Eesti keraamika

Eesti keraamika all mõistetakse Eestis loodud keraamikat.

Keraamika ilmumine Eesti aladele

Nõnda nagu mitmetes Eesti naaberriikides, loetakse ka Eestis, neoliitikumi ehk noorema kiviaja alguseks keraamika ilmumist.
Keraamika valmistamise oskus levis Läänemere äärde lõunapoolsematelt aladelt ilmselt kultuurilaenuna, mitte rahvasterändamise tulemusena. Seda soodustas arvatavasti elukaaslaste võtmine väljastpoolt oma kogukonda. Samuti ei ole Eesti aladel kunagi savist puudu tulnud ja seetõttu oli tooraine kohe käepärast võtta.
Arvatavasti võeti kultuurilaenuna üle ainult keraamika valmistamise oskus – nõude vorm ja kaunistamise viis hakkasid sõltuma aga varasematest piirkondlikest eripäradest ja tavadest.

Uute keraamikaliikide jõudmine Eesti alale

Teisel aastatuhandel eKr levis Eesti alale ka tekstiilkeraamika, mille puhul luuakse esemeid kaunistav ornament jämedakoelise riide abil. Sellel ajajärgul valmistatud saviurne on leitud Kagu-Eesti kääpaist (urnmatused).
2.–9. sajandil levis nõndanimetatud kiila pinnaga keraamika, mida iseloomustas läikima poleeritud pind, tugevam põletus ja peeneteralisema savi kasutamine.
11. sajandil levis arvatavasti Vene aladelt (Pihkvast või Novgorodist) Eestisse potikeder (esmalt Ida-Eestis). Saaremaal ja kohati Lääne-Eestis tehti keraamikat käsitsi veel 13. sajandi alguses. Samal ajal hakati ka savile hakati kivipuru asemel liiva lisama. 13.–14. sajandil asendus käsitsi ringiaetav potikeder jalaga ringiaetavaga.

Keraamika areng Eestis keskajal

13. sajandil kasvas keraamika sissevedu ja eriti hinnatuks kujunes Saksamaa kivinõukeraamika. 13. sajandi keskpaigast on teada ka vanim Eesti pottsepatöökoda, mis leiti 1998. aastal arheoloogilistel väljakaevamistel Viljandis.
Pärast 14. sajandit hakati keraamilisi nõusid metallist ja puidust nõudega välja vahetama ja seetõttu kahanes keraamika tähtsus.
17. sajandil rajati Tallinnas pottseppade tsunft. Tsunfti rajamine alles nõnda hilisel ajal on seletatav vähese nõudlusega keraamika järele ja välismaise keraamika eelistamisega kodumaise ees.

Tallinna fajansimanufaktuur

1772. aastal asutas apteeker Karl Christian Fick Tallinnas, praeguse Luise tänava kohal, paiknenud suvemõisa (nimi tuleneb suvemõisa 1792. aastal omandanud Louise von Steinheili nimest) fajansimanufaktuuri. Fick oli pärit Saksamaalt ja arvatavasti pärines sealt ka manufaktuuri rajamise idee. Samuti tuli enamus manufaktuuri töölistest Saksamaalt, eriti Kielist.
Toodangust olid põhiliselt esindatud serviisid, keeruliste kaunistustega aromaatnõud, maitseainete alused, puuviljavaagnad, toosid ja soolatopsid ning pisiplastika, mis oli valmistatud kohaliku sinisavi ja välismaise valge savi segust. Selle manufaktuuri toodang oli valge tinaglasuuriga kaetud ja glasuuripealsete värvidega kaunistatud. Tallinna fajanssesemetel oli mõjutusi Kieli lilldekoorist, Stralsundi serviisivormidest ja Rootsi Mariebergi vabriku vaasikujudelt.
Manufaktuur lõpetas tegevuse 1782. aastal ning lühikese tegevusaja tõttu jäi vabriku kogutoodang arvatavasti tagasihoidlikuks. Meie ajani säilinud esemeid on seetõttu väga vähe ning need on äärmiselt väärtuslikud.

