Lembitu

Nimest

Lembitu on ajaloolises traditsioonis kinnistunud nimi, mille tegelik algne nimekuju pole teada. Henriku kroonikas on tema nime mainitud 14 kohas, kirjapanduna viiel erineval viisil (Lembitu, Lambite, Lambito, Lembito, Lembit(us)), kuid mõned variandid võivad tuleneda ka ümberkirjutusvigadest ja ladina keele käänetest.
13.–16. sajandi allikais esineb rohkesti Lembituga analoogseid muistseid mehenimesid. Ruhja ja Helme maaraamatu sissekannete põhjal otsustades oli Lemmit(u) seal 15. sajandil kõige enamlevinud nimi. Liivi keelealalt on teada Lemmet (1392), Lemete Clawepoye (1564), soome keelealalt Lemmit (*Lemmitty, 1606–1610). Tüve lemb leidub paljudes liitsõnalistes nimedes (eriti iseloomulik oli see Lõuna-Eestile): Toyuelembi, Awlembi, Ilmalembi, Villilembi, Lemsattu, Jalembi, Lembis jne. Ka Henriku kroonikas on mainitud Holmi liivlast nimega Lembewalde. Neist nimekujudest ilmneb, et algne mb konsonantühend on mõne sajandi jooksul assimilatsiooni tõttu muutunud mm-iks. Lembitu nime tähendust on tõlgendatud kui "armastatu".
Harrastusajaloolane Juhan Luiga on Lembituga seostanud ka Henriku kroonikas ühel korral esinevat nime Vytamas (Luiga esituses kujul Wytamas), mida ta tõlgendas kui Lembitule antud lisanime 'Võidumees', sarnaselt näiteks Valdemar II lisanimega Sejr (Võitja). Oma oletuse põhjendusena tõi ta välja, et Henrik ei maini Madisepäeva lahingu kirjelduse juures Vytamast langenud Sakala vanemate hulgas, kuid toob nimekuju välja kroonika lõpuosas kõige tähtsamate vastaste langenute hulgas kõrvuti Lembitu omaga, ning et selle juures kasutatud ladina keele grammatika osutab ühe, mitte kahe isiku nimetamisele. Ta eeldas, et koma on nimede vahele lisatud hilisemates kroonika ümberkirjutustes. Ajaloolased on Vytamast siiski pidanud eraldi ülikuks, mitte Lembitu lisanimeks. Luiga oletust on otseselt kritiseerinud Enn Tarvel, kes toob välja, et sama grammatilist konstruktsiooni on mujal kroonikas kasutatud mitme isiku tähistamiseks.

