google/wiki40b huggingface dataset:
Eduard Vilde monument

Monumendi konkursist ja püstitamisest

Monumendi loomiseks korraldati konkurss, mille võitis arhitekt Allan Murdmaa ja skulptor Albert Eskli kavand. Konkursil sai kolmanda koha Endel Taniloo ja Ülo Sirbi kavand jalutavast kirjanikust, mille kipsist makett asub Eduard Vilde muuseumi arhiivis. Oma kavandi esitasid ka arhitektid Rein Kersten ja Peep Jänes.
Ehitustöödega tegelesid insener Leonhard Sokk ja Tallinna Remondi- ja Linnaehitus.

Monumendi kirjeldus

Mustjala karjäärist pärit punakast dolomiidist monument kujutab endast avatud raamatut, mille parempoolsel küljel on Eduard Vilde pronksist reljeefportree ja allkiri ning tekst ja vasakpoolsel küljel stseenid tema ajaloolisest triloogiast ("Mahtra sõda", "Kui Anija mehed Tallinnas käisid", "Prohvet Maltsvet").
Monumendil on Eduard Vilde tekst: "Januneb inimese hing loodusesunduslikult ilu järele, siis januneb ta ühes sellega tõe järele – elutõe, ilutõe, kunstitõe järele, ja kas ei ole teile teatavaks saanud nähtus, et suured ja sügavad vaimud kõigist rahvustest – kirjanikud, luuletajad, filosoofid – et nad kõik tõe, õiguse ja õigluse teenistuses seisavad, et nende sulg välja astub rõhutute eest ja rõhujate vastu, vaevatute eest ja vaevajate vastu, et esteetik ja eetik nende teostes üheks akordiks koonduvad. Nad ei saa teisiti, kui inimest armastada." 
Monumendi ees on mitu massiivset betoonist dekoratiivvaasi.
Toomas Rodima

Toomas Rodima (sündinud 7. aprillil 1940 Tartus) on Eesti keemik.

Elulugu

Lõpetas 1958 Tartu 3. Keskkooli, 1963 Tartu Riikliku Ülikooli keemiaosakonna ja 1971 samas aspirantuuri; keemiakandidaat (1972, TÜ), väitekiri "Исследование основности и коэффициентов активности некоторых слабых органических оснований в системах H2O-H2SO4 и H2O-HClO4". Oli 1966–1968 TÜ orgaanilise keemia kateedri stažöör, 1968–1971 aspirant, 1971–1975 assistent ja nooremteadur, 1975–1978 vanemteadur, 1978–1992 orgaanilise peensünteesi harulabori juhataja ja vanemteadur, 1992–1994 vanemteadur, 1994–1997 keemik, 1998– keemilise füüsika instituudi teadur. Täiendas end 1996–1998 Freiburgi Ülikoolis, 2001 ja 2004 Bremeni Ülikoolis.

Teadustöö

Uurimisvaldkond: happe-alustasakaalu uurimine mittevesilahustes; orgaanilise superaluste (fosfaseenid, fosfori üliidid jne) ja superhapete süntees ja aluselisuse või happelisuse uurimine; ioonsete vedelike süntees, feromoonide süntees. Eesti NSV Ministrite Nõukogu preemia (1987). Üle 50 teadustrükise.
Tõeline Jeesuse Kirik

Tõeline Jeesuse Kirik (traditsioonilises hiina kirjas 真耶穌教會) on iseseisev Hiina kirik, mis on saanud alguse nelipühikirikust. 
Kirik rajati Pekingis 1917. 
Tänapäeval tegutseb see 38 maal. Liikmeid on hinnanguliselt 1,5 miljonit.

Püha Vaim

"Püha Vaimu vastuvõtmine, millest annab tunnistust keeltega rääkimine, tagab meie pärandiosa taevases kuningriigis."