Keraamika Eestis 19. sajandil ja 20. sajandi alguses

17.–19. sajandil valmistati Tallinnas ja Narvas ka ahjukahleid, mida valmistati eri ajajärkudel nii reljeefseid kui ka siledapinnalisi ja kaetuna paljude erinevate glasuuridega.
1886. aastal pani Jõgevamaal Siimustis kohalik talumees Joosep Tiiman aluse Siimusti savitööstusele, millest sai peagi Eesti suurim keraamikaettevõte. 1913. aastal arvestati Siimusti savitööstus Venemaa suurettevõtete hulka.
20. sajandi alguses alustasid Setumaa külades tegevust mitmed keraamikatöökojad, mis tootsid valdavalt tüüpilist pottsepist. Vahetult enne teise maailmasõja algust ja Eesti Vabariigi okupeerimist tegutses Setumaal juba 17 keraamikatöökoda.
Lihtsamaid tarbenõusid valmistati 20. sajandi 20.–30. aastatel lisaks Setumaa töökodadele veel umbes paarikümnes keraamikaettevõttes üle Eesti, mille põhitoodanguks olid enamasti ahjupotid, näiteks Pärnus, Haapsalus, Tallinnas ja mujal.

Keraamika iseseisvunud Eesti Vabariigis

Eesti esimeseks kutseliseks keraamikuks sai Juuli Suits.
1920. aastal alustas Tallinnas tegevust aktsiaselts "Savi", kus toodeti tarbekeraamikat ja kahhelkive.
1919. aastal püüti Tallinna Kunsttööstuskoolis (tänase Eesti Kunstiakadeemia eelkäijas) avada keraamikatöökoda, aga see õnnestus alles 1923. aastal tänu Ungari päritolu keraamikule Géza Jákole. Géza Jáko juhtis seda keraamikatöökoda ka järgmised 10 aastat. Seejärel asus vahepeal Riigi Kunsttööstuskooliks nimetatud õppeasutuse etteotsa Valli Eller.
Samal aastal (1923) alustas tegevust Tartu Naisühingu Käsitöökooli keraamikaosakond.
Sellel ajaperioodil paistis keraamikaalase tegevusega silma Jaan Koort, keda võib pidada üheks Eesti rahvusliku keraamika väljaarendajaks.
OÜ Kodukäsitöö (1927–1940) tegeles põhiliselt käsitöö ülesostmise ja müügiga. 1937. aastal avati oma keraamikatöökoda, mille juhatajaks sai Ellinor Piipuu.
Aastatel 1932?–1939 tegutses Helmut Käsukonna ja Jüri Jüriloo asutatud Eesti I Portselanitööstus. Algselt eelistati toota tehnilist portselani, hiljem orienteeruti ümber tarbe- ja dekoratiivesemete tootmisele.
Petseri Tööstuskeskkoolis (1935–1941) õpetati ka praktilist savinõude valmistamist. Keraamikaõpetaja oli Jaan Orussaar.

Pariisi 1937. aasta maailmanäitus

Pariisi 1937. aasta maailmanäituse deviis oli "Kunstid ja tehnika kaasaegses elus" (Exposition Internationale des Arts et Techniques dans la Vie Moderne). Sellel maailmanäitusel on Eesti kunstiajaloos eriline tähendus, sest sealt toodi ära kokku seitse grand prix'i, kaheksa Diplome d'Honneur'i, üheksa kuldmedalit, kuus hõbemedalit ning ühe pronksmedali (autasude saamine oli suur tunnustus sellest olenemata, et neid jagati heldelt kõigile 52 osavõtjamaale).
Praegustest maailmanäitustest erinevalt oli siis suur rõhk professionaalsel ning rahvakunstil. Maailmanäitusele väljapandud kunstiteoste esinduslikkusest võib aidata aimu saada see, et kunstnikest olid esindatud näiteks Vera Muhhina ("Tööline ja kolhoositar"), Pablo Picasso ("Guernica"), Albert Speer, Fernand Léger ja Raoul Dufy.
Pariisi maailmanäitusest kujunes suurim Eesti tutvustamiseks mõeldud välisesinemine nii ulatuse kui ka kulutuste poolest. Eesti ekspositsioon paiknes koos Läti ja Leeduga ühiselt loodud Balti riikide ühispaviljonis, mille peaarhitektiks valiti Aleksander Nürnberg (grand prix paviljonihoone eest) Eestist.
Tunnustust jagus ka Eesti keraamikale. Audiplomitega pärjati Adamson-Eric (audiplomi keraamika ja portselanimaali eest; teine audiplom vaipade eest), Jaan Koort ja Valli Eller.

Keraamika areng teise maailmasõja järel

1930. aastate lõpus tegutses Eestis umbes 40 väikest keraamikaettevõtet. Seoses Teise maailmasõja puhkemisega katkes aga keraamika areng. Sõjale järgnenud stalinism, mis kuulutas senised tõekspidamised sobimatuks ja seadis esikohale deviisi: "sisult sotsialistlik ja vormilt rahvuslik", mõjus hukatuslikult ka keraamikute vabale eneseväljendusele järgneva aastakümne jooksul.

