Orel

Oreli ajaloost

Sõna "orel" tuleneb kreeka sõnast organon, mis tähendab tööriista, instrumenti.
Oreli juured on muinasajas, sugulaseks ja prototüübiks võib pidada paaniflööti. Paaniflööt koosneb mitmest vilest ühisel vilereal. Orelil on ühisel tuulepõhjal mitu vilet, mis moodustavad oreliregistri. Vana-Roomas oli kasutusel vesilõõtsinstrument ehk hydraulis. Oreli leiutajaks peetakse Aleksandria mehaanikut Ktesibiost (umbes 250 eKr).
Algselt polnud orel kaugeltki kirikuinstrument. Vanas-Roomas mängiti orelit gladiaatorite võistlustel. Vesiorel ehk hydraulis oli paljudes jõukates Vana-Rooma kodudes ning orelit mängis isegi Rooma keiser Nero. Bütsantsis mängiti orelit pidustustel. Idakirikus ehk Õigeusu kirikus on igasuguste pillide kasutamine ka tänapäeval keelatud. Alates 10. sajandist oli Lääne ehk Katoliku kirikus orel lubatud.
Orelid olid nii väikesed pillid koduseks musitseerimiseks kui ka suured kirikuorelid, mis esialgu olid kohmakad. Klahvid olid tolleaegsetel kirikuorelitel nii raske käiguga, et neid pidi lööma rusikaga ja organisti nimetati orelilööjaks ehk pulsator organi. Kirikuoreli ülesandeks oligi algul (umbes 12.–13. sajandil) ainult koorilaulu algustooni andmine ja sellel praktilisel eesmärgil oligi orel Lääne kirikusse lubatud. Hiljem hakati orelit kasutama liturgilise laulu saatmisel. Klahvid muutusid väiksemaks ja klahvikäik kergemaks, seega oli võimalik orelit juba sõrmedega mängida.
Girolamo Frescobaldi (1583–1643), keda nimetatakse "itaalia Bachiks", oli esimene, kes hakkas muusikat kirjutama orelile kui sooloinstrumendile. Ta kirjutas Tokaatasid, Ricercare, Canzonasid, mida sai esitada iseseisva paladena orelil. Temalt on tuntud kolm kogumikku: "Fiori Musicali" (1635) – missad orelile ning kaks kogumikku "Toccatas" (1613) ja "Partitas" (1636).

