Läti Vabadussõda

Olukord Balti riikides 1918. aastal

Aastatel 1914–1918 toimunud Esimese maailmasõja käigus vallutasid Saksa keisririigi väed 1915. aasta lõpuks pärast Poolat ja Leedut ka Läti kuni Riia linnani, mis vallutati aga 21. augustil (3. september ukj) 1917. 
Saksa Maavägede poolt okupeeritud piirkondadest Venemaa keisririigi aladel: Valgevenes, Eestis, Lätis, Leedus ja Poola Augustówi ja Suwałki piirkondades moodustati sõjaväeline valitsus Ober-Ost. Nõukogude Venemaaga 1918. aasta märtsis sõlmitud Brest-Litovski rahulepinguga sai Saksamaa keisririik oma kontrolli alla ka täiendavad maa-alad, mis olid vallutatud Saksa armee poolt 1918. aasta kevadpealetungil.
Juba 1917. aastal oli Riias paiknev Liivimaa rüütelkonna juhtkond teinud avalduse ja otsuse eralduda oktoobrirevolutsioonijärgsest bolševike Venemaast. Samasuguse otsuse iseseisvumiseks ja Venemaast eraldumiseks olid Liivimaa Saksamaa poolt okupeeritud osa, Kuramaa ja Saaremaa rüütelkonna esindajad teinud juba varem. Sõltumatuse deklaratsioon anti Nõukogude Venemaa esindajale 15/28. jaanuaril 1918. 5. veebruaril esitasid rüütel- ja maiskondade esindajad Berliinis Wilhelm IIle palve Läänemereprovintsid Saksamaa kaitse alla võtta. 12. aprillil 1918 kuulutas Baltimaade Ühendatud Maanõukogu Riias välja Balti Hertsogiriigi. 3. märtsil 1918 sõlmiti Brest-Litovski rahuleping, millega Nõukogude Venemaa loobus Baltimaadest ja need läksid Saksamaa kontrolli alla. 
11. novembril 1918 alistus Saksamaa Esimese maailmasõja tulemusena Antandile. Pärast Saksamaal toimunud Novembrirevolutsiooni ja Saksa vägede evakueerimise algust tühistas Lenini juhitud Nõukogude Venemaa valitsus 13. novembril 1918 ühepoolselt Saksa keisririigiga sõlmitud Brest-Litovski rahulepingu. 16. novembril andis Punaarmee lätlasest ülemjuhataja Jukums Vācietis käsu alustada taganevate Saksa vägede järel pealetungi laialdasel rindel Soome lahest kuni Ukrainani, kuid korraldusega hoiduda relvakonfliktidest Saksa keisririigi armeega. 
18. novembril 1918 tulid Riias kokku rahvaesindajad ja kuulutasid välja Läti riigi iseseisvuse. Samal päeval tungisid Vene SFNV Punaarmee läti punastest kütivägedest koosnevad väeosad evakueeruvate Saksa vägede järel Läti idapiirkonda Latgalesse. Kārlis Ulmanise juhitud Läti Ajutine Valitsus ei omanud sõjalist võimu oma riigi kaitseks, kuna enamik võitlusvõimelisi mehi oli mobiliseeritud läti rahvuspolkudesse ning taganenud koos Vene vägedega Venemaale. 22. ja 28. novembril 1918 alustasid Punaarmee väed ka pealetungi Eestile Narva suunal ning algas Eesti Vabadussõda. 
Vallutanud 30. novembril Pihkva seda kaitsenud Üksiku Pihkva vabatahtlike korpuse väeüksustelt olid Punaarmee Läti nõukogude kütidiviisi 2. Läti brigaadi löögisuunad: Eestimaale: Pihkva–Võru–Valga. 5. detsembril vallutasid Punaarmee väeosad Kagu-Eestis Vastseliina ja Räpina, 8. vallutati Võru, 14. vallutati Kooraste ja Kanepi, 17. Valga linn ja Valga raudteejaam Valga–Petseri raudteeliinil, 21. aga Punavägede lähenemisel Tartule taganesid eesti väed Tartust enne Punaarmee väeosade sinnajõudmist.
Detsembri keskpaigas suunasid Punaarmee väed oma löögiraskuse Riia linnale, mis oli strateegiliselt Balti riikide administratiiv- ja majanduskeskus. 
1919. aasta Läti ka Leedu piirialadele jõudes tungisid Punaarmee Läänerinde väeosad Leedumaale, kus sattusid konflikti Poola vägedega, kes samuti Saksa vägede taganedes hõivasid Leedu ja Valgevene alad, soovides taastada Poola suurriiki 1772. aasta piirides.

