Lembit (allveelaev)

Hankimine

Ettepaneku hankida Eestile allveelaevad tegi juba 28. novembril 1918 Rudolf Schiller. Hiljem saadi ilmselt inspiratsiooni ka lätlaste ja soomlaste allveelaevadest ning ehk ka veel 1. maailmasõjast Tallinna laevatehasesse maha jäänud kahest vene allveelaeva kerest.
Allveelaevade hankeleping kirjutati alla Kaitseministeeriumi poolt 12. detsembril 1934, Vabariigi Valitsus kinnitas selle 18. detsembril 1934. Esimene allveelaev pidi olema üle antud hiljemalt 18. märtsil ja teine 18. mail 1937.

Ehitamine

Allveelaevade ehitamiseks sõlmitud leping nägi ette tellijapoolse järelevalvekomisjoni loomise ja selle saatmise laevade ehitusele. Esimene konkreetne ettevõtmine Eesti poolelt oli järelevalvekomisjoni läkitamine Suurbritanniasse, mis jõudis kohale 17. jaanuaril 1935. Kogu komisjonile korraldati lühiajaline erialakursus.
Oluliseks tähiseks allveelaevade ehitamisel oli kiiluplaatide paigaldamine 19. juunil 1935. Seda tehti samal päeval mõlemale laevale, nr 705 ja nr 706. Laevadele nime panemine toimus rohkem kui aasta hiljem.
1. novembriks 1935 oli laevakeredest valmis 47% (nr 705) ja 45% (nr 706). Diiselmootoritest oli valmis vastavalt 37% ja 17%. Kerede jaoks vajalik teras oli kohal ja suuremalt jaolt komisjoni poolt katsetatud–kontrollitud. Elektrimootoreid ei olnud kummalgi laeval, kuid kogu tarvilik materjal oli kohal ja pooltooted ootamas allhanketehastest. Osaliselt olid valmis abimehhanismid, vastavalt 10% ja 7%. Akupatareide kallal olid tööd veel alustamata.
Allveelaev nr 705 sai nimeks Kalev ja allveelaev nr 706 Lembit. Lembit ja Kalev lasti vette 7. juulil 1936 Vickers-Armstrong Ltd Laevatehases Barrow-in-Furnessis.
Lembitu ristis saadik August Schmidti abikaasa Alice, lausudes: "Annan sulle nimeks "Lembit". Õnnelik ja edurikas olgu sinu tegevus. Õnnistagu Jumal kõiki, kes sinul teenivad."

Eesti Merejõududes

Allveelaeva Lembit komandöriks sai Ferdinand Schmiedehelm. Laeva vapil, mis asus komandotorni ees, oli kiri "Vääri oma nime". 8. juulil 1937 saabus Lembit Tallinna. Teenistuse jooksul külastas Lembit Riiat ja Helsingit. Laeva meeskond koosnes ohvitseridest (Ferdinand Schmiedehelm, Richard-Johannes Kokk, Alfred Pontak) ja tegevallohvitseridest (teiste seas instruktor Herbert-Johannes Kadajas, instruktor Alfred Sikkenberg), kellele navigatsiooniperioodil lisandusid kaks ajateenijat-madrust. Kord oli Lembit sattunud kiire sukeldumise käigus ka ohtlikku pikikaldesse, kuid meeskond suutis olukorra lahendada. Kuni 6. augustini 1940 olid allveelaevad Eesti Mereväe teenistuses, moodustades lõpus laevastikus allveelaevade divisjoni.
Algul kuulus allveelaevade juurde varustuslaev Laine, mis oli Venemaal kunagi selleks otstarbeks ehitatud. 1940. aastal lisati allveelaevadega ühte divisjoni moodne vahilaev Pikker.

