudel nikerdati kaha inim- või loomapea kujuliseks. 19. sajandi lõpus hakati rohkem paberosse suitsetama.
Flåm

Flåm on küla Norras Sogn og Fjordane maakonnas Aurlandi vallas. Asula asetseb Flåmsdaleni oru põhjas Aurlandsfjordeni sopis.
Koha nimi on algselt mitmuse daativ vanapõhja sõnast flá ('järskude mägede vaheline väike tasandik'). Seda nime on esimest korda mainitud aastal 1340 kujul Flaam.
Külas elab umbes 500 inimest.
Hea ligipääsu ja kauni looduse tõttu käib Flåmi piirkonnas alates 19. sajandi lõpust palju turiste, viimasel ajal ligi 450 000 turisti aastas. Flåmi raudteejaam on Flåmsbaneni lõppjaam. Paljud turistid tulevad Flåmi raudteega, sest Flåmi viiv 20 km pikkune raudteeharu on maailma kõige järsem raudtee (kaldega 1:18), kui hammasratasraudteid mitte arvestada. Raudteel on ka mõned spiraalid. Flåmi vanas raudteejaamas on tänapäeval Flåmi raudtee muuseum.
Jaama kõrval on süvaveekai, mille äärde võivad randuda suured kruiisilaevad. Keskmiselt saabub sinna 131 kruiisilaeva aastas.
Asulat läbib ka Oslot ja Bergenit ühendav maantee E16.
Flåm on kirjanik Per Sivle sünnikoht.
Cohoha järv

Cohoha järv (inglise Lake Cohoha, prantsuse Lac Cohoha Sud, Lac Cyohoha Sud) on järv Burundi ja Rwanda piiril. Suurem osa järvest paikneb Burundi territooriumil. Burundi poolel piirneb ta Kirundo provintsi Bugabira ja Busoni vallaga.
Järve pindala on 69 km².
Kallas oli pikk ja ebakorrapärase kujuga. Ta oli kohati kaljune, kohati kivine või mudane rohu või rooga.
Järve pinna kõrgus merepinnast on 1350 m.
Alates 1990ndate lõpust on järve pindala põua tõttu märgatavalt vähenenud. Teda toitvad jõed on kuivanud ning ta toitub põhjaveest.
Enne põuda oli aasta keskmine õhutemperatuur järve ääres 21 °C ning aasta keskmine sademete hulk umbes 1000 mm. Kuivaperiood kestis juunist oktoobrini.
Järvele on olnud iseloomulik papüürus-lõikhein.
1979. aasta Burundi rahvaloenduse järgi oli järveäärse ala rahvastiku tihedus umbes 150 in/km². Järve ääres elas umbes 30 000 inimest. Nad elasid hajali põldude vahel ning tegelesid toidukultuuride ja kohvipuu kasvatamisega ning kalapüügiga. Nüüd on need elatusallikad põua tõttu peaaegu kadunud.
Küklaadid

Küklaadid (kreeka ja vanakreeka Κυκλάδες (Kyklades)) on saarestik Egeuse mere keskosas. 
Üle 220 saare asetsevad sõõrina paljude legendidega seotud väikese Delose saare ümber. Saarestiku kogupindala on 2572 km², võrreldav Saaremaaga. Suurim on Náxos (429 km²), mis on pindalalt peaaegu võrdne Muhuga; seal on ka saarestiku kõrgeim tipp (1003 m). Pindalalt järgnevad Ándros (380 km²), Tínos ja Páros (kumbki umbes 195 km²) ning Mílos, Kéa, Amorgós, Íos, Kýthnos, Mýkonos, Sýros, Thíra, Sérifos, Sífnos, Síkinos, Anáfi, Kímolos, Antíparos, Folégandros, Makrónisos, Polýegos, Irakliá, Gyáros, Kéros, Rínia, Donoúsa, Thirasía, Schinoúsa, Koufonísia ja Delos.
Paljud saared on vulkaanilise päritoluga, neist kuulsaim Thíra.
Kuuluvad Kreeka Lõuna-Egeuse piirkonda, mille halduskeskus on Ermoúpoli Sýrosel. 
Kogu saarestikus on ligi 120 tuhat elanikku, kuid enamik väiksemaid saari on asustamata.
Saksi-Gotha

