google/wiki40b huggingface dataset:
Daniel Mesotitsch

Daniel Mesotitsch (sündinud 22. mail 1976 Villachis) on Austria laskesuusataja. Ta on harrastanud laskesuusatamist alates 1997. aastast ja esindab Union Rosenbachi klubi.
Mesotitsch võistles täiskasvanute tippvõistlusel esimest korda 2001. aasta maailmameistrivõistlustel Pokljukas. Ta suusatas avavahetust Austria võistkonnas 4x7,5 km teatesõidus nii 2005. aasta MM-il Hochfilzenis, kus saadi pronksmedal, kui ka 2009. aasta MM-il Pyeongchangis, kus oldi teised. 2008. aasta MM-il Östersundis oli ta teatevõistkonna liikmena neljas 2007. aasta MM-il kuues. Individuaalselt on tal MM-il parimaks kohaks jäänud 12. koht 20 km distantsil nii 2003. aasta MM-il Hantõ-Mansiiskis kui 2007. aastal Anterselvas.  
Maailma karikavõistlustel osales Mesotitsch esimest korda 12. detsembril 1999 Pokljukas 12,5 km jälitussõidus, kus ta sai 60 osalenu seas 46. koha. Esimese punktikoha MK-etapil sai ta veebruaris 2001 Salt Lake Citys 20 km eraldistardiga sõidus, kui jõudis finišisse kahekümneteisena. Esimese võidu sai Mesotitsch 24. jaanuaril 2002 Anterselvas 20 km eraldistardiga sõidus. Varem polnud ta kordagi MK-etappidel jõudnud kümne parema hulka. Samal nädalal sai ta 12,5 km jälitussõidus kolmanda koha. Järgmine kord jõudis ta poodiumile jälle Anterselvas, kui seal toimus 21. jaanuaril 2009.–2010. aasta maailma karikasarja järjekordne etapp. Seekord oli ta 20 km eraldistardiga sõidus teine. Kaks päeva hiljem peetud 12,5 km jälitussõidus sai ta oma teise võidu MK-etapil.

Maailma karikavõistlustel

Daniel Mesotitsch on seni (seisuga 24. jaanuar 2010) osalenud kokku 166 maailma karikavõistluste
etapil ja jõudnud poodiumile 4 korda, millest kahel korral kõige kõrgemale astmele.
Annegret Kramp-Karrenbauer

Isiklikku

Ta on usutunnistuse poolest katoliiklane. Ta on aastast 1984 abielus mäeinsener Helmut Karrenbaueriga, neil on kolm last.
Druskininkai