Von der Goltz ja VI reservkorpus

1. jaanuaril oli Liepajasse saabunud Soomest, Soome kodusõjas Soome demokraatliku valitsuse poolt soome kommunistide vastu sõjas osalenud kindralleitnant Rüdiger von der Goltz, kes oli määratud Lätis asuvate Saksa vägede VI reservkorpuse juhiks. Rüdiger von der Goltz koondas oma alluvusse piirkonnas asuvad bolševikevastased jõud: sakslaste – 1. kaardiväe tagavaradiviisi, Raudbrigaadi; baltisakslaste Landeswehri; lätlaste – polkovnik Oskars Kalpaksi läti pataljoni ja muud väeüksused ning vene valgekaartlaste vürst Anatol von Lieveni väesalga. Lätis Kuramaa rindel tegutsenud vabakorpused ühendati VI reservkorpuse staabi alla, eesotsas kindralmajor Rüdiger von der Goltziga.
Jaanuaris lõpus saavutasid R. von der Goltzi juhitud väed ka esimesi kohaliku tähtsusega kaitsevõite, 29. jaanuaril polkovnik Kalpaksi pataljon vabastas Liepaja lähelal asuva Skrunda, baltisaksa Landeswehr aga sundis taganema Punaarmee 10. Saraatovi eriotstarbelise läti kütipolgu Venta jõe idakaldale.
13. veebruaril Landeswehri väeosad major Alfred Fletcheri juhtimisel hõivasid Kuldiga linna; vürst A. von Lieveni salk ületas Venta jõe Kuldiga juures. 24. veebruaril alustasid A. Fletcheri väed, keda toetasid Venta jõe suudmesse saabunud Suurbritannia sõjalaevad, pealetungi Ventspilsile ning hõivasid selle sundides linnas asunud Punaarmee väeosad taganema. Von der Goltzi väed alustasid pealetungi 3.—13. märtsil ja hõivasid 18. märtsil Miitavi.
3. märtsil 1919 algas Saksa ja Läti vägede ühine vasturünnak Punaarmee vastu Kesk-Lätis Jelgava (saksapäraselt Miitavi) piirkonnas, millest Läti pataljoni ülem polkovnik Oskars Kalpaks tapeti omade tules 6. märtsil, teda asendas isikkoosseisu suurenemise tulemusel Üksikuks Läti brigaadiks nimetatud Läti väeosade juhi kohal polkovnik Janis Balodis. 26. märtsil jõudsid kindral von der Goltzi väed välja Kura Aa (Lielupe) joonele, kus rinne püsis umbes 2 kuud aega kuni Riia vallutamiseni.

Saksameelne riigipööre

16. aprillil 1919 viidi Liepājas Landesveeri ja Rauddiviisi toel läbi riigipööre, Landesveeri väed hõivasid Läti Ajutise valitsuse hooned Liepājas ja moodustati saksameelse Andrievs Niedra Läti valitsus. Läti Ajutine Valitsus evakueerus Liepaja sadamas olevale Walter Cowani juhitud Suurbritannia sõjalaevade kaitse all olevale laevale "Saratov". Anatol von Lieveni vene valgekaartlaste väed Liepājas jäid neutraalsele seisukohale. 2. aprillil saabus ka Liepājasse Ameerika Ühendriikide missioon kolonelleitnant Warwick Greene juhtimisel, kes aga toetas saksa poliitilisi suundumusi.
1919. aasta mais jätkasid saksameelse Andrievs Niedra sõjaväed Punaarmee väljatõrjumist Lätist, 22. mail vallutati Punaarmeelt Riia linn ja Punaarmee jätkas taandumist Rēzekne suunas. Maikuu lõpuks jõudsid Landeswehri ja Rauddiviisi väeosad Gulbeneni.
Pärast aga 1919. suvel Rüdiger von der Goltzi juhtimisel Landeswehri poolt nõukogude Punaarmee väljaajamist Lätist haarasid saksa orientatsiooniga poliitikud ja sõjaväelased reaalse kontrolli Lätis ning jätkasid Punaarmee vägesid jälitades liikumist Põhja-Lätist Lõuna-Eestisse.