Ajalugu

Hertsogkond loodi aastal 1640, kui Saksi-Weimari hertsog (1620–1662) Wilhelm tegi jaotuse oma nooremale vennale Ernst I Vagale. Hertsog Ernst tegi oma residentsiks Gotha, kuhu ta aastatel 1643-1654 Friedensteini lossi ehitas. Samal ajal loodi Saksi-Eisenachi hertsogkond kolmandale vennale Albrecht IV-le.
Sellest hoolimata suri Albrecht aastal 1644 ja Ernst päris suure osa tema Saksi-Eisenachi hertsogkonnast, kuigi mitte tuumikterritooriumi ümber residentsi Eisenachi ja Wartburgi, mis läks tema vanemale vennale, Saksi-Weimari Wilhelmile. Ernst liidendas aastal 1660 ka mitu hääbunud Hennebergi dünastia mõisa, mis olid vakantsed aastast 1583. Lõpuks, aastal 1672 sai ta oma naise Elisabeth Sophia kaudu pärast Altenburgi viimase hertsogi Friedrich Wilhelm III pärijateta surma suure osa Saksi-Altenburgist. Seejärel kutsuti Ernsti Saksi-Gotha-Altenburgi hertsogiks.
Kui Ernst aastal 1675 suri, jättis ta oma seitsmele pojale märkimisväärselt suurenenud territooriumi. Vanim, Friedrich I valitses esialgu üheskoos oma vendadega, kuni aastal 1680 hertsogkond tükeldati. Ala ümber Gotha ja ka Altenburgi läks Friedrich I-le, kes säilitas Saksi-Gotha-Altenburgi hertsogi tiitli. Vaata Saksi-Gotha-Altenburg.
1956. aasta NSV Liidu meistrivõistlused iluvõimlemises

1956. aasta NSV Liidu meistrivõistlused kunstilises võimlemises peeti 18.–22. novembril 1956 Harkivis.
Cheyenne'i maakond (Colorado)

Ajalugu

Maakond loodi praeguste piiridega 25. märtsil 1889 kirde-Benti ja kagu-Elberti maakonna osadest. Maakond on nime saanud maakonna ida piirkondades elanud šaieeni hõimu nimetusest.
Vara valla lipp

Vara valla lipp on endise Eesti haldusüksuse Vara valla lipp.
Lipp kinnitati 8. mail 1996.

Lipu kirjeldus

Valla lipp on ristkülikukujuline vapilipp. Kangas on jaotatud horisontaalselt kolmeks laiuks. Ülemine ja alumine laid on kollased ning moodustavad kumbki ühe ühiku lipu laiusest. Keskmisel, nelja ühiku laiusel rohelisel laiul on kõrvuti kolm kollast nartsissiõit.
Kolm kollast nartsissi meenutavad, et valla territooriumil (Sookalduse) asub teadaolevalt Eesti ainus loodusliku nartsissi kasvukoht. Roheline on lootuse ja nooruse, kollane aga aususe, lojaalsuse ja jõukuse värv. 
Lipu normaalmõõtmed on 100×150 cm ning laiuse ja pikkuse suhe on 6:9 (2:3).
Tulnuktaim

Tulnuktaim (ehk adventiivtaim) on inimese poolt tahtmatult sisse toodud taimeliik (võõrliik). Tulnuktaimi leidub kasvamas enamasti inimtekkelistes kasvukohtades (teeveertes, sadamais, raudteejaamades, prahipaikadel jm.).
Tulnuktaimed erinevad kultuurtaimedest kui neist, mis on tahtlikult sisse toodud. Samuti erinevad nad pärismaistest taimedest kui neist, mille levitamisel pole inimene osalenud.
Tulnuktaimed võivad uues paigas olla väga püsivad. Sissetoomise aja järgi jaotatakse nad arheofüütideks ja neofüütideks. Kui tulnuktaim uues paigas kasvab vaid väga lühiaegsena – nt. küll kasvades, kuid suutmata paljuneda, siis nimetatakse teda juhutulnukaks.
Vespasianus