Ajalugu

Linna kirdeservas asub Druskininkai muinasasula, mis oli kasutusel XVII-VI sajandil enne Kristust. Keskajal jäi Druskininkai jatvingite asualale. XIII sajandil hõlvas piirkonna Leedu suurvürstiriik. Linna kohale rajati väike kindlus, mis oli osa Nemunase kindluste süsteemist. Aastal 1311 põletasid orduväed selle kindluse maha.
Druskininkaid on esimest korda mainitud 1636. aastal. Aastal 1702 toimus selle juures lahing Rootsi ja Rzeczpospolita vägede vahel. XVIII sajandil oli Druskininkai väike küla maakonnas, mille keskuseks oli Pervalka.
Sealsed mineraalveeallikad vastati XVIII sajandi lõpus. Stanisław II lasi sinna aastal 1794 rajada haigla. Aastal 1838 rajati sinna esimene sanatoorium, aastal 1844 hakati sinna ehitama katoliku kirikut, aastal 1865 ehitati sinna ka õigeusu kirik.
Aastal 1861 oli Druskininkais kasutusel 9 mineraalvee allikat, aastal 1884 oli neid kasutusel juba 16. Asula arengut soodustas Peterburi-Varssavi raudtee avamine aastal 1862. Aastal 1865 sai asula omanikuks polkovnik K. Strantmann. Aastal 1871 põles suur osa asulast maha, aastal 1884 põles maha ka haigla.
Aastal 1891 kehtestati mineraalveeallikatele sanitaarkaitsetsoonid, mis avaldas olulist mõju ka ülejäänud asula heakorrale.
Linnaõigused sai Druskininkai 1893. aastal. Kaks aastat hiljem rajati sinna veel kaks õigeusu kirikut. Sajandivahetuse paiku oli Druskininkai tähtis suvituspiirkond, kus käisid suvitamas Vilniuse, Varssavi ja Moskva keskklassi esindajad. Suvitajate arvult oli linn Krimmi ja Kaukaasia järel tsaaririigis kolmandal kohal. XX sajandi alguses asula elektrifitseeriti, sinna veeti ka telefoniliinid.
Aastal 1909 oli linnas 5000 elanikku, esimese maailmasõja eel aastal 1913 käis seal suvitamas aga 18 600 inimest. Sõja ajal põles maha 2/3 linna ümbruse metsadest.
Esimese maailmasõja järel kuulus linn Poolale. Aastal 1934 ehitati sinna viiv raudteeharu, mis suleti XX sajandi üheksakümnendatel aastatel. Poola võimu ajal käis sealigal aastal ligikaudu 100 000 puhkajat. Sel perioodil leidis aset ka asula moderniseerimine; sealsed sanatooriumid ehitati ümber vastavalt XX sajandi standarditele.
Aastal 1939 vallutasid selle nõukogude väed ja Druskininkai hakkas kuuluma alevina Valgevene NSV koosseisu. 7. septembril 1940 liideti asula Leeduga. Aastal 1941 vallutasid alevi saksa väed.  Asula juudid koguti kokku getosse  ja hukati. Seejärel hakkasid selle ümbruses tegutsema leedu partisanid, linnal oli oma okupatsioonivõimudest sõltumatu administratsioon ja sisuliselt tagasid sealset korda leedu politseinikud. 14, juulil 1944 vallutasid Druskininkai taas nõukogude väed.
Aastal 1946 taastati Druskininkai linnaõigused. Nõukogude perioodil külastas igal aastal linna keskmiselt 400 000 turisti.
1985. aastast alates toimub linnas iga-aastane rahvusvaheline festival "Druskininkai luulesügis".
Aastal 1991 liideti linnaga suurem osa endisest Ratnyčia külast, sealjuures ka sealne kirik.
26. detsembril 2006 avati linnas Leedu esimene veepark.
Augustis 2011 avati seal Snow Arena suusahall.
Need for Speed: Most Wanted (2005. aasta videomäng)

"Need for Speed: Most Wanted" (NFS: MW) on võidusõidu arvutimäng, mille on välja töötanud EA Black Box ja mis on järg mängule "Need for Speed: Underground". Hiljem on seda mängude sarja jätkanud "Need for Speed: Carbon" ja "Need for Speed: World". Mängu "Need for Speed: Most Wanted" on õnnestunud maailmas müüa üle 6 miljoni eksemplari.

Sisu

Mängu algul sõidab mängija BMW M3 GTR (E46)-ga, aga kaotab selle õlitoru purunemise tõttu. Mängija kohtub Mia Townsendiga, kes juhatab mängija autopoodi, kus ta saab valida endale auto. Seejärel juhatab Mia mängija oma vanasse garaaži, kus mängija saab rahus oma tegevusi korraldada ja autosid tuunida. Kuid asjal on oma konks. Mängija peab võitma kõik Blacklisti liikmed, et saada oma vana auto tagasi. Blacklist koosneb erinevatest inimestest ja autodest. Mäng keerleb politseinike ja võidusõitude keskel. Mäng lõpeb sellega, et mängija saab teada, kes Mia tegelikult oli. Mia oli politseinik, kes oli sulandunud Razori võidusõitjate meeskonda. Mängija saab teada, et BMW õlitoru oli läbi lõiganud Razor ise. Mängija peab siiski linnast põgenema, sest politseipealik seersant Cross on teada saanud kõik mängija peidupaigad ja mängija ei saa enam kauem linnas viibida. Mäng jätkub tegelikult järgmises osas "Need for Speed: Carbon".
"Need for Speed" on ka PlayStation 2 mäng.
Gösta Gahlnbäck