Ristimine

"Veega ristimine on sakrament pattude mahapesemiseks vaimu uuenemiseks. Ristimine tuleb toimetada looduslikus elavas vees, näiteks jões, meres või allikas." 
Ristija, kes on juba varem saanud Püha Vaimu ristimise, juhatab ristimist Jeesuse Kristuse nimel. Ristitav tuleb allapoole painutatud peaga ja nägu alaspidi üleni vette kasta."

Jalgade pesemine

"Jalgade pesemise sakrament võimaldab Jeesusega üks olla. See ka tuletab meile pidevalt meelde armastust, pühadust, alandlikkust, andeksandmist ja teenimist. Iga inimene, kes on veega ristitud, peab laskma oma jalgu Jeesuse Kristuse nimel pesta. Mõlemapoolset kristlikku jalgade pesemist võib toimetada siis, kui see on asjakohane."

Armulaud

"Armulaud on sakrament, mida toimetatakse Jeesuse Kristuse surma mälestuseks. See võimaldab meil osa saada oma Issanda verest ja ihust ning olla temaga ühenduses nii, et me saame igavese elu ja meid päästetakse viimsel kohtupäeval. Armulauda toimetatakse alati, kui see on võimalik. Armulaual kasutatakse ainult ühte hapendamata leiba ja viinamarjamahla."

Sabat

"Sabatipäev, seitsmes nädalapäev (laupäev), on püha päev, mille Jumal õnnistas ja pühitses. Seda peetakse Issanda armust Jumala loomistöö ja pääste mälestuseks, lootes igavest puhkust tulevases elus."

Jeesus Kristus

"Jeesus Kristus, Sõna, mis sai lihaks, suri ristil patuste lunastuseks, tõusis üles kolmandal päeval ja läks üles taeva. Ta on inimkonna ainus Päästja ja ainus tõeline Jumal."

Püha Piibel

"Püha Piibel, mis koosneb Vanast ja Uuest Testamendist, on Jumalast inspireeritud, ainus pühakirjatõde ja kristliku elu standard."

Pääste

"Pääste antakse Jumala armust usu läbi. Usklikud peavad toetuma Pühale Vaimule, et taotleda püha elu, austada Jumalat ja armastada inimesi."

Kirik

"Tõeline Jeesuse Kirik, mille rajas meie Issand Jeesus Kristus Püha Vaimu läbi "hilise vihma" ajal, on taastanud apostliteaegse tõelise kiriku."

Viimsepäeva kohus

"Issanda teine tulemine leiab aset viimsel kohtupäeval, mil ta tuleb kohut mõistma maailma üle: õiged saavad igavese elu, aga õelad mõistetakse igavesse hukatusse."
Ferdinand Veike

Ferdinand Veike (13. november 1924 – 14. august 2015) oli eesti nukunäitleja, Eesti Riikliku Nukuteatri rajaja ja pikaaegne peanäitejuht.
Ferdinand Veike on läbi aastakümnete suunanud ja juhtinud eesti nukuteatri arengut ning koolitanud nukunäitlejate ja -lavastajate järeltulevaid põlvkondi. 1962. aastal asutas Ferdinand Veike Eesti Riikliku Nukuteatri juurde Teatriühingu õppestuudio nukuosakonna ehk Nukuteatri õppestuudio. Stuudio õpilastest kujunes Eesti nukunäitlejate ja -lavastajate raudvara.
Eesti Riikliku Nukuteatri peanäitejuhina tõi Ferdinand Veike 29 aasta jooksul Nukuteatri lavale üle 80 lavastuse, kokku on Veike lavastuste arv ületanud 100.
Erilise tuntuse saavutas Ferdinand Veike omaloominguliste Buratino-kavadega, mis said alguse 1955. aastal Eesti Raadios esitatud kuuldemängudest.
Ferdinand Veike sündis Küti vallas Saueaugu külas 13. novembril 1924 isatalu tagatoas oma vanemate kaheksast lapsest noorimana. Õppinud Viru-Jaagupi algkoolis aastatel 1932–1938, Jõhvi Keskkoolis aastatel 1938–1941, Rakvere Gümnaasiumis aastatel 1941–1942, Tallinna teatrikoolis 1942–1946, Ostrovski-nimelises Leningradi Teatriinstituudis režii erialal 1950–1951.
Ferdinand Veike töökohad teatrites enne Eesti Riiklikku Nukuteatrit: 
1944–1948 tantsija, näitleja ja lavastaja Riiklikus Noorsooteatris;
1948–1951 näitleja, näitejuht ja lavastaja Tallinna Riiklikus Draamateatris.
Oma esimese nukulavastuse tegi ta 1948. aastal Draamateatris, tuues publiku ette Helmut Vaagi nukunäidendi "Reinuvader Rebane".
Kui Ferdinand Veike 1951. aastal Leningradist naasis, tehti talle Kunstide Valitsuse käskkirjaga ülesandeks moodustada Nukuteater. Veikest sai Eesti esimese iseseisva nukuteatri, mis tollal kandis nime Eesti Vabariiklik Nukuteater, esimene peanäitejuht. Nukuteatri kunstilist tegevust juhtis Ferdinand Veike kuni aastani 1980.
Ferdinand Veike suri 2015. aastal, 14. augusti hommikul.