Vespasianus (Imperator Caesar Flavii Sabini Titus Flavii Petronis Vespasianus Augustus; sünninimi Titus Flavius Vespasianus; 17. november 9 – 23. juuni 79) oli Vana-Rooma keiser 1. juulist 69 kuni surmani. 
Vespasianus suri loomulikku surma.
Otepää lipp

Otepää lipp on Eesti haldusüksuse Otepää valla lipp.
Lipp kinnitati samal ajal vapiga – 24. juulil 1992.

Lipu kirjeldus

Otepää lipul on kolm laidu – üleval valge (3/7 lipu laiusest), keskel must (1/7 laiusest) ja all kollane (3/7 laiusest) ning keskel on Otepää vapp. Lipp on nii Otepää linna kui ka valla lipp. Proportsioonid 7:11. Normaalmõõtmed 105x165 cm.
Otepää valla moodustamisel Pühajärve valla baasil 1999. aastal jäeti valla sümboolikaks Otepää linna vapp ja Otepää linna lipp.
Frantz Kruger

Isiklikku

Ta on 2.03 pikk ja kaalub 118 kg.
Ta on abielus Soome kolmikhüppaja Heli Krugeriga (sündinud Heli Koivula).
Tsink

Tsingi ajalugu

Sõna tsink päritolu pole teada. Tõenäoliselt kasutas seda nimetust esmakordselt Paracelsus, Šveitsis sündinud sakslasest keemik, kes kasutas sõna Zincum 16. sajandil. See sõna tähendab saksa keeles ilmselt hambasarnast, teravaotsalist või sakilist osa ja kuna tsingi metalli kristallid on okkasarnased, siis näib selle päritolu üsna usaldustäratav.
Iidses Indias oli tsingi tootmine väga levinud. Paljud kaevandamiskohad Zawari kaevandustes töötasid isegi 1300–1000 eKr. Tsingisulamid on kasutusel olnud sajandeid.
Messingist esemeid aastatest 1400–1000 eKr on leitud Iisraeli aladel ja 87% tsingisisaldusega asju on leitud eelajaloolises Transilvaanias.
Sulatamine ja ebapuhta tsingi eraldamine teostati esmakordselt umbes aastal 1200 Indias. Hiinas ei õpitud seda tehnikat tundma kuni 17. sajandini. Läänes tunti ebapuhta tsingi jäänuseid põletusahjudes juba antiikajast, kuid siis peeti seda väärtusetuks kraamiks.

Puhas tsink Läänes

Metallurg Andreas Libavius sai 1597. aastal koguse tsinki selle puhtal kujul, mida tollaseni Läänes ei tuntud. Libavius tuvastas selle kui India tina. Seda imporditi korduvalt Idamaadest Euroopasse 17. sajandil ja 18. sajandi esimesel poolel, kuid sellel ajal oli see väga kallis.
Idamaades võidi metallilist tsinki eraldada mitmel pool üksteisest sõltumatult.
Idamaade kaupmehed tõid Inglismaale tsinki 1700. aastatel. Arvatakse, et nad tõid kaasa ka tsingi sulatamise saladuse, kuid tõendid selle kohta puuduvad.
1742. aastal destilleeris rootslasest keemik Anton von Swab tsingi kalamiinist.
Tsingi puhta metallina avastajaks peetakse tihti sakslast Andreas Marggrafi.

Bioloogiline roll

Tsink on esmatähtis element, mis on vajalik elus püsimiseks.
Tsink leidub austrites, enamikus loomsetes valkudes, ubades, pähklites, mandlites, teraviljas, kõrvitsa ja päevalille seemnetes.
Kliinilised uuringud on näidanud, et koos antioksüdantidega võib tsink aeglustada lihaste vanusest tulenevat degeneratsiooni.

