Sitsiilia emiraat

Esimesed araablaste sissetungid Sitsiiliasse

Aastal 535 võttis keiser Justinianus I Sitsiilia tagasi keisririigi rüppe, mida nüüd valitseti üksnes Konstantinoopolist. Kui keisririigi võim läänes kahanes, ründasid 652. aastal Sitsiiliat kaliif Uthmani araablaste väed. Siiski oli esimene sissetung lühiajaline ja araablased lahkusid õige varsti. 7. sajandi lõpul Põhja-Aafrika vallutamise käigus Umaijaadide poolt vallutasid nad lähedase sadamalinna Kartaago, mis võimaldas araablastel ehitada laevu ja püsiva baasi, kust teha rohkem pikemaid rünnakuid.
Umbes 700. aasta paiku vallutasid araablased Pantelleria saare ja ainult vastuolud araablaste seas hoidsid ära järgnema pidanud sissetungi Sitsiiliasse. Selle asemel sõlmiti bütsantslastega kaubanduslepped ja araabia kaupmehed said loa kaubelda Sitsiilia sadamates. Moslemilaevastike rünnakud jätkusid aastatel 703, 728, 729, 730, 731, 733 ja 734, kohates viimasel kahel korral märkimisväärset Bütsantsi vastupanu.
Esimene tõsine vallutusretk käivitati aastal 740: sel aastal vallutas moslemivürst Habib, kes oli osalenud 728. aasta rünnakus, edukalt Sürakuusa. Olles valmis vallutama kogu saart, sunniti nad berberite mässu tõttu siiski Tuneesiasse naasma. Teine rünnak aastal 752 oli suunatud ainult sama linna rüüstamisele.

Eufemiuse mäss ja saare järkjärguline vallutamine moslemite poolt

Aastal 826 sundis Bütsantsi laevastiku komandör Sitsiilias Eufemius nunna endaga abielluma. Keiser (820–829) Michael II käskis kindral Konstantinil abielu lõpetada ja Eufemiuse nina ära lõigata. Eufemius tõusis üles, tappis Konstantini ja siis hõivas Sürakuusa; ta võideti ja aeti välja Põhja-Aafrikasse. Ta pakkus Sitsiilia valitsemist Aghlabiidist Tuneesia emiirile Ziyadat Allahile kindralikoha ja turvalisuse eest; araablaste laevastik armeega saadeti teele.
Ziyadat Allah nõustus vallutama Sitsiilia, lubades anda selle Eufemiusele iga-aastase maksu eest, ja usaldas vallutuse 70-aastasele kaadi Asad ibn al-Furatile. Moslemiväed koosnesid 10 000 jalaväelasest, 700 ratsaväelasest ja 100 laevast, mida tugevdati Eufemiuse laevadega ja pärast randumist Mazara del Vallos ka rüütlitega. Esimene lahing Palata juhitud lojaalsete Bütsantsi vägede vastu toimus 15. juulil 827 Mazara lähistel, tulemuseks oli Aghlabiidide võit ning Palata taganes Calabriasse mandril.
Asad vallutas seejärel saare lõunakalda ja asus Sürakuusat piirama, Bütsant ei olnud suuteline saatma lisavägesi, kuna moslemid ohustasid ka Kreeta saart. Pärast aastast piiramist ja mässukatset olid tema väed siiski võimelised võitma Palermost saadetud Bütsantsi suurt armeed, mida toetas merelt ka Venezia laevastik doodž Giustiniano Partecipazio juhtimisel. Kuid kui katk tappis paljud moslemite väest, sealhulgas Asadi enda, taandusid moslemid Mineo kindlusse. Hiljem naasid nad rünnakut jätkama, kuid ebaõnnestusid Castrogiovanni (tänapäeva Enna, seal tapeti Eufemius) vallutamisel ja taandusid tagasi Mazarasse. Bütsantsist saadetud komandöri Teodotus juhtimisel õnnestus Bütsantsi vägedel 829. aastaks saratseenide ohu suuremal osal Sitsiilias kõrvaldada.   
Aastal 830 said nad tugevat toetust 30 000 Aafrika ja Al-Ándalusi moslemisõduri näol, ühendades ühise eesmärgiga Umaijaadide kalifaadis toimunud võimuhaaramise järel eraldunud Umaijaadide Córdoba emiraadi ja Abbassiidide kalifaadi sõjajõud. Ibeeria moslemid võitsid Bütsantsi komandöri Teodotust sama aasta juulis-augustis, kuid jälle sundis katk neid naasma Mazarasse ja siis Aafrikasse. Aafrika berberite üksused saadeti Palermot piirama, nad vallutasid selle pärast aastast pikka piiramist septembris 831. Palermost sai moslemite Sitsiilia pealinn, ümbernimetatuna al-Madinah ("Linn").
Vallutus toimus vahelduva eduga; märkimisväärse vastupanuga ja paljude sisemiste võitlustega võttis Bütsantsi Sitsiilia vallutamine üle sajandi. Sürakuusa pidas kaua vastu, kuid langes aastal 878, Taormina langes aastal 902. Taormina vabanes uuesti 902, kuid langes araablaste kätte taas 962. aastal ja viimane Bütsantsi tugikoht võeti aastal 965.