Isiklikku

Ta oli Jaak Variku väimees.
Veike poeg Jaak tapeti 11. veebruaril 1998.
Toomemäe ohvrikivi

Toomemäe ohvrikivi on Tartus Toomemäel asuv kahe lohuga kivi, mida on sageli peetud ohvrikiviks.

Kirjeldus

Nelinurkse kujuga rändrahnu kõrgus on 0,7 m, pikkus 1,65 m ja laius 1,3 m. Sileda ja murenemata pinnaga kivi peal on kaks suurt korrapärase kuju ja sileda põhjaga lohku. Vanad fotod näitavad, et võrreldes 1920.–1930. aastatega on kivi pealt kadunud umbes 5 cm paksune kiht, mistõttu on ka lohud jäänud väiksemaks ja madalamaks.

Ajalugu

Varaseimad teated Toomemäe kivist pärinevad 1880. aastatest, mil ta oli paigutatud Vana Anatoomikumi juures olnud limonaadimajakese lähedusse. Matthias Johann Eiseni teatel kõrvaldati ohvrikivi 17. sajandil võitluses paganluse jäänuste vastu. Tartu Ülikooli õigeusklik professor Pavel Viskovatov kinnitas 1894. aastal peetud ettekandes, et kivisse olla katoliikluse ajal raiutud augud püha vee jaoks ja kivi pühitsetud. 1879. või 1880. aastal luterlasest ülikooli rektor Ottomar Meykov käskinud kivi hävitada, ent Viskovatovi sõnul hakanud käsutäitjal kivist kahju ning ta kaevas selle maasse. Viskovatovi algatusel kaevati ohvrikivi taas maast välja. Oma praegusele asukohale Toomemäe lääneosas asetati kivi 1926. aastal.

Lohkude päritolu

Eesti arheoloogia- ja ajalookirjanduses on Toomemäe kivi tihti peetud ohvrikiviks. Kirjalikud teated või muud andmed kivil ohverdamise kohta siiski puuduvad. Oma kahe suure kunstliku lohuga oleks ta Eesti lohukivide seas erandlik.
Andres Tvauri hinnangul on Toomemäe kivi tõenäoliselt looduslikku päritolu. Tvauri osutab andmete puudumisele ohverdamise kohta, kivi erinevustele tüüpilistest ohvikividest ning selle ebatavaliselt siledale pinnale, mida ta seletab kivi üsna hiljutise maa seest väljakaevamisega. Ta pakub välja, et lohud kujutavad endast nn hiiukirnusid – jääsulamisvete poolt kaljusse kulutatud süvendeid, mida leidub palju Soomes ja Rootsis. Tvauri oletab, et Toomemäe kivi on üks mandrijääga Toomemäe piirkonda sattunud hiiukirnude jäänuseid sisaldav rändrahn. Tema arvates on legend ohvrikivist ajendatud ühelt poolt kivil leiduvatest lohkudest, teisalt Friedrich Robert Faehlmanni kunstmuistendite «Vanemuise laul» ja «Keelte keetmine» mõjul tekkinud arusaamast, et Toomemägi oli muistsete eestlaste kultuskoht.
Lennuki tänav (Rakvere)