Laeva ülevõtmine

1940. aasta augustis jäi Lembit seoses Eesti okupeerimise ja annekteerimisega NSV Liidu mereväele. Laev arvati mereväe 1. brigaadi koosseisu. Aegamisi vahetati enamus Lembitu senini eestlastest koosnenud meeskond venelaste vastu välja. Laeva viimaseks eestlasest vastutavaks isikuks oli leitnant Richard Kokk. Oktoobris 1940 sai uueks komandöriks 2. järgu kapten Vladimir Poleštšuk. Määrati ka komissar: Sobkolov. Alles jäeti lõpuks vaid mõned "usaldusväärsemad" eesti allohvitserid instruktoritena, sest allveelaev oli Nõukogude mereväelastele täiesti tundmatut tüüpi. Neile anti mitšmani auaste. Eestlastest jäid laevale grupivanematena teadaolevalt: Eduard Aartee (torpedist), Toivo Sumera (elektrik) ja Alfred Sikemäe (motorist). Laeva vapp eemaldati 1940. aasta sügisel komandotornilt ja selle peitis ära pootsman vanemveebel Herbert Kadajase perekond.
Punalaevastikus kasvatati Lembitu meeskonna suurus kolmekümne kahelt kolmekümne kaheksani, sealhulgas kasvas ohvitseride arv neljalt seitsmeni. Laeva tundmaõppimine võttis aega ja esimene merereis Nõukogude meeskonnaga toimus 1941. aasta aprillis, kui sõideti Tallinnast Liepājasse. Kohapeal väljaõpe jätkus.

Kasutus pärast sõda

Pärast sõja lõppu sai Lembit ülesande patrullida Läänemere lõunaosas, püüdmaks võimalikke Saksamaalt Rootsi põgenejaid. 22. juulil 1945 osales Lembit Tallinna lahel toimunud mereparaadil. Aastail 1946–1956 teenis Lembit Punalipulises Balti laevastikus, algul õppelaevana nimetähise U-1 all, lõpuaastail aga õppe-treeningjaamana S-85. Avaramate õppetingimuste loomiseks demonteeriti laevalt osa seadmeid.
Alates 1957. aastast teenis Lembit nimetähise STŽ-24 ja UTS-29 all Gorkis (praeguses Nižni Novgorodis) eksperimentaallaevana, olles renditud laevatehasele Krasnoje Sormovo. Väidetavalt võeti Lembitu õhutõrjekahuri hermeetilise sulgurluugi konstruktsioon eeskujuks Nõukogude allveelaevadele raketišahtide projekteerimisel. Lähenes vana laeva mahakandmise aeg.

Muuseumilaevaks

4. juunil 1975 ilmus Õhtulehes artikkel Lembitu kangelastegudest koos ettepanekuga paigutada laev alalisele ankrupaigale Tallinna. Mõtet kiideti tagant ka ajalehes Molodjož Estonii ja huvilised lubasid olla abiks laeva taastamisel. Asja asus organiseerima ja "läbi suruma" mereväe poliittöötaja Smirnov. 1979. aasta augustis toodigi Lembit Tallinna, et anda üle aadressil Narva maantee 36 asunud Balti Laevastiku muuseumile. Laevale tehti esmalt kapitaalremont ja nimi "Lembit" kirjutati uuesti komandotornile. Originaalkahuri asemel oli tornil nüüd Nõukogude 45 mm kahur. Mõned laevadetailid viidi Leningradi mereväemuuseumi ekspositsiooni.
5. augustil 1985, seoses Nõukogude Liidu võidu 40. aastapäeva tähistamisega fašistliku Saksamaa üle, avati Lembit Pirita sadama lõunaosas ankrupoidega kai äärde ankurdatuna külastajatele Balti Laevastiku muuseumi ujuvfiliaalina. Pardale pääses siiski tavaliselt vaid ekskursioonigrupiga. 1986. aastal ilmus Lembitu kangelastegude kohta väike venekeelne propagandistlik raamat (autor Vladimir Grinkevitš), mis aasta hiljem tõlgiti ka eesti keelde (trükiarv 15 000).
Tehti ka plaane auväärses eas laeva kaldale tõstmiseks. Eksponeerimiskoht-memoriaal oleks olnud Russalka mälestussamba ja lõbustuspargi vahelisel alal mere ääres. Vajalikud kooskõlastused saavutati, kuid mitmesugustel Nõukogude tingimustest ja segadustest tulenevail põhjusil plaanid ei teostunud.

