google/wiki40b huggingface dataset:
Suitsuandur

Suitsuandur on tulekahjuandur, mis reageerib põlemisel tekkivas suitsus sisalduvatele tahmaosakestele. Suitsuandureis kasutatakse peamiselt fotoelektrilisi ehk optilisi tajureid, mille talitlus põhineb valguse hajumisel suitsuosakestel. Valgusdioodi infrapunane valgus suunatakse optilises kambris labürinditaoliselt paiknevatele mittepeegeldavatele pindadele. Seetõttu puhtas õhus valgus fotodioodi ei taba. Kui optilisse kambrisse sisenevad suitsuosakesed, hajutavad need valgust, millest osa jõuab ka fotodioodini. Kui suitsu kontsentratsiooni tõustes fotodioodi väljundpinge ületab etteantud läviväärtuse, lülitub alarm sisse. Eriti tundlikud on niisugused optilised suitsuandurid, milles valgusdioodi (LED) asemel on valgusallikaks heleda kiirega laserdiood.
Optiline andur reageerib niisiis hõõguval põlemisel tekkivale külmale suitsule, andes tuleohust aegsasti märku. Leegiga põlemisel tekivad peenemad suitsuosakesed, millele reageerib paremini ionisatsioonitajur. Selles ioniseerib alfakiirguse allikas (ameriitsiumi isotoop) õhuosakesi, mille tulemusena anduri elektroodide vahel tekib teatav elektrijuhtivus. Suitsu ilmumisel seovad tahmaosakesed elektrostaatilise tõmbe tõttu õhuioone, mille tagajärjel elektrivoolu edasikandvate ioonide hulk väheneb; voolu nõrgenemisel läviväärtuseni hakkab summer tööle. Kuigi nõrga alfakiirguse allikas endast reaalset ohtu ei kujuta, kasutatakse ionisatsiooniandureid viimasel ajal vähe. Kumbki nimetatud tüüpi suitsuandur ei reageeri vingugaasile, selleks on spetsiaalsed andurid.
Andur paigaldatakse elamu igale korrusele ruumi lakke (mitte seinale), soovitatavalt ruumi keskossa, esikus või koridoris magamistoa ukse lähedale, teisel korrusel trepikäigu lähedale; paigutuskoha ümber peab olema vähemalt pool meetrit vaba ruumi. Elu- ja magamistoa andur hoiatab näiteks teleri süttimisest, küünlast või sigaretist tekkida võiva tulekahju eest. Suitsuandurit ei panda kööki, vannituppa ega sauna, kus nad võiksid asjatult tööle rakenduda.
Andurid on enamasti patarei- või akutoitel. Leelispatarei (alkaline) peab vastu 2–3 aastat, liitiumpatarei kuni 10 aastat. Patarei vahetamise vajadusest annab seade märku vaiksete piiksudega. Ka sel juhul, kui andur saab toidet elektrivõrgust, on vajalik varutoide patareist. Suitsuanduri töövõimet on soovitatav kontrollida kord kuus, vajutades vastavale nupule. Suitsuanduri tööiga on 8–10 aastat.
Tulekahjuandurid võivad olla ühendatud teatekeskusega juhtmete abil, samuti on häiresignaali raadioedastust võimaldavaid andureid. Viimased loovad raadioühenduse keskusega või elamu (korteri) teiste anduritega. Sel juhul ei rakendu mitte ainult suitsuallikale kõige lähem andur, vaid häire kandub raadio teel elamu kõigisse teistesse anduritesse.
Põlvepikuraamatu konkurss

Põlvepikuraamatu konkurss on Eesti lasteraamatute võistlus (konkurss). Võistlusel saavad osaleda algupärased lasteraamatud, mis on mõeldud kuni 7-aastastele lastele. Võitjaks tulnud raamatud avaldab kirjastus Päike ja Pilv.
Esimene võistlus toimus 2006 Kultuuriministeeriumi ja kirjastuse Päike ja Pilv eestvõttel. Aastast 2011 on korraldate seas ka Eesti Lastekirjanduse Keskus.
Paterson

