Lõunaslaavlased

Koosolemine Balkani rahvastikuga

Enne Rooma võimu tulekut elas Balkani poolsaarel iidsetest aegadest mitmeid põlisrahvaid. Lõuna pool Jirečeki joont olid kreeklased. Põhja pool olid illüürlased lääneosas (Illyricum), traaklased Traakias (tänapäeva Bulgaaria ja Ida-Makedoonia) ning daaklased Möösias (Põhja-Bulgaaria ja Kirde-Serbia) ja Daakias (tänapäeva Rumeenia). Nad olid peamiselt hõimulised ja ei olnud üldiselt teadlikud suurtest etno-poliitilistest kuuluvustest. Klassikalisel ajal sekkusid, vallutasid ja mõjutasid neid aeg-ajalt keldid, kreeklased ja roomlased. Rooma mõju piirdus esialgu siiski linnadega piki Dalmaatsia rannikut, laienedes hiljem väheste hajutatud linnadena Balkani sisemaale, eriti piki Doonau jõge (Sirmium, Belgrad, Niš). Rooma kodanikud kogu keisririigist asusid nendes linnades ja külgnevates maapiirkondades. Valdav tagamaa oli ikka veel asustatud põlisrahvastega, kes tõenäoliselt säilitasid oma hõimulise olemuse.
Pärast Rooma langust ja arvukaid barbarite sõjakäike rahvastik Balkani poolsaarel kahanes, nagu ka äri ja peamised elustandardid. Palju rahvast tapeti või võeti sissetungijate poolt vangi. See demograafiline langus oli eriti omane põliste talupoegade arvu langusele, kes elasid maapiirkondades. Nemad olid röövretkedel kõige haavatavamad ja ka kõige mõjutatavamad rahanduskriisist, mis vaevas languses keisririiki. Siiski ei olnud Balkani poolsaar hüljatud; märkimisväärne arv põlisrahvast lihtsalt jäi. Vaid teatud piirkonnad said rüüsteretkedest mõjutatud (näiteks maad suurte kaubateede ümbruses, nagu Morava koridor). Eelslaavi asukad põgenesid kindlustatud linnadesse ja saartele, samas teised põgenesid kaugemale mägedesse ja metsadesse, ühinedes oma romaniseerumata sugulastega ja võttes omaks rändkarjakasvatajate elustiili. Suuremad linnad suutsid läbi raskete aegade püsida, isegi õitseda. Arheoloogilised tõendid viitavad, et kultuur linnades muutus, kusjuures Rooma stiilis foorumitest ja suurtest avalikest hoonetest loobuti ja linnad muutusid (s.o. ehitati mägede või kaljude otsa ja kindlustati müüridega). Selliste linnade keskpunkt oli kirik. See muutumine Rooma kultuurist Bütsantsi kultuuriks toimus rööbiti uue valitseva klassi tõusuga: vana, maadomav aristikraatia andis teed sõjaväelise eliidi ja vaimulikkonna võimule.
Lisaks põlisrahvastele olid slaavlaste saabudes siin jäänukid eelmistest sissetungijatest, nagu hunnid ja erinevad germaanlased. Sarmaadi hõimud (nagu jazõõgid) on ürikute järgi samuti Banaati piirkonnas Doonaul elanud.
Kui slaavlased laienesid lõunasse Balkani poolsaarele, puutusid nad seal kokku arvukate rahvaste ja kultuuridega. Kuna nende elustiil pöörles põllumajanduse ümber, asusid nad eelistavalt elama maapiirkondadesse piki suurte maanteede võrku, mida mööda nad liikusid. Kuigi nad ei suutnud võtta suuri kindlustatud linnu, rüüstasid nad maad ja võtsid palju vange. Oma teoses Strategikon märgib pseudo-Maurikios, et slaavlaste puhul oli tavaline võtta äsjavõetud vangid oma ridadesse. Vaatamata Bütsantsi kirjeldustele "laastamisest" ja "rüüstamisest" on võimalik, et paljud põlisrahvad sulandusid vabatahtlikult slaavlastega. Slaavlastel puudus organiseeritud keskvõim, mis tegelikult kiirendas tahtliku slaavistamise protsessi. Tugevaim tõend sellisele koosolemisele on arheoloogilised leiud piki Doonaud ja Daakias, tuntud kui Ipoteşti-Cândeşti kultuur. Siin külad, mis ulatuvad tagasi 6. sajandisse, esindavad järjepidavust varaslaavi Penkovka kultuuriga; muutununa seguna daakia-geti, daakia-rooma ja/või bütsantsi elementidest samas külas. Selline koostoime andis eelslaavi elanikkonnale kaitset valitsejate ridadest, uue hõimu. Vastutasuks aitasid need kaasa lõunaslaavlaste geneetilisele ja kultuurilisele arengule. See fenomen viis lõpuks erinevate laensõnade vahetamiseni. Näiteks slaavi nimi "kreeklastele", Grci, tuleneb ladina sõnast Graecus, mis tekkis arvatavasti läbi kohaliku romaniseerunud elanikkonna. Ümberpöördult laenasid valahhid palju slaavi sõnu, eriti põllumajandusmõistetega seotud. Kas mõni algne traakia või illüüria kultuur ja keel oli slaavlaste saabumise ajal alles, on vaidluste teema. On raske analüüsida ülekaaluka kreeka ja rooma mõju tõttu piirkonnas. Siiski on kindel, et traakia ja illüüria identiteedid kadusid ajaloost sel perioodil.
Aja jooksul slaavistusid suure arvu slaavlaste tõttu enamuse Balkani poolsaare põlisrahvaste järeltulijad, peale Kreeka, kuhu hajus väiksem arv slaavlasi ja kes järgnevate sajandite jooksul kreekastusid (abiks olid aja jooksul 9. sajandil Kreekasse naasvad paljud kreeklased ning kiriku ja halduse roll). Romaanikeelsed kindlustatud Dalmaatsia linnades suutsid säilitada oma kultuuri ja keelt pikka aega, kuni Dalmaatsia romaani keelt kõneldi kuni kõrgkeskajani. Siiski sulandati ka nemad lõpuks slaavlaste hulka. Vastupidiselt suutsid rooma-daaklased Valahhias säilitada oma ladina-põhise keele, vaatamata suurele slaavi mõjule. Pärast sajandeid rahulikku koosolemist sulandusid rahvusrühmad kokku rumeenlasteks.

