Olustvere Teenindus- ja Maamajanduskool

Olustvere Teenindus- ja Maamajanduskool on Viljandimaal Põhja-Sakala vallas Olustvere mõisas asuv kool.

Nimi

Kooli ajalugu ulatub 1914. aastasse, kui Kõo mõisas avati Eesti Aleksandrikooli järglasena Kõrgemajärguline Alampõllutöökool, mis aastal 1917 muudeti alampõllutöökeskkooliks. Aastal 1920 muudeti kooli nimi Eesti Aleksandri Kõrgemajärguliseks Alampõllutöökeskkooliks. Samuti toodi 1920. aastal õppetöö üle Olustvere mõisa. Aastal 1964 muudeti kool Olustvere Sovhoostehnikumiks ja kooliga ühendati sealsed sovhoosiüksused. Aastal 1992 sovhoosiüksused koolist lahutati ja kool nimetati ümber Olustvere Kõrgemaks Põllumajanduskooliks. Aastast 2000 kannab nime Olustvere Teenindus- ja Maamajanduskool.

Ajalugu

Olustvere Teenidus- ja Maamajanduskooli ajalugu ulatub 1860. aastatesse, ärkamisaega, mil Viljandimaal Paistu ja Tarvastu kihelkonnas tekkis talupoegadel kavatsus asutada "1819. aasta orjapõlve kautamise austuseks keiser Aleksander I-le üks jäädav mälestusmärk". Algatajateks olid Holstre-Pulleritsu külakoolmeister Jaan Adamson (1824–1879), Tarvastu kihelkonna koolmeister Hans Wühner (1836–1911) ja teised. Kooli mõte arenes aastatega, lõpuks jäi valitsema seisukoht, et see peaks olema kõrgemat tüüpi rahvakool, mis annab eesti taludes sündinud poeglastele emakeeles kõige uuemaid Lääne-Euroopa teadusel põhinevaid teadmisi ja töövõtteid, oskusi põlluharimiseks ning koduloomade pidamiseks.
Alustati üldrahvalik rahakogumine. Kokku saadi üle 100 000 rubla. Koostati ka õppeprogramm. Umbes kümme aastat oli möödunud mõtte algatusest, kui ärkamisaja tegelaste nõupidamisel Tarvastus 1870. aastal anti rahakorjamise juhtimine peakomitee kätte, mille esimeheks sai Jakob Hurt.  30 aastat pärast idee sündi, 1888. aastal, asutati Põltsamaa lähedal Kaarlimõisas Eesti Aleksandrikool, lühidalt EAK. Aleksandrikooli mõtte täideviimine oli üks suuremaid eestlaste ettevõtmisi rahvuslikus ärkamisloos esimese üldlaulupeo, Eesti Kirjameeste Seltsi, Vanemuise seltsi ja karskusseltside asutamise kõrval. Venestusaja surve tõttu ei täitunud soov avada põllumajanduskooli ning koolist kujundati tavaline linnakool, ainult selle erinevusega, et seal lubati õpetada ka eesti keelt.
1906. aasta jaanuaris koolis aset leidnud rahutuste tõttu kool suleti ning kooli juhataja Jaan Raamot mõisteti mahalaskmisele. Ta pääses tänu abikaasa Mari Raamotile, kes suutis karistussalga ülemat kindral Bezobrazovit veenda valekaebuses. Jaan Raamotit hoiti vangistuses 1906. aasta kevadeni.
Kool alustas õppetegevust uuesti 1914. aasta jaanuaris Kõos nimetusega Eesti Aleksandri Kõrgemajärguline Alampõllutöökool. Koolile anti üle kõik EAK varad. 1917. aastal alustati õppetööd eesti keeles. 1919. aastal muudeti kool Eesti Aleksandri Põllutöökeskkooliks, millena too töötas kuni 1938. aastani. 1921. aasta jaanuarist tegutseti Olustvere mõisas, tunduvalt paremates tingimustes, kooli ülekolimine Olustverre toimus 1920. aasta jõulude ajal. 
Alates 1. augustist 1938 muudeti õppeprogrammi nii, et selle lõpetajad said kohe asuda ülikoolis põllumajandust edasi õppima, kooli nimeks sai Eesti Aleksandri Olustvere Põllunduskeskkool. Varem pidid ülikooli soovijad sooritama näiteks saksa keeles ja matemaatikas lisaeksamid.
1941. aasta 15. veebruarist sama aasta augustini muudeti kool võõrvõimu poolt Olustvere Põllundustehnikumiks ning kohe selle järel, saksa okupatsiooni ajal 1941–1944 töötas kool Olustvere Kõrgema Põllunduskoolina, siis jälle Nõukogude ajal alates oktoobrist 1944 kuni septembrini 1948 Olustvere Põllundustehnikumina, mille järel see muudeti Olustvere Põllumajandustehnikumiks. 1964. aastal loodi kampaania korras Olustvere Sovhoostehnikum, st kool ühendati kohaliku majandiga. Olustvere Sovhoostehnikum tegutses ligi 30 aastat, 1. septembrist 1964 kuni 31. augustini 1992. 
Alates 1. septembrist 1992 kuni 31. detsembrini 1999 oli kooli nimeks Olustvere Kõrgem Põllumajanduskool ning alates 1. jaanuarist 2000 kuni tänaseni tegutsetakse Olustvere Teenindus- ja Maamajanduskoolina.