Tharapita

Thor avita

Nime Tharapita tõlgendamine kui "Thor avita", osutusega põhjagermaani jumalale Thorile, pärineb 17. sajandist ja see püsis valitsevana kogu 18. sajandi. Teadaolevalt esitas selle idee esimesena Thomas Hiärne 1670. aastal ("Thor awita või auta"). Sama tõlgendust kordasid nt Christian Kelch (1695), Henriku kroonika esimene ladinakeelne väljaanne (1740), Johann Gottfried Arndt Henriku kroonika saksakeelses tõlkes (1747), August Wilhelm Hupel (1774), Garlieb Merkel (1798), Carl Feyerabend (1801), Georg Magnus Knüpffer (1836).

Tharapilla

Henriku Liivimaa kroonika esimene avaldaja Johann Daniel Gruber (1740) arvas, et Tharapita tuleks pigem lugeda Tharapilla, nähes seal eesti keele sõnu tara ('aed') + pila ('ahv') – see viitavat rootslaste aiavalvuri (Hortorum custos) tüüpi jumalale. Seda ideed kordasid Johann Gottfried Arndt (1747) ja kroonika hilisemas väljaandes ka August Heinrich Hansen (1857). Johann Leonhard von Parrot tõlgendas Thara + pilla’t keldi vastetele tuginedes suureks linnuks, kes lendas Virumaalt Saaremaale. Hiljem on neid peetud väärtõlgendusteks.
Jacob Grimmi "Saksa mütoloogia" (1883) ja Charles de Kay raamatu "Linnujumalad" ("Bird Gods", 1898) kaudu levis laiemalt tõlgendus, et Tharapita on trükiviga ja korrektne vorm on Tharapilla (Tharapila), mis märkivat eesti keeles öökulli või täpsemalt kassikakku. Urmas Sutrop märgib, et seda versiooni võiks toetada ka Tharapita lend Saaremaale ja Breemeni Aadama kirjeldus, mille kohaselt Aestlandi saare elanikud austavad draakoneid ja linde ning ohverdavad neile elusaid inimesi. Siiski ei pea see käsitlus Sutropi hinnangul paika, kuna eesti sõna tarapöll (< tarhapöllö) on hilisem laen soome keelest.

Püha Thara

Heidelbergi ülikooli professor Franz Joseph Mone leidis oma 1822. aasta Põhja-Euroopa rahvaste paganlike usundite ülevaates uue lugemisviisi – Thara-pyhha ('püha Thara'), sidudes selle Thoriga. Etnoloog Ants Viires on Mone ülevaadet nimetanud meelevaldseks. Hilisemad autorid on seda tõlgendust alusetuks pidanud.

Taaripütt

Saaremaa kirjamees Johann von Luce (1827) pakkus välja võimaluse, et Tarapita tuleb kirjutada Tara pütta ehk 'taaripütt'. Hilisemad autorid on sedagi tõlgendust alusetuks pidanud. Samas jumala enda nimi oli von Luce arvates siiski Taar ja ta võrdles seda Thoriga.

Taara

Friedrich Robert Faehlmann ja Friedrich Reinhold Kreutzwald alustasid 1840. aastatel edukalt nimekuju Taara populariseerimist. Ants Viirese arvates tugines see küll kõige küsitavamatele ja hiljem hüljatud tõlgendustele Tharapilla, Tharapyhha ja Tara pütta, kuid otsustavaks võis saada Kadrina pastori ja rahvaluulekoguja Arnold Friedrich Johann Knüpfferi selge ja veenev käsitlus, kus ta tõi Thori kõrval jumala nimena esile ka Tara. Knüppfer pidas nime laenamist skandinaavlastelt kahtlaseks ja pakkuse esimesena välja võimaliku soome-ugri algupära. Taarat eelistades vabaneti ühtlasi variandi Taar lõppvokaalita skandinaaviapärasusest. Nime Taara kasutamine levis kiiresti ja 19. sajandi teisel poolel aktsepteeriti seda teaduses juba üldiselt, ehkki kohati kasutati ka lõppvokaalita varianti Taar. Ka 20. sajandil jäi valitsevaks vormiks Taara.
Alates Oskar Looritsa 1932. a kirjutisest on osa autoreid avaldanud kahtlust, kui kindlalt Tharapitat Taara (või Thorina) ikkagi võimalik tõlgendada on. Ivar Paulson (1970), Evald Tõnisson (1982) ja Enn Tarvel (1982) on Taarat pidanud vaid oletuslikuks nimevormiks. Ants Viirese (1990) hinnangul on nimekuju Taara täiesti meelevaldne ja pigem võiks eelistada nime Taar. Keeleteadlane Urmas Sutrop (2002) on Henriku kroonika teksti analüüsides jõudnud siiski seisukohale, et nime Tharapita algusosa eestipärane hääldus on ikkagi taara, kui aga jäljendati püüdlikult Thori nime, siis tʰaara. Kuna lõpukadu polnud eesti keeles 13. sajandil veel toimunud, oli nimetav kääne tema meelest just Taara, mitte Taar.

