1848. aasta revolutsioonid

Juured

Revolutsioonid tekkisid sellistest mitmesugustest põhjustest, et neis on raske näha järjekindla liikumise või sotsiaalsete nähtuste kogumi tulemust. 19. sajandi esimesel poolel oli Euroopa ühiskonnas aset leidnud arvukalt muutusi. Nii liberaalsed reformijad kui ka radikaalsed poliitikud kujundasid ümber riikide valitsusi.
Tehnoloogilised muutused tõid töötavate klasside ellu suuri muutusi. Populaarne ajakirjandus laiendas poliitilist teadlikkust ning hakkasid tekkima uued väärtused ja ideed nagu liberalism, rahvuslus ja sotsialism. Mõned ajaloolased rõhutavad tõsiseid ikaldusi, eriti 1846. aasta oma, mis tekitasid raskusi talupoegadele ja töötavatele linnavaestele.
Suur hulk aadlist oli rahulolematu kuningliku absolutismiga või peaaegu-absolutismiga. Aastal 1846 oli Poola aadli ülestõus Austria Galiitsias, mis nurjus, kui talupojad omakorda tõusid üles aadli vastu. Lisaks toimus Suur-Poolas demokraatlike jõudude ülestõus Preisimaa vastu, mida kavandati, kuid tegelikult läbi ei viidud.
Järgmiseks hakkasid keskklassid agiteerima. Töölisklassi eesmärgid pigem taandusid võrreldes keskklassi omadega. Kuigi Karl Marx ja Friedrich Engels olid Brüsselis töötades kirjutanud Kommunistide liidu (organisatsioon koosnes peamiselt saksa töölistest) palvel Kommunistliku partei manifesti (saksa keeles avaldati 21. veebruaril 1848 Londonis), siis kui nad alustasid pärast märtsiülestõusu Berliinis Saksamaal agiteerimist, olid nende nõudmised märkimisväärselt kahanenud. Nad andsid märtsis Pariisis välja oma "Kommunistliku partei nõudmised Saksamaal"; pamflett kutsus ainult Saksamaa ühendamisele, üldisele valimisõigusele, feodaalkohustuste kaotamisele ja sarnastele keskklassi eesmärkidele.
Seega jagasid kesk- ja töölisklass reformisoovi ja leppisid kokku paljudes konkreetsetes eesmärkides. Kuid nende osavõtud revolutsioonidest erinesid. Kui suurem tõuge tuli keskklassidest, siis enamus püssirohust tuli alamalt. Rahutused puhkesid esialgu linnades.

Linnatöölised

Prantsuse maapiirkondade elanikkond kasvas kiiresti, sundides paljud talupojad otsima elu linnades. Paljud kodanlased kartsid ja distantseerusid tööliskehvikutest. Paljud oskusteta töölised rügasid 12–15 tundi päevas, kui neil oli tööd, elades viletsuses, haigustest vaevatud agulites. Traditsioonilised käsitöölised tundsid industrialiseerimise survet, kaotades oma tsunftid.
Olukord Saksa riikides oli sarnane. Preisimaa osad alustasid industrialiseerimist. 1840. aastatel tõi mehhaniseeritud tootmine tekstiilitööstuses odavad rõivad, mis lõi alla saksa rätsepate käsitöötooted. Reformid leevendasid maafeodalismi kõige ebapopulaarsemaid omadusi, kuid tööstustöölisi need ei rahuldanud ja nad nõudsid suuremaid muutusi.
Linnatöölistel polnud muud valikut, kui kulutada pool oma sissetulekust toidule, mis koosnes leivast ja kartulitest. Ikalduste tõttu toiduainete hinnad kasvasid ja nõudlus tööstuskaupadele vähenes, põhjustades töötuse kasvu. Revolutsiooni ajal organiseeriti töötuse probleemi suunamiseks ehitustööst huvitatud meestele seminarid. Ametnikud korraldasid seminare ka naistele, et need ei tunneks end kõrvalejäetutena. Käsitöölised ja töötatöölised purustasid tööstusmasinaid, kui nende sotsiaalsed nõudmised tähelepanuta jäid.

