google/wiki40b huggingface dataset:
Constantinuse sammas

Constantinuse sammas on Rooma keisri Constantinus Suure püstitatud sammas İstanbulis Yeniçeriler Caddesi väljakul.

Ajalugu

326. aastal valis Constantinus Suur Rooma impeeriumi uueks pealinnaks Byzantioni, mis nimetati 330. aastal Konstantinoopoliks. Enne seda ei olnud riigil kindlat pealinna, sest valitsuse tegelikuks asukohaks peeti keisri asukohta. Uue pealinna auks lasi ta rajada porfüürist (andesiidist) plokkidest samba, mis õnnistati sisse 1. mail 330 nii kristliku kui ka paganliku tseremooniaga. Samba algne kõrgus oli 15 meetrit, kasutatud plokkide arv pole teada (oletused varieeruvad seitsmest üheteistkümneni). Plokkide liitekohti ümbritsesid pronksist võrud.
Algselt asus samba tipus ka Constantinuse kuju. Keiser oli kujutatud Apollona, tal oli käes kera, milles asus väidetavalt tükike Jeesuse ristist.
Toona asus sammas nõndanimetatud Constantinuse Foorumil, ovaalsel väljakul väljaspool linnamüüri. Samba jalamil oli pühamu, kus asusid mitu reliikviat. Seal olevat asunud tükid koos Jeesusega risti löödud röövlite ristidest, vitsad korvidest, millega koguti kokku toit pärast seda, kui Jeesus oli söötnud viit tuhandet meest, alabastrist anum, milles olnud salviga olevat Maria Magdaleena Jeesust võidnud, Troojast pärit ja hiljem Roomas asunud puidust Pallas Athena kuju.
Aastal 1106 langes samba tipus olnud kuju koos ülemiste plokkidega tugeva tormi ajal alla. Manuel I Komnenos asendas selle ristiga. Aastal 1204 rüüstasid neljanda ristisõja käigus linna vallutanud ristisõdijad linna, ühtlasi eemaldasid nad ka Constantinuse samba plokke koos hoidvad pronksvõrud.
Pärast seda, kui Konstantinoopol aastal 1453 türklaste kätte langes, eemaldasid võitjad sambalt ka risti. Aastal 1779 hävis maavärinate ja tulekahju läbi sammast ümbritsenud linnaosa. Sammas ise tõmbus tules tumedaks, saades nii hüüdnime "põlenud sammas". Samba taastas Abdülhamit I, kes rajas sellele aastal 1779 ka uue aluse. Samba vana alus asub tänapäeval 2,5 meetri sügavusel maa all.

Tänapäev

Tänapäeval on sammas 35 meetrit kõrge. Aastal 1955 algasid samba juures taastamistööd – täideti porfüüri tekkinud praod. Aastal 1972 vahetati ka vanad sammast ümbritsenud raudvitsad uute vastu välja. Aastast 1985 kuulub sammas koos ümbruskonnaga UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Kvartal (kaubanduskeskus)

Kvartal on Tartu kesklinnas Riia, Turu, Soola ja Aleksandri tänavaga piirnevas kvartalis asuv kaubanduskeskus.
Kvartali ehitus algas 2014. aasta suvel ja see avati 21. mail 2016.
Alates 2016. aasta 1. detsembrist tegutseb Kvartali hoones ka V Spa ning V spaahotell ja konverentsikeskus.
Kvartali hüüdlause on "Tartu südames".
Soojusvõrk

Soojusvõrk on torustik soojuskandja (hrl vee või veeauru) toimetamiseks soojusallikast (nt keskkatlamajast) tarbijani.
Kommunaalsoojusvõrkudes kasutatakse soojuskandjana enamasti vett, tehnoloogilistes soojusvõrkudes mõnikord ka veeauru.
Eristatakse kinniseid (sõltumatuid) ja lahtisi (sõltuvaid) soojusvõrke. Kinnises soojusvõrgus kogu soojuskandja (nt vesi) tagastatakse taassoojendamiseks soojusallikale. Lahtises soojusvõrgus tarbitakse soojuskandja kas osaliselt või täielikult.
Lõuna-Eesti Teater