Saksa koolkond

Saksamaal olid orelid 18. sajandil enamasti suured, rikkalikult kaunistatud prospektidega. Paljud pillid olid (mõned on ka tänapäeval säilinud originaalsel kujul) 4. manuaaliga ja iga manuaal on omamoodi orel, sest iga manuaal on baroksel orelil varustatud rikkaliku registrivalikuga ja manuaalide vahel oli kontrast. Registratsiooni reegliks oli kasutada erinevaid registreid, näiteks Principal 8`, Rohrflöte 4`, Octave 2`, Mixtur 4fach. Ühesõnaga, erinevad registrid erineva jalgade arvuga. Hiljem, saksa romantismi ajal 19. sajandil hakkasid oreliehituses domineerima 8` ja 4` registrid. Vähenes ülemhelide osakaal ehk 1`, 2`, 2 2/3` Mixtur`i registrid muutusid tugevamateks. Manuaalidel oli siis tähtis mitte kontrastsus, vaid tugevusastmed. Orel muutus terrassoreliks, s.t on põhimanuaal, kus on tugevamad põhiregistrid: Principalid, flöödid, tugevad Mixturid, ja näiteks teine manuaal oli vaiksemate registritega. Kõik sõltus sellest, kui suur on orel ja mitu manuaali sel on. Hakati ehitama Swellwerk (SW) ehk register oreliviledega, mis asuvad paisukapis, seega sai võimalikuks teha orelil crescendo orelil asuva swelleri pedaali või rulli abil. Kõik see kajastub ka orelimuusikas. Barokiajal oli saksa orelimuusikas oluline kontrastsus registratsioonis. Kasutati erinevaid registreid, näiteks 8`,4`,2`, ning see kajastus oreliehituses.
Tuntud 17.-18. sajandi oreliehitajad olid Arp Schnitger (1648–1719) ja Gottfried Silbermann (1683–1753). Orelimuusikas on tuntud selline stiil, nagu Stylus Fantasticus, mis on pärit Põhja-Saksamaalt. Selles stiilis kirjutatud oreliteosed on efektsed ja huvitavad ning selle eredad esindajad olid Matthias Weckmann (1616–1674), Johann Adam Reincken (1643–1722), Nicolaus Bruhns (1665–1697), Dietrich Buxtehude (1637–1707) ja Vincent Lübeck (1654–1740).
Johann Sebastian Bach võttis oma loomingus neilt hiljem palju üle ning arendas seda edasi. Lõpuks oli Johann Sebastian Bachi orelilooming (ja mitte ainult) oma ajastust niivõrd ees, et arvati, et see ei sobi kirikus mängimiseks.
19. sajandil saksa heliloojad, kes kirjutasid orelile: Felix Mendelssohn, Robert Schumann, Gustav Merkel, Julius Reubke, Josef Rheinberger.
Felix Mendelssohn võttis romantismiajal 19. sajandil oma prelüüdides ja fuugades, samuti 6. orelisonaadis palju Bachilt üle, kuid siis olid orelimuusikas juba muud printsiibid, mis kajastusid Bachi hilisemas Leipzigi perioodi loomingus; see hõlmas mitme sarnase registri kasutamist, näiteks mitut 8`,4`,2` jne koos. Samuti kirjutas koraaliprelüüde, prelüüde ja fuugasid orelile Johannes Brahms. Ferenc Liszt kirjutas oma teoste transkriptsioone orelile. Tuntud on tema prelüüd ja fuuga B-A-C-H, ehk fuuga teemal nootide kombinatsiooniga b,a,c,h, mis meenutab nime "Bach". Liszt oli omapärane helilooja selles mõttes, et ühelt poolt propageeris ta Ungari rahvuslikku muusikat, samas aga töötas mõnda aega ka Itaalias ja Saksamaal.

Hispaania orelid

Hispaanias on orelitel samuti palju keelregistreid, mistõttu need sarnanevad prantsuse orelitega. Manuaalide nimetused on näiteks Orgue maior (peamanuaal), Cadrireta, Pedale.
Eriliseks teeb hispaania orelid horisontaalsete vilede olemasolu. See annab orelile eriliselt tugeva kõla, mis on suunatud otse kirikusse. Näiteks mõned Sevilla katedraali horisontaalviledega registrite nimetused: Trompeta real 8` (Kuninga trompet), Bajoncillo y Clarin 8`+4` 8-jalased ja 4-jalased viled, Trompeta imperiaal 32`- väga madala põriseva kõlaga trompet horisontaalviledega, Trompeta magna 16` (suur trompet), Trompeta de batalle 8` (lahingutrompet). Nagu näha, on need kõik keelregistrid ning annavad tugeva efekti.
Hispaania orelid, eriti barokiajastu säilinud pillid on tugeva põriseva kõlaga fortes. Muidugi on võimalik ka pianot mängida, kuid ka piano kõlab teisiti, kui oleme oreli puhul harjunud kuulma, sest ka vaiksed registrid on enamasti keelregistrid.
17.-18. sajandi hispaania orelimuusika eripära oli see, et kirjutati tientosid.
Hispaania 17.–18. sajandi tuntud organistid ja heliloojad: Pablo Bruna (1611–1679), Juan Jose Cabanilles (1644–1712), Miguel Lopez (1669–1723), Jose Elias (1675–1749).
Nemad kirjutasid tientosid orelile.

