An Essay on Free Will

"An Essay on Free Will" ("Essee vabast tahtest") on Peter van Inwageni filosoofiline raamat, mis ilmus Oxfordis Clarendon Pressi väljaandel 1983.
Autor jõuab järeldusele, et vastupidi üldtunnustatud seisukohale ei ole vaba tahe ja determinism ühitatavad (inkompatibilism).

Eessõna

Olemasolevas kirjanduses ei arutata adekvaatselt järgmist argumenti: "Kui determinism on tõene, siis meie teod on loodusseaduste ja kauge mineviku sündmuste järelmid. Aga meist ei sõltu, mis toimus enne meie sündi, ja meist ei sõltu ka see, millised on loodusseadused. Sellepärast nende asjade järelmid (sealhulgas meie olevikuteod) ei sõltu meist." Raamat kaitseb seda argumenti ja uurib selle järelmeid. Richard Taylori raamatust "Action and Purpose" pärineb "pilt" inimestest, millest osaliselt pärinevad autori kõige põhilisemad veendumused vaba tahte kohta.

Peatükk I. Probleemid ja kuidas nendele läheneda

Ei ole ühtainust filosoofilist vaba tahte probleemi, vaid palju filosoofilisi probleeme vaba tahte probleeme. Autor väidab, et ta lahendab "fatalismi" ehk kontingentsete tulevikusündmuste probleemi.
Vaba tahte ja determinismi probleemi on raske rahuldavalt sõnastada. Varem küsiti, kas inimese tahe on vaba või kas inimese tegusid valitseb range põhjuslik paratamatus. Aga see sõnastus eeldab, et vaba tahe ja determinism on ühitamatud, millega paljud tänapäeva filosoofid ei nõustu. Paljud filosoofid leiavad koguni, et vabast tahtest järeldub determinism. Peaaegu kogu väärtuslik kirjandus vaba tahte ja determinismi probleemist Thomas Hobbesist saadik on rääkinud sellest eeldusest. Seetõttu sõnastab autor probleemi sellest lähtuvalt, jagades selle ühitatavuse probleemiks ja traditsiooniliseks probleemiks (kas meil on vaba tahe). Kui vaba tahe ja determinism on ühitatavad, siis traditsioonilist probleemi ei ole. Raamatus väidetakse, et ühitatavuse probleemi õigest lahendusest ei järeldu traditsioonilise probleemi mitteolemasolu.
Determinism on tees, et minevik determineerib ainsa tuleviku. Eeldatavalt on igal hetkel palju võimalikke (kujutletavaid, kooskõlaliselt kirjeldatavaid) tulevikke. Kuid paljud neist on füüsiliselt võimatud. See ei tähenda loodusseaduste vastasust, vaid see võimatus tuleneb loodusseadustest koos minevikuga. Determinism tähendab, et igal hetkel on ainult üks füüsiliselt võimalik tulevik. Kui neid on rohkem kui üks, siis kehtib indeterminism. Determinism erineb üleüldise põhjuslikkuse printsiibist, s.o teesist, et igal sündmusel (või faktil, muutusel või asjade seisul) on põhjus. Pole ilmne, kuidas need on ilmne, kuidas need on omavahel seotud. Autor kahtleb, kas põhjuslikkuse printsiibist järeldub determinism. Tuletamiseks on tarvis vähemalt kolme eeldust: 1) sündmuse (jne) põhjus on alati sündmus, mitte substants või kontinuant (näiteks inimene); 2) kui üks sündmus on teise põhjus, siis see tegi teise sündmuse põhjuslikult paratamatuks (see ei oleks saanud juhtumata jääda); 3) igal sündmuste ahelal, millel pole esimest liiget, on igast hetkest varasem liige. Kui eeldus 1) ei pea paika (põhjus on näiteks inimene), siis determinism ei kehti. Kui oletada, et eeldus 1) kehtib ja eeldus 2) mitte (põhjus kutsub tagajärje esile, kuid ei tee seda paratamatuks), siis determinism ei kehti. Kui eeldused 1) ja 2) kehtivad ja eeldus 3) mitte, siis determinism ei pruugi kehtida, sest kogu lõpmatu sündmuste ahel võib toimuda mingist hetkest hiljem. Autor kahtleb, kas kõik need eeldused on tõesed, eriti kahtleb ta eelduses 2); seega ta kahtlen