Lennuki tänav on tänav Rakveres.
Tänava teenumber on 6630052 ja pikkus 588 meetrit.
Orenburgi oblasti lipp

Orenburgi oblasti lipp on Venemaa haldusüksuse Orenburgi oblasti lipp.
Ametlikult võeti lipp kasutusele 29. oktoobril 1997.

Lipu kirjeldus

Orenburgi oblasti lipuks on ristkülikukujuline punane kangas, mille keskel on Orenburgi  oblasti vapp. Vapi kõrguseks on 0,6 lipu laiust.
Lipu laiuse ja pikkuse suhe on 2:3.
Pullevere

Haridus

Pullevere lapsed käivad Ahula Lasteaed-Algkoolis ja Aravete Keskkoolis.

Vaatamisväärsused

Pulleveres asub Ahula, Albu ja Seidla mõisa piirikivi.
Karksi ordulinnus

Ajalugu

Esmakordselt on Karksi nime mainitud 1224, kui mandrieestlased said muistses vabadusvõitluses lüüa ja Karksi ala läks Saksa ordu valdusesse. 1228 kuulus Karksi linnus juba Viljandi komtuurkonna foogtkonda.  
1248. aasta ürikuis on mainitud Karksi foogtkonda, kuhu kuulusid Karksi, Halliste, Paistu, Saarde kihelkond ja Ruhja. Nende keskuseks sai Karksi linnus. Esialgne puidust linnus ehitati eestlaste muinaslinnuse asemele. Leedulaste sõjakäigus 1297 põletati see maha. 14. sajandi alguses hakati ehitama ebakorrapärase põhiplaaniga linnust ja tornidega ringmüüri. 1329 purustasid leedukad jälle Karksi linnuse. Ordumeistri Goswin von Herike käsul taastati kivilinnus ja 1357 tugevdati ringmüüriga. Kuid leedukad ei andnud kauaks rahu ja 1366 hävitasid nad Karksi linnuse juba kolmandat korda.
Pärast seda ehitati uus kastellitüüpi linnus tugeva kaitsemüüriga. Nende vahel oli vallikraav, millest pääses üle vaid ülestõstetava silla abil. Pealinnust eraldas eeslinnusest vallikraav, mida ületanud sillast on säilinud vaid sammaste jäänused. Idast kaitses nii ees- kui pealinnust veel üks suurtükitornidega kaitseliin. Ehitusmaterjalina on Lõuna-Eestile iseloomulikult kasutatud maakivi ja telliseid.
Linnuse relvastuses oli 2 kiviheitemasinat, 8 kahurit, 2 tünni püssirohtu, 70 komplekti pantsereid, 26 komplekti rüütlivarustust, 25 ambu, nooli jt. relvi. Linnuses pidid olema ka toiduvarud: 500 sinki, 400 kuivatatud lammast, 70 soolatud ja 40 kuivatatud veist, 2 tündrit seasülti, 2 tündrit võid, 2 tündrit heeringat, umbes 70 000 kuivatatud kala, 100 säilitist rukist ja otra ning 17 lasti soola.
1535 ühendati Karksi linnus Liivi ordu maameistri alaga, mille keskus oli Võnnus. Karksi linnus sai uuesti kannatada igas sõjakäigus, mis sinna ulatus.
1560 langes Karksi linnus Liivi sõjas Poolale. 1563 läks linnus üle Rootsi valdusesse.
1573 vallutasid Moskva suurvürsti väed Karksi linnuse ja kinkisid selle Liivimaa kuningas Magnusele. See oli tolle residents 1578. aastani. 1582 andis Poola kuningas Stefan Bathory Karksi linnuse Georg von Fahrensbachile, kes nimetati 1598. aastal ka Võnnu vojevoodkonna vojevoodiks.
1601 vallutas linnuse Poola-Rootsi sõjas Södermanlandi hertsog Karl.
1621. aastal Poola-Rootsi sõjas jäi Karksi linnus rootslastele, kes kohendasid eeslinnuse. Pealinnus oli niivõrd purustatud, et seda ei taastatud. 1624 mainiti esimest korda linnuse kabelit ja linnuse ees paiknenud puukirikut.
Karksi linnus hävis 1708. aastal Põhjasõjas.
Kim Collins