Lõuna-Eesti Teater oli aastatel 1948–1951 tegutsenud teater. Teater loodi Võru teatri Kannel ja Valga teatri Säde liitmisel.
Esimesel aastal tegutses teater Valgas, aga teatri tegevus ei olnud eriti edukas ja saalid jäid tihtipeale tühjaks. 28. septembril 1948 põles Valga teatrimaja maha. Keerulise olukorra tõttu jõuti Valgas tegutseda vaid 1949. aasta sügiseni, misjärel viidi teater üle Võrru ja formeeriti uus trupp, mille tuumikuks sai Eesti NSV Riikliku Teatriinstituudi esimene lend. Võrru tulnud noorte seas olid Jüri Järvet, Gunnar Kilgas, Heikki Haravee, Ellen Alaküla, Lembit Anton, Valdur Himbeck, Ellen Kaarma, Paul Kannuluik, Heino Kulvere, Friedrich Ratas, Johannes Rebane, Maret Simmo, Inge Urmi ja Maimu Pohlak. Eesti Riikliku Teatriinstituudi lõpetajad pidid juba 25. augustil 1949 oma diplomilavastusega “Kauka jumal” ringreisile minema. Nüüd sai see Lõuna-Eesti Teatri värske trupi esimeseks lavastuseks.
Teater lõpetas tegevuse 1951. aastal ja selle varadega pandi alus Tallinnas 1952. aastal loodud Eesti Vabariiklikule Nukuteatrile.
Auto

Auto ehitus

Auto konstruktsioonilised põhiosad on mootor, raam või kandevkere ja veermik. Mootor toetub raamile (kandevkerele) ja käitab jõuülekande kaudu veermikku. Raamile (kandevkerele) toetub ka auto kabiin, kere, lastiruum ja lisaseadmed. Auto kabiin on suletud või pealt avatud ruum, kus asuvad auto juhtseadmed, autojuhi töökoht ja sõltuvalt auto otstarbest ka reisijatele mõeldud istmed.

Ajalugu ja areng

Kõrvalisest abist sõltumatuid, iseliikuvaid masinaid on üritatud luua juba ammu. Leonardo da Vinci lõi sarnase liikuri joonised juba 1490. aastal.
Esimese töötava aurumasina ehitas prantslane Denis Papin 1690. aastal. 1881. aasta novembris demonstreeris Prantsuse investor Gustave Trouvé rahvusvahelisel näitusel Pariisis töötavat kolmerattalist elektrimootoriga masinat, mida ta nimetas automobiiliks.
Kaasaegse auto aluseks sai aga töökindla ja suhteliselt kompaktse kahetaktilise sisepõlemismootori loomine Karl Benzi poolt 1879. aastal ja nende tootmise alustamine 1883. aastal.
1885. aastal sai aga Karl Benz valmis oma esimese auto. Kuigi see oli kolmerattaline, sai see aluseks kaasaegse auto kontseptsioonile.

Autode klassifitseerimine mootoritüübi ja kütuse järgi

Mootoritüübi ja kütusetüübi järgi võib autosid jagada mitmeti. Praegusel ajal toodetakse kõige enam sisepõlemismootoriga autosid (bensiiniautod, diiselautod, piiritusautod), kuid on levinud ka elektriautod. Viimasel ajal on hakatud tootma sisepõlemismootori ja elektrimootori kombinatsiooniga hübriidautosid.
Karl Pärsimägi