Lümfoid(-immuun)süsteem

Tsingi bioloogiliselt aktiivset vorm zinc-thymulin valmistatakse tüümuses, ja seda vajavad tüümuse epiteelirakud ning lümfisüsteemi perifeersed koed.
Tsingil on oluline roll lümfoid-immuunsüsteemi arengus ja immuunsuse tagamisel.

Toksilisus

Ehkki tsink on vajalik selleks, et keha oleks terve, võib liiga suur kogus tsinki olla kahjulik.
Metallilist tsinki ei loeta mürgiseks, kuid vabad tsingi ioonid lahuses on väga mürgised.

Kaevandamine ja töötlemine

Tsingikaevandusi on terves maailmas ning suurimad tootjad on Hiina, Austraalia ja Peruu. 2005. aastal tootis Hiina peaaegu ühe neljandiku kogu tsingitoodangust. Tsingimaagist puhta metalli saamiseks kasutatakse ekstraktiivset metallurgiat.

Sulamid

Kõige laialdasemalt kasutatav tsingi sulam on messing, kus vasele on lisatud 9–45% tsinki.
Arthur Rackham

Arthur Rackham (19. september 1867 – 6. september 1939) oli inglise kunstnik, raamatuillustraator.
Arthur Rackham on muu hulgas illustreerinud palju laste- ja muinasjuturaamatuid.
Peter Murdmaa

Peter Murdmaa (sündinud 1. detsembril 1974 Tallinnas) on eesti dokumentaalfilmi režissöör-operaator.
Peter on lõpetanud Tallinna Ülikooli Balti Filmi- ja Meediakooli operaatori eriala.  
Fotograafia ja kaameratööga tegeles juba varajases nooruses. Ta on teinud dokumentaalfilme nii operaatori kui ka režissöörina ning olnud lühifilmide produtsent.  
Aastatel 2010–1201 oli ta Eesti Filmi Päevade projektijuht ja peakorraldaja. 2012 Eesti Film 100 Kinorongi projektijuht.  
2014 asutas ta Lühifilmi Keskuse ning oli Saaremaa Lühikeste Ööde Lühifilmifestivali kaasasutaja. 
Lisaks filmidele on Peter Murdmaa korraldanud filmiüritusi. 2013. aastal asus Peter Murdmaa juhtima Tallinna Pimedate Ööde Filmifestivali raames toimuvat Tudengi- ja Lühifilmide Festivali Sleepwalkers. Ta on pühendunud lühifilmi kui valdkonna edendamisele.

Isiklikku

Peter Murdmaa ema on filmilavastaja Helle Karis ja isa arhitekt Allan Murdmaa. Peter Murdmaal on kolm last ja üks lapselaps. Peter Murdmaa oli 2011. aastal abielus kirjanik Kati Vatmanniga.
Lisatud suhkrud

Lisatud suhkrutega seotud terviseriskid

Lisatud suhkrute liigne tarbimine on  üheks arvestatavaks terviseriskiks, mis tekitab erinevaid südant kahjustavaid muutusi nagu ülekaalulisus, kõrgvererõhutõbi, metaboolne sündroom ja II tüübi diabeet.  Lisatud suhkrute tarbimist on seostatud kõrgenenud diabeediriskiga ka ilma olulise ülekaaluta. 
Hambakaariese teket soodustab nii suhkru tarbimise hulk kui ka sagedus.

Lisatud suhkrutega seotud toitumissoovitused

Nii looduslikest kui lisatud suhkrutest kokku saadav energia ei tohiks ületada 18% inimese päevasest toiduenergiast, kusjuures lisatud suhkrutest saadav energia võiks jääda alla 10%, ideaaljuhul alla 5%. Euroopa Liidu toiduainete märgistamise direktiivi 90/496/EMÜ kohaselt on tootjal kohustus märkida pakendile lisaks energiasisaldusele ka süsivesikute ja suhkrute sisaldus. Lisatud suhkru koguse märkimine pakendile ei ole kohustuslik.