1950. aastad

Taasärkamine Eesti keraamikas toimus 1950. aastate lõpus, kui kujunesid välja viis keraamikakeskust. Nendeks olid Tallinna Kunstitoodete Kombinaadi Ars keraamika ja portselanimaali ateljee, Tartu Kunstitoodete Kombinaadi Ars keraamikaateljee, Tallinna Ehituskeraamika Tehase kunstilised tsehhid Siimustis ja Tallinnas ning Pärnu Ehitusmaterjalide Tehase keraamikatsehh.
Kuigi okupatsioonivõimud ja valitsev ideoloogia nõudsid üldiselt sotsialistlikku realismi, püüeldi järjest enam modernismi suunas. Keraamikal kui Nõukogude Liidu kunstis vähem tähtsal valdkonnal, õnnestus vabamalt kunstilisi ideid rakendada, kuna vähem olulisi valdkondi kontrolliti nõrgemalt. Tarbekunstinäitused võtsid enda kanda selle rolli, mis varem oli kuulunud kujutavale kunstile.
Kuna Eesti keraamikute tehnilise oskused ja hea maitse olid Nõukogude Liidus esiotsas, kasutati eestlasi tihti ka Nõukogude Liidu korraldatud näituste kujundajatena või osavõtjatena. Samuti oli keraamikutel endiselt rohkelt reisimisvõimalusi. Näiteks viibis Helene Kuma 1958. aastal UNESCO stipendinaadina pikemat aega lääneriikides.
Murdelistele sündmustele kohaliku keraamika arenguloos aitas kaasa ka kõrgkuumuskeraamika kasutuselevõtt Kunstitoodete Kombinaadi keraamikaateljees.
Jutustava sisuga pisiplastika tootmisest kujunes eraldiseisev tootmisharu.
Sellel kümnendil tegutsenud keraamikutest võiks esile tuua Aino Alamaa ja Ellinor Piipuu loomingu, mis nautis suurt populaarsust nii näitustel kui ka ostjate seas. Tähelepanuväärsed oli ka Adamson-Ericu keraamikaalased teosed, eriti kasutatud motiivid.

1960. aastad

1960. aastatel jõudis Eesti keraamika taas maailmakaardile seoses paljude andekate noorte keraamikute esilekerkimisega. Näiteks 1962. aastal Prahas toimunud rahvusvaheliselt keraamikanäituselt naasid Eesti keraamikud rohke medalisaagiga.
Oma loometeed varem alustanud keraamikutele (Aino Alamaa, Ellinor Piipuu, Mari Rääk) lisandusid Ingrid Nõges, Helene Kuma, Elgi Reemets, Eevi Mardna, Lydia Jõõts, Jutta Matvei, Imbi Ploompuu ja Aurora Tippe, kelle looming moodustaski selle kümnendi kõige silmapaistvama osa.
Peagi lisandus neile mitmeid noori keraamikuid nagu Saima Sõmer, Anu Ivask, Tiiu Lass, Naima Uustalu, Made Evalo, Luule Kormašova, Anu Rank-Soans ja Mall Valk-Sooster.

1970. aastad

1970. aastatel oli keraamika ala, kus leidsid aset mitmed sisulised muudatused. Võeti vastu uusi väärtusi, teostesse lisandus tarbelisust ja dekoratiivsust. Keraamikud jagunesid ehituskeraamika tehastes töötavateks tööstuskeraamikuteks, kes tegelesid põhiliselt madalkuumuskeraamikaga ja kunstitoodete kombinaadis ARS kõrgkuumuskeraamikaga tegelevateks keraamikuteks.
Tööstuskeraamikuteks peaks mainima näiteks Leo Rohlinit, kelle lihtsa vormiga, funktsionaalsed ja dekoratiivsed tööd, on hea näide Eesti keraamika geomeetrilise suuna olemasolu kinnitamiseks. Geomeetrilis-konstruktiivse suunaga teoste loomisega paistsid silma Anu Rank-Soans ja Anne Keek. Tööstuskeraamikutest võiks veel ära märkida Meedi Ümara loomingu.
Kunstitoodete kombinaadis tegevatest keraamikutest vääriksid eraldi väljatoomist Mai Järmut, Irja Kändler, Ülle Rajasalu, Ester Lukas, Marget Tafel ja Ruth Treimut.
Portselani maalimine säilitas oma suure populaarsuse. Portselanimaali alaselt võiks esile tõsta Anu Ivaski, Reet Moori, Evi Rassi, Krista Virkuse ja Ilse Lepiksoni loomingu.

