The Methods of Ethics

"The Methods of Ethics" ("Eetika meetodid") on filosoof Henry Sidgwicki peateos. See ilmus esimest korda 1874. aastal.

§ 1

Eetika meetodid on mõistuspärased protseduurid, millega määratakse, mida inimindiviidid peaksid (või mida neil on õige) teha või tahtliku teo abil taotleda. Erinevalt eetikast püüab poliitika määrata valitsetavate ühiskondade õiget põhikorda ja õiget avaliku käitumist. Mõlemad erinevad positiivsetest teadustest selle poolest, et nende spetsiaalne ja esmane eesmärk on määrata, mis peaks olema, mitte ainult, mis on, oli ja tuleb. Sidgwick peab poliitika all silmas õige ja hea seadusandluse uurimist või teadust, kuid poliitika all võidakse mõista ka õigete ühiskondlike suhete teooriat, mis hõlmab ka suure osa eetikast.

§ 2

Eetikat peetakse mõnikord tõeste moraaliseaduste ehk mõistuspäraste käitumiskäskude uurimiseks, mõnikord mõistuspärase inimtegevuse lõppeesmärgi, inimese hüve ehk tõelise hüve ja selle saavutamise meetodite uurimiseks. Esimene tundub olevat uusaja mõtlemises valdavam ning uusaja eetikasüsteemidele üldiselt hõlpsamini rakendatav. Eetika uurib ainult seda hüve, mis on inimlike pingutuste abil mingil määral kättesaadav, sellepärast püütakse eesmärki tunnetada selleks, et kindlaks teha, millised teod on õiged vahendid selle saavutamiseks. Ükskõik kui tähtis koht ülimal hüvel mingis eetikasüsteemis ka pole ja kuidas seda ka ei tõlgendata, saab see olla praktiliselt kasulik ainult juhul, kui jõutakse mingite kindlate käskude, käitumist suunavate reegliteni.
Arusaam eetikast kui olemuslikult inimese ülima hüve ja selle saavutamise vahendite uurimisest ei ole ilma pingeta üldiselt rakendatav intuitiivsele arusaamale moraalist, mis peab käitumist õigeks, kui see on kooskõlas kohuse käskude ja printsiipidega, millest on intuitiivselt teada, et need on tingimusteta siduvad. Selle vaate järgi ei pruugi ülimal hüvel õige käitumise määramisel fundamentaalset tähtsust olla, kui just mitte eeldada, et õige käitumine ise (või õiges käitumises teostuv ja selle läbi arendatav iseloom) ongi inimese ainus ülim hüve. Selline eeldus aga intuitiivsesse arusaama eetikast ei kuulu ega ole Sidgwicki meelest kooskõlas ka tänapäeva kristlaste terve mõistusega. Tavaliselt ju mõeldakse, et inimese hüve või heaolu täielik mõiste peab peale kohuse täitmise sisaldama õnne saavutamist, isegi kui Joseph Butleri kombel arvatakse, et maailma õnn on maailma Isanda ja omaniku asi ning inimestel pole õige teha kohuse täitmise tingimuseks seda, et see viib õnneni. Sellisel juhul ei pruugi sellel, mida inimesed peaksid pidama oma tegude praktiliseks lõppeesmärgiks ja õige käitumise standardiks, olla loogilist seost inimese ülima hüve käsitusega.

§ 3

Tekib küsimus, miks tavaliselt omistatakse eetikas nii suur tähtsus moraalivõime loomuse psühholoogilisele arutamisele. Miks mitte lihtsalt alustada teatud eeldustest, vaatlemata võimet, mille abil nende tõesust taibatakse?
Esiteks sellepärast, et moralistil on praktiline eesmärk: me soovime õige käitumise teadmist, et selle järgi tegutseda. Meis on mõistusevastased tegutsemismotiivid, mis on teadmisega vastuolus ja takistavad selle praktilist realiseerimist; see sunnib meid täpsemalt uurima praktilise otsustuse ja tahte vahelist seost.
Peale selle, sageli küsitakse: "Miks ma peaksin tegema seda, mida ma näen õige olevat?" Lihtne vastus on, et see küsimus on asjatu, sest sellele saab vastata ainult viidates mõnele muule õige käitumise tunnustatud printsiibile, ning sama küsimuse võib esitada selle printsiibi kohta, jne. Et me aga seda küsimust laialdaselt ja pidevalt esitame, siis on tarvis seletada selle püsivust. Üks võimalik seletus on see, et kuna tegu motiveerivad peale moraaliotsustuse ka soovid ja kalduvused, siis me soovime vastust, mis peale teo õigsuse tõestamise tekitaks meis valdava kalduvuse seda tegu teha. Sidgwick möönab, et see võib mõnedel juhtudel nii olla, kuid leiab, et kui inimene tõsiselt küsib, miks ta peaks midagi tegema, siis ta tavaliselt eeldab endas otsustavust teha seda, mis osutub mõistlikuks, isegi kui see on väga erinev sellest, mida tema mittemõistlikud kalduvused ajendavad. Ja me oleme üldiselt ühel meelel, et mõistliku käitumise peavad määrama printsiibid, mille rakendamisel subjekti kalduvus on vaid üks paljudest asjadest, mida tuleb arvestada, ja tavaliselt mitte kõige tähtsam. Aga kui küsida, mis need printsiibid on, siis me leiame inimeste tavalistest praktilistest arutlustest sellesama lahknevuse, mis on moralistide süsteemides ja alusvormelites. Vahe on ainult selles, et filosoof otsib printsiibi ühtsust ja meetodi järjekindlust, riskides paradoksaalsusega, mittefilosoof aga kaldub pooldavat mitut printsiipi korraga ning rakendama erinevaid meetodeid segases ühenduses. Siis võib püsivat ja rahuldamatut viimse põhjendi nõudmist seletada sellega, et ükski vastus miks-küsimusele ei ole täiesti rahuldav, sest see lähtub ainult ühest vaatest käitumise viimsele mõistlikkusele ning jätab ruumi küsimiseks mõnest teisest vaatest lähtudes. Sidgwick on veendunud, et see ongi põhiline seletus, ja selle traktaadi kava põhineb sellel. Kui kaks meetodit viivad vastupidistele järeldustele, siis tuleb ühte neist muura või üks neist tagasi lükata. Fundamentaalselt tähtis on aga tunnistada, et tavalises praktilises mõtlemises rakendatakse erinevaid meetodeid.