Lisatud suhkrute tarbimine Eestis

Eesti toitumisuuringu kohaselt tarbivad 93% noorematest lastest, 86% teismelistest poistest ja 88–72% teismelistest tüdrukutest ning 70% noorematest täiskasvanutest päevas toitumissoovitustest rohkem magusat.  Eesti noorte magustatud jookide tarbimise uuring näitab, et vähemalt ühe korra kuus tarbis suhkruga magustatud jooke 95,4% noortest ning igapäevaselt 19,1%. Tervise Arengu Instituut viis kahel korral (27. märts – 24. aprill 2017 ning 5.–31. märts 2018) läbi kampaania "Märka suhkruid", mille käigus kutsus üles lisatud suhkruid märkama ja nende tarbimist vähendama. Vähendamaks lisatud suhkrute liigse tarbimisega seotud terviseriske, võttis Riigikogu juunis 2017 vastu magustatud joogi maksu seaduse eelnõu, kuid 3. juulil 2017 jättis president seaduse välja kuulutamata ning esitas eelnõu Riigikogule uueks arutamiseks.
1963. aasta Eesti meistrivõistlused ratsutamises

1963. aasta  Eesti meistrivõistlused ratsutamises  toimusid 22.–25. juunil Tallinnas, jahivõidusõit toimus samas 20. oktoobril.
Ainārs Šlesers

Ainārs Šlesers ['ainaars šl'essers] (sünninimi Ainārs Leščinskis; sündis 22. jaanuaril 1970 Riias) on Läti poliitik. Ta oli Läti Esimese Partei/Läti Tee esimees kuni partei laialisaatmiseni 2011. aastal. Ta oli 7. novembrist 2006 kuni 12. märtsini 2009 Läti Vabariigi transpordiminister.
Šlesers on lõpetanud Riia Tööstuspolütehnikumi stantside ja pressvormide tootmise erialal.

Isiklikku

Ainārs Šlesersi abikaasa on Inese Šlesere, Miss Läti 1991. Neil on pojad Edvards, Ričards, Gerhards Daniels, Marks Leonards ja tütar Elizabete.
Vein

Veinide liigitamine

Maitse järgi liigitatakse veine nelja rühma: kuivad, poolkuivad, poolmagusad ja magusad veinid. Värvi järgi jaotuvad veinid punasteks, roosadeks ja valgeteks. Liigitatakse ka marjasordi järgi, suhkrusisalduse põhjal või kasvukoha pinnase kvaliteedi alusel. Lisaks kasutatakse veini valmistamisel mitmesuguseid, tihti piirkondlikest iseärasustest tingitud spetsiifilisi tehnoloogiaid, mille tulemuseks on näiteks portveinid, vahuveinid, šerrid, burgunderid jt.
Christen Købke