Nime päritolu

Nime Taara enda päritolu kohta on välja pakutud mitmeid seletusi. Ühe tõlgenduse kohaselt järgi pärineb Taara Skandinaavia piksejumalast Thorist või on sellega vähemalt kuidagi seotud. Sel seisukohal on olnud muuhulgas Eduard Pabst (1867), Jaan Jung (1883), Matthias Johann Eisen (1889), Leopold von Schroeder (1893), A. Winter (1898), Oskar loorits (1932), Aliise Moora (1956), Evald Tõnisson (1982), Paul Alvre (1984). Urmas Sutrop peab Taara laenamist Thorist (Þórr’ist) võimalikuks, ent mitte eriti usutavaks, sest viimane lõpeb ainsuses alati konsonandiga, sõna mitmusevormi laenamist peab ta aga ebatõenäoliseks. Laenusuund ei saanud olla ka vastupidine, sest Thoril on indoeuroopa etümoloogia. Kuna Þórr’i vanem vorm on Þunarr, siis juhul kui on tegu põhjagermaani laenuga, ei saa see olla väga vana. Thori versiooni vastu räägib Sutropi arvates ka asjaolu, et kroonika kutsub Tharapitat saarlaste, mitte skandinaavlaste jumalaks.
Nime soome-ugri algupära võimaluse käis esimesena välja Arnold Knüppfer (1836). Uuesti tõstatas selle idee Nikolai Anderson (1879), kelle seisukohta pooldasid nii Leopold von Schroeder (1893) kui Leo Meyer (1898). Soomeugri päritolu on toetanud ka nt Villem Reiman, Heinrich Prants ja Uku Masing. Taaraga oletatavalt seostuvate soome-ugri paralleelidena on välja toodud handi ja mansi sarnase nimega taevajumal Toorem, saami keelte pikset tähistav Tiirmes (Diermes, Dierbma) ning lõunasamojeedi karagassi keele taevast ja teatud jumalat tähistav sõna teere või tere.
Neid sõnu analüüsinud ja võrrelnud Urmas Sutrop on välja pakkunud mitu erinevat võimalust nende seostamiseks. Ta peab võimalikuks, et Taara, saami Tiirmes ning handi ja mansi Toorem on laenud altai possessiivsest jumalanime kujust teɳrim (‘mu taevas, mu jumal’). Teisalt võib Taara kuuluda uurali-altai või soome-ugri-altai ühiste sõnade hulka ning Taara ja altai teɳrim on kujunenud paralleelselt. Sel juhul võib ka karagassi Tere (Teere) nendega kokku kuuluda. Sutrop peab seda seletust altai laenu versioonist usutavamaks. Kõige tõepärasemaks peab Sutrop aga seda, et Taara – nagu ka Tiirmes, Toorem, Tere-Teere, põhjasamojeedi neenetsi keele tir (‘pilv < kõrge; lendama’) ja nganassaani keele čírʸuʔ (‘pilv’) – pärineb uurali algkeele tüvest *tɜrɜ, algse tähendusega 'kõrge, ülemine'. Taara oleks sel juhul jumal, kes on ise kõrge ning asub kõrgel üleval taevas.
Jaan Jung on välja pakkunud mõtte, et Taara tuleb (osutades väidetavatele Taar paralleelnimedele Vanaisa ja Vanataat ning rahvapärastele vanamehe nimetustele "vana tarik", "vana taara") vene sõnast старик. Suuremat avalikkuse huvi tema idee pole saavutanud. Ants Viires juhib tähelepanu, et ka isahane on "vanaks taaraks" kutsutud ja see osutab pigem taaruvale kõnnakule, mitte aga mütoloogiale.
Mõned autorid on Taarat seostanud ka kaugemate paikade ja keeltega. Jaan Kaplinski on oletanud, et Taara oli baski ja Põhja-Euroopa muistne jumal, tõenduseks baski kirjamehe Pío Baroja kasutatud jumalanimi Urtzi Thor. Urmas Sutropi andmetel baski keeles Thori-nimelist jumalat siiski pole ja väljend tähendab lihtsalt, et baski jumalat Urtzi kõrvutatakse teise kultuuri tuntud samaväärse jumala Thoriga. Paul Ariste on oletanud eesti Taara, keldi Taranis-Tanarose ja germaani Donar-Þórri pärinemist ühisest protoeuroopa substraatkeelest. Sutrop on arutlenud võimaluse üle, et Taara, Thor, keldi piksejumal(ad) Taranis-Tanaros, etruski üks taevajumal Tina ning päeva- ja piksejumal Tinia (Tin) on ühist päritolu, tulenedes oletatavast protoeuroopa keelest, mille substraat on eelnimetatud keeli mõjutanud. Sutrop mingeid tõendeid selle kinnituseks ei leidnud.
Uku Masing on Taarat teiste seas võrrelnud ka sumeri sõnaga di(n)gir ja polüneesia jumalaga Tangaroa, oskamata küll hinnata, kas Taara on nendega kuidagi seotud. Urmas Sutrop on taolisi spekulatsioone kommenteerides öelnud, et kuna jumalate arv maailmas on palju suurem kui inimkeeles kasutatud häälikute arv, siis on juba puhtalt juhuse tõttu sarnaseid jumalanimesid paljudes maailma paikades. Seetõttu peab ta Taara päritolu selgitamisel võimalikuks jätta kõrvale võrdlused kaugemate kohtade ja keelte jumalatega.

Taara avita

Taara nimest lähtudes on Tharapitat alates Carl Robert Jakobsonist ja Jakob Hurdast sageli tõlgendatud appikutsena "Taara a(b)ita (avita)". Tharapita appikutsena tõlgendamist põhjendatakse tavaliselt sellega, et labiaalid p ja v võivad kergesti teineteiseks üle minna. Paul Alvre arvates kõlas käskiva kõneviisi a(b)ita tol ajal tõenäoliselt aβiṫtak. Oskar Loorits on selle tõlgenduse tõepära kinnitusena näinud sõna aituma (algvorm aita jumal), sarnaselt läti sõnaga paldies ja vene sõnaga спасибо. Ants Viirese hinnangul Henriku Liivimaa kroonikast otseselt siiski ei ilmne, et Tharapita oleks sõjahüüd olnud. Urmas Sutrop on tähendusvariandi "Taara avita" kõrvale jätnud.

Taara pikne

Lennart Meri on väitnud, et Taarapita tähendab "Taara pikne". Seda võimalust analüüsinud Urmas Sutrop peab siin omastavas käändes Taarat probleemseks. Mitmete uurijate meelest oli 13. sajandi alguse keeles omastava käände lõpp -n ja kroonikas oleks sel juhul pidanud olema nimi Tharanpita. Samuti pole "Taara pikne" jumala nimi, vaid see osutab tema atribuudile. Kui Taara on selles väljendis nimetavas käändes, siis tähendaks see tundmatu seletamist tuntuga, st Skandinaavia Thorile-Taarale on nime arusaadavaks tegemiseks lisatud tõlge "pikne": "Taara, Pikne" ehk "Thor-pikne" ehk sisuliselt "Pikne, Pikne". Seda on Sutrop pidanud väheusutavaks, kuna siis oleks tegu skandinaavlaste jumalaga, kroonika iseloomustab teda aga saarlaste jumalana. Sutrop juhib tähelepanu sellele, et üheski "pikse" (varane kuju "pit-ke-ne") sünonüümsõnas pole toimunud muutust tk : tt, küll aga tk : kk, seega peab ta alusetuks samastada -pita piksega.

Taara (on) suur

Urmas Sutrop ise on seisukohal, et Tharapita tähendab "Taara (on) suur". Tema arvates on sugulaskeelte sarnaste sõnade võrdlemise teel -pita tagasi viidav uurali tüvele piẟe (tähendusega 'kõrge, pikk') ja läänemeresoome tüvele *pite, mille lõppvokaal muutus a-ks. *Pite ja Tharapitas sisalduva -pita tähenduseks peab Sutrop 'suur', seda nii abstraktses mõttes kui konkreetselt pikkuse, kõrguse, jõu, vägevuse, väe ja suuruse enda suhtes. Nii saab Tharapitat tõlgendada kui "Taara (on) suur", "Taara-suur" või tänapäevasemalt "Suur Taara". Sellise seletusega nõustub põhimõtteliselt ka Tõnno Jonuks (2009).

Sarapuuhiis

Martti Haavio lähtub nimekujust Taraphita ja samastab selle hiiega, võttes aluseks Henriku kroonika kirjelduse: „Kristlaste vägi rõõmustab, nad karjuvad, paluvad jumalat. Ka need karjuvad, rõõmustades oma Tarapitha üle. Ühed hüüavad appi hiit, teised Jeesust.” Nime tuleb Haavio järgi lugeda Tarap-hita, mis tähendavat sarapuuhiit – liivikeelne taràʙ ‘sarapuu’ + *hitta (*hitto, hitte, hiisi-) ‘hiis', ladina keeles nemus – püha paika. Sarapuuteibaid kasutasid oma pühapaikade piiramiseks ja pühitsemiseks skandinaavlased. Tarapita lend Virumaalt Saaremaale võis olla hiie lend, eesti usundilistes muistendites korduv motiiv. Enn Tarvel ja Ants Viires näevad Haavio idee olulise nõrkusena aga seda, et eesti rahvapärimuses pole andmeid sarapuu pühaks pidamisest. Tarvel toob ka välja, et ladinakeelne sõna nemus võib hiie asemel, ehkki harva, tähendada ka puud, puitu ja nii on vastavat kroonikakohta enamasti tõlgitud hoopis "puu, puutükk" ja tõlgendatud kui "puust jumalakuju". Urmas Sutrop on sarapuuhiie versiooni pidanud väärkäsitluseks, tema andmetel ei leidu üheski Henriku Liivimaa kroonika käsikirjas nimekuju Taraphita, millest Haavio lähtub.

Jumala funktsioonid

Mitmed autorid on Tharapitat (Taarat) näinud Skandinaavia piksejumala Thorina. Evald Tõnissoni meelest jääb mulje, et Tarapita oli sõjajumal, ehkki tema mõjusfäär võis laiemgi olla. Ta peab tõenäoliseks ühisjoonte leidumist Skandinaavia kõue- ja viljakusjumala Thoriga, millele osutavad arheoloogilise materjali Thori vasaraga hoburaudsõled. Tõnissoni ei näe põhjust pidada Tarapitat, Taarat või Toorut muinaseestlaste pea- või ülijumalaks. Oskar Loorits, kes oma sõnul töötas läbi kogu sõjaga seonduva rahvapärimuse, ei leidnud sealt ühtegi märki erilisest sõjajumalast. Looritsa hinnangul on soomeugrilaste, sealhulgas eestlaste usundile isikupärased jumalad üldse võõrad olnud ja Tarapita võib näidata skandinaavlaste Thori tundmist, ehkki tegu oli ilmselt "ainult sekundaarse, s.o. surnuks kivistunud nime, kommete ja motiivide laenamisega".
Urmas Sutropi, kes peab Tharapita kõige tõenäolisemaks tõlgenduseks "Taara (on) suur", arvates oli Taara ülijumal, kes on ise kõrge ning asub kõrgel üleval taevas. Taevase üliolendi kujunemisajaks on mitmed uurijad pidanud vara- ja keskneoliitikumi (5000–3200 eKr), mille järel see jagunes erinevateks kindlapiirilisemateks jumalusteks. Tõnno Jonuksi arvates võisid külade läheduses olnud pühakohad (hiied) olla alates I aastatuhande keskpaigast seotud jumalatele orienteeritud rituaalidega. Kuigi Sutropi Tharapita nimetõlgendus osutab abstraktsemale üliolendile, peab Jonuks tõenäoliseks, et ta oli nooremaks rauaajaks oma olemust ja funktsioone muutnud ning kujunenud kindlapiirilisemaks ja konkreetsemaks jumaluseks. Sellist ülijumala lagunemist väiksemateks jumalusteks toetavad ka viited teiste jumalate olemasolule. Tharapita võis Jonuksi oletuse kohaselt olla seotud tol perioodil levinud sõjameheideoloogiaga ning see jumal võis olla oluline mingi kindlapiirilisema inimeste rühma jaoks.

Kaali meteoriit

Geoloog Agu Aaloe pakkus 1968. aastal välja, et Henriku kroonikas kirjeldatud Tharapita lend Virumaalt Saaremaale võib olla kajastus Kaali meteoriidi lennust, mis kulges samal trajektooril. Seda ideed populariseerisid Lennart Meri ja Vello Lõugas. Meri pidas üheks selle kasuks rääkivaks tõendiks muistendit Thorapita mäest Virumaal, mille vestis Carl Feyerabend. Ants Viires peab muistendit ja mäe nime siiski mõne kohaliku sakslase romantiliseks fantaasiaks, mis lähtus kroonika 18. sajandil levinud tõlgendusest.
Meteoriidi langemise aja ja selle võimalik mõju kohta inimestele ja kajastustele kultuuris pole uurijatel ühtset ja kindlat seisukohta. Vanimad dateeringud paigutavad selle aastasse 6400 eKr, mis sisuliselt välistaksid selle jõudmise hilisemasse kultuuri, noorimad aga vahemikku 800–400 eKr, mis on aga vastuolus mõnede kraatrist saadud söeproovidega. Kõige viimased uuringud paigutavad sündmuse vanemasse pronksiaega, 1690–1510 ekr, mis Tõnno Jonuksi arvates sobitub kõige paremini muusse, sealhulgas arheoloogilisse konteksti (nt Skandinaavia pronksiaegsete päikesekultusega seonduvate efektseimate esemete dateering langeb perioodi 1700–1300 eKr).
Urmas Sutropi arvates paistis meteoriit Eesti muinaselanikele ilmselt kui jumal ise, kes hävitava jõu ja kõuemürinaga maale laskus. Toimunu muutis tema hinnangul selle sündmuse kaasaegsete inimeste maailmapilti ja sai osaks sellest. Sutropi meelest on kindel, et sündmuse kajastusi on säilinud kaugemalgi, Vahemere ääres või isegi Pärsias. Kaali meteoriidi mõju on kõrvutatud ka Hiroshima aatomipommiga. Teisalt on aga teada mitu näidet ajaloolisest ajast, kui tihedasti asustatud piirkonda langenud meteoriit või boliid on suhteliselt vähe mõju avaldanud. Näiteks 4. sajandi lõpus Kesk-Itaaliasse kukkunud meteoriit tekitas 140 x 115 m suuruse läbimõõduga kraatri, ent sellega on seostatud vaid üht kohalikku legendi ehk jälg folklooris ja müütides on palju väiksem kui Kaali puhul osad autorid oletavad. 1937. aastal Simunasse langenud boliidi märkasid küll amatöörastronoomid, aga mitte kohalikud elanikud, ja 8 m läbimõõduga kraater avastati alles 1986. aastal. Ka Eesti arheoloogiline materjal vanemast pronksiajast, võimalikust sündmuse toimumise ajast, ei osuta mingile muutusele usundis.