Tiitlitest, epiteetidest ja võimupositsioonist

Kroonikas on Lembitut nimetatud ladinakeelsete tiitlitega senior ja princeps ac senior, mida on tavaliselt eesti keelde tõlgitud vastavalt vanema ning pealiku ja vanemana. Tiitlit princeps teiste eestlaste vanemate puhul ei kasutata. Kuigi princepsi üks tähendusi on ka vürst või kuningas ja mõnikord on ka Lembitut nii kutsutud, kasutab Henrik nende võimupositsioonide tähistamiseks siiski nimetusi rex ja dux ning tiitliga princeps ac senior märgib ta sõjaliste ettevõtmiste juhte, mistõttu võib seda tõlkida sõja- või väepealikuna. Ka Lembitu puhul on nimetust princeps ac senior kasutatud vaid ühel korral, enne Madisepäeva lahingut, tõenäoliselt seoses sellega, et ta oli eestlaste maleva juht. Henrik kasutab Lembitu kohta veel ka epiteeti perfidissimus, mis tähendab "kõige truudusetum, salakavalam, ohtlikum".
Henrik nimetab Lembitut üheks vanemaks Sakalast (seniores de Sackale), st Sakalast pärit vanemaks. Mõnikord on seda väljendit ekslikult tõlgitud ka Sakala vanemaks ehk teda esitatud kui Sakala maakonna eesotsas seisnud vanemat. Kihelkonnavanematest kõrgemal olnud võimutasandist aga tõendid puuduvad, lisaks domineerib tänapäeval arheoloogide hulgas seisukoht, et Sakala kui maakond oli ennekõike inimgeograafiline üksus, kus ühtne poliitiline juhtimine puudus. Lembitu võimupiirkond asus maakonna põhjaosas Navesti jõe ääres, kus asus arvatavasti eraldi kihelkond ja Viljandi järel maakonna tähtsuselt teine keskus. Kroonika nimetab seal paiknenud Leole linnust Lembitu linnuseks (castrum Lembitu), samuti üht sealset küla Lembitu külaks (villa Lembite). Viimast võib samas tõlkida ka Lembitu mõisa, suurema üksiktaluna. Suure tõenäosusega asusid nad vastavalt Lõhavere linnamäel ja hilisema Olustvere või Lõhavere mõisa kohal. Lõhavere linnamäe arheoloogilistel väljakaevamistel peavärava vastast leitud teistest suuremat mitmeruumilist elamut mõõtmetega 8 × 8 m on oletamisi peetud Lembitu perekonna elukohaks. Seda näivad kinnitavat ka hoonest avastatud kallihinnalised ehted ja ilmselt sakslastelt röövitud kuldbrokaadiga kaunistatud vaimulikurüü osad.
Selle kohta, mida kroonik linnuse ja küla (või mõisa) Lembituga seostamisega mõtles ning milline võis olla Lembitu-taolise üliku positsioon tolleaegses ühiskonnas, on aja jooksul esitanud erinevaid hinnanguid. 1950. aastatel Eestis väljatöötatud ajalookontseptsioon nägi 10.–12. sajandi ühiskonda varafeodalistlikuna, kus rikkamatel ülikutel olid suurmaavaldused, hulk sõltlasi ja oma linnus. Lembitu küla peeti temast kui feodaalist sõltuvussuhtes olevaks külaks, suhteliselt väikest Lõhavere linnust isiklikult talle kuuluvaks ülikulinnuseks (suuremaid linnuseid arvati olevat laiema ülikkonna keskused). Enn Tarveli hinnangul kroonika tekst sellist tõlgendusvõimalust ei anna ja tegemist oli Lembitu võimu all, aga mitte tema omandis olnud küla ja linnusega. Tarvel toob välja, et näiteks Leole linnust kutsub kroonika Lembitu linnuseks vaid ühel korral, muudel juhtudel nimetatakse seda Sakala linnuseks või teiseks linnuseks, mis asub Navesti ääres. Ta pakub välja, et Lembitu võis olla kihelkonnavanem. Alates 1990. aastatest on laiemalt levinud arvamus, et Eestis oli seisusühiskond muinasaja lõpuks juba küllaltki välja arenenud. Valter Langi järgi kuulus tähtsamatele ülikutele üks või mitu neile maksu tasunud vakust või külakonda, mida valitseti kesksest linnusest ja mis kokku moodustas üliku linnusepiirkonna.
Ain Mäesalu hinnangul Liivimaa ristisõja Sakalasse jõudmise esimestel aastatel Lembitu teiste kohalike vanemate seas eriliselt esile tõusta ei pruukinud. Mäesalu kohaselt võis tema mõjukus kasvama hakata 1211. aasta paiku. Kristjan Oadi arvates oli Põhja-Sakala seni Viljandi ülikute võimupiirkonda kuulunud ja 1211. aastal seoses viljandlaste alistumisega riialastele iseseisvunud. Pärast seda võisid põhjasakalased endale allutada Navestist põhja pool asunud Nurmekunna ja Alempoisi. 1217. aastaks oli Lembitu saavutanud positsiooni, mis võimaldas tal saada enne Madisepäeva lahingut Navesti äärde kogunenud eestlaste väe juhiks. Oma 1221. aasta kontekstis esitatud ülistuskõnes neitsi Maarjale mainib Henrik Riia kiriku peamiste vastaste seas ka Lembitut.

Lembitu rolli tõlgendamine Madisepäeva lahingus

Henriku Liivimaa kroonikas esineb muuhulgas ka lause: "Numquid non Lembitus, Vytamas cum aliis senioribus suis perfidiis in Saccala a Rigensibus interfecti ceciderunt?" Juhan Luiga on oletanud, et Vytamas või Wytamas oli Lembitu lisanimi, mis tähendas "Võidumeest". Enamasti on Vytamast peetud siiski eraldi vanemaks. 1982. aasta eestikeelses väljaandes on eeltoodud kroonikateksti Richard Kleisi poolt tõlgitud kui: "Kas ei langenud riialaste tapetuina Lembit, Vytamas koos teiste oma truuduseta vanematega Sakalas?" 2005. aasta "Henriku Liivimaa kroonika" tõlkes esineb sama koha tõlge järgnevalt: "Kas ei langenud Sakalas riialaste poolt tapetuna Lembit, Vytamas koos teiste oma truudusetute vanematega?" Julius Mägiste tõlge antud kirjakohast on järgmine: "Eps mitte saanud sakslaste käe läbi surma Lembitu, Viitamas ja teised ära-andlikud Sakala vanemad..."
Antud kirjakoha ja selle põhjal, et teda enne lahingut nimetati Sakala eestlaste juhiks või pealikuks ja vanemaks (princeps ac senior) , võib oletada, et Lembitu oli Madisepäeva lahingus eestlaste olulisim vanem, tõenäoliselt ka koondmaleva juht.