Isiklikku

Kim Collins on 180 cm pikk ja kaalub 77 kg.
Tema treener on Monte Stratton.
Kim on elukutselt psühholoog, õppis ülikoolis Texas Christian University.
Andra Veidemann

Andra Veidemann (sünninimi Andra Eesmaa; sündinud 18. juulil 1955) on Eesti poliitik ja ajaloolane-etnograaf.
Ta lõpetas Tallinna 7. Keskkooli aastal 1973 ja Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo erialal 1978. aastal.

Töö

1978–1990 töötas TA Ajaloo Instituudis teadurina ja uuris eesti rahvameditsiini;
1990–1992 oli kultuuriministeeriumis algul kirjasõna osakonna, pärast NSVL Ministrite Nõukogu juures asuva usuasjade nõukogu voliniku Rein Ristlaane lahkumist usuasjade talituse juhataja  (on läbinud Helsingi Ülikooli teoloogia aprobatuuri);
1992–1995 VII Riigikogu ja selle õiguskomisjoni liige;
1995–1996 VIII Riigikogu liige ja väliskomisjoni aseesimees;
1996–1997 Tiit Vähi valitsuse portfellita minister euroministri ülesannetes (Eesti seaduste kooskõlla viimine Euroopa Liidu Acquis Communautaire' iga);
1997–1999 Mart Siimani valitsuses rahvastikuministri ülesannetes (Integratsiooni Sihtasutuse ellukutsumine, lõimumispoliitika aluste väljatöötamine ja selle kaitsmine Riigikogu ees; rahvastikupoliitika alused ja selle aluseks olnud demograafilise olukorra analüüs);
1999–2001 kirjastuse Ilo peatoimetaja;
2001–2006 president Arnold Rüütli nõunik;
2002–2006 Ühiskondliku Leppe Sihtasutuse juhatuse esimees;
2006–2008 kultuuriatašee Eesti Vabariigi Suursaatkonnas Moskvas ja Venemaal;
2008 kuni 3. juulini 2009 oli ta Tallinna Arengu-ja Koolituskeskuse juhatuse esimees.
2011–2013 Tallinna linnavolikogu liige;
Aastast 2012 juhib Tallinna TV-s autorisaadet (2012–2014 "Mina tallinlane" ja 2014. aastast tänaseni "Rahvaadvokaat").

Poliitiline tegevus

Andra Veidemann on olnud Eesti Liberaaldemokraatliku Partei (hiljem Reformierakond) liige, seejärel Keskerakonna ja Arengupartei liige. Seoses Edgar Savisaare lindiskandaaliga oli 21. oktoobrist 1995 kuni 30. märtsini 1996 Andra Veidemann Keskerakonna esimees. 25. maist 1996 kuni 9. veebruarini 1999 oli Veidemann Eesti Arengupartei esimees.
5. juulist 2000 kuni 19. augustini 2009 kuulus ta Eestimaa Rahvaliitu, 9. augustist 2009 25. detsembrini 2018 oli Sotsiaaldemokraatliku Erakonna liige ning alates 28. detsembrist 2018 taas Eesti Keskerakonna liige.