Iseseisvuse taastamine ja kindlustamine

Saksa väejuhatus oli von der Goltzile andnud Antanti survel korralduse, millega keelati riigisaksa vägede nihutamine Riiast kaugemale ning Landeswehri edasiliikumine üle Jugla järvede joone. 29. mail 1919 andis major Alfred Fletcher käsu pealetungi jätkamiseks Daugavast põhja poole. 2. juuni õhtul jõudis kapten Walter von Medemi juhitud kolonn Ieriķisse ning võttis kontakti Läti brigaadi staabiga Cēsises. Eesti vägede ülemjuhataja Johan Laidoner andis 3. juunil käsu võtta Eesti vägedel enda kontrolli alla Ieriķi-Gulbene raudtee. Paiknemisala piiriks määrati joon Gauja jõe suudmest piki jõge Siguldani, sealt joonel Nītaure-Vecpiebalga-Jaungulbene. Samuti käskis Laidoner viivitamatult soomusrongide valve alla võtta Pihkva–Riia raudtee Valga-Gulbene raudtee osa koos Ieriķi raudteesõlmega. Edasise tegevuse arutamiseks lepiti kokku poolte kohtumises 4. juunil. 
Kokkulepitud ajaks Landeswehri esindaja Cēsisesse ei saabunud, küll saabus teateid Landeswehri vägede asetumisest, rünnakusihiga Eesti vägede vastu. Sellises olukorras esitas alampolkovnik Nikolai Reek Landeswehri juhatajale telegraafi teel ultimaatumi sakslaste tagasitõmbumiseks 12 tunni jooksul Eesti väejuhatuse poolt nõutud joone taha. Ultimaatumi tähtaeg möödus 5. juunil kell 12:00. 13:45 asusid Ieriķi poole teele Eesti soomusrongid, eesmärgiga kontrollida ultimaatumi täitmist. Erapooletuks vaatlejaks võeti kaasa liitlasvägede kolonelleitnant E. Dawley. Amata jõe silla lähedal ründasid Landeswehri väeüksused soomusrongi nr. 2. Sellega oli sõjategevus faktiliselt alanud.

Bermondtiaad

1919. aasta sügisel liideti säilinud riigisaksa Vabakorpuse ja baltisakslaste maakaitseväe Landeswehr Vene valgekaartlase Pavel Bermondt-Avalov juhtimise ja Lääne-Venemaa Vabatahtlike Armee kontrolli alla ning septembris ja oktoobris 1919 õnnestus Bermondt-Avalovil enda kontrolli alla saada ka Kuramaa. 6. oktoobril 1919 nõudis P. Bermondt-Avalov K. Ulmanise valitsuselt "Läänearmee" Riiast läbilaskmist, selle minekuks rindele bolševike vastu, 8. oktoobril alustasid P. Bermondt-Avalovi üksused pealetungi Riiale. Mööda Riia–Miitavi kiviteed mööda tungis Riiga Rauddiviis ja mööda mererannikut, Babiti järve juurest alustasid edasimarssi Vene väeosad. Suhteliselt nõrgad Läti üksused suruti Olai juures kiiresti tagasi ja Rauddiviisi osad vallutasid Riia eeslinna. 
Läti Ajutine Valitsus palus Eestilt sõjalist abi ning Eesti vägede ülemjuhataja kindral Laidoner andis 9. oktoobril Soomusrongide diviisi ülemale käsu, saata Riiga Läti sõjavägede ülemjuhataja käsutusse kaks soomusrongi (Kapten Irv ja nr 2). Soomusrongide Riiga saabumise ajaks olid Läti valitsusasutused linnast juba evakueeritud ning Läti Sõjavägede ülemjuhataja kindral Dāvids Sīmansons, peaminister K. Ulmanis ja välisminister Zigfrīds Anna Meierovics teatasid, et nad on otsustanud Riia maha jätta.
1919. aasta novembris õnnestus Läti vägedel tõrjuda Lääne-Venemaa Vabatahtlike Armee Leedu aladele, kus Pavel Bermondt-Avalovi sõjajõud said 22. novembril 1919 Leedu vägedelt Radviliškise all lõplikult lüüa ning evakueeriti seejärel juba Walter von Eberhardti juhtimisel Saksamaale.