Elulugu

Karl Pärsimägi oli pärit talupoja perekonnast. 1919. aastal astus ta 17-aastasena vastavatud Kunstiühingu Pallas kunstikooli. Ta õppis esialgu Konrad Mäe, seejärel Nikolai Triigi ja hiljem Ado Vabbe käe all. 1923. aasta kevad-suvel tegi ta Anton Starkopfi juhtimisel õppereisi Saksamaale.
1937. aasta Postimehest võib lugeda teadet, et neli Tartu kunstnikku, teiste hulgas Karl Pärsimägi, sõidavad üheks kuuks Pariisi. Ilmselt oli tal siiski algusest peale kavatsus jääda sinna kauemaks, mida võimaldas õppimine ja ahjukütjatöö kunstikoolis Académie de la Grande Chaumière. Majanduslike raskuste kiuste töötas kunstnik pingeliselt ning esitas 1939. aastal oma loomingu esimese kokkuvõtte Tallinna Kunstihoones nn kuue kunstniku näitusel. 
Hoolimata katseist kodumaale tagasi pöörduda jäi kunstnik II maailmasõja sündmustele jalgu. 1941. aastal Pärsimägi arreteeriti Gestapo poolt ning ta viidi Drancy koonduslaagrisse, sealt aga Oświęcimi koonduslaagrisse. Tema arreteerimise põhjuste kohta ei ole kindlat informatsiooni. Ta ei olnud juut, kuid ta võis proovida aidata mõnda juudist sõpra või kuuluda Prantsuse vastupanurühma, samuti võis põhjuses olla seksuaalne orientatsioon. Kunstiloolane Mai Levin on nimetanud vahistamise põhjusena NSV Liidu kui Saksamaale vaenuliku riigi kodakondsust. Pärsimägi hukati järgmisel aastal.

Looming

1930. aastate keskel harrastas muidu maalijana tegutsenud Pärsimägi puulõiget, ka värvilist ning  värvisäravaid monotüüpiaid.
Pariisi perioodil avaldas Pärsimäele tugevat mõju Henri Matisse'i ja Paul Cézanne'i hilislooming, teda on nimetatud "Tartu Matisse'iks". Pärsimäe akvarellid on suureks kontrastiks tema jõulise joone ja koloriidiga maalidele. Akvarellid on maalitud õrnades ja pehmetes toonides, nagu pintsel oleks vaevalt värvi ja paberit puudutanud. Linnavaadete puhul köitsid teda Pariisi tuntuimad paigad ja ehitised, nii-öelda turismiobjektid. Maalitud seeria on jäädvustatud ühest ja samast paberiplokist tõmmatud lehtedele, mille Pärsimägi hiljem kodumaale saatis. Näib, et tema taotluseks oli jagada kodustega reisimuljeid ja Pariisi õhku, mille kiireks jäädvustamiseks oli akvarell sobivaim tehnika.
Lühikeseks jäänud elule vaatamata on Karl Pärsimäe loomingupärand ulatuslik. 1966. aastal ilmunud näitusekataloogis fikseeris kunstiteadlane Eha Ratnik üle 500 Pärsimäe teose, mille hulgas oli maale, akvarelle, joonistusi, monotüüpiaid ja puulõikeid.
Ülo Sooster

Elulugu

Ülo Sooster sündis Hiiumaal Ühtri külas Pendi talus. Ühtri algkooli (1936) ja Kärdla reaalkooli (1936–1939) lõpetamise järel õppis Sooster aastail 1939–1940 Tallinna Prantsuse Lütseumis. 1943. aastal astus ta Kõrgemasse Kunstikooli Pallas, kuid juba aasta pärast võeti ta Saksa armeesse. Aastail 1944–1949 jätkusid ta kunstiõpingud juba Tartu Riiklikus Kunstiinstituudis.
Sõjajärgse Tartu kunstnike seltskonnas oli Sooster vaieldamatult üks andekamaid. Koos kunstnike Henn Roode, Esther Roode, Heldur Viirese ja Valdur Ohakaga mõeldi muutunud oludes võimaluse üle Nõukogude Liidust põgeneda. Riigivastaste plaanide ja mõtete eest saadeti Sooster koos mitme kaaslasega kuueks aastaks Karaganda vangilaagrisse. 
Sarnane saatus viis teda kokku oma tulevase abikaasa, juuditar Lidia Serhiga, kellega Sooster abiellus 1956. aastal. Eestisse tagasitulemine ei osutunud kergeks. Kuna Hiiumaale neid elama ei lubatud, siirduti naise kodukohta Moskvasse. Sooster töötas Moskvas vabakutselise kunstnikuna ja raamatuillustraatorina, peamiselt kirjastuse Знание (Znanije) ja ajakirja Знание – сила (Znanije – sila) juures.
Kuulus 1960. aasta rühmitisse. 
Ülo Sooster leiti surnult oma ateljeest. Tema surma asjaolud jäid segaseks. Sooster suri 25. oktoobril 1970 Moskvas ja maeti 28. mail 1971 Tallinna Metsakalmistule.