Isiklikku

Tema isa oli Enno Eesmaa ja tema vend on Enn Eesmaa.
Tema abikaasa on Rein Veidemann, neil on tütar Anna-Maria Veidemann-Makko.
Ta on "Pehmete ja karvaste" Jänese prototüüp.
Seitsmes väike vennake

"Seitsmes väike vennake" (ungari "A hetedik testvér", inglise "The Seventh Brother", saksa "Bobo und die Hasenbande") on 1995. aastal valminud Ungari, Saksa ja USA stuudiote koostöös valminud joonisfilm.
Film räägib koera ja jäneste sõprusest.
Filmi näidati Eestis 16. oktoobril 2008 6. Tartu ungari filmipäevade "Ungari kino" raames.
Claire Foy

Claire Elizabeth Foy (sündinud 16. aprillil 1984) on inglise näitlejanna.
Ta on õppinud näitlemist Liverpool John Moores University's ja Oxford School of Dramas.
Foy kogus laiemat tuntust kuninganna Elizabeth II kehastamisega Netflixi draamaseriaalis "Kroon". Rolli eest pärjati teda näiteks 2017. aastal kuldgloobusega kategoorias "parim draamasarja naisnäitleja" ja samal aastal Primetime Emmy auinnaga kategoorias "parim draamasarja naispeaosatäitja".
Lasenbeka mõis

Lasenbeka mõis (Lasenbekas muiža, ka Lašupes muiža või Lesenbēkas muiža) on mõis Lätis Daugavpilsi piirkonnas Tabore vallas Lasenbergās. Saksa keeles Lassenbeck.
Lasenbeka mõis rajati aastal 1596. Aastast 1794 kuulus mõis Rehbinderite suguvõsale, seejärel olid mõisa omanikuks Engelhardtid. Engelhardtidelt sai mõisa abielu kaudu endale von Ratschide suguvõsa. Ratschidele kuulus mõis kuni võõrandamiseni aastal 1920.
Mõisa barokkmotiividest inspireeritud peahoone rajati aastal 1881, kuid see hävis esimeses maailmasõjas. Varemetes on ka Daugava kaldal asunud ülejäänud mõisakompleks.
Martin Schultz von Ascheraden

Vabahärra Martin Schultz von Ascheraden (12. juuni 1617 – 16. märts 1682 Narva) oli Rootsi sõjaväelane.
8. novembril 1630 kinkis Rootsi kuningas Gustav II Adolf tema isale, Böömimaa päritolu kahurväe ooberstleitnant Simon Schultzile (hukkus Pfaffenhofeni lahingus 1633. aastal), Aizkraukle ordulinnuse ja staarostkonna, ning sellest ajast kuulusid need nende suguvõsa valdustesse.
9. novembril 1652 sai Martin Schultz koos venna, Langholmi mõisniku Johann Philipp Schultziga (1621–1672) Rootsi aadlikuks ning temast sai õukonnarügemendi major, hiljem teenis
Skåne ja Blekinge miilitsa ülemkomandandi ametis (Öfwerste Commendeur af Milicen i Skåne och Blekinge). 8. aprillil 1673 kinkis Rootsi kuningas Karl XI talle Krüüdneri mõisa Kambja kihelkonnas Tartumaal.
18. aprillil 1674 sai Martin Schultz Rootsi kuningalt Aizkraukle vabahärratiitli ja immatrikuleeriti 1675. aastal nr 58 all Rootsi rüütelkonda vabahärrade Schultz von Ascheradeni (ka Schoultz von Ascheraden) nimega. Osales kindralleitnandina 1676. aastal rootslastele võidukas Skåne sõja Lundi lahingus, juhtides seal Rootsi väe keskosa ja ülendati 1679. aastal jalaväekindraliks.
28. aprillist 1681 kuni surmani Ingerimaa ja Käkisalmi lääni kuberner Narvas (Narva komandandiks oli hilisem Ingeri kindralkuberner Göran von Sperling).
Talle kuulusid Liivimaal lisaks Aizkraukle mõisale (Schloß Ascheraden) veel Skrīveri (Rēmera muižā, Römershof), Salapi (Salubben), Vinterfeldi (Winterfeld), Bariši (Borgeshof, Borigshof), Šķiliņi (Schillingshof), Stippenhof, Buļļi (Bullenhof), Jergies, Krüüdneri (Krüdnershof); Rootsis Meen, Oranienburg, Billingsholm ja Juelsgård ning Ingerimaal Kaibola ja Permesberg.
Pico