Elukäik ja looming

Christen Købke sündis 26. mail 1810. aastal Kopenhaagenis. Tema isa oli pagar Peter Berendt Købke, ema nimi oli Cecilie Margrete. Peres oli 11 last.
11-aastaselt põdes Købke reumat ja sel ajal hakkas palju joonistama. Aastal 1822, olles 12-aastane, alustas Købke õpinguid Taani Kuninglikus kunstiakadeemias (Det Kongelige Danske Kunstakademi). Esialgu õppis ta C. A. Lorentzeni joonistamisklassis ja seejärel (pärast Lorentzeni surma 1928. aastal) neli aastat Christoffer Wilhelm Eckersbergi juhendamise all. Købke varasemad tööd on tugevalt mõjutatud just Eckersbergist, näiteks 1829. aastal valminud maal "Parti af Århus Domkirke". Selle ostis kunstiühing ning see kuulub Taani rahvusmuuseumi kollektsiooni.
Aastal 1831 autasustati teda akadeemia väikese hõbemedaliga ja 1833. aastal suure kuldmedaliga.
Christen Købke elas 1833. aastani Kastelletis, kus tal valmis mitmeid maale selle ümbrusest. Üheks selliseks tööks on Ny Carlsberg Glyptotek muuseumis eksponeeritav "Gården ved bageriet i Kastellet" (1832). Samal aastal valmis Købkel maal sõbrast ja maastikumaalijast Frederik Hansen Sødringist. Portree on Hirschsprungske Samling muuseumis.
Aastal 1834 asus vanematega elama Sortedamssøeni. Seal maalis ta mitmeid vaateid järvele ja linnale.
1837. aasta lõpus abiellus Susanna Cecilie Købkega (1810–1849).
Aastal 1838 reisis Købke akadeemia stipendiaadina Dresdenisse, Münchenisse ja seejärel Itaaliasse. Ta naasis koju 1840. aastal.
Aastatel 1844–1845 osales Købke Bertel Thorvaldseni tööle pühendatud Thorvaldseni muuseumi dekoratsioonide maalimisel ja kaalus dekoraatoriks hakkamist.
Kaks aastat pärast tema isa surma, aastal 1943, müüs perekond väljaspool Kopenhaagenit asuvad valdused ja Købke kolis linna tagasi. Ta esitas taotluse saada akadeemia liikmeks, kuid see lükati 1846. aastal tagasi.
Christen Købke suri 37-aastasena kopsupõletikku. Ta on maetud Kopenhaageni Assistensi kalmistule.
Veselauska mõis

Veselauska mõis, praegu Veselava (saksa keeles Wesselshof, läti keeles Veselavas muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Võnnu kreisis Rauna kihelkonnas. Tänapäevase haldusjaotuse järgi asub see Priekuļi piirkonna Veselava vallas Veselava külas.

Mõisaansambel

Mõisa peahoones asuvad tänapäeval vallamaja ja kohalik postkontor, selles asuvad ka Veselava rahvamaja ruumid. Hoone ise on riikliku kaitse all olev arhitektuurimälestis.
Nõukogude Läti armee

Moodustamine

Nõukogude Läti armee moodustati Nõukogude Venemaa Vabariigi Revolutsioonilise Sõjanõukogu otsusega 4. jaanuaril 1919  Punaarmee Põhjarinde koosseisus olnud, kuid Punaarmee ülemjuhataja (Jukums Vācietise) otsealluvuses olnud Läti vägede armeegrupist.
Nõukogude Venemaa bolševistlikke võime toetavatest Läti punaste küttide kütipolkudest moodustati esimene Punaarmee regulaarväeosa 13. märtsil 1918 Läti nõukogude kütidiviisina. 1918. aasta sügisel pärast Saksa vägede evakuatsiooni algust ja Punaarmee pealetungi Läänerindel moodustati esimesed võitlusvõimelised väeosad Punaarmee ülemjuhataja direktiivi nr 436/ш alusel 8. detsembrist 1918, mil loodi Läänearmee Läti vägede armeegrupp, mis liideti 27. detsembrist 1918 Punaarmee Põhjarinde koosseisu ning 29. detsembril 1918 allutati 7. armeele. 19. veebruaril 1919 allutati NLA Läänerinne juhatusele.
NLA staap asus: 1919. aasta jaanuarist maini Daugavpilsis; 1919. aasta juunist 1920. aasta aprillini Velikije Lukis; 1920. aasta mais Bešenkovitšis; 1920. aasta juunis Gomelis; 1920. aasta juunis Polotskis; 1920. aasta augustist septembrini Lidas ja 1920. aasta oktoobrist kuni detsembrini Velikije Lukis.