Lembitu tähendus Eesti kultuuris

Kuni 19. sajandini ei pööratud Lembitule erilist tähelepanu, ka Henriku kroonikat ei peetud 18. sajandini oluliseks allikaks. Alles eestlaste rahvuslikul ärkamisajal tõusis Lembitu kui toonase tõlgenduse järgi rahvusliku sõltumatuse eest võitleja eestlaste huviorbiiti. Teda mainis oma Kolmes isamaakõnes Carl Robert Jakobson, kuid seda siiski möödaminnes, enne teda oli "eestlaste vahvat vanemat Lembitut" maininud ka Garlieb Merkel.
Lembitu nimi esineb näiteks Friedrich Wilhelm Bormi "Ma-Rahva Kalendris" 1853. aastal.
Laiemalt sai Lembitu nimi tuntuks eriti pärast "Läti Hendriku Liivimaa kroonika ehk aja raamatu" avaldamist Jaan Jungi poolt 1880. aastatel. Tänu muistse vanema kuulsuse laiemale levikule oli Tallinnas 1900. aastal vähemalt üks poisslaps saanud nimeks Lembitu ja 20 aasta pärast juba 18 last 1000-st sünnist nimeks Lembit.
Lembitu kui eestlaste tuntuima vanema nimi kujunes ärkamisajal ja Vabadussõjas üheks rahvusliku uhkuse, vabadusvõitluse ja iseseisvuse sümboliks. Lembitu järgi nimetati näiteks suurtükipaat (endine "Bobr"), allveelaev ja soomusrongivagun. Lembitu nimekuju oli ka üks populaarsemaid eesti nimesid, mida lastele pandi. Lembitu järgi on nimetatud eesti skautide kasutatav ristikuju Lembitu rist, ka mitmeid tänavaid linnades, seltse ja asutusi. Muuhulgas on väliseestlaste vanima skautüksuse nimi "Lembitu malev".
Lembitule on Suure-Jaanis püstitatud monument, mis mälestab küll Vabadussõjas langenuid, ent seob semantiliselt ka kaotatud muistse ja võidetud tänapäevase vabadusvõitluse. Lõhavere linnamäel asub muistse vabadusvõitluse monument.
Tõeliseks eestlaste rahvuskangelaseks tõusis Lembitu aga ilukirjanduse kaudu. Friedrich Reinhold Kreutzwald kirjutas 1885 a. poeemi "Lembitu". Tema elust räägivad Karl August Hindrey teos "Loojak 2.: Lembitu" ja Jaak Sarapuu "Kuningas Lembitu elu". Ka Jüri Kuum on kirjutanud raamatu "Lembitu vaim", mis Lembitust endast küll palju ei kõnele. Tegelaskujuna esineb ta aga palju laiemalt, sealhulgas Mait Metsanurga teoses "Ümera jõel" ja Juhan Sütiste näidendis "Ristikoerad". Enn Kippeli noorsoojutustuse "Meelis" nimitegelane on Lembitu poeg (kes on kirjaniku poolt välja mõeldud), kes leiab Venemaalt sakslaste vastu liitlaseks endise Koknese vürsti Vjatško (neile kahele on Tartus Kassitoomel püstitatud ka mälestusmärk).
ERR digihoidlas on Eesti Raadio salvestis kuuldemängust "Ristikoerad", mis räägib Lembitu elust.
Helilooja Villem Kapp on kirjutanud ooperi "Lembitu", mis esietendus 23. augustil 1961, ning taasesitati 1962 aastal Lõhavere linnamäel. V. Kapp pidas seda teost väga oluliseks. Peaosa on ooperis mänginud Georg Ots. Tartus etendus  näitemäng "Lembitu", viimane kanti ette vabaõhunäidendina Tartus, Kassitoome orus (lavastajad Ants Viir, Uno Pant).
Lembitu isik on pälvinud tähelepanu ka 2000. aastatel, tema nime kannavad mitmed seltsid, asutused, klubid ja koolid ning Lõhavere linnamäel toimus 2008. aastal ooperi "Lembitu" kontsertettekanne. Andrus Kivirähki raamatus "Rehepapp" vaadatakse teda läbi huumoriprisma. 2005. aastal valminud filmis "Malev" kujutatakse Lembitut iroonilise huumoriga, teda mängib Ain Mäeots. 2017. aasta augustis mängiti Lõhavere linnamäel Urmas Lennuki kirjutatud suvelavastust "Lembitu – kuningas ilma kuningriigita" (lavastaja Peep Maasik, Lembitu – Ott Kartau).