Ajalugu

Linnas asub väliseestlaste 1950. aastal asutatud Patersoni Pauluse kogudus.
Piret Pääsuke

Piret Pääsuke (sündinud 3. detsembril 1959 Tallinnas) on eesti tõlkija ja toimetaja.
Ta on lõpetanud Kadrioru Saksa Gümnaasiumi ja Tartu Ülikooli (saksa keele ja kirjanduse erialal). Alates 1987 töötab kirjandussaadete toimetajana Eesti Rahvusringhäälingus.
Piret Pääsuke tõlgib peamiselt ilukirjandust saksa keelest eesti keelde. 
Ta on Eesti Kirjanike Liidu tõlkijate sektsiooni liige.
Hendrik Verwoerd

Hendrik Frensch Verwoerd (8. september 1901 Amsterdam – 6. september 1966 Kaplinn) oli Lõuna-Aafrika Vabariigi psühholoog, sotsioloog, ajakirjanik ja poliitik.
Hendrik Verwoerd sündis Hollandis Amsterdamis. 1901. aasta detsembris asus ta koos oma vanematega elama Lõuna-Aafrikasse. Verwoerdide perekond elas kümme aastat Kaplinnas ja nad kolisid hiljem Bulawayosse Rodeesiasse, kuha nad jäid elama neljaks aastaks. Seejärel pöördus Verwoerdide perekond tagasi Lõuna-Aafrikasse Oranje provintsi Brandforti. Gümnaasiumi lõpetamise järel asus Hendrik Verwoerd õppima Stellenboschi Ülikoolis. Esialgu õppis ta teoloogiat, seejärel aga vahetas eriala ja asus õppima psühholoogiat ja filosoofiat. Ta omandas filosoofia alal magistrikraadi ja doktorikraadi cum laude. 1925–1926 täiendas ta ennast Saksamaal Hamburgi, Berliini ja Leipzigi Ülikoolis. Seejärel täiendas ta ennast Suurbritannias ja Ameerika Ühendriikides ja pöördus tagasi Lõuna-Aafrikasse 1928. aastal. Ta tegeles sotsiaaltööga vaeste valgete hulgas. Ta töötas rakenduspsühholoogia õppejõuna Stellenboschi Ülikoolis, alates 1933. aastast oli ta sotsioloogia ja sotsiaaltöö kateedri juhataja. 1937. aastal sai ta Johannesburgis ilmuva ajalehe Die Transvaler toimetajaks. Sellele ametikohale jäi ta kuni 1948. aastani, mil Rahvuspartei võitis valimised ja Verwoerdist sai parlamendi liige.
Hendrik Verwoerd oli üks apartheidi poliitika peamisi kavandajaid ja elluviijaid. 1950. aastal sai ta põlisrahvaste asjade ministriks.
3. septembrist 1958 kuni 6. septembrini 1966 oli Hendrik Verwoerd Lõuna-Aafrika peaminister. Tema ametisoleku ajal korraldati 5. oktoobril 1960 referendum Briti Rahvaste Ühendusest lahkumise küsimuses (52,29% hääletanutest pooldas lahkumist, 47,71% oli vastu). 15. märtsil 1961 lahkus Lõuna-Aafrika Briti Rahvaste Ühendusest ja 31. mail 1961 kuulutati Lõuna-Aafrika Liit iseseisvaks Lõuna-Aafrika Vabariigiks.
1960. aastal keelati Aafrika Rahvuskongress. Henrik Verwoerd pooldas ka mustanahalistele nn. homeland'ide (bantustanide) loomist.
6. septembril 1966 pussitas Lõuna-Aafrika parlamendi segavereline (kuid ametlikult valgeks klassifitseeritud) käskjalg Dimitri Tsafendas Hendrik Verwordi Lõuna-Aafrika parlamendi hoones surnuks.
Vanaaseme mõis

Vanaaseme mõis (saksa keeles Friedrichsberg) oli Vorbuse mõisa karjamõis Tartu-Maarja kihelkonnas Tartumaal.
Okeechobee maakond

Ajalugu

Maakond moodustati 1917. aastal.

Rahvastik

Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 39 996.
Gustav Reinhold Georg von Rennenkampff

Gustav Reinhold Georg von Rennenkampff (2/13. september 1784 Helme mõis, Liivimaa – 6. veebruar 1869 Bocardi mõis Helme lähedal) oli Eesti baltisaksa poliitik ja majandusteadlane.

Elulugu

Gustav Reinhold Georg von Rennenkampff oli Liivimaa aadlik ja Helme mõisniku Jakob Johann von Rennenkampffi (1753–1794) poeg.
Rennenkampff teenis 1804–1808 Saksi-Coburg-Saalfeldi hertsogi sõjaväes, reisis seejärel mitmes Euroopa riigis ja elas aastast 1812 oma kodumõisas. Tema peateos oli "Bemerkungen über die Leibeigenschaft in Liefland und ihre Aufhebung" (Kopenhaagen, 1818), milles ta pooldas talupoegade kohest pärisorjusest vabastamist koos talumaa mõisale jätmisega, kuid koos 2/3 maa andmisega talupoegadele rendile. Olles aastast 1819 Liivimaa uue talurahvaseaduse elluviimise komisjoni liige, avaldas Rennenkampff oma tegevusega mõju edaspidisele agraarseaduste loomele.
Melozzo da Forlì

Biograafia

Melozzo oli arvatavasti pärit jõukast Ambrosi perekonnast. Kunstniku noorusaja kohta andmed puuduvad. Melozzo kohta on iseloomustuseks kirjutatud: "Loreto laemaalide julgete rakursside meister ning Vatikanis asuva Sixtus IV ja tema sugulaste rahulikult suursuguse grupiportree autor."
Felli poni

Felli poni on Põhja-Inglismaalt pärit poni.
Sõna "fell" tähendab Põhja-Inglismaa kaljust küngast või mäenõlva, samuti soist kõnnumaad. 
Felli poni on tumeda karvaga. Suurem osa neist on musta karvkattega, kuid leidub ka kõrbe ja halle felli ponisid. Felli ponidel on paks ja kohev lakk ning saba, kõvad kabjad, mis on nii mustad, et tunduvad sinakatena.
Poni keskmine kasv on 137 ja suurim lubatud kasv 142 cm. Poni on suhteliselt raske, kuni 450 kg.
Felli ponid on head hüppajad. Nad ei suuda küll teha nii kõrgeid hüppeid kui maailma tippklassi ponid, kuid nad on osavad. See tuleb välja murdmaastikul, mids nad pole varem läbinud ega tea täpselt, mis takistuse taga on.
Felli poni kasutatakse ratsa- ja koormahobusena. 19. sajandil kasutati Felli ponisid kaevandustes.
Felli ponil on vaba ja kerge samm. Kiire ja kerge käik muudab ratsutamise mugavaks ning kindel samm tagab ohutu liikumise murdmaastikul. Felli ponil saab ratsutada nii raskel maastikul, kus teised ponid hätta jäävad. Lisaks raskele maastikule sobib Felli poni ka raskesse kliimasse. Vastupidavuse tõttu suudab ta nädala ajaga läbida 400 km ja seetõttu on ta talvistes tingimustes suhteliselt kiire loom.
Rahuliku meele ja sobiva suuruse tõttu kasutatakse Felli ponisid hobuteraapias ja puuetega lastel lubatakse nendel ratsutada. Ponide suurus võib oluliselt erineda, mistõttu ka täiskasvanud ratsutaja jaoks saab leida sobiva poni.
Felli poni on aretatud väljasurnud Galloway ponist. Usutakse, et ta aretati Inglismaa ja Šotimaa piiril Cumbria kandis Rooma ajal, kui sisse toodud sõjahobuseid ristati kohalike keltide ponidega. Algselt olid nad pruunid, kuigi viimastel kümnenditel on kõige levinumateks saanud mustad isendid; sageduselt järgnevad pruunid, kõrvid ja hallid.
Maailmas on umbes 4000 Felli poni. Aastas sünnib juurde 300–350 poni.
Pokljuka

Pokljuka on metsaga kaetud mägismaa Sloveenia loodeosas Bledi ja Bohinji vallas. See asub 1300 meetri kõrgusel ja on osa Triglavi rahvuspargist. Mägismaa pöögi- ja kuusemetsad langetati suurelt osalt 1700. aastatel; nüüd kasvab sellel kohal põhiliselt mänd. Pokljuka ala on ka mingil määral soine, mis on haruldane nii kõrgel mägedes.
Pokljuka on kuulus talispordikeskuse poolest, mida tuntakse enam igal aastal toimuva laskesuusatamise maailmakarikavõistluste paigana. Laskesuusakeskus asub 15 km Bledi linnast lääne pool. Seal toimusid 2001. aastal laskesuusatamise maailmameistrivõistlused.
Lisaks on Pokljuka soositud mägironijate seas.
Milonga

Milonga on Ladina-Ameerika päritolu tants milongamuusika saatel, üks tango eelkäijaid.
Muusikaliselt on milonga aluseks elavaloomuline 2/4 taktimõõt, mis kujunes, kui habanera muutus kaks korda kiiremaks; kiirenemises on nähtud polka mõju. Kasutatakse sünkopeeritud rütmi, mille kaheksast taktist on rõhulised 1. (vahel lisaks ka 2.), 4., 5. ja 7. takt.
Milongas kasutatakse samu põhielemente kui tangos, kuid see lubab jalgadele ja kehale rohkem pingevaba liikumist. Rütm ja liigutused on milongas üldjuhul kiiremad ja pausid harvemad. Valdavalt koosneb milonga rütmilistest kõnnisammudest ilma keerukate figuurideta ning seda tantsitakse humoorikamas ja maalähedasemas stiilis kui tõsise ja dramaatilise loomuga tangot.
Kaks levinumat milongastiili on milonga lisa ("lihtne milonga"), milles tantsija astub igal löögil, ning milonga con traspié, milles tantsija kasutab muusika tõlgendamiseks traspié'sid ehk contrapaso'sid - tugijala vahetust ja tagasivahetust, astudes kaks korda taktis või kolm korda kahe takti jooksul. Nii saab tantsida dünaamiliselt, tegemata kiirkõndi ja võtmata palju ruumi.
1883. aastal ilmunud raamatus märkis Ventura Lynch, tuntud Buenos Airese provintsi tantsude ja folkloori uurija, afroargentiina tantsijate mõju valgetele kaasmaalastele (compadritos), kes nähtavasti külastasid afroargentiina tantsusaale: "milongat tantsivad üksnes valged, kes matkivad sellega tantse, mida mustad oma tantsusaalides tantsivad".
Ventura Lynch täheldas ka milonga populaarsust: "Milonga on linnakeskkonnas sedavõrd levinud, et on kohustuslik osa kõigil alamklassi tantsupidudel (bailecitos de medio pelo) ning seda võib kuulda esitatuna kitarridel, kammipillidel ning rändmuusikute flöötidel, suupillidel ja viiulitel. Selle on korjanud üles ka leierkastimehed, kes on pannud selle kõlama habanera laadis. Milongat tantsitakse ka kahtlastes klubides suurte turgude ümbruses ning voorimeeste, sõdurite ja valge lihtrahva tantsupidudel ning peiedel."
Mõned elemendid laenati milongasse candombe'st: quebradas, improviseeritud, jõnkslikud, poolsportlikud dramaatilised painutused, ning cortes, kõnekas paus või äkiline katkestus tantsufiguuris. Erinevalt tolleaegsest "tangost", kus neid liigutusi tantsiti eraldi, tantsitakse neid tänapäeval koos. Jose Gobello on arvanud, et sadamarajoonides kasutati ära ka masurka võtteid. Sellisesse aafrikapärasesse milongatangosse, nagu ka habanera'sse ja masurkasse, suhtus Argentina toonane kõrgseltskond äärmise halvakspanuga ja pidas seda täiesti vastuvõetamatuks.
Muusikaliste mõjude ja sammude lisandudes kujunes milongast algne tango.
Lillepott

Lillepotiks nimetatakse mitmesuguse suuruse ja kujuga anumaid, milles hoitakse ja kasvatatakse taimi kunstlikes  tingimustes, näiteks toas. Sellised anumad võivad olla tehtud eri materjalist, kõige sagedamini on need keraamilised, plastist, puidust, metallist või klaasist.
Lillepoti all võib olla ka lillepotialus või ümber teine anum (lillepoti ümbris).
Erinevalt ehislillepotist on tavalisel lillepotil põhjas üks või mitu drenaažauku vee äravooluks. Drenaažaugud on vajalikud selleks, et taime või lille juured ei läheks liigsest üleniisutamisest mädanema. Äravooluavad teevad võimalikuks ka taimejuurte toitmise mulla kaudu altpoolt, kui valada vesi lillepotialusele. 
Lillepotte võib kasutada mitmesuguseks otstarbeks, näiteks taimede transportimiseks, istikute kasvatamiseks, taimede kasvatamiseks ruumis ja ruumipuudusel või muul põhjusel õues, külmakartlike taimede ületalve pidamiseks.
Väga suuri potte kasutatakse ka soojalembeste troopikataimede kasvatamisel külmemas kliimas kas botaanikaaias või kasvuhoones. 
Lillepotid on kasutusel juba sajandeid. Muistsed egiptlased kasutasid neid taimede transportimiseks ühest kohast teise. Muistsed roomlased hakkasid tooma taimi ruumi sisse külmadel aastaaegadel. 18. sajandil kasutati lillepotte leivapuu seemnete transportimiseks Tahitilt Lääne-Indiasse.
Martna vald (Martna kihelkond)

Martna vald (saksa keeles Gemeinde St. Martens, ka Kuluse vald) oli vald Martna kihelkonnas Läänemaal.
1890 liideti Martna vallaga Keskvere vald.
Vallas sündis Hannes Oja.
1939. aasta valdade reformiga läks valla maa-ala uue Martna valla koosseisu, välja arvatud Haeska küla piirkond, mis läks Ridala valda, ja Martna valla talude senise Kirbla valla piires asuvate heinamaatükkide maa-alad Kasari jõe ääres, mis läksid Kirbla valda.
Nehalem (mikroarhitektuur)

Järeltulijad

Nehalemi ja Westmere'i järeltulijaks on Sandy Bridge, mida tutvustati esmakordselt avalikult 2009. aastal. Sandy Bridgei järeltulijaks sai Haswell, mis toodi välja 2013, aastal.
Ilmar Malin

Ilmar Malin (16. jaanuar 1924 Tartu – 15. märts 1994 Tallinn) oli eesti maalikunstnik, joonistaja, graafik ja installatsioonide-assamblaažide autor.

Elulugu

Ilmar Malin lõpetas aastal 1943 Hugo Treffneri Gümnaasiumi ning osales seejärel Teises maailmasõjas, võideldes aastal 1943 vabatahtlikuna Soome armees ja aastal 1944 Eestisse naastes Saksa sõjaväes Eesti Diviisis. Vangistati Tšehhoslovakkias ja oli aastani 1948 Nõukogude vangilaagris.
Ilmar Malin alustas kunstiõpinguid 1948. aastal Tallinna Riiklikus Tarbekunsti Instituudis ning lõpetas 1954. aastal Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi.
Aastatel 1955–1973 (vaheaegadega) oli ta õppejõud Tartu Kunstikoolis, 1988–1992 Tallinna Kunstiülikooli Tartu osakonnas ning 1992–1993 Tartu Ülikooli maaliosakonnas.
1957. aastast kuulus ta  Eesti Kunstnike Liitu (oli korduvalt ka juhatuses).
1960. aastate algul viibis ta lähetusel Kesk-Aasias (koos luuletaja Ain Kaalepiga). 1966. aastal külastas ta esimest korda Stockholmi (sealse Moderna Museeti külastamisest sai ta tõuke pöördumiseks sürrealismi poole).

Looming

Ilmar Malin viljeles erinevaid laade, saavutades suurimat tunnustust sürrealismis ja portreekunstis. Malin võttis pidevalt sõna nii kunstielu kui ka teoreetiliste probleemide kohta.

Pere

Ta oli nahakunstnik Inge Malini abikaasa, Jaan Malini ja Lea Malini isa. Tema vend oli Harald Keiland.
Starship 109

"Starship 109" (eestikeelse pealkirjaga "Tähelend") on Robbie van Leeuweni laul, mille ta kirjutas ansambli Mistral tarbeks. Laul avaldati singlina aprillis 1978 ning ta laeks jäi Hollandi singlimüügiabeli 9. koht.
Eestikeelsed sõnad kirjutas laulule Jaak Veski ning kuulus ta Anne Veski ja ansambli Vitamiin repertuaari.
Ruudilised

Kirjeldus

Enamik ruudilisi on puud või põõsad, aga leidub ka üksikuid rohttaimi.
Tavaliselt on neil liitlehed ilma abilehtedeta, vahel leidub astlaid. Leheseis on kõige sagedamini vastak. Lehtedel leidub läbipaistvaid näärmeid, mis sisaldavad õli ja annavad taime osadele lõhna. Need ongi peamised tunnused, mille abil ruudilisi välise vaatlusega tuvastatakse.
Õied on ilma kandelehtedeta, üksikud või ebasarikas, harvem kobaras, ja peamiselt tolmeldavad neid putukad. Õied on tavaliselt tsentraalsümmeetrilised, harva ka telgsümmeetrilised, ja üldiselt mõlemasoolised. Kroonlehti ja tupplehti on 4 või 5, harva 3, ja üldiselt pole nad kokku kasvanud. Tolmukaid on 8 või 10, skimmiatel 5, tsitrustel palju. Tavaliselt on 1 emakasuue ja 2–5 kokkukasvanud viljalehte. Mõnikord on sigimikud eraldi, aga emakakaelad kokku kasvanud.
Ruuduliste viljad on väga erinevad. Marjad, luuviljad, pomerantsviljad, tiibviljad, kuprad ja kukkurviljad on kõik esindatud. Seemnete arv varieerub veelgi rohkem.

Kasutamine

Tsitruselisi kultiveeritakse juba aastatuhandeid. Nende mahlakad viljad sisaldavad hulgaliselt vitamiine. Vilju süüakse värskelt ja nende mahlast valmistatakse mitmesuguseid jooke. Samal viisil kasutatakse teistegi tsitruseliste, näiteks kinkanipuu, vilju – kinkaneid ehk kumkvaate.
Mõnda liiki tarvitatakse maitseainena. Kõige tuntum sellistest on aedruut. Kaug-Idas, Kagu-Aasias ja Lääne-Aafrikas kasutatakse koldpuud pipra asemel.
Paljudest ruudilistest saadakse puitu. Sellised on näiteks flindersia, rohepuu ja koldpuu. Leidub selliseidki, mille puidu tihedus on suurem kui veel.
Ruudiliste seas on hulgaliselt ravimtaimi. Leidub ka ilutaimi.
Eesti Fotoklubi

Eesti Fotoklubi (ka Eesti Foto Klubi, lühend EFK) oli aastatel 1921–1933 tegutsenud fotoklubi. Aastal 1933 ühines EFK ja Tallinna Fotoühing ning alus pandi Tallinna Fotoklubile.
EFK asutasid 1921. aastal Tallinnas vennad Parikad (Johannes-Georg Parikas ja Peeter Parikas).
1920ndatel oli EFK Eesti suurim fotoühendus, kuhu kuulunud kutselisi ja amatöörfotograafe oli üle 70.
Partsi Mõisajärv

Partsi Mõisajärv (ka Mõisajärv, Partsi järv) on järv Põlva maakonnas Põlva vallas Partsi külas. Veekogu pindala on 2 ha. Veekogu kaldajoone pikkus on 874 m.
Erkki Helamaa

Erkki Ilmari Helamaa (11. oktoober 1924 Kärkölä – 4. juuni 2014 Helsingi) oli soome arhitekt.
Ta oli aastatel 1971–1988 Tampere tehnikaülikooli professor Enne seda oli ta aastatel 1969–1971 professori kohusetäitja. Aastast 1976 oli ta ülikooli rektori asetäitja. Aastal 1988 jäi ta pensionile.
Erkki Helamaa projekteeris büroo- ja ärihooneid, aga koostas ka muu hulgas Aleksis Kivi, Akseli Gallen-Kallela ja Emil Wikströmi majamuuseumide renoveerimisprojektid.
Koos arhitektist abikaasa Kirsti Helamaaga asutas ta 1951. aastal oma arhitektuuribüroo. Aastatel 1955–1969 töötas ta ka koos Veijo Martikaisega loodud büroos Arkkitehtitoimisto Helamaa ja Martikainen.
Kõzõlkum

Kõzõlkum (usbeki Qizilqum, kasahhi Қызылқұм 'punane liiv') on kõrb Aasias. Piirneb põhjas, loodes ja idas Sõrdarjaga, lõunas Hissaari-Alai mäestiku ja Zarafšoniga, edelas ja läänes Amudarjaga ja loodes Araali järvega.
Keskosas on madalad mäed ja kivikõrb. Ülejäänud osa Kõzõlkumist on liivakõrb.
Püst-linalehik

Püst-linalehik (Thesium ebracteatum) on linalehikuliste (Santalaceae) sugukonda kuuluv taimeliik.
Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Loodi vald (Paistu kihelkond)

Loodi vald (Gemeinde Kersel) oli vald Paistu kihelkonnas Viljandimaal.
1. juulil 1937 liideti valla maa-ala uue Paistu vallaga, valla väiksemaid osi liideti Holstre, Tarvastu, Kärstna ja Kaarli vallaga.
Kristi Kultas-Ilinsky

Isiklikku

Kristi Kultas-Ilinskyst ja tema isast Nikolai Kultasest ilmus Eestis 2010. aastal elulooraamat "Kultaste saaga".
Hüpofüüsi kesksagar

Hüpofüüsi kesksagaraks ehk ajuripatsi kesksagaraks (ladina keeles pars intermedia, pars intermedia adenohypophyseos) nimetatakse osadel kesknärvisüsteemiga loomadel ajus paikneva hüpofüüsi eessagara osa, mis külgneb hüpofüüsi tagasagaraga. 
Ajuripatsi kesksagara areng, anatoomia, morfoloogia, histoloogia ja patoloogia võivad erineda nii liigiti kui ka indiviiditi. 
Ajuripatsi kesksagar on tuvastatud imetajatel, roomajatel (sh madudel) ja kahepaiksetel. Lindudel kesksagar puudub. 
Inimestel eritab ta naha pigmentatsiooni reguleerivat hormooni intermediini. Täiskasvanutel võib ajuripatsi kesksagar olla kas väga väike või hoopis puududa.
Uduvere peakraav

Uduvere peakraav on kraav Pärnumaal Põhja-Pärnumaa vallas Arase külas ja Raplamaal Märjamaa vallas Jädivere külas.
Peakraavi pikkus on 1,8 km ning see suubub Jädivere külas (58° 41′ 28″ N, 24° 27′ 49″ E) vasakult Enge jõkke (20,8 km suudmest). Peakraavi valgala on 2,7 km². Kraavi lähe on Arase külas (58° 40′ 50″ N, 24° 28′ 30″ E). Lähtest umbes 800 m kagus kulgeb Valgu–Libatse tee.
Peakraav on mitteavalik veekogu, mille piiranguvöönd on 50 m.
Uduvere peakraavi keskkonnaregistri kood on VEE1114600.
Gloucesteri prints William