Gösta Carl Erik Gahlnbäck (5. september 1897 Tallinn – 28. juuli 1961 Steinhude, Saksamaa) oli Eesti purjetaja ja jääpurjetaja.
1920. aastatel võitis ta purjetamises 6 m² ja 10 m² klassis mitu regatti.
Aastatel 1936–1940 oli ta Eestimaa Merejahtklubi asekommodoor.

Isiklikku

Ta vend oli jääpurjetaja ja purjetaja Etienne Carl Edmund Gahlnbäck.
Spiekeroog

Ajalugu

Spiekeroogi on esmakordselt mainitud 1398. aastal kui Spiekeroch. Sel ajal oli see piraatide peidukoht. Saareelanikud toetasid neid, kuid nad röövisid ka neid.
1625. aastal elas saarel 13 perekonda, kes elatusid põllumajandusest, kalapüügist ja teokodade lubjakivi (muschelkalk) tootmisest. Hilisematel aastatel muutusid vaalapüük ja laevandus saarele üha olulisemaks. Napoleoni okupatsiooni ajal peatus laevandus Inglismaa-vastase blokaadi tõttu, mis tõi kaasa suure vaesuse. Salakaubavedu toonase Inglise Helgolandiga oli tol ajal ainus sissetulekuallikas. 1812. aastal ründas Inglismaa Prantsuse asulaid saarel, kuid löödi tagasi.
19. sajandi alguses muutus Saksa Põhjamere saartel populaarseks Inglismaalt pärit rannikukuurortide idee. Esimene rannikukuurort asutati 1797. aastal Norderney saarel. 1820. aastast kasutasid külalised Spiekeroogi puhkuseks. Iganädalane parvlaevaühendus Neuharlingersielist loodi 1792. aastal ja 1842. aastast on see igapäevane. Turistide ja külaliste mugavuse parandamiseks ehitati 1885. aastal küla ja lääneranna vahele 1,7 km pikune hoburaudtee. Seda pikendati 1892. aastal uue sadamani saare edelaosas. See hoburaudtee asendati 31. mail 1949 diiselrongidega, mis tegi sellest viimase hoburaudtee Saksamaal.

Turism

Spiekeroog oli mitme Saksa presidendi sage puhkusepaik. Gustav Heinemann, Richard von Weizsäcker ja Johannes Rau (kes abiellus saarel) veetsid oma puhkuse siin.
Põhjamere rannikukuurortina on saarel mitu terviseasutust, sealhulgas tervisekeskus, ema/lapse tervisekeskus ja saare spaa. Spiekeroogil on külalistele 3500 voodikohta – kõik hotellid, pansionid, eratoad, puhkemajad ning tervisekeskused. 2003. aasta uuringu kohaselt külastab saart igal aastal 64 000 turisti, 554 000 ööbimise ja 81 000 ühepäevakülastusega. Keskmine viibimine saarel on 5,8 päeva.
Hotellide, pansionide ja puhkemajade kõrval on saare lääneosas kämping. See on avatud maist septembrini.

Huvipaigad

"Vana saare kirik" (protestantlik) ehitati 1696. aastal ja on seega vanim kõigist kirikutest Ida-Friisi saartel. Neitsi Maarja portree kirikus peaks olema tulnud Hispaania armaada laevalt, mis keeras Spiekeroogile 1588. aastal.
Drinkeldodenkarkhof, tuntud ka kui "Kodutute kalmistu", on 1854. aastal uppunud laeva Johanne 84 ohvri surnuaed.
Saare muuseum näitab ajaloolisi esemeid saarelt, rannikukuurorti arengut ja saare loodust.
Teokarbi muuseum Kogge majas näitab 2000 teokarpi kogu maailmast.
2007. aastast seisab luitel Saksa skulptori Hannes Helmke pronksskulptuur "De Utkieker" (kõrgus 3,50 m), vaadates üle mere. See on sümbol saare kui loodusliku kalliskivi säilitamiseks.
Rahvuspargi keskus Wittbülten asub Spiekeroogi külast 2 km idas, ümbritsetud liivaluidete ja merilavendliga kaetud soolasoodega. Väljapanek näitab kašeloti luustikku ning palju interaktiivseid ja multimeedia objekte, mis selgitavad saare elupaiku.
Loodetetasandike ekskursioonid on veel ühed saare peamistest võludest.
Aprillist septembrini (sõltuvalt puhkuseaegadest) tegutseb vana raudteejaama ja lääneotsa vahel hoburaudtee.
Vesinikuenergeetika