Pico on üks Assoori saartest.
Saare pindala on 433 km². Saar on mägine ja vulkaaniline, kõrgus kuni 2351 meetrit. Kuulub Portugalile.
Lõuna-Korea suursaadik Eestis

Lõuna-Korea suursaadik Eestis on Lõuna-Korea volitatud suursaadik Eestis. Suursaadik resideerib Helsingis.
Kailash Satyarthi

Kailash Satyarthi (sünninimi Kailash Sharma; sündinud 11. jaanuaril 1954) on India laste õiguste eest ja lapstööjõu kasutamise vastu seisja.
2014. aastal sai ta koos Malālah Yūsafzayga Nobeli rahuauhinna.
Mesila tänav

Mesila tänav on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas Kivimäe ja Pääsküla asumis. Mesila tänav algab Laane tänavalt, ristub Varbola, Särje ja Sisaski tänavaga ning lõpeb Kadaka puiesteel. Mesila tänav on enam-vähem ida-läänesuunaline ning ligikaudu 620 meetri pikkune.
Mesila tänav asub endise Peetri eeslinna maa-alal. Tänava esialgne nimi oli alates 1915. aastast Sergejevi tänav (vene keeles Сергеевская улица). Praeguse nime sai Mesila tänav 13. novembril 1925.
Alfred Oja

Alfred Oja (vene keeles Оя, Альфред Альфредович; 5. september 1924 Oparino, Arhangelski oblast – 5. juuli 2000 Penza) oli eesti rahvusest Vene kunstnik.
Ta sündis aastal 1924 Oparinos, Arhangelski oblastis. Aastal 1930 kolis pere Volga äärde, Samara oblastisse. Aastal 1939 asus ta õppima Penza kunstikooli. 17-aastaselt läks ta võitlema Teise Maailmasõtta, aastal 1943 kuulus ta Eesti Laskurkorpusesse. Ta sõdis Balti ja Leningradi rindel, sai raskelt haavata, jäi lonkama. Aastal 1946 jätkas ta poolelijäänud õpinguid Penzas. Aastatel 1948–1954 õppis ta kinokunstnikuks Üleliidulises Kinematograafia Instituudis, kuid temast sai ühtlasi raamatuillustraator, graafik, skulptor ja mosaiikide looja.
Aastatel 1954–1955 töötas ta kinostuudios Sojuzmultfilm. Aastal 1955 naasis ta Penza kunstikooli õppejõuks. Aastal 1956 kutsuti ta filmi "Sampo" kunstnikuks Mosfilmis. Aastal 1957 esines ta esmakordselt kunstinäitusel Eestis. Kolm aastat valmistas ta ette sarja "Kalevipojast"; see pälvis üleliidulisel kunstinäitusel hõbemedali ja aastal 1958 Brüsseli maailmanäitusel pronksmedali. Aastal 1964 töötas ta kunstnikuna Mosfilmi filmi "Kaugete tähtede valgus" juures. Aastatel 1976–1986 töötas ta professori ja kunstikateedri juhatajana Penza Ehitusinseneride Instituudi arhitektuuriteaduskonnas.
Tema töid on eksponeeritud Viinis, Leningradis, Cannes'is, Moskvas, Veneetsias, Tallinnas, Reykjavikis ja veel kümmekonnas linnas Ungarist Mehhikoni, Hollandist USA-ni. Tema sõjamälestustele pühendatud monumentaalkunsti saab näha Penza oblast.
Kadakalaid

Nimi

Põltsamaa pastor August Wilhelm Hupel mainib 1782 laidu nimega Kaddakalaid.