selles, et üleüldisest põhjuslikkusest järeldub determinism. Kas aga determinismist järeldub üleüldine põhjuslikkus? Kas ei või olla mineviku ja loodusseaduste tõttu vältimatut sündmust, mida ei põhjusta varasemad sündmused? Tõenäoliselt tundub see järeldumine enesestmõistetavana ainult teatud põhjuslikkuse pildi tõttu. Mis puutub loodusseaduse mõistesse, siis autor nõuab, et loodusseadus oleks defineeritud nii, et i) fraas "on loodusseadus" on tõeline predikaat (omistab objektidele omaduse), mitte nagu "eksisteerib" Immanuel Kanti järgi ja "on hea" R. M. Hare'i järgi; ii) objektid, millel see omadus on, on tõeväärtuse kandjad, nii et seadus on kas tõene või väär; iii) see, kas mingi propositsioon on seadus, on objektiivne. On pakutud selle tarvilikke tingimusi, et mingi propositsioon on loodusseadus, näiteks tõesus, kontingentsus, mitte ühegi üksiku (kontingentse) indiviidi olemasolu järeldumine sellest, "oma kontrafaktuaalide toetamine", "subjunktiivsete konditsionaalide järeldamise õigustamine". Ent ka kõik koos ei ole piisav tingimus. Võtame näiteks propositsiooni, et kõigil inimestel, kellel on C-vitamiini puudus, tekib skorbuut. See propositsioon rahuldab neid tingimusi, aga vaevalt on ta sellepärast loodusseadus: on mõeldav, et C-vitamiini saaks asendada X-vitamiiniga, kuid kogu X-vitamiin on Marsil varakambris. Või kujutleme, et kui oleks toimunud teatud mutatsioon, siis mõnel inimesel ka ilma C-vitamiinita skorbuuti ei tekiks. Tundub ilmne, et meie loodusseaduse mõiste on niisugune, et sellistest juhuslikest asjaoludest ei sõltu, kas tegu on loodusseadusega. Piisavaid tingimusi pole teada peale selliste triviaalsete tingimuste, nagu näiteks nõue, et seadus oleks füüsiliselt paratamatu. Loodusseaduse mõisteta aga läbi ei saa, ja see mõiste on meil olemas, kuigi definitsiooni ei ole.
Kasutades väljendit "vaba tahe" ei eelda autor, et on olemas tahe kui võime. Vaba tahte olemasolu all peab ta silmas, et kui inimesel tuleb valida ühitamatute teguviiside vahel, siis on igaühte neist ta saab (on tema võimuses) ellu viia. Ka sellel saamisel pole definitsiooni, kuid mõiste on küllalt selge. See saamine erineb järgmisest kolmest mõistest. i) Moraalne või juriidiline lubatavus. ii) Füüsiline võimalikkus. Sellest ei järeldu võimuses olemine: kui ma olen toas, millest väljapääsemine oleneb protseduurist, mille tulemus on määramatu, siis väljapääsemine pole minu võimuses. iii) Episteemiline võimalikkus. "On võimalik, et Castro korraldas Kennedy mõrva." iv) Põhjuslik võime, näiteks prantsuse keelest arusaamine, erinevalt prantsuse keelt rääkida oskamisest: üks on dispositsiooniline ja reaktiivne, teine algatab muutusi. (Autor väldib mõisteanalüüsi, sest ta ei usu selle edukusse, ja mõisteanalüüs toetub niikuinii intuitsioonile. Autor eristab ainult mõisteid ega väida midagi analoogilist.) v) Oskus.
Autor väidab, et vaba tahe ja determinism on ühitamatud. Seda teesi on mugav nimetada inkompatibilismiks ja ühitatavuse teesi kompatibilismiks. Pehme determinism on determinism pluss kompatibilism, kõva determinism on determinism pluss inkompatibilism, libertarism on inkompatibilism pluss tees, et meil on vaba tahe; autor ei kasuta neid ega soovita neid kasutada, et eri probleemide erinevust mitte ähmastada. Autor väldib ka väljendit "põhjuslikkusevastane vabadus" ehk "kontrakausaalne vabadus", sest selle mõiste puhul ei ole asi mitte põhjuslikkuse, vaid determineerituse puudumises (ega loodusseaduse rikkumises). Inkompatibilist ei usu loodusseaduste rikkumisse: ta usub, et vaba tahe nõuab indeterminismi, just sellepärast, et ta usub, et me ei saa loodusseadusi rikkuda. Inkompatibilismi võiks ehk kirjeldada teesina, et vaba tegu on põhjuslikkuseväline (mitte põhjuslikkusevastane).