Maapiirkonnad

Maaelanikkonna kasv tõi kaasa toidunappuse, maasurve ja väljarände, nii Euroopasse kui ka väljapoole Euroopat, eriti Põhja-Ameerikasse. Aastatel 1845 ja 1846 põhjustas kartuli-lehemädanik toimetulekukriisi Põhja-Euroopas. Lehemädaniku mõju avaldus kõige rängemalt Suures Iirimaa näljahädas, kuid põhjustas näljahädasarnaseid tingimusi ka Põhja-Šoti mägismaal ja kogu Mandri-Euroopas.
Aristokraatlik rikkus (ja vastavalt võim) oli sünonüümiks põllumajandusmaa omandile ja tõhusale kontrollile talupoegade üle. Talupoegade kaebused kasvasid revolutsioonilisel 1848. aastal.

Ideede roll

Vaatamata jõulistele ja sageli vägivaldsetele jõupingutustele ja tagurlikele jõududele need maha suruda, saavutasid häirivad ideed populaarsust: demokraatia, liberalism, rahvuslus ja sotsialism.
1840. aastate keeles tähendas 'demokraatia' üldist meeste hääleõigust. 'Liberalism' tähendas põhimõtteliselt valitsetavate nõusolekut ning kiriku ja riigivõimu piiramist, vabariiklikku valitsust, üksikisiku ja ajakirjandusvabadust. 'Rahvuslus' usuti ühendavat ühise keele, kultuuri, religiooni, jagatud ajaloo ja muidugi vahetu geograafiaga (mingi segu) seotud inimesi; oli ka irredentistide liikumisi. Sel ajal olid tänapäeva Saksamaa ja Itaalia väikeriikide kogumid. 'Sotsialism' 1840. aastatel oli ühese määratluseta mõiste, tähendades erinevatele inimestele erinevaid asju, kuid kasutati tavaliselt töölistele suurema võimu kontekstis süsteemis, mis põhineb tööliste tootmisvahendite omandil.

Galiitsia

Ukraina rahvusliku liikumise keskus oli Galiitsias (täna jaguneb see Ukraina ja Poola vahel). 19. aprillil 1848 väljastas rühm esindajaid kreeka-katoliku vaimulikkonna juhtimisel avalduse Austria keisrile. See väljendas soove, et nendes Galiitsia piirkondades, kus russiini (ukraina) rahvastik moodustab enamuse, tuleks ukraina keelt õpetada koolis ja kasutada ametlike teadete edastamisel talurahvale; kohalikud ametnikud pidid eeldatavasti sellest aru saama ja russiini vaimulikkond tuli õiguslikult võrdsustada kõigi teiste konfessioonide vaimulikkonnaga.
2. mail 1848 loodi Kõrgeim russiini (ukraina) nõukogu. Nõukogu (1848–1851) juhtis kreeka-katoliku piiskop Grigori Jahimovitš ja see koosnes 30 püsiliikmest. Selle peaeesmärk oli Galiitsia halduslik jaotamine lääne- (poola) ja ida- (russiini/ukraina) osadeks Habsburgide monarhia piires, ning eraldi poliitilise omavalitsusega piirkonna moodustamine.

Belgia

Belgias olid ülestõusud kohalikud ja koondusid Sillon industriel tööstuspiirkonda Liège'i ja Hainaut' provintsides. Kõige tõsisema 1848. aasta revolutsioonide ohu Belgias põhjustasid Belgia emigrantide rühmad. Varsti pärast revolutsiooni Prantsusmaal julgustati Belgia Pariisis elavaid migranttöölisi naasma Belgiasse, et kukutada monarhia ja rajada vabariik. Karl Marx aeti Brüsselist märtsi alguses minema süüdistusega, et ta kasutas osa oma pärandist Belgia revolutsionääride relvastamiseks. Umbes 6000 relvastatud emigranti "Belgia Leegionist" püüdsid ületada Belgia piiri. Esimene rühm, kes reisis rongis, peatati ja relvitustati kiiresti Quiévrainis 26. märtsil 1848.
Teine rühm ületas piiri 29. märtsil ja suundus Brüsselisse. Belgia väed kohtasid neid Risquons-Tout küla juures ja võitsid. Mitmed väiksemad rühmad suutsid Belgiasse siseneda, kuid tugevdatud Belgia piiriväed olid edukad ja võit Risquons-Tout juures lõpetas tõhusalt revolutsioonilise ohu Belgiale. Olukord Belgias hakkas paranema samal suvel pärast head saaki ja värsked valimised andsid valitsevale parteile tugeva enamuse.