Laeva ülevõtmine vene võimudelt

1991. aasta suvel annetas Herbert Kadajase perekond Eesti Meremuuseumile 1940. aastal eemaldatud ja seni peidus hoitud Lembitu vapi.
Kui Eesti Vabariik 1991. aasta augustis taastati ja algas Nõukogude vägede väljaviimine, levisid kuuldused, et koos Balti Laevastiku muuseumi ärakolimisega Venemaale Baltiiskisse tahetakse ka Lembit Eestist ära viia.
1992. aasta aprillis andis Eesti Vabariigi valitsus korralduse võtta ajalooline laev Punalipulise Balti Laevastiku muuseumilt üle Eesti Meremuuseumile. Selleks hõivas rühm relvastatud kaitseväelasi kõigepealt 27. aprilli varahommikul sadamas allveelaeva. Hiljem tööle saabunud vene ametiisikud nõustusid avama laeva ruumid ja laeva eestlastele üle andma. Lembitul toimus ühtlasi pidulik rivistus ja heisati Eesti lipp. Vastutavaks komandöriks määrati Vladimir Koppelmann.

Muuseumilaevana

1. augustil 1994 kanti Lembit Eesti Mereväe laevade nimekirja laevana nr 1.
1996. aastal andis Eesti Post seoses Lembitu vettelaskmise 60. aastapäevaga välja postmargi.
Lembitu kaikoht Pirital tuli aastatuhande vahetuse paiku vabastada ja esialgu viidi allveelaev Mereväebaasi (Miinisadamasse). 2001. aasta sügisel tegi Lembit Balti Laevaremonditehases läbi üsna põhjaliku remondi, kus puhastati keresüsteeme ning taastati endist välimust ja sisemust. Mereväebaasis, kus laev seejärel seisis ja tegeleti vaikselt edasi taastamisega, oli tekiehitises 2002. aasta paiku väike tulekahju, mida märkasid õigeaegselt teistel laevadel vahis olnud ajateenijad.
Septembris 2004 toodi Lembit Lennusadamasse ja avati peagi ka külastajatele. Lembit seisis Tallinnas Lennusadamas üsna algsele lähedases seisukorras. 2011. aastal leiti Suurbritanniast lõpuks üles ka mõlema allveelaeva tehnilised joonised.

Kaldale tõstmine

2011. aasta kevadel vintsiti Lembit pärast pea 75 aastat vees olemist Tallinna vesilennukite angaari. 16. mail 2011 langetati Lembitul Eesti Mereväe lipp. 20. mail 2011 pukseeriti Lembit Lennusadama slipi juurde ja vintsiti õhuga täidetud kummipontoonidel rullides 21. mail kaldale. Vintsimiseks kasutati tanki T-54 põhjal ehitatud evakueerimistanki. Allveelaev manööverdati kuival vesilennukite angaari.
Pärast angaari avamist Eesti Meremuuseumi filiaalina 2012. aastal on külastajatel võimalus pääseda saali keskel seisvasse ajaloolisse allveelaeva, kuhu üldjuhul on kohapeal olnud ootejärjekord.
2015. aastal taastati ja avati Lembitul komandöri kajut.

Laeva konstruktsioon

Allveelaev-miiniveeskaja Lembit on üks kahest Eesti Vabariigi tellitud ja Suurbritannias aastatel 1935–1936 valminud Kalev-klassi allveelaevast. Lembitu hermeetilise kere paksus oli 12 mm.

Sektsioonid

1. sektsioon – torpeedod ja meeskonna eluruum;
2. sektsioon – ohvitseride eluruum ja mess, komandöri kajut, akud;
3. sektsioon – juhtimisruum, raadioruum, hüdroakustika seadmed, kambüüs, mõned koid, komandöri kajut, akud;
4. sektsioon – diisel-peamasinad ja elektrimootorid;
5. sektsioon – roolimasinad ja muud agregaadid, vanemate allohvitseride eluruum.

Torpeedod

Allveelaeva Lembit torpeedoaparaadi pikkus on 7115 mm. Algsed 7-meetrised torpeedod, mis olid ostetud Suurbritanniast, läksid Teise maailmasõja alguses "kaduma". Seejärel sobitati mõlemad allveelaevad (Lembit ja Kalev) Nõukogude Liidu torpeedodele 53–27 (modifikatsioon I ja II – 6,98 m), mille konstruktor Richard Korwin-Kossakowsky ehitas ümber Itaaliast pärit torpeedo 53F alusel.