Looming

Aastad 1958–1962 olid kunstnikule eriti viljakad. Just siis ilmusid Soosteri loomingusse muna kujund, aga ka Hiiumaad meenutavad kadakad ja kalad. 1960. aastatel hakkas Sooster katsetama täiesti abstraktsete kujunditega. Samas oli perioode, mil valmisid peaasjalikult vaid portreed või naise ja mehe suhteid kujutavad erootilised joonistused. See oli aeg, mil Sooster kuulus Moskva underground-kunsti tipptegijate hulka. Ta esines Moskva avangardistide kurikuulsal näitusel Moskva Maneežis detsembris 1962, sai näitust külastanud NSV Liidu partei- ja valitsusjuhi Nikita Hruštšovi raevuka kriitika osaliseks (koos Vladimir Jankilevski ja Boriss Žutovskiga) ning kaotas töö. 1960. aastatel tõusis Sooster Moskva avangardi ideeliseks juhiks. 
Tema esimene isikunäitus toimus postuumselt 1971. aastal Tartu Kunstimuuseumis.

Isiklikku

Ülo Soosteri poeg Tenno-Pent Sooster on samuti kunstnik. Tema onutütar oli keraamik Mall Valk.
Otto Wilhelm von Krusenstierna

Otto Wilhelm von Krusenstierna (vkj 14. jaanuar 1740 Ohakvere mõis, Jõhvi kihelkond – 12. detsember 1820 Lohu mõis) oli baltisaksa päritolu Vene sõjaväelane (brigadir) ja Krusensternide Järlepa mõisa haru esivanem.
Otto Wilhelm von Krusenstern oli kuulsa admirali Adam Johann von Krusensterni lell ning saksa näitekirjaniku August von Kotzebue äi.
Talle kuulusid Järlepa, Lohu ja Serenitz-i mõisad.
Isotoop

Mingi keemilise elemendi isotoobid on selle aine aatomite tüübid, mis erinevad üksteisest massiarvu (A) poolest. Järjenumber ehk aatomnumber ehk laenguarv (Z) on neil sama. Ehk teisisõnu, keemilise elemendi isotoobid erinevad üksteisest neutronite arvu poolest aatomi tuumas, aga prootoneid ja elektrone on neil ühepalju.

Nimetus

Sõna "isotoop" tuleb vanakreeka sõnadest ἴσος (ísos 'sama') ja τόπος (tópos 'koht'): isotoobid asuvad perioodilisustabelis ühel ja samal kohal. Sõna võttis algselt ingliskeelsena (isotope) kasutusele Frederick Soddy 1914. aastal.

Isotoopide tähistamine

Aatomi järjenumber vastab prootonite arvule aatomis. Seega langeb ühe ja sama elemendi isotoopidel prootonite arv aatomis kokku. Massiarvude erinevus tuleneb erinevast neutronite arvust aatomituumas. Isotoope tähistatakse elemendi nimetusega, millele järgneb sidekriips ja nukleonide (prootonite pluss neutronite) arv aatomituumas (näiteks raud-57, uraan-238, heelium-3). Sümbolkujul lisatakse elemendi keemilise sümboli ette ülaindeksina nukleonide arv (näiteks ⁵⁷Fe, ²³⁸U, ³He).
Vesiniku isotoopidel on ka erinimetused: prootium (vesinik-1), deuteerium (vesinik-2) ja triitium (vesinik-3). Deuteeriumil ja triitiumil on eraldi keemilised sümbolid: D ja T; prootiumil erisümbolit pole.
Radioaktiivsetesse ridadesse kuuluvatel isotoopidel on ka erinimetused.