Osalus sõjategevuses

Läti Nõukogude armee väeosad hõivasid Läti territooriumi novembris 1918, pärast Saksa vägede lahkumist Lätist; lahingutes Eesti Vabadussõjas Lõuna-Eestis ja Pihkva piirkonnas; väeosad osalesid lahingutes Lätis baltisaksaste Landeswehri ja sakslaste Rauddiviisi vägede vastu 1919. aasta jaanuarist juunini.
LNA väeosad osalesid Petrogradi kaitselahingutes: Loodearmee pealetungil Petrogradile 13. maist kuni 27. septembrini 1919. aastal Pihkva suunal ning 1919. aasta 28. septembrist kuni 31. detsembrini vastupealetungioperatsioonides Luuga, Gdovi, Jamburgi, Kruiši raudteejaama juures (novembris 1919) ning jõudsid kuni Narva jõe jooneni.
LNA/15. armee väeosad osalesid ka Nõukogude-Poola sõjas: 14. maist kuni 8. juunini 1920 pealetungioperatsioonis Molodetšenko suunal ning taganemisel Lääne-Dvina ja Berjozino suunal; 4.–23. juunini 1920 pealetungioperatsioonis Molodetšenko, Lida suunal ning Nemunase jõe forsseerimisel; 23. juulist kuni 25. augustini 1920 Varssavi pealetungioperatsioonis, Belostoki linna hõivamine, Lääne-Bugi jõe forsseerimisel ning taganemisel Poolast. Pärast sovetivägede kaotust Nõukogude-Poola sõjas taganesid LNA kaks diviisi üle Ida-Preisimaa piiri, kus nad interneeriti.

Nõukogude Läti armee likvideerimine

Nõukogude Läti armee nimetati 6. juunil 1919 Punaarmee ülemjuhataja korraldusega nr 2188/оп 15. armeeks.
Constanța kasiino

Constanța kasiino (rumeenia keeles Cazinoul din Constanța) on kunagine rannakasiinona tegutsenud hoone Musta mere äärses Rumeenia sadamalinnas Constanțas.  
Kuigi endist privilegeeritud seltskonna rannaklubi peetakse linna sümboliks, on selle siseruumid praegu varisemisohtlikkuse tõttu alaliselt suletud. Hoone asukoha aadress on Regina Elisabeta puiestee 2. 
Aastatel 1880–1902 samas kohas asunud puidust hoone asemele lasi Rumeenia esimene kuningas Carol I aastal 1900 tellida uue kasiinohoone. Õitsengu ajastut (La Belle Époque) esindanud kosmopoliitsete mõjutustega juugendstiilis hoone projekteeris peamiselt rumeenia arhitekt Daniel Renard. Ehitust alustati 1904. aastal. Kui hoone 1910. aasta augustis avati, langes selle ilme kohaliku pressi kriitika osaliseks; välisviimistlus lõpetati alles 1912. aastal.

Ajalugu

1914. aasta suvel külastas Euroopa eliidi soositud rannaklubi Venemaa keisri Nikolai II perekond, kellele peeti seal kuninglik gala. 14. juunil lahkusid nad keiserliku jahtlaeva «Штандартъ» pardal Odessast. Nad veetsid Constanțas aega vahetult enne Esimese maailmasõja puhkemist Nende eesmärk oli sobitada diplomaatilist abielu suurvürstinna Olga ja kroonprints Carol II vahel, millest esimene enda tahtel loobus.
Musta mere ääres asetsevas kasiinos korraldati muu hulgas teatrietendusi ja heategevuslikke balle ning selle ümbrus oli pühapäevajalutajatele ja turistidele lõõgastuspaigaks, kus mängiti samuti sportmänge.
Teise maailmasõja ajal kasutati hoonet haiglana, pärast sõda aga restoranina. Hoone ülalpidamine oli siiski liiga kallis ning seetõttu on kasiino alates 1990. aastast suletud. Hoone viimased suuremad remonditööd toimusid Rumeenia Sotsialistliku Vabariigi lõpuaastatel 1986–1988. 
Constanța kasiino on tänapäeval Rumeenia kultuuri ja rahvusliku kultuuripärandi ministeeriumi ajalooliste monumentide nimekirjas.