Asend

Laid asub umbes 4 km Sääre ninast ida pool. Laid on pirnikujuline, lõunaosas asub teravam maanina.

Loodus

Laid on kruusase pinnamoega. Laiul kasvab kadastik. Kadakalaid on viigerhüljeste pesitsusala, laiul pesitseb ka merikotkas, mistõttu laid on võetud looduskaitse alla.

Inimtegevus

Kadakalaiu lähistel uppus 5. juulil 1853 kipsilaadungit vedanud Vene kuunar "Philaret".
Siin me oleme!

Sisu

Ilusal suvepäeval saabub Muhumaa tallu kapriisne proua Kohviveski koos abikaasa Johniga Tallinnast, auto tagaistmel kaasas kuraasikas Punapea. Seltskond on otsustanud suvepuhkuse veeta kaunis looduses, kuid Kohviveski kapriisid pööravad rahuliku talumajapidamise igapäevaelu peapeale. Kohviveski lööb peremees Ärnil kingakontsaga huule veriseks ning satub kaklusse Punapeaga, haarates tal peast kauni punase paruka. Selgub, et Punapea on lahutanud abielu ning elab ilmselt südamevaluga. Talu peretütre Liina ning kalalaeva madruse Timmu vahel tärkab armuleek; paarike otsustab abielluda. Punapea aga lahkub puhkuselt omapäi, südames peremees Ärni soe sõna ning soovitus uuesti abielluda ja ikka Muhumaale neid vaatama sõita. Kohviveski ja John lahkuvad talust, kuid nende auto mootor puruneb. Tee ääres peatub Volga, millest ulatab kaardi mees, keda John "hulluks" oli pidanud. Visiitkaardilt selgub, et mees on hoopis lugupeetud psühhiaater Aadu Kadakas.
Ipiku vald

Ajalugu

1935. aastal oli Valmiera maakonda kuuluva Ipiku valla pindala 54 km² ning seal elas 832 elanikku. 1945. aastal liideti Ipiku vald Mežgaļi vallaga ja 1949. aastal vald likvideeriti. Seejärel kuulus Ipiku külanõukogu 1949–1959 Rūjiena ning pärast 1959. aastat Valmiera rajooni. Ipiku külanõukogu liideti 1951. aastal varem likvideeritud Mežgaļi külanõukogu ja 1971. aastal Ramata külanõukogu Rosme kolhoosi territooriumiga. 1990. aastal moodustati külanõukogust taas vald. 2009. aastast kuulub Ipiku vald Ruhja piirkonda.
1997. aastal suleti Riia–Ipiku raudteeliin, mis oli ühenduses Valka–Pärnu liiniga. Ipiku valda jäi kaks raudteejaama: Ipiku ja Kirbla.

Loodus

Läbi valla voolavad Ramata ja Sapraša jõgi. Samuti on valla territooriumil väike Tīta järv (4,5 ha, peaaegu kinnikasvanud). Vald jääb Põhja-Vidzeme biosfäärikaitseala territooriumile.

Kaitstavad objektid

Kohalike vaatamisväärsuste hulka kuuluvad Roči rändrahn (pikkus 4,5 m, kõrgus 1,6 m), Vecmangi tamm (ümbermõõt 4,6 m), Roči kuusk ning Kārlis Ulmanise istutatud tamm. looduskaitse all on ka Mišļi kask ja Māzerise kask.  Kohaliku kaitse all olevad muinsusmälestised on Veckābuļi keskaegne kalmistu ja Ķirbele keskaegne kalmistu.

Tuntud elanikke

Ipiku vallas on sündinud Kārlis Reinholds Zariņš, Läti diplomaat, saadik Eestis 1930–33, saadik Suurbritannias ja Läti Vabariigi välisminister 1931–33.
Ipiku külas veetis oma lapsepõlve ning elu viimase kolmandiku Eesti kirjanik, luuletaja ning tõlkija Rein Sepp.