Keemiliste ja füüsikaliste omaduste võrdlus

Isotoopide keemilised omadused on sarnased, sest elektronkatete ehitus on neil ühesugune.
Isotoopide füüsikalised omadused on erinevad, eriti väikese järjenumbriga elementidel.

Looduslikud ja tehislikud isotoobid

Looduses esinevad elemendid enamasti isotoopide segudena.
Eristatakse looduslikke ja tehislikke isotoope. Tehislikult on tuumareaktsioonide abil saadud peaaegu kõikide elementide isotoope.
Absoluutne niiskus

Absoluutne niiskus ehk absoluutniiskus on füüsikaline suurus, mis iseloomustab veeauru tihedust. Seda mõõdetakse tavaliselt grammides kuupmeetri kohta (gaasides).
Absoluutne niiskus on ühes kuupmeetris leiduva vee(auru) mass grammides (g/m³). Maksimaalne võimalik absoluutne niiskus sõltub temperatuurist: mida külmem on veeaur, seda vähem mahub seda kuupmeetrisse.
Kirjanduses nimetatakse absoluutset niiskust sageli absoluutseks õhuniiskuseks, kuid tuleb rõhutada, et õhk pole viimase definitsioonis oluline – absoluutsest õhuniiskusest saab rääkida ka juhul, kui keskkonnas teised gaasid puuduvad.
Lokulaud

Lokulaud (ka lokk, kola, Võru murdes klopp) on heli tegemise vahend, mis koosneb kahest püstpostist ja nende peale pandud põikpuust, mille küljes ripub laud. Heli tekitamiseks lüüakse seda rippuvat lauda puidust vasaraga.

Kasutamine

Kahe puuvasara lokulauda vaheldumisi lüües sai edastada rütmilisi signaale (löödi lokku). Seda kasutati Eestis inimeste kokkukutsumiseks mõisate ja suurtalude juures, samuti karja kojukutsumiseks jms.
Lokulauana on kasutatud ka üles riputatud rauatükki. Raudlokku lüües kutsuti Setumaal külakabelisse palvusele. 
1930. aastatel püüti lokulauda levitada taludes kohustusliku instrumendina tulekahjust teadaandmiseks.
Tiiu Paas

Tiiu Paas (aastani 1971 Kann, sündinud 14. septembril 1949 Krasnõi Jaris Tomski oblastis Venemaal) on eesti majandusteadlane.

Elulugu

Tiiu Paas on põllupidaja tütar.
Lõpetas 1967 Räpina Keskkooli, 1972 TÜ majandusteaduskonna, 1976–1978 aspirant, majanduskandidaat (1978, MI), väitekiri "Jaekäibe mahu jaotuse planeerimine Eesti NSV-s". Oli 1972–1979 TÜ majandusküberneetika ja statistika kateedri teadur ja assistent, 1979–1982 dotsent, 1982–1992 kaubandusökonoomika kateedri dotsent, 1992–1996 majandusinformaatika ja -modelleerimise instituudi ökonomeetria professor, 1996–2005 rahvamajajanduse instituudi juhataja, ühtlasi aastast 1996 ökonomeetria õppetooli professor ja aastast 2001 ka õppetooli juhataja, ühtlasi 1990–1996 ja 1993–1996 majandusteaduskonna teadusprodekaan. Stažeerinud ja töötanud külalisprofessorina Tšehhi, Saksa ja Rootsi kõrgkoolides.

Teadustöö

Uurimisvaldkonnad: kvantitatiivsete meetodite kasutamine majandusprotsesside analüüsimisel ja majandusarengu prognoosimisel; rakenduslik ökonomeetria; turumajandusele ülemineku perioodi sotsiaalprobleemide võrdlev analüüs endistes liiduvabariikides ja idabloki maades; üleminekumajanduse modelleerimine. Eesti Statistikaseltsi ja Majandusteadlaste Seltsi asutajaliige, Rahvusvahelise Rakendusliku Ökonomeetria Ühingu jt rahvusvaheliste ühingute liige. Üle 200 teadustrükise, sealhulgas monograafiad, õpikud ja õppevahendid, arvukalt aimeartikleid.
Kõltsi mõis

Kõltsi mõis (saksa keeles Kölzi) oli mõis Türi kihelkonnas Järvamaal.
Surm lendutõusul

Süžee

Noor teadlane Igor Krõmov on ametis salajases instituudis, kus ta töötab välja soomusterase eksperimentaalseid sorte. Krõmov tutvub noore naise Noraga, kes räägib, et ta on etnograaf Baltikumist. Tegelikult on ta aga välismaa luureagent "Gilbert". Nora kingib Krõmovile käekella, mis on tegelikult pealtkuulamisseade. Pahaaimamatult salvestab Krõmov oma käekellaga salajasi koosolekuid. Välismaa luureagendid püüavad Krõmovit värvata, kuid ta keeldub kategooriliselt. Krõmov hukkub luureagentide käest põgenedes liiklusõnnetuses. KGB töötajad peavad välismaa luurajad lennujaamas kinni.
One Blackfriars

One Blackfriars on büroopindadega hüpermodernne pilvelõhkuja, mis asub Ühendkuningriigi pealinna südalinnas City of London. Aastatel 2013–2018 tarindatud 52 korrusega kõrghoone on 163 meetrit kõrge.
Harilik põissamblik

Harilik põissamblik (Lasallia pustulata) on samblik. 
Ta on Eestis arvatud III kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Eesti on teda leitud Hiiumaal ning Loode- ja Põhja-Eestis umbes kümnes kohas.
Peipsivenelased

Peipsivenelased on Eesti venelased, kes elavad Peipsi järve ääres, peamiselt Mustveel ja Kallaste linnas, Raja, Kolkja, Kasepää ja Varnja külas ning Piirissaarel. 
Vene asustus Peipsi järve ääres on vana, kuid sellele lisandus oluline hulk 17. sajandil Eestisse põgenenud vanausulisi, keda Venemaal pärast õigeusu kiriku reformi taga kiusati. Tänapäeval ei ole sugugi kõik peipsivenelased vanausulised, ent siiski on Nõukogude-aegsete immigrantide osakaal seal tunduvalt väiksem kui Eesti venelaste teistel tähtsamatel asualadel Kirde-Eestis ja Tallinnas. Tänini on tugev mõju traditsioonilisel kultuuril ja tegevusaladel nagu kalapüük ja sibulakasvatus, mistõttu peipsivenelasi kutsutakse rahvasuus ka sibulavenelasteks (tihti halvustava tooniga).
Urve Hanko

Urve Hanko (sündinud 11. novembril 1926 Tallinnas) on inglise filoloog, tõlkija ning Tartu Ülikooli humanitaarteaduste ja kunstide valdkonna emeriitdotsent.
Karl Kull (ettevõtja)

Haridus

Karl Kull on lõpetanud Miina Härma Gümnaasiumi. Aastal 2012 lõpetas Kull Tartu Ülikooli Loodus- ja tehnoloogiateaduskonna keemia erialal.

Tegevus ühingutes

Kull on korporatsiooni Sakala juhatuse liige 2014. aastast, MTÜ Sport & Music Plus asutaja ja juhatuse liige. Sport & Music Plus on toetanud Eesti Veelaua ja Veesuusa Liitu, Eesti noori poksijaid ning kultuuriga seotud ettevõtmisi.

Mudel Euroopa Parlament

Osalenud Euroopa Majaga seotud Mudel-Euroopa Parlamendi sessioonide korraldamisel. Kull on olnud 2010 aastal rahvusvahelise Model European Parliament Istanbul 2010 sessiooni asepresident ning 2011 aastal rahvusvahelise Model European Parliament Tallinn 2011 sessiooni president.