Varajane elu

Prints William sündis 18. detsembril 1941 Hertfordshire'is. Tema isa oli Gloucesteri hertsog ja ema Gloucesteri hertsoginna. Briti monarhi järeltulijana meesliinis oli tema tiitel sünnist saati Tema Kuninglik Kõrgus prints William. 
Ta ristiti 22. veebruaril 1942 Windsori lossis ning tema ristivanemad olid: kuningas George VI, kuninganna Mary, John Vereker, 6. Gorti viskont, lord William Montagu-Douglas-Scott, Schleswig-Holsteini printsess Helena Victoria ja leedi Margaret Hawkins. 
Prints William veetis oma lapsepõlve Northamptonshire'is Barnwelli mõisas ning 1945–1947 Austraalias, kui tema isa oli sealne kuberner-kindral. Tema haridustee kulges Wellesley House'i algkoolis ja Etoni Kolledžis. Pärast Etoni lõpetamist 1960 läks ta Cambridge'i ülikooli ajalugu õppima.

Karjäär

Pärast lõpetamist 1963 õppis ta veel aasta Stanfordi ülikoolis ning Suurbritanniasse naastes sai tööd Lazards pangas. 
Prints William oli Briti kuningliku perekonna teine liige, kes töötanud tsiviil- või diplomaatilises teenistuses. 1965 töötas ta valitsusasutuses Foreign and Commonwealth Office ja suunati sealt Lagose konsulaati. 1968 suunati ta tööle Jaapani Briti saatkonda. 1970 hakkas hertsogi tervis halvenema ning tal diagnoositi porfüüria, mille tõttu prints loobus diplomaatilisest teenistusest. Järgmised kaks aastat elas ta Barnwelli mõisas ning osales mõningatel kuningliku perekonna üritustel.

Surm

Printsil oli piloodiluba ning talle kuulus ka isiklik lennuk. Ta hukkus lennuõnnetuses 28. augustil 1972, kui tema juhitud lennuk kukkus alla Wolverhamptoni lähistel. Ta maeti Frogmore'i kuninglikku matmispaika. Oundle'is asuv kool, mille avamisel ta 1971 oli osalenud, nimetati ümber tema auks.
Västerbron

Västerbron ('Läänesild') on terasest kaarsild Rootsis Stockholmis, mis ühendab Kungsholmeni saart (Mariebergi linnaosa) Södermalmiga üle Riddarfjärdeni. Sild avati 20. novembril 1935.
Sild on koos viaduktidega üle 600 m pikk, sellest vee kohal 340 m.
Limnophis

Levila

Need maod on levinud Lõuna-Aafrikas.
Karl Leinus

Karl Leinus (29. august 1889 Ähijärve – 19. veebruar 1968 Tallinn) oli eesti koorijuht ja pedagoog. Aastatel 1950–1965 oli Karl Leinus üks üldlaulupidude üldjuhte.
Eestlased Hollandis

Eestlased Hollandis on Hollandis elanud või elavad eestlased.
Hollandis tegutseb Eesti Selts Hollandis ja Eesti Kool Hollandis.
Akadeemiline Filosoofia Selts

Akadeemiline Filosoofia Selts oli Eestis filosoofiaga tegelev selts. Selts asutati 1920 ja see tegutses enne Teist maailmasõda ja uuesti pärast Eesti taasiseseisvumist.
Seltsi asutajaid oli Hugo Rahamägi ja Walter Freymann.
Lauri Lahtmäe

Lauri Lahtmäe (sündinud 18. septembril 1968) on eesti orienteeruja ja rogainija.

Haridus

Lõpetas 1986. aastal Tallinna 3. Keskkooli

Töö

Lauri Lahtmäe on Printcenter Eesti AS juhatuse liige ja aktsionär.

Sporditulemused

Harrastab orienteerumisjooksu ja rogaini.
2012. aastal tuli rogainis koos Armo Hiiega meesvõistkondade arvestuses Euroopa meistriks, lisaks võitnud meesveteranide klassis koos Armo Hiiega rogaini MMil 2013. aastal kulla ja 2015. aastal pronksi ning rogaini EMil 2011 hõbeda.
Ambla Raamatukogu

Ambla Raamatukogu on rahvaraamatukogu Järva vallas Amblas aadressil Pikk 13.
Alates 2007. aastast asub kogu Ambla kultuurimajas.