1980. aastad

1970. aastatel muutusid maailmas populaarseks paljud ajaloolised tehnikad (näiteks raku ja nerikomitehnika), mis kümnend hiljem kogusid populaarsust ka Eestis. Samas pandi vähem rõhku tarbekunsti piiride laiendamisele ning eelneva kümnendi kiire arengutempo võttis hoogu maha.
Nerikomitehnika harrastajatest kogus Eestis laiemat kuulsust Annika Teder ja rakutehnika viljelemisega said tuntuks Kaido Kask ja Ingrid Allik. Puhtakujulise tarbekunstnikuna väärib sellest ajaperioodist esiletõstmist Georg Bogatkin.

Keraamika taasiseseisvunud Eesti Vabariigis

Seoses Eesti taasiseseisvumisega muutus tuntavalt ka Eesti keraamikute tööpõli. Turg hakkas kiiresti täituma odavate lääne masstoodetega ja Vene turu kadumine pani Eesti keraamikatööstuse raskesse olukorda. Keraamikuid, kes olid varem seotud keraamika tööstusliku tootmisega, enam ei vajatud. See lõi aga kõik eeldused väikeste keraamikatöökodade tekkeks. Näiteks alustasid tegevust Georg Bogatkini töökoda Bogapott (Pikk jalg 9, Tallinn) ning Ülle Rajasalu ja Kadri Jäätma eestvõttel savitöökoda Katariina käigus.
Hoogu võttis liikumine suurema avatuse ja tehnilise virtuooslikkuse arenemise suunas. Ilmub järjest enam autoritele eripäraseid lahendusi. Hakkavad tihenema kontaktid muu maailmaga.
1990. aastatel saavutasid rahvusvahelistel keraamikanäitustel tunnustuse Karin Kalmani ja Anne Türni looming. Keraamikutest kerkisid esile Sergei Isupov, Maanus Mikkel, Külli Kõiv, Jaana Kormašova, Kattri Taklaja ja Terje Hütt.
Samal ajal kogus rühmituses Neoeksprepost tuntust Urmas Puhkan, keda 1991. aastal premeeriti Vaal galerii aastapreemiaga (preemia kannab nime "Harpuun").
19. jaanuaril 1993 loodi Eesti Kunstnike Liidu alaliiduna Eesti Keraamikute Liit, kuhu kuulub praegu 88 liiget. Eesti Keraamikute Liit on enda ülesanneteks võtnud esindada alaliidu huve Eesti Kunstnike Liidus, korraldada keraamikute aastanäitusi, levitada teavet rahvusvahelistest keraamika näitustest jm ettevõtmistest, hallata keraamikapõletusahju  Tohisool ja korraldada samas iga-aastast rahvusvahelist keraamika sümpoosioni.
Urmas Puhkani eestvedamisel loodi 1993. aastal keraamikute rühmitus Asuurkeraamika. Sellesse rühmitusse kuuluvad praegu Kärt Seppel, Kadri Pärnamets, Aigi Orav, Külli Kõiv ja Lauri Kilusk.

Esthoggama

2000. aastal ehitati Andres Alliku eestvõttel Eesti ja Ameerika keraamikute koostöös Kohila lähedale Tohisoo mõisa parki Balti- ja Põhjamaade esimene anagama-tüüpi keraamikaahi Esthoggama. Ahju nimi pärineb ahju konstruktsioonile eeskujuks olnud anagama ahju ja Ameerika Ühendriikide Groundhogi tüüpi ahju nimest. Ahju suurus võimaldab suurevormiliste esemete põletamist. 2014. aasta suvel ehitati selle asemele uus anagama-tüüpi ahi. Suure ahju vastu ehitati 2012. aastal Erasmuse intensiivprojekti EcoCeramics raames väiksem puuküttega ahi.
Tohisoo ahje haldavad Eesti Keraamikute Liit, Kohila Koolituskeskus ja Eesti Kunstiakadeemia keraamikaosakond ning ahjuga seoses toimuvad mitmed rahvusvahelised koolitused ja loomelaagrid.

Setu talurahvakeraamika traditsioonide elustamine

2002. aastal valmis Setu Talurahvamuuseumi maa-alal Andres Alliku ja Eesti Kunstiakadeemia keraamikaosakonna üliõpilaste ühistööna puuküttega keraamikaahi. Ahi ei sarnane  setu traditsiooniliste ahjudega ja lisaks madalkuumuskeraamikale on seal võimalik valmistada ka kõrgkuumuskeraamikat.