Poliitiline tegevus

Aastal 2013 astus IRL-i ning valiti Tartu linnavolikogu 8. koosseisu volikogu liikmeks. Ta on ka Tartu linnamajanduse ja Tartu linnavara komisjonide liige.

Eraelu

Karl Kull sündis Tartus arstiteadlase professor Mart Kulli perekonnas. Ema Ingrid Kull on gastroenteroloog, vend Mart Kull Eesti juhtivaid reumatolooge.

HealMe.eu

2013. aastal asutas Kull koos onkoloog Peeter Padrikuga healme.eu. HealMe on rahvusvahelise meditsiinivõrgustiku abil meditsiiniteenuste vahendamisega tegelev firma. HealMe-l on partnerlussidemed Eesti, Šveitsi, Belgia, Inglismaa, Saksamaa ja Leedu haiglatega.
Uzda

Ajalugu

Uzdat mainitakse esmalt aastal 1450 kui Korsakitele kuuluvat mõisa. XV sajandi teisel poolel sai Uzdast alev, mis kuulus Minski vojevoodkonda ja Minski maakonda. Alev on läbi aegade kuulunud Kaweczyńckitele, Zaviszadele, Krasinskitele.
XV sajandi lõpus ehitati alevisse kalvinistide kirik. Aastal 1572 peatus seal oma piibli väljaandmisega tegelev Szymon Budny. Katoliku kogudus tekkis alevisse aastal 1684, selle jumalateenistused toimusid pikka aega kohalikus kabelis. Alev oli ka üks tatarlaste ajaloolisi keskuseid.
Poola jagamisel läks Uzda aastal 1793 Venemaa koosseisu. Alev hakkas kuuluma Minski kubermangu. Aastal 1798 valmis katoliku kirik, ka oli alevis tollel ajal juba õigeusu kirik. Aastast 1886 on teada, et alevis tegutses kaks veskit, lisaks oli seal veel kalevivabrik. Alevis oli 24 poodi, lisaks kirikutele tegutsesid ka sünagoog ja mošee.
1919. aastast kuulus Uzda Valgevene NSV koosseisu. Teise maailmasõja ajal hävitasid saksa okupatsiooniväed linnas ja selle ümbruses 5599 elanikku, nende seas ka Uzda getos elanud 1740 juuti. Aastal 1966 sai alevist rajoonikeskus. Asulast sai linn aastal 1999.
Boydi maakond (Nebraska)

Ajalugu

Maakond moodustati 1891. aastal.
The Skyline

The Skyline on Eesti ansambel.
Ansambli asutasid 2016 Raul Arras ja Karvin Lillepea.
Viimane

"Viimane" on ansambli Smilers album, mis ilmus 2011. Albumi tootis Popcorn Production.
2012. aasta Eesti Muusikaauhindade valimisel oli album üks aasta rokkalbumi nominente.
Friedrich Kuhlbars

Elulugu

Friedrich Kuhlbars sündis 1841. aastal koolmeistri pojana Sangaste kihelkonnas Unikülas. Kuhlbars õppis algul Tartu II elementaarkoolis ja kreiskoolis, seejärel aga omandas saksakeelse hariduse Tartu Õpetajate Seminaris (1859–1861)
Pärast seminari lõpetamist töötas Kuhlbars 1861-1862 parun Wolffi koduõpetajana Gulbene mõisas Lätimaal, seejärel, 1862, asus tööle saksakeelse poeglaste elementaarkooli õpetajana Viljandis, ning valiti hiljem selle juhatajaks. Koolijuhataja kohalt tagandati Kuhlbars 1895 venestusajal riigikeele oskamatuse pärast. Pärast seda sai Kuhlbarsist vaba literaat, kes tegeles peamiselt mitmesuguste pseudomütoloogiliste uurimuste (harrastas muinasaja ning kohanimede uurimist)  ning luuletuste kirjutamisega.
Järelärkamisajal populaarse luuletajana toetus Kuhlbars peamiselt saksa romantilisele traditsioonile. Juba enne Lydia Koidulat kirjutas ta idüllilist luulet isamaa ülistamiseks. Tema tähtsamaid tekste on luuletus "Vanemuine", üldtuntud rahvaliku lauluna "Kui Kungla rahvas kuldsel aal…" (1869). 
1904. aasta 12. augustil oli Koidu seltsil vähisöömise õhtu, kus tõsteti üles mõte: 35-aastane koor vajab oma laulu. Poeet ja kooliõpetaja Friedrich Kuhlbars, kes seltsi üritustel alati kohal oli, võttis paberi ette ning veerandi tunni pärast oli üheksa rida teksti paberil: «Laulud nüüd lähevad kaunimal kõlal...» See on laul "Koit". 
Samuti on Kuhlbarsi välja pakutud Viljandi teatri Ugala nimi – Muinaseesti maakonna Ugandi järgi.
Kuhlbarsi esimene raamat oli murdekeelne "Wastse laulo ja kannel" (1863), millele järgnes lauluõpik lastele "Laulik koolis ja kodus". Ka teised Kuhlbarsi luuletused on enamasti kirjutatudki koorilaulude tekstideks. Kuhlbars on tuntud ka lasteluuletajana, eriti teksti "Teele, teele kurekesed!" autorina. 
Elu lõpul koostas ta "Villi Andi luuletused" (I-III, 1923-1924). 
Friedrich Kuhlbars suri 1924. aastal Viljandis ning maetud on ta Viljandi vanale kalmistule.
Tema järgi sai nime Friedrich Kuhlbarsi tänav Tallinnas.
Svante Nilsson

Svante Nilsson (1460 Penningby linnus – 2. jaanuar 1512 Västeråsi linnus) oli Rootsi riiginõunik ja riigieestseisja alates 1504 kuni surmani.
Svante Nilsson sündis riiginõunik Nils Bossoni ja Birgitta Karlsdotteri pojana. Tema isa ema oli pärit Sturede perekonnast. Nilsson ise ei nimetanud ennast iialgi Stureks, aga tema poeg Sten Sture noorem võttis endale oma vanavanaema nime sellega kaasneva prestiiži ja Rootsi iseseisvuse säilitamise maine pärast.
1495 juhatas Svante Nilsson Rootsi vägesid, mis saadeti Viiburi alla venelaste vastu. Ta võitis venelasi ja tõrjus need kogu Soomest välja, kuid siis jättis armee vabatahtlikult maha ja läks Rootsi tagasi, et tegeleda seal riigiasjadega.
Alates 1482. aastast oli Svante Nilsson Rootsi riiginõunik. Riiginõunikuna oli ta opositsioonis Sten Sture vanemaga, mis viis Sture kukutamiseni riigieestseisja ametikohalt ning Taani kuninga Hansu saamiseni Rootsi kuningaks 1497. Hiljem vahetas ta poolt ja aitas Sten Sturel 1501 kuninga kukutada.
Pärast Sture surma 1504. aastal sai Svante Nilssonist uus Rootsi riigieestseisja. 1511. aasta suvel nõudis riiginõukogu Nilssoni tagasiastumist, aga ta jäi siiski kuni surmani võimule. Pärast surma sai riigieestseisjaks tema poeg, kes püsis sel kohal oma surmani.
Svante Nilsson maeti Västeråsi toomkirikusse.
Linnalegendid: Verine Mary

Sisukokkuvõte

1969. aastal kutsub kooli parim sportlane peole sugugi mitte popi tüdruku Mary. Kui poiss kätele voli annab, põgeneb Mary ta eest ning sureb aeglaselt ja piinarikkalt kinnises kirstus - sellest saab alguse Verise Mary linnalegend. 2005. aastal äratavad pidžaamapeole kogunenud tüdrukud Mary surnust üles. Alguse saab mõrvaseeria, kus iga mõrva aluseks on mõni tuntud linnalegend. Needuse esile kutsunud Sam (Kate Mara) ja tema vend David (Robert Vito) võtavad asja uurimise enda peale ja loodavad aastakümnete taguse kuritöö lahendamise abil ka praeguse mõrtsuka paljastada.