Purilend

Lauglennu eelkäijad

Juba sajandeid tagasi leidus inimesi, kes lindude laug- ja purilennu matkimist võimalikuks pidasid. Tõeliselt tuvastatavad lauglennud tulid inglase George Cayley (1773–1857) töödega.
19. sajandil püüdsid paljud looduseuurijad lindude salapärast purilendu teaduslikult seletada, samal ajal aga lokkasid kõikvõimalikud "pöörased teooriad". Samal sajandil tegelesid lindude purilennu vaatlemisega nimekad teadlased Darwin, Wenham, Baste, Mouillard, Lilienthal ja teised, kes tegid kindlaks, et selline lend põhineb ainuüksi õhu liikumisel. Lauglennu tegi 1898. aastal teoks saksa lennupioneer Otto Lilienthal.

Termiline purilend

Üks tulevase laug- ja purilennu kuulutajaid prantslane Louis Pierre Mouillard (1834–1897) kirjeldab oma raamatus paljude linnuliikide sügavat muljet jätvat termilist purilendu, eriti tundide kaupa ühegi tiivalöögita õhus püsivate kaeluskotkaste ja kurgede lendu. Ta jõudis veendumusele, et inimene suudab vaevalt küll matkida lindude sõudelendu, küll aga laug- ja purilendu. 
Pärast esimesi edukaid mootorlende 20. sajandi esikümnel, innustas lindude purilend paljusid inimesi jätkuvalt teoreetilisi seletusi ja matkimisviise leidma. Suhteliselt lihtne on seletada nõlvaku- ehk mäeveerulendu, mis oli õnnestunud juba Otto Lilienthalil ja vendadel Wrightidel.
Maastiku reljeefi suuremate tõkete, mägede ületamisel on tuul sunnitud neid ületama ning kui mäenõlvakul ülespoole suunatud tuule tõusukiiruse komponent on suurem lauglennuki vajumiskiirusest, siis võib lauglennuk sellises nõlvakutuules kõrgust juurde võita, seda alal hoida ja kuni tuule vaibumiseni õhus püsida.
Hoopis raskem oli paikapidavalt seletada lindude niinimetatud termilist purilendu, isegi Otto Lilienthalil ei olnud selget arusaamist lindude purilendu põhjustavaist tegureist.
Sellise termilise purilennu võimalikkusele, nii nagu rändlinnud seda oma teekonnal teevad, juhtis tähelepanu teadlane Walter Georgh, kelle uurimuste ja tähelepanekute järgi oli hea ilma rünkpilvedega (Cu) kaasnevate termiliste tõusude kasutamine pikemate vahemaade katmiseks võimalik.
1928. aasta juunis kogus Robert Kronfeld esimese purilendurina rünkpilve all sügava kallakuga tiirutades, kõrgust. Kronfeld oli ka esimene purilendur, kes 1929. aastal võttis termilisele purilennule kaasa variomeetri (tõusu-, vajumiskiiruse näidik). Pilvedeta termika, niinimetatud "sinise taeva termika" avastas inimese purilennu jaoks 1930. aastal sakslane Wolf Hirth.

Seisevlaine

Seisevlaine on mäe tuulealuse külje järel tekkiv laine või isegi mitu lainet, mis maastiku suhtes püsivad suurel kõrgusel paigal. Laine harjal tekib sageli iseloomulik läätsekujuline pilv.
Sensatsiooniline läbimurre seisevlaine võimaluste kasutamiseks tuli 1937. aasta mais, mil lausa kuus saksa purilendurit ületasid stardikõrguse rohkem kui 5000 meetriga. Selleni ajani kehtinud sakslase Heini Dittmarsi Argentinas püstitatud kõrgusrekord 4350 meetrit oli rohkem kui küllaga ületatud. Tõenäoliselt oleks rekordilisel lennupäeval olnud võimalik saavutada ka 10 000 meetri kõrguse piir, kuid purilennukite puudulik tehniline varustatus – eelkõige puudusid hapnikuseadmed, samuti kõrgust fikseeriv barograaf ja kõrgusnäidik purilennuki armatuurlaual ei olnud selliste kõrguste piirkonna jaoks ehitatud.