Abja linavabrik

Abja linavabrik oli 1992. aastani tegutsenud linatöötlemisettevõte Abjas. Abja linavabrik oli esimese soojaveeleotusega toorlinavabrik Venemaa Keisririigis. Eesti Ajalooarhiivi nimistus on linavabriku tegevuse lõpuaastaks märgitud 1997. aastat, kuid seda tuleb ilmselt lugeda ekslikuks, sest 1997. aastal toimus ettevõtete ümberregistreerimine, mille käigus tollal linavabrikut hallanud ettevõte AS Lina kanti ümber Äriregistrisse. Linavabriku tegevuse seisukohalt ei mänginud 1997. aasta seega enam mingit rolli.

Võlad ja probleemid linavabriku juhtimisega

1929. aasta Sakala toob võlgade tekkimise põhjusena ära fakti, et ehitustegevuse rahastamiseks lubas ühisuse koosolek teha kinnisvarale obligatsioone, mida vabriku juhatus ka kasutas. Peagi oli ühistu kinnisvara aga koormatud palju suuremate obligatsioonidega kui üldkoosolekul otsustatud oli. Kogu ühisuse kinnisvara panditi ja müüdi lühikese aja jooksul. Suurimaks võlausaldajaks oli Eesti Pank, kuid oli ka teisi asutusi ja eraisikuid. Vabrik oli majanduslikult nii halvas seisus, et isegi töölised pidid oma teenistust kohtu teel nõudma. Vabriku pankrotieelse olukorra avalikuks tulemise järel hakati vabriku olukorras süüdistama juhatust ja direktorit. Vabriku direktor Kissa ja juhatuse liikmed võeti isegi vahi alla, kuid vabastati hiljem kautsjoni vastu.
1926. aastal andis AS Rotermanni tehased võlanõude Abja Linavabriku vastu kohtusse. Kuna kogu linavabriku kinnisvara oli Eesti Pangale panditud ja võla kättesaamiseks oli vähe lootusi, pöörati nõue ka käendajate vastu ja nende vara määrati müügiks. Linavabriku juhatus võttis kõik abinõud tarvitusele, et päästa, mis päästa annab. Kuna linavabrikuga oli seotud umbes poolsada talunikku, oleks nii paljude talunike laostumine olnud piirkonnale katastroofiline.
Viimaks võttis Eesti Pank usaldusväärsete käendajate leidmisel AS Rotermanni võla üle. Peeti läbirääkimisi Eesti Panga ja hiljem ka Pikalaenu Pangaga, et see võla tähtaegu 20 aasta peale pikendaks nii, et võlgnikud saaksid raha osade kaupa maksta.
1928. aastal oli Pikalaenu Panga käes viis Halliste Linakasvatuse ja Linaharimise Ühisuse/Abja Värnitsa ja Linatööstuse Ühisuse obligatsiooni aastatest 1922–1926. Kolmele obligatsioonile oli alla kirjutanud H. Ots ja Kristjan Arro, ühele H. Ots ja Mart Gross, ühele Märt Gross ja Peeter Nõges.
Kuna võlga polnud võimalik kätte saada, määras Viljandi-Pärnu rahukogu 8. augustil 1928 kinnisvara, mis koosnes maatükkidest Tümpsi nr 1 koos osadega korteri kasarmumaast nr XIV ja Kõrtsi Kille nr III-st ühes selle peal olevate hoonete, ehituste, masinate ja vabriku sisseseadega, oksjonile. Oksjoni toimumise ajaks määrati 26. jaanuar 1929, aga see jäi pidamata.
Uus oksjon toimus 25. mail 1929, mis on 21 päeva pärast OÜ Abja Linavabrik registreerimist. Pikalaenu Pank ostis kogu kinnisvara hinnaga 103 000 krooni. Viljandi-Pärnu rahukogu kinnitas oksjoni tulemuse 8. augustil 1929, lugedes sellega võlad tühistatuks. Selle tagajärjel jäid väiksemad võlausaldajad oma rahast lihtsalt ilma. Esitati küll proteste, kuid need jäid rahuldamata.
Üheks erandiks sai Abja Värnitsa- ja Linatööstuse endise töötaja Leo Berggrünfeldti juhtum. Berggrünfeldt, kes varem sai oma palgavõla katteks vaid 36 kr ja 50 senti, sai 1932. aastal Pikalaenu Panga käest valitsuse rahadest veel 600 krooni kahjutasu.

Halliste Linakasvatamise Ühing

Halliste Linakasvatamise Ühing asutati 1925. aastal. Põhikirjale, mis valitsusele saadeti, on alla kirjutanud H. Ots, H. Kuuse ja M. Kissa. Viljandi-Pärnu rahukogu resolutsioon ühingu asutamise kohta on 20.05.1925. Vahepeal on toimunud kaks koosolekut Abja linavabriku ruumides (12.09.1926 ja 3.03.1927, otsused puudutavad seda, et kohustuste eest vastutab ühing oma rahaga, ja põhikirja muudatus). 4. aprillil 1929 on ühing saatnud Siseministeeriumile teate, et peakoosoleku otsusega on ühing likvideeritud.
Halliste Linakasvatajate Ühingu likvideerimine otsustati juba 16. detsembril 1928 ja Siseministeerium kinnitas likvideerimise.
Protsessimine likvideerimise ja maksujõuetuks tunnistamise pärast algas juba 1929. aasta lõpus, kui advokaat Martin Kass püüdis tõestada, et ühing on maksujõuetu ega suuda võlgu tasuda. Esimene protsess kestis 1930. aasta jaanuari lõpuni. 22. jaanuaril 1930 on Kohtupalati tsiviildepartemang kinnitanud protokolli, millega ühing tunnistati maksujõuetuks ja likvideeriti lõplikult. Pärast seda määrati ühingu võlgadega tegelejaks konkursivalitsus, mis on 1933. aastal koostanud Halliste Linakasvatajate Ühingu lõppbilansi ning määranud ühingu liikmetele rahalise lisavastutuse, mille pärast uuesti kohtusse mindigi.
1936. aastal, kui osanikelt võlgade katteks endiselt raha sisse nõuti, esitas rida kohtu poolt osanikeks peetavatest kohtu otsuse peale erikaebusi, väites, et nad pole üldse liikmed olnudki. Osad küll tunnistasid liikmeks olekut, kuid väitsid,
et ühingu koosolekutel vastu võetud otsused pole seaduslikud ja seega ka kohustuslikud. Paljud liikmed süüdistasid ühisuse endisi juhatuse liikmeid Peeter Lammast (hiljem Laite), Mart Kirikut, Martin Ludrit ja Jaan Teetsovit, kelle läbi ühisus väidetavalt 10 000 krooni ulatuses kahju kannatas.
1936. aastal määras Kohtukoda liikmeks olekut järgmiste dokumentide põhjal: ühingu juhatuse protokollid, ühingu liikmete arveraamat, ühingu- ja reskontoraamat. Kohtuasi läbis mitu instantsi, otsused lisavastutuse asjus olid järgmised:
Viljandi ringkonnakohus jättis 28/30. aprillil 1936 kaebuse tagajärjeta; kohtukoda jättis 1. oktoobril 1936 kaebuse tagajärjeta; 
Riigikohus tühistas 12. oktoobril 1937 kohtukoja otsuse ja saatis selle tagasi ringkonnakohtusse otsustamiseks teises kohtukoosseisus; kohtukoda tühistas 19. jaanuaril 1938 ringkonnakohtu eelmise otsuse, saates selle arutamiseks tagasi ringkonnakohtusse.

Hooned

Linavabrik ehitati aastatel 1913–1914, koos tootmiskorpusega ehitati ka kontorihoone ja abihooned, sealhulgas töökoja hoone ja linaseemnete ladu. 
Vabadussõja ajal alustati vabriku laiendamisega: 1919. aastal alustas tööd jahuveski ja värnitsa osakond, 1920. aastal lauavabrik (saeveski), 1923. aastal rekonstrueeriti katlamaja.
1925. aastal leidis vabrikus aset suur tulekahju, mis nõudis mahukat taastamist. 1935. aastal hävis tulekahjus vabriku katlamaja sisseseade, katlamaja rekonstrueeriti.
Abja linavabriku algne kompleks koosnes mitmest üksteise külge ehitatud tootmishoonest: katlamaja, linaropsimise ja -leotamise osakonnad, värnitsaosakond. Valdavalt oli tegemist ühekorruseliste viilkatustega hoonetega, mille hulgast tõusis esile muudest hoonetest kõrgem katlamaja. Tootmishooneid ümbritsesid abihooned: kontorihoone, töökojad, laod, saeveski jne. Vabriku sissesõidu ees on ühekorruseline ristkülikulise põhiplaaniga historitsistlik tellistest kontorihoone. Vabrikuhoonete sisemist lahendust muudeti pidevalt 1920. ja 1930. aastate laiendamiste ning juurdeehituste käigus.

Ehitusmaterjal

1914. aastal valminud linavabriku tootmishoone vundament oli laotud maakividest, seinad punastest tellistest. Algne kandekonstruktsioon tootmishoonetes oli nii monoliitsest raudbetoonist kui puittaladel. Katusekatteks oli algselt nii sileplekk
kui osaliselt keraamiline kivi.

Väliskujundus ja iseloomulikud detailid

Nii tootmishoone kui abihoonete, sealhulgas kontorihoone, on laotud dekoratiivsest punasest tellisest, seejuures on nii kontori kui vabrikuhoonete puhul iseloomulikud historitsistlikud tornikesed hoonete nurkades, samuti poolkaarekujuline ehisfrontoon harja tipus. Aknaid ümbritses dekoratiivne raamistus, otsafassaade kaunistab esimese korruse kõrgusel horisontaalne vertikaalselt laotud kividest vahefriis. Ehitusaegsed aknad olid ajastule iseloomulikult tiheda jaotusega.
Vabrikuhoonete aktsendi moodustas ümbritsevatest tootmishoonetest veidi kõrgem sihvaka täiskelpkatuse ja tiputornikesega hooneosa, mille kõrge katuse all asus veepaak. Sama hooneosa iseloomustavad kõrged kitsad vertikaalsed aknad alumises ja suured kaaraknad hoonekehandi ülemises osas.

Hooned pärast nõukogude okupatsiooni

Aastail 1976–1978 laiendati tootmist ja rajati mitu arhitektuurselt väheväärtuslikke mahukaid juurdeehitisi ENSV Kergetööstuse Ministeeriumi Konstrueerimisbüroo projekti järgi. Nõukogudeaegsete ilmetute juurdeehitiste seinamaterjaliks oli silikaattellis, katusekatteks eterniitplaadid. Algsel kujul säilis kontorihoone eksterjöör, mille ehitusaegne plekk-katus asendati nõukogude perioodil eterniitkatusega. Põhjaliku rekonstrueerimise tagajärjel on kõik hooned oma algse sisekujunduse kaotanud.