Itaalia koolkond

Itaalias ehitati 16.–18. sajandil väikesi oreleid sageli ühe manuaaliga, pedaal kas puudus üldse või olid sellel ainult mõned bassinoodid (näiteks: C, D, E ja F). Sageli "musti" klahve pedaalis ei kasutatud. Pedaali kasutati pika bassi ehk orelipunkti mängimiseks. Selle põhjuseks oli need muusikastiilid, milles toona Itaalias kirjutati. Enamasti kirjutati Canzonasid, Ricercare, Tokaatasid. Muusikas domineerisid akordid ja passaažid. Kirjutati sellist muusikat, mida oli võimalik esitada niihästi klavessiinil kui ka orelil, seepärast polnud erilist vajadust oreli pedaali kasutada, nagu seda tehti näiteks Saksamaal. Loomulikult improviseeriti orelil palju, kuid seda tegid praktiliselt kõik organistid ka mujal. Itaalias olid organistid teenistuses nii kirikutes kui ka otse paavstide juures. Kuulus Itaalia organist ja helilooja oli Girolamo Frescobaldi (1583–1643), kes legendi järgi olevat mänginud Roomas 30 000 inimesele.
Itaalia organiste: Adrian Willaert (1480–1562), Cipriano da Rore (1516–1565), Andrea Gabrieli (1510–1586), Claudio Merulo (1533–1604). Need organistid ja heliloojad olid kuulsa Veneetsia Markuse katedraali organistid, mis oli Rooma kõrval 16.–18. sajandi muusikakeskus Itaalias. Tuntuim oli Girolamo Frescobaldi, kes töötas Roomas Püha Peetruse katedraalis paavsti juures.
Rooma ja Veneetsia olid tookordses Itaalias kunsti ja muusika keskused. Paavstid ja katoliku kirik toetasid rahaliselt muusika ja kujutava kunsti arengut, see oli üks vastureformatsiooni ilminguid. Kui näiteks Inglismaal, Madalmaades ja isegi Saksamaal püüti koos pühakute piltidega ka orel kirikust välja visata kui katoliiklik atribuut, siis Itaalias oli selles mõttes just vastupidi – kunsti areng oli renessansi- ja barokiajal tohutusuur. Muidugi jäi ka Saksamaal orel siiski kirikusse ja arenes hiljem, 18. sajandil suureks kirikupilliks, sest Martin Luther pidas muusikast väga lugu ega lubanud oma ajal kirikuid Saksamaal päris lagedaks teha.

Inglismaa koolkond

Inglismaal oli orelite olukord kaua väga tagasihoidlik. Puritaanlik liikumine tõrjus oreli hoopis kirikust välja.
Orelid oli väikesed pillid koduseks musitseerimiseks ja ilma pedaalita. Ka kirikutes olid orelid kaua ilma pedaalita, isegi Händel oli sunnitud mängima ilma pedaalita orelitel. Manuaalide nimetused: Great Organ, Choir Organ, Echo Organ. Manuaalid nimetati eraldi "oreliks" ehk Peamanuaal (Suur orel), Teine manuaal (Koori orel), Kaja (Echo).
17.-18. sajandi Inglismaa orelimuusika omapära oli see, et kirjutati palju Voluntary'sid.
Inglismaa 18. sajandi organiste ja heliloojaid: Mathew Locke (1632–1677), John Blow (1649–1708) ja kuulus koos Johann Sebastian Bachiga; Georg Friedrich Händel (1685–1759), keda peetakse nii Saksamaa kui ka Inglismaa heliloojaks; Maurice Greene (helilooja) (1696–1755) ja William Boyce (1711–1779).

Märkused

Selle artikli kirjutamisel on kasutatud materjali raamatust Hugo Lepnurm. "Oreli ja orelimuusika ajaloost" Kirjastus Muusika 1994.
Infomartsioon Kotka ja Janakkala Püha Laurentsiuse kirikute orelite koopiatest Soomest pärineb plaatide kogumikust Urkurakentamo Martti Porthan Oy Producer Äänilevy Taito 2006 "This three CD collection of music played on organs built by Martti Porthan Organ Builders contains performances by the following Finnish top musicians"