Inkompatibilism ei ole analüütilises filosoofias populaarne, kuid sellel on ja on olnud pooldajaid. Inkompatibilismi kasuks räägib lihtne argument (järelmiargument): "Kui determinism on tõene, siis meie teod on loodusseaduste ja kauge mineviku sündmuste järelmid. Aga meist ei sõltu, mis toimus enne meie sündi, ja meist ei sõltu ka see, millised on loodusseadused. Sellepärast nende asjade järelmid (sealhulgas meie olevikuteod) ei sõltu meist." Kompatibilismi kasuks räägivad paradigmaatilise juhtumi argument (vaatleb vaba teo paradigmaatilisi juhtumeid), konditsionaalianalüüsi argument (väiteid, mis omistavad tegijatele võime teisiti toimida, tuleb analüüsida maskeeritud konditsionaalidega, mis osutuvad determinismiga ühitatavateks) ja Mindi argument (samastab indeterminismi juhusega ning väidab, juhuslikult aset leidev tegu ei saa olla tegija kontrolli all ning seega ei saa olla vaba; Mindi argumendi pooldajad jõuavad järeldusele, et vabast tahtest järeldub determinism). Autor väidab, et need argumendid ei kehti. Ja teisi tõsiseltvõetavaid argumente kompatibilismi kasuks tema arvates ei ole. Näide mittetõsiseltvõetavast argumendist. Vaba tahte ja determinismi vastuolu oletamine on sunni segiajamine põhjuslikke seadustega determineerimisega, sest millegi tegemine vabast tahtest on sunnita tegemine, ja põhjuslike seaduste determinismi järgi käitumine ei ole sunnitud olemine. Autor vastab, et see argument ajab vabatahtliku tegutsemise segi vaba tahtega tegutsemisega. Näiteks inimene on toas täiesti vabatahtlikult ja ta ei taha kuskile minna, aga ta ei saakski minna, sest ta ei saaks uksest välja.
Oletame, et vaba tahe ja determinism on ühitamatud. Kumba aktsepteerida? Autor väidab, et vaba tahte tagasilükkamisel on vähemalt kaks huvitavat järelmit. Esiteks, siis ei ole järjekindel vaagida tulevasi teguviise: neid pole ju võimalik ellu viia. Teiseks, ja see on palju tähtsam: siis tuleb eitada moraalse vastutuse olemasolu: inimest saab pidada tehtu eest moraalselt vastutavaks ainult juhul, kui ta oleks teinud teisiti. Aga Harry Frankfurt on esitanud sellele teesile veenvaid vastuväiteid. Autor näitab, et sellegipoolest on tõsi, et moraalne vastutus on võimalik ainult juhul, kui meil on vaba tahe.
Determinismisse uskumiseks on kahesugused põhjused. Esiteks, võidakse uskuda, et teadus on näidanud, et determinism on tõene. Autor väidab, et teadus on pigem näidanud, et determinism on väär. Teiseks, võidakse uskuda, et determinism on mõistustõde, mis järeldub küllaldase aluse seadusest. Autor väidab, et küllaldase aluse seadus pole vastuvõetav, sest sellest järeldub modaalsuste erinevuse kollabeerumine. Peale determinismi on nõrgem tees, et inimesed on nagu arvutid, mis on täielikult määratud oma mineviku olekute ja oleviku sisenditega. See tees on vaba tahtega ühitamatu parajasti siis, kui determinism on ühitamatu; sellel ei ole ilmset vastuolu loodusteadusega; väidetavalt on teaduses andmeid selle kasuks (neid ei ole). Autor jõuab järeldusele, et ei füüsika ega puhas mõistus determinismi ei toeta ning teadus ei toeta ka teesi, et inimesed on praktiliselt determineeritud.
Mis põhjendeid on vaba tahte kasuks? Introspektsioon ei aita, ka mitte empiiriline uurimine. Ainuke argument on see: kui pole vaba tahet, siis pole moraalset vastutust.