Iirimaa

Nooriirlaste mäss oli Noor-Iirimaa liikumise juhitud Iiri rahvuslaste nurjunud ülestõus, osa 1848. aasta revolutsioonidest, mis mõjutas suuremat osa Euroopast. See toimus 29. juulil 1848 Ballingarry külas, South Tipperarys. Pärast jälitamist nooriirlaste ja nende toetajate väe poolt ründas ligi 50-meheline relvastatud Iiri Politseijõudude üksus maja ja võttis seesolijad pantvangi. Järgnes mitu tundi tulevahetust, kuid mässajad põgenesid pärast suure rühma Kuninglike Iiri Politseijõudude abivägede saabumist. Seda kutsutakse mõnikord Näljamässuks (kuna toimus Suure Iiri näljahäda ajal) või Ballingarry lahinguks.
Nagu varasem ühendatud iirlaste mäss aastal 1798, mis püüdis jäljendada Prantsuse revolutsiooni, ja Robert Emmeti ülestõus aastal 1803, olid nooriirlased innustatud mandri vabariiklusest.

Teised Euroopa riigid

Suurbritannia, Madalmaad, Portugal, Hispaania, Venemaa Keisririik (sealhulgas Poola ja Soome) ja Osmanite riik olid ainsad suured Euroopa riigid, kus sel ajal ei toimunud rahvarevolutsioone. Rootsi ja Norra olid vähemõjutatud. Serbia, kuigi ametlikult rahutustest mõjutamata, kuna oli Osmanite riigi osa, toetas aktiivselt Serbia revolutsiooni Habsburgide monarhias.
Venemaa suhtelist stabiilsust on omistatud revolutsiooniliste rühmade vähesele omavahelise suhtlusele. Poola kuningriigis ja Leedu suurhertsogkonnas toimusid ülestõusud aastatel 1830–31 (Novembriülestõus) ja 1846 (Krakówi ülestõus; tähelepanuväärne selle poolest, et see suruti maha antirevolutsioonilises Galiitsia veresaunas). Viimane mäss toimus aastatel 1863–65 (Jaanuariülestõus), kuid aastal 1848 ei toimunud midagi.
Šveits ja Portugal jäid aastal 1848 samuti puutumata, kuigi mõlemas toimusid eelnenud aastatel kodusõjad (Sonderbundi sõda Šveitsis ja Miguelistide sõjad Portugalis). Šveitsi põhiseaduse vastuvõtmine aastal 1848 oli mingit liiki revolutsioon, mis pani aluse Šveitsi ühiskonnale, nagu see on praegu.
Madalmaades ei toimunud suuri rahutusi, kuna kuningas Willem II otsustas muuta põhiseadust valimiste reformimiseks ja vähendada tõhusalt monarhia võimu. Kuigi suuri poliitilisi vapustusi ei toimunud Osmanite riigis kui sellises, toimusid poliitilised rahutused mõnes selle vasallriigis. Serbias kaotati feodalism aastal 1838 ja Serbia vürsti võimu vähendati Türgi põhiseadusega.