Taraconta

Aethicuse "Kosmograafias", mis on kirja pandud 8. sajandi keskpaigas või veidi hiljem, leiduvad saared Rifargica (Rifarica, Riffarrica) ja Taraconta. Mõned autorid (sh Per Wieselgren, Gustav Must, Lennart Meri, Urmas Sutrop) on arvanud, et Rifargica saar tähistab Rebala (Rävala) rannikuala. Lennart Meri pööras tähelepanu Taraconta nimetuse teisele poolele (-conta) ning seostas selle läänemeresoome sõnaga -kond, -kund, tähenduses 'tervik', ja arvas, et see saar asus Rebala läheduses. Mööndes teistsuguseidki tõlgendusvõimalusi, peab Urmas Sutrop samas väga tõenäoliseks, et Taraconta (käsikirjades ka kujud Tareconta ja Tharaconta) tähistab Saaremaad, eriti kuna tuntud keelte abil pole seda nime õnnestunud etümologiseerida, läänemeresoome keeled on enamasti aga uurijatele tundmatud olnud. -Kond lõpulised territoriaalsed üksused on eesti keeles tavalised, samuti esineb see hulka, kogu näitavates sõnades. Sutropi meelest võis nimetus Taraconta, Tharaconta (rekonstrueeritud kujul *Taarakond) 8. sajandil tähistada kogu Saaremaad või selle lääneosa, mille nimetus alates 9. sajandist oli Kihelkond (tänapäevane jäänuk sellest on Kihelkonna). Sutrop pakub seletuse, et varasem Taarakond, mis ühendas suurjumala Taaraga seotud elanikud, muutus lepinguliste suhetega seotud kihelkonnaks pärisnimega Kihelkonna.

Turupið

Tartu Ülikooli slaavi filoloogia professor Aleksandr Kotljarevski väitis 1870. aastal, et Henriku kroonika Tharaphita on identne 13. sajandi Knytlingasaga’s nimetatud Rügeni saarel nimetatud jumalusega Turupid (originaalis Turupið, aga kirjanduses kasutatakse sageli latiniseeritud varianti Turupit). Saaga mainib Rügenil Turupiti kõrval ka jumalaid Rinvit ja Puruvit. Saxo Grammaticus räägib kolmest slaavi jumalast, kelle kujud taanlased Rügenil aastal 1168 või 1169 hävitasid, mainides Turupiti asemel aga jumalat Porevit või Porenut. Turupiti seost Tharapitaga pidas usutavaks ka Friedrich Reinhold Kreutzwald. Uku Masing pakkus välja, et 11. sajandi alguses võis Taani kuninga Knud Suure abiväes olla saarlasi, kes Rügenile elama jäid ja hiljem slaavlaste hulka sulandusid, jättes sinna päranduseks oma jumala. Nimede sarnasusele on tähelepanu juhtinud nt ka Jacob Grimm, Alexander Brückner, Lubor Niederle, Carl Clemen, Norbert Reiter, Jaan Puhvel, tihti küll võtmata seisukohta nende samasuse suhtes.
Urmas Sutropi meelest ei saa Turupið (ega Taarapita, kui nad on identsed) olla slaavi jumal nagu teised kaks Rügenil nimetatud jumalust (Rinvit, Puruvit), kuna -vit on slaavi teonüümiline segment, -pið aga ei saa keeleliselt olla sellest tuletatud. Ühtlasi peab Sutrop seda argumendiks, mis toetab seisukohta, et Rügeni saarel tõepoolest oli saarlaste suure jumala Taarapita kuju.

Tooru

Mitmel murdealal, eriti Lääne-Eestis, on rahvapärimuses esinenud mütoloogiline nimi Toor, Tooru, või Tuuru. Harju-Madisel oli tooru-jumal, Läänemaa kihelkondades tooru-mees. Tuntud on nn tooru-õhtu pühitsemine neljapäeval. Tooro teenimisest rääkis juba 1818. aastal Otto Wilhelm Masing. 1861 mõistis "Toro ebbajummala" kummardamist hukka Johann Voldemar Jannsen. Toorut on peetud Skandinaavia äikesejumala Thori kajastuseks eesti uskumustes. Ka Thorile oli pühendatud neljapäev. Tooru seostamine Tharapita ja selle levinud tõlgenduse Taaraga pole aga selge.