Vesinikuenergeetika on vesiniku kasutamine kütusena, eriti kütteks, sõidukites, energia hoiustamiseks ja pika vahemaa taha transpordiks. 
Vesinikuenergeetikat on välja pakutud tuleviku madala süsiniku jalajäljega majanduse osana. Vesiniku kaalutakse globaalse soojenemise piiramiseks fossiilkütuste asendajana, sest vesiniku põlemine ei tekita süsihappegaasi vaid ainult puhast vett. 2019. aastal kasutatakse vesiniku põhiliselt ainult tööstuses lähteainena. Põhiliselt ammoniaagi, metanooli tootmiseks ja nafta töötlemiseks.
Vesinikgaasi ei leidu looduslikult kättesaadavates kohtades. 2019. aastal toodeti 70 miljonit tonni vesiniku päevas, millest peaaegu kõik toodeti auru metaani ümbertöötlemisel maagaasist. Ülejäänu toodeti elektrolüüsi käigus kõrvalsaadusena. Väheses koguses vesinikku toodetakse ka spetsiaalselt veest. Nii auru metaani ümbertöötlus kui elektrolüüs on praegu ebaefektiivsed protsessid. Auru metaani ümbertöötlus tekitab kõrvalsaadusena ka süsihappegaasi.

Ohutus

Vesinik on õhuga kokkupuutel üks kõige lihtsamini plahvatavaid gaase. See tähendab, et misiganes proportsioonis vesiniku ja õhu segu põlemise asemel plahvatab süütamisel. See muudab vesiniku kasutamise suletus piirkondades (tunnelid, maaalused parklad) väga ohtlikuks. Puhta vesiniku leek põleb ultraviolett värvi leegiga, mis muudab selle palja silmaga nähtamatuks, mis tähendab, et põlengu avastamiseks on vajalik kasutada leegiandurit. Vesinik on ka lõhnatu, mis muudab lekete tuvastamise lõhna järgi võimatuks.
Kabardi-Balkaaria

Haldus

Alates 2005. aastast on vabariigi president Arsen Kanokov.

Rahvastik

2002. aasta rahvaloenduse andmetel moodustasid kabardid rahvastikust 55,3%, venelased 25,1%, balkaarid 11,6% ning osseedid 1,1%. Eestlasi oli 44. Viimastel aastatel on täheldatud majanduslikest ajendeist lähtuvat venelaste, kabardiinide ja balkaaride väljarännet ning teiste Põhja-Kaukaasia rahvaste osakaalu kasvu.
2010. aasta rahvaloenduse andmetel oli Kabardi-Balkaaria elanikest kabarde 57,2%, venelasi 22,5%, balkaare 12,7%, türklasi 1,6% ja osseete 1,1%.
Viljandi Kesklinna Kool

Ajalugu

Kooli eelkäija on 15. veebruaril 1844 Viljandis tegevust alustanud Gustav Max Schmidti Eragümnaasium, mille rajas Gustav Max Schmidt. Kool oli saksakeelne poistekool, läbi ajaloo õppis seal vaid mõni eestlane. Pärast Schmidti surma 1874. aastal juhtis mõnda aega kooli Liborius Krüger. 1875. aastal ostis kooli Liivimaa rüütelkond. 
Liivimaa rüütelkond nimetas kooli ümber Liivimaa Maagümnaasiumiks ning ehitati uus koolihoone, kus kool tegutseb siiani. Koolimaja hoone projekteeris Riia arhitekt R. Häusermann. Kooli tegevuse lõpetas keiser Aleksander III venestamispoliitika, kuna uus kord nägi ette, et kõik muukeelsed koolid tuli sulgeda või viia üle vene õppekeelele. Liivimaa rüütelkond otsustas kooli sulgeda. Viimane aktus peeti 22. juunil 1892.
Koolimaja seisis tühjalt aastani 1906, kuni seal alustasid tegevust erakoolid Deutsche Schule zu Fellin, mis olid poistekool, ja Knüpfferi Kõrgem Tütarlastekool. Esimese maailmasõja ajal koolid suleti. Saksa okupatsiooni ajal 1918 avati Liivimaa Maagümnaasiumi hoones uuesti saksa kool Deutsche Schule zu Fellin, kuid see kolis ümber pärast Eesti Vabariigi väljakuulutamist.
Aastatel 1995–2012 oli kooli nimi Viljandi Maagümnaasium. Seoses koolireformiga muudeti kool alates 1. juulist 2012 põhikooliks ja hakkas kandma nime Viljandi Kesklinna Kool.

Traditsioonid

Kool tegutses aastaid poistekoolina. Alles aastast 1952 õpivad koolis ka tütarlapsed. 1976 avati koolis ajaloo eriklassid ja 1979 kunstiõpetuse eriklassid.
Ilmub kooliajaleht Oma Sõna.

Viljandi Kesklinna Kooli muuseum

Kooli ajaloo tutvustamiseks on asutatud kooli muuseum.
Elista

Ajalugu

Elista asutati 1865, linnaõigused sai 1930. 1942 vallutasid linna sakslased. 1944 aastal küüditati kogu kalmõkkidest elanikkond Siberisse. Linnale anti uus nimi – Stepnoi. Aastal 1957, kui kalmõkkidel lubati kodumaale naasta, sai ka Elista oma endise nime tagasi.

Haridus

Elistas on üks kõrgkool Kalmõki Riiklik Ülikool.

Vaatamisväärsused

Elista peaväljakul asuvad Lenini ja Buddha ausammas.
Linna idaosas asub Malelinn, mis rajati 1998 Elistas toimunud XXXIII maleolümpia jaoks.
Linnas asub ka uus suur buda tempel, mille asukoha valis välja 1998. aastal linna külastanud dalai-laama.
Andres Mustonen

Andres Mustonen (sündinud 1. septembril 1953 Tallinnas) on eesti viiuldaja, ansamblijuht ja dirigent.
Mustonen käis põhikoolis Tallinna 22. Keskkoolis. Ta lõpetas 1972. aastal Tallinna Muusikakeskkooli ja 1977. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi viiuli erialal (Endel Lippuse klass). Ta on end vanamuusika alal täiendanud Austrias ja Hollandis.
1972. aastal asutas ta varajase muusika ansambli Hortus Musicus ning on olnud algusest peale selle kunstiline juht ja dirigent. Seejuures oli ta Nõukogude Liidus varajase muusika pioneere, olles eeskujuks paljude vanamuusikaansamblite loomisel.
Ta on esmaesitanud Eestis paljude tuntud heliloojate teoseid, talle on helitöid pühendanud Arvo Pärt ("Arbos", "An den Wassern zu Babel").
Aastal 1989 algatasid Andres Mustonen ja Hortus Musicus barokkmuusikafestivali MustonenFest.

Isiklikku

Sopran Helle Mustonen oli tema abikaasa.
Tema praegune abikaasa on tõlkija ja diplomaat Malle Talvet-Mustonen.
Rob Paulsen

Robert Fredrick "Rob" Paulsen III (sündinud 11. märtsil 1956 Detroitis, Michiganis) on Ameerika Ühendriikide näitleja.
Puski kool

Puski kool (ka Puski vene õigeusu kihelkonnakool) oli õigeusu kihelkonnakool 1886-1963 Hiiu maakonnas Hiiumaa vallas Puski külas. 1920. aastateni tegutses koolimajas ka vallakool.
Puski koolimaja on tänapäeval varemetes ja võetud arvele kultuurimälestisena.
Elektriskeem

Elektriskeemiks nimetatakse elektriseadme või tema osa graafilist kujutamist elektritingmärkide abil. Elektriskeemid aitavad elektriseadme koostisosi ja nende osade vahelisi ühendusviise piltlikult ette kujutada. Kui tehniline joonis on tehnika keel, siis elektriskeem on elektrotehnika keel. Elektriskeemide tingmärgid on standardiseeritud.

Struktuuriskeem

Elektriseadmed koosnevad tavaliselt mitmest osast. Elektriseadme koostise ja põhiosade vastastikuse seose piltlikuks näitamiseks koostatakse elektriseadme struktuurskeem. Struktuurkeem on lihtne joonis, millel on kujutatud elektriseadme tähtsamad osad ja nendevahelised seosed.
Struktuurskeemidel kujutatakse elektriseadme osi kastikestena või tingmärkide abil. Kastikeste sisse kirjutatakse elektriseadme elementide nimetused. Elektriseadme osadevahelisi seoseid tähistavatel joontel on soovitatav nooltega näidata seadmes toimuvate protsesside kulgemissuunad.

Põhimõtteskeem

Põhimõtteskeemidel näidatakse elektriseadme kõikide elementide vastasmõju ja elektrilist seost, nende elementide vastastikust asendit märkimata. Põhimõtteskeemid aitavad uurida elektriseadmete töötamispõhimõtteid ja välja töötada teisi konstruktiivseid dokumente, mida kasutatakse elektriseadmete monteerimisel, remontimisel ja ekspluateerimisel.
Mitmejoonelistel põhimõtteskeemidel tähistatakse igat juhet joonega. Ühejoonelistel skeemidel tähistatakse mis tahes juhtmete hulka ühe joonega, millele tõmmatud kriipsukeste arv näitab juhtmete arvu.
Põhimõtteskeemide iga element tuleb tähistada mingi tähega. Tähti kasutatakse ka elemendi tähenduse märkimiseks, näiteks E- käivitusnupp, S- seiskamisnupp. Kui skeemil on mitu ühesugust elementi, siis lisatakse elemendi tähisele järjekorranumber. Järjekorranumber kirjutatakse tähelise sümboli järel, näiteks L1, E3, R5, C4.

Montaažiskeem

Montaažiskeemid kujutavad endast tööjooniseid, millel on näidatud kõikide elektriseadmete ühendused ja nende asendid antud seadme konstruktiivelementide suhtes.
Montaažiskeemidel peab elementide paigutus andma ettekujutuse nende elementide tõelisest paigutusest elektriseadmes. Seadme konstruktiivelemente kujutatakse kastikestena. Montaažiskeemidel kasutatavad tähelised ja numbrilised tähised peavad langema kokku põhimõtteskeemide tähistega.
Jahiuluk

Eestis tohib küttida järgmisi jahiulukeid

Eestis küttida lubatud jahiulukite nimekirja kinnitab Keskkonnaministeerium.
Rudolf von Knüpffer

Rudolf Otto von Knüpffer (20. veebruar vkj/3. märts 1831 Väike-Maarja – 10. juuli vkj/23. juuli 1900 Tallinn) oli baltisaksa ja eesti arhitekt. 
Ta sündis Väike-Maarja koguduse õpetaja Georg Magnus Knüpfferi perekonnas, õppis 1843–1845 gümnaasiumis Tartus ning lõpetas 1852. aastal Peterburi Ehituskooli.
Võitlused Leegionis

Sisu

Filmi tegevus leiab aset Teise maailmasõja ajal. Sõjakeeris on materdanud meie maad kõvasti. Terve oma elu vabas Eestis elanud noortel polnud nüüd muud võimalust, kui võidelda. Näinud kord punaterrorit rüüstamas kodu ja tegemas ülekohut omadele, otsustas peategelane Mart samuti Eesti leegioniga ühineda. Leidus palju ka neid, kes otsustasid end metsas varjata ja võidelda. Ühel järjekordsel sõjasaagi kogumisel leiavad metsavennad lahingtandrilt ootamatu ellujääja. Mart otsustatakse päästa ning nad ravivad teda linna lähedal, maja pööningul. Ühtäkki hakkab peategelane oma läbielatud lahingutest rääkima ühele metsavennale, kes otsustab need lood oma märkmikusse üles kirjutada. Mööduvad mõned päevad ning Mart kosubki, ta on väga tänulik päästjatele. Lõpuks huvituvad ka teised kaaslased tema läbielamistest sõjas. Samal ajal Saksa väed taanduvad Eestist ning punased on taas maad üle võtmas. Võidelnud leegionär otsustab ühineda vastupanuvõitlejatega.
Gotthard Wilhelm Marcks von Würtemberg

Vabahärra Gotthard Wilhelm Marcks von Würtemberg (14. mai 1688 Riia, Liivimaa kubermang – 1778 Gotthardsbergi mõis, Lerbo, Södermanland) oli Rootsi sõjaväelane (feldmarssal). 
19. märtsil 1720 sai ta koos Pärnus sündinud venna Carl Gustav Marcksiga (1693–1775) Rootsi aadlikuks (nr. 1726) ja uueks perenimeks Marcks von Würtemberg. 16. oktoobril 1759 sai ta Rootsi vabahärratiitli (nr. 263).
1763. aastast oli ta Rootsi feldmarssal.

Perekond

Tema vanemad olid Bremenist pärit Liivimaa maakohtunik Johan Marcks (u 1640–1710 Pärnus katku) ja Anna Margaretha von Rehausen (1659–1741), kes oli major Gotthard Rehauseni ja Hedvig von Bildsteini tütar. 
Ta abiellus 16. novembril 1710 Lesnaja lahingus hukkunud Koila mõisniku, ooberstleitnant Georg Gustav von Wrangelli (Georg Gustaf Wrangel, 1665–1708) lese Anna Elisabeth Hauenschildtiga (1678–1743), kes oli Rootsi aadliku, Vao mõisniku Pohjanmaa rügemendi ülema, kindralmajor Detloff Hauenschildti (suri 1703 Tallinnas) ja Väätsa (Kiltsi?) mõisast pärit Sophia Helena von Nierothi tütar, Eestimaa maanõuniku Magnus von Nierothi (surnud 1670) ja vabapreili Anna Elisabeth Taube (1633–1680) tütretütar. 
Septembris 1744 abiellus ta vabapreili Elisabeth Gyllenstiernaga (u 1712–1798), kes oli vabahärra Axel Eriksson Gyllenstierna ja Elisabeth Charlieri tütar.
Naha mõis

Naha mõis (saksa keeles Nahha) oli Meeksi mõisa kõrvalmõis Räpina kihelkonnas Võrumaal. Nüüdisajal jääb mõis Põlva maakonda Räpina valda.
Ferdinand I (Austria)

Ferdinand I (Ferdinand Karl Leopold Joseph Franz Marchlin; 19. aprill 1793 Viin – 29. juuni 1875 Praha) oli 1835–1848 Austria keiser. Ta kuulus Habsburgide-Lotringite dünastiasse.  
Ferdinand sündis keiser Franz I ja tema teise naise Marie Therese vanima pojana. Lapsepõlvest peale oli ta haiglane, kannatades nii vesipäisuse kui ka langetõve käes. Samuti puudusid tal riigi juhtimiseks vajalikud vaimsed võimed ja arstid kinnitasid, et Ferdinand ei ole võimeline saama järeltulijaid. Kõigi nende puuduste tõttu ei peetud teda tõenäoliseks troonipärijaks ja arvati, et Franz I surma järel läheb troon Ferdinandi vennale Franz Karlile.
Vaatamata sellele otsustas keiser Franz I koos oma mõjuka kantsleri Klemens Wenzel von Metternichiga vanima poja kasuks. 1830 tõusis Ferdinand Ungari troonile ja 1831 abiellus ta Sardiinia printsessi Maria Annaga. Nii nagu arstid hoiatasid, lapsi sellest abielust kunagi ei sündinud. 1832 tabas teda raske langetõvehoog, millest toibumist peeti väikeseks imeks. Küll süvenesid selle hoo tulemusel tema kõne- ja kuulmishäired.
Franz I surma järel 2. märtsil 1835 krooniti Ferdinand Austria keisriks. Austria keisrina oli ta ühtlasi Ungari, Böömimaa ja Lombardia-Venezia kuningas. Kuigi Ferdinandi ei tunnistatud teovõimetuks, valitses riiki siiski regendinõukogu, kuhu kuulusid teised Habsburgide perekonna liikmed ja kantsler Metternich. 
Keiser Franz I nõuanne oma pojale surivoodil oli olnud: valitse ja ära midagi muuda. Riigi tegelik valitseja Metternich jätkaski vana keisri jäika ja konservatiivset poliitikat, mis oli osaliselt 1848. aasta revolutsiooni põhjuseks. Rahutuste laienedes astus Metternich 13. märtsil 1848 mässajate nõudel ametist tagasi ja põgenes välismaale. Keiser lahkus õukonnaga Viinist Innsbrucki.
Keiser Ferdinand oli vaatamata oma puudustele rahva hulgas populaarne ja suhtus ka ise rahvasse heatahtlikult. 1848. aasta revolutsiooni ajal ei olnud ta nõus rahva vastu relvi kasutama ja leidis, et võimaluse piires tuleb inimeste soovidele vastu tulla. Kui konservatiivid kehtestasid oktoobris 1848 Viinis sõjaseisukorra ja taastasid keskvõimu, kerkis päevakorda keisri väljavahetamine. Metternichi kaitseta ei olnud Ferdinandil võimalust trooni säilitada ja 2. detsembril 1848 loobus ta võimust oma 18-aastase vennapoja Franz Josephi kasuks.
Pärast troonist loobumist kolis ta koos abikaasaga Böömimaale, mida ta väga armastas, ja veetis kogu oma ülejäänud elu Praha kindluses, kus ta tegeles botaanika, muusika ning heraldikaga. Ka tšehhid tundsid keisri vastu sümpaatiat ja andsid talle hüüdnime Ferdinand Hea. 
Oma varanduse pärandas ta samuti keiser Franz Josephile. Ferdinand on maetud Viini kaputsiinide kirikus asuvasse keiserlikku krüpti.
Pärnassaare kalmistu

Pärnassaare kalmistu on kalmistu Põltsamaa kihelkonnas Viljandimaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Rutikvere külas Järva vallas Järva maakonnas.
Kalmistu asub Põltsamaa kihelkonna serval vastu Järvamaad. Kaugus kihelkonnakeskusest ja selle kalmistust Põltsamaal oli arvatavasti üks põhjus, miks endise Pärnassaare talu peremees Hendrik Limberg rajas umbes 1880. aastate keskel oma talu maadele kalmistu. Kui ta 1888. aastal suri, oli ta ka esimene maetav uuel kalmistul.
Kalmistule oli 1920. aastaks maetud 7 inimest. Pärast 1940. aastat toimis see sarnaselt Kütimäe kalmistuga samuti avaliku kalmistuna. Mõnda aega korrastas ja hooldas kalmistut palgalise kalmistuvahina naabrusest pärit Hele-Mall Mõttus, kes pani aluse tänaseni kõrgel tasemel olevale kalmistu heakorrale.
Kalmistu lõunaossa rajati 1988. aastal kaev ja 1988–1990 matusekabel. Praeguseks on kalmistule maetud umbes 300 lahkunut. Tänapäeval hooldab kalmistut Järva vald.