Muud ingliskeelsed maad

Suurbritannias rahustati keskklassid maha üldise valimisõigusega (Reform Act 1832); järgnenud tšartistliku liikumise agitatsioonid, vägivald ja petitsioonid jõudsid 1848. aastal lõppjärku nende rahumeelse petitsiooniga parlamendile. Protektsionistlike põllumajandustariifide – niinimetatud "Viljaseaduste" – tühistamine aastal 1846 maandas mõningast proletariaadi indu.
Ühendriikides suurendas revolutsioonide ja nende läbikukkumise peamine mõju järgnevalt sisserännet, eriti Saksamaalt. See omakorda toitis kodusõjale eelnenud aastatel nativistlikku Know Nothingi liikumist. Know Nothingi liikumine oli vastu katoliiklikule sisserändele, eriti Saksa ja Iiri katoliiklaste sisserändele ja pidas 1848. aasta revolutsioonide läbikukkumises vastutavaks paavst Pius IX. Paavst Pius IX jätkas ka orjanduse toetamist opositsioonis kaotamisseadustele Põhjaosariikides ja kaotamisseadustele Briti impeeriumis aastal 1833.
1848. aasta Kanadas nägi vastutava valitsuse loomist Nova Scotias ja Kanadades, esimesed sellised valitsused Briti impeeriumis väljaspool Suurbritanniat ennast. John Ralston Saul on väitnud, et see areng on seotud revolutsioonidega Euroopas, kuid kirjeldas Kanada lähenemist revolutsioonilisele 1848. aastale kui "oma tee leidmist...väljaspool impeeriumi kontrollsüsteemi ja uude demokraatlikku mudelisse", stabiilsesse demokraatlikku süsteemi, mis on kestnud tänapäevani. Tooride ja Oranje ordu Kanadas vastuseis vastutavale valitsusele tuli esile Rebellion Losses Bill vallapäästetud rahutustes aastal 1849. Neil õnnestus põletada parlamendihoone Montrealis, kuid erinevalt nende kontrrevolutsioonilistest mõttekaaslastest Euroopas olid nad lõpuks edutud.

Uus-Granada

Hispaaniakeelses Ladina-Ameerikas toimus 1848. aasta revolutsioon Uus-Granadas, kus Colombia üliõpilased, liberaalid ja intellektuaalid nõudsid kindral José Hilario Lópezi valimist. Ta võttis võimu aastal 1849 ja käivitas suured reformid, kaotades orjanduse ja surmanuhtluse ning andes ajakirjandus- ja usuvabaduse. Järgnenud segadus Colombias kestis neli aastakümmet; aastatel 1851–1885 laastas riiki neli üldist kodusõda ja 50 kohalikku revolutsiooni.

Pärand ja mälestus

„... Meid peksti ja alandati ... pillutati laiali, vangistati, relvitustati ja meie suud topiti kinni. Euroopa demokraatia saatus libises meie käest.“
 – Pierre-Joseph Proudhon
Revolutsioonidest oli palju mälestusi. Demokraadid vaatasid 1848. aastale kui demokraatlikule revolutsioonile, mis pikas perspektiivis tagas vabaduse, võrdsuse ja vendluse. Marksistid mõistsid 1848. aasta hukka kui töölisklassi ideaalide reetmise kodanluse poolt, kes oli proletariaadi õiglaste nõudmiste suhtes hoolimatu. Rahvuslastele oli 1848. aasta lootuste kevad, kui uued tekkivad rahvused hülgasid vanad paljurahvuselised impeeriumid. Nad kõik olid kibedalt pettunud lühikesest ajast. 1848. aasta oli paremal juhul tulevikulootuse kuma ja halvemal juhul oli see kandejõud, mis tugevdas reaktsionääre ja lükkas hilisemad edusammud kaugemale.
Revolutsioonijärgsel kümnendil pärast 1848. aastat oli silmnähtavalt vähe muutunud ja enamus ajaloolasi pidas revolutsioone läbikukkunuks, jäävate struktuurimuutuste näiva puudumise tõttu.
Sellest hoolimata oli mõnel revolutsioonilisel liikumisel, eriti Habsburgide maadel, veidike kohest edu. Austria ja Preisimaa loobusid feodalismist 1850. aastaks, parandades paljude talupoegade elu. Euroopa keskklassid said järgmise 20 aasta jooksul poliitilist ja majanduslikku kasu; Prantsusmaa säilitas üleüldise meeste hääleõiguse. Venemaa vabastas pärisorjad 19. veebruaril 1861. Habsburgid pidid lõpuks andma ungarlastele rohkem enesemääramisõigust (Ausgleich aastal 1867). Revolutsioonid innustasid püsivaid reforme Taanis, samuti Madalmaades.
Tšiilis innustasid 1848. aasta revolutsioonid 1851. aasta Tšiili revolutsiooni.
Texase mägismaa asustati Saksa intellektuaalide poolt, kes põgenesid reaktsiooniliste puhastuste eest; sajand hiljem kehtestas esimene Ameerika Ühendriikide president sellest piirkonnast, Lyndon Johnson, suure kodanikuõiguste seadustiku.