Karantaania

7. sajandi lõpuks okupeerisid slaavlased enamust Balkani poolsaarest. Kui nad aastal 720 langobardide poolt Laurianas võideti, lõppesid nende püüded tungida läände, kus nüüd on Itaalia Friuli. Aastal 623 mässasid ühendatud slaavi hõimud avaaride vastu, kes olid nõrgenenud kaotusega Konstantinoopoli all. Seda juhtis esimene ajalooliselt tuntud slaavi ühiskonnakorraldus – Samo hõimuliit. Pärast Samo surma kaotas slaavlaste ja teiste asukate väike Karantaania vürstkond oma sõltumatuse ja muutus poolfeodaalse Frangi riigi osaks avaari hõimude ohtliku surve pärast idast.

Bosnia

Tänapäeva teadmised poliitilisest olukorrast Balkani poolsaare lääneosas varakeskajal on segased. Oma saabumisega tõid slaavlased kaasa hõimu sotsiaalse struktuuri, mis 9. sajandi lõpul frankide piirkonda tungimisega ilmselt lagunes ja andis teed feodalismile. Umbes sel ajal slaavlased ka ristiti. Bosnia ja Hertsegoviina oli oma geograafilise asukoha ja maastiku tõttu tõenäoliselt üks viimaseid alasid selle protsessi läbiviimiseks, mis arvatavasti lähtus linnadest piki Dalmaatsia rannikut.
Kõrgkeskaja poliitiline olukord viis Bosnia ala vaidlusaluseks Ungari kuningriigi ja Bütsantsi vahel. Pärast järjekordset võimunihet nende kahe vahel 12. sajandi algul leidis Bosnia end väljaspool mõlema kontrolli ja kujunes sõltumatuks riigiks kohalike baanide võimu alla.
Kulin, kuigi nominaalselt Ungari vasall, oli esimene Bosnia valitseja, kes oli de facto suverään. Kulini valitsemist tähistas vaidluse algus Bosnia kirikuga, mis oli põlismaine bogomiilide usulahk, mida pidasid ketserlikuks nii Rooma katoliku kui ka Serbia õigeusu kirik, kellel oli riigis lubatud tegutseda. Vastuseks Ungari katsetele kasutada kiriku poliitikat nõudmaks suveräniteeti Bosnia üle, korraldas Kulin kohaliku kiriku juhtidele kogunemise, et need loobuks ketserlusest, ja võttis aastal 1203 omaks katoliikluse. Vaatamata sellele jäid Ungari ambitsioonid muutmatuks kaua pärast Kulini surma aastal 1204, vähenedes alles pärast edutut sissetungi aastal 1254.
Bosnia ajalugu sealt kuni 14. sajandi alguseni tähistas võimuvõitlus Šubići ja Kotromanići perekondade vahel. See konflikt jõudis lõpule aastal 1322, kui baaniks sai Stjepan II Kotromanić. Kuni oma surmani aastal 1353 oli ta edukas vallutama territooriume põhjas ja läänes, samuti Zahumlje ja Dalmaatsia osi. Tema järglaseks oli tema vennapoeg Tvrtko, kes pärast pikka võitlust aadli ja pereliikmetega saavutas aastal 1367 täieliku kontrolli riigi üle. 26. oktoobril 1377 kroonis Tvrtko I end "Serbia, Bosnia, Pomorje ja lääne maade" kuningaks. Arheoloogiliste leidude põhjal krooniti ta Miles Visoko lähistel, kirikus, mis ehitati Stjepan II Kotromanići valitsusajal, ja kuhu ta oma onu Stjepan II kõrvale ka maetud on. Pärast tema surma aastal 1391 vajus Bosnia siiski pikka langusperioodi. Osmanite riik oli juba alustanud vallutusi Euroopas ja kujutas suurt ohtu Balkani poolsaarele läbi kogu 15. sajandi esimese poole. Lõpuks, pärast kümneid aastaid poliitilist ja sotsiaalset ebastabiilsust lõpetas Bosnia kuningriik aastal 1463 olemise.

Osmanite period

Nii kaua, kui mitteslaavi Bütsants oli tugev, pakkus see tõhusat puhvrit osmanite sissetungile Kagu-Euroopasse ja omakorda lõunaslaavlaste maadele. Lõpuks tema võim kahanes teiste riikide vallutuste tõttu ja tõusev Türgi impeerium leidis Kagu-Euroopas ühe nõrkuse teise järel.
Osmanid vallutasid aastal 1387 veneetslastelt Thessaloniki. Osmanite võit Kosovo väljal aastal 1389 tähistas tõhusalt Serbia võimu lõppu piirkonnas, tehes võimalikuks Osmanite laienemise Euroopasse. Serbia Stefan Lazarević muutus Osmanite riigi vasalliks. Nikopoli lahing aastal 1396, mida üldiselt peetakse viimaseks suuremahuliseks keskaja ristisõjaks, ei suutnud peatada võidukate Osmani türklaste edenemist ja tegi lõpu Teisele Bulgaaria tsaaririigile.