Vallutatud rahvastik

Moslemite poolt vallutatud kohalik rahvastik oli romaniseeritud katoliiklikud sitsiillased Lääne-Sitsiilias ja osaliselt kreekakeelsed kristlased, peamiselt saare idapoolses osas, kuid siin oli ka märkimisväärne arv juute. See vallutatud rahvas sai moslemite võimu all lubada endale piiratud usuvabadust kui dhimmi, kuid allus mõningatele piirangutele. Dhimmi pidi maksma jizyat (pearaha) ja kharaji (maamaks), kuid oli vabastatud maksust, mida moslemid maksid (zakat). Araablaste võimu all oli erinevaid jizya maksjaid, kuid nende ühisnimetaja oli jizya maksmine alistumise märgiks moslemivalitsusele kaitse eest välise ja sisese agressiooni vastu. Vallutatud rahvastik võis vältida seda seisundit lihtsalt islamiusku pöördudes. Kas ausast usu tunnistamisest või ühiskondlikust sundusest pöördus suur hulk põliseid sitsiillasi islamiusku. Siiski, isegi pärast 100 aastat islamivalitsust, õitses arvukas kreekakeelne kristlik kogukond dhimmina, eriti Kirde-Sitsiilias. See oli suuresti jizya süsteemi tulemus, mis võimaldas kooseksisteerimist. See kooseksisteerimine vallutatud rahvastikuga lagunes pärast Sitsiilia tagasivallutamist, eriti pärast kuningas Wilhelm II surma aastal 1189.

Hääbumine

Sitsiilia emiraat hakkas killustuma, kui moslemirežiimi vahel tekkisid dünastiasisesed tülid. 11. sajandi Lõuna-Itaalia mandriosa võimud värbasid normanni palgasõdureid, kes olid viikingite kristlikud järeltulijad; normannid Roger I juhtimisel vallutasid Sitsiilia moslemitelt. Normann Robert Guiscard, Tancredi poeg, tungis Sitsiiliasse aastal 1060. Saar oli jagatud kolme araabia emiiri vahel ja arvukas kristlik elanikkond tõusis üles valitsevate moslemite vastu. Pärast Apuulia ja Calabria vallutamist okupeeris Roger I Messina 700 rüütli armeega. Aastal 1068 võitsid Roger de Hauteville ja tema mehed moslemeid Misilmerii all, kuid kõige otsustavam lahing oli Palermo piiramine, mis viis Sitsiilia aastaks 1091 täielikult normannide kontrolli alla. Pärast Sitsiilia vallutamist kukutasid normannid kohaliku emiiri Yusuf Ibn Abdallah võimult, kuid tegid seda araabia tavade järgi.
Linnade kaotamine, millest igaühel oli suurepärane sadam, andis raske löögi moslemite võimule saarel. Qas'r Ianni linna (tänapäeva Enna) valitses siiski emiir Ibn Al-Hawas, kes pidas vastu aastaid. Tema järeltulija Ibn Hamud alistus ja pöördus aastal 1087 kristlusse. Pärast usuvahetust sai Ibn Hamudist osa kristlikust aadlist ja ta erustus koos oma perega valdustesse Calabrias, mille andis Roger I. Aastal 1091 langesid Butera ja Noto Sitsiilia lõunatipus ning Malta saar, viimane araablaste kindlus, kergesti kristlaste kätte. 11. sajandil hakkas moslemite võim Vahemere basseinis kahanema.