Itaalia kuningriik (keskaegne)

Frangi riigis

Kui frangid ajasid aastal 756 langobardid minema, nõudis paavst Stephanus II eksarhaati. Tema liitlane, frankide kuningas Pippin Lühike annetas endise Ravenna eksarhaadi vallutatud maad aastal 756 paavstile; see annetus, mille aastal 774 kinnitas tema poeg Karl Suur, tähistas paavstide ilmaliku võimu algust (Püha Peetruse pärand).
772. aastal läks Karl Suur oma esimesele sõjakäigule Itaaliasse, et päästa langobardide haardest oma hädavajalik liitlane paavst. Pärast kaheaastast sõjakäiku purustas Karl Suur langobardid ning võttis endale 774 pärast viimase langobardi kuninga Desideriuse kukutamist Langobardia kuninga tiitli, mis tähendas, et tema Frangi riigi võimu alla kuulus nüüdsest ka Põhja-Itaalia.

Karolingide impeeriumi koostisosa

Keiser Lothar I surm aastal 855 viis tema valduse Kesk-Frangi riigi jagamiseni tema kolme poja vahel. Vanim, Ludwig II, päris Karolingide maad Itaalias, mida valitseti nüüd esimest korda (välja arvatud Karl Suure poja Pippini lühike valitsemine sajandi alguses) kui selgepiirilist üksust. Kuningriik hõlmas kogu Itaalia nii kaugele lõunasse kui Rooma ja Spoleto, kuid ülejäänud Itaalia lõunas jäi langobardide Benevento vürstkonna või Bütsantsi võimu alla.
Pärast Ludwig II surma ilma pärijateta oli mitukümmend aastat segadusi. Keisri krooni üle vaidlesid esialgu Karolingide Lääne-Frangi (Prantsusmaa) ja Ida-Frangi (Saksamaa) valitsejad, kus auhinna sai alguses läänekuningas (Charles II Paljaspea) ja siis idakuningas (Karl Paks). Pärast viimase troonilt tõukamist vaidlesid krooni üle kohalikud aadlikud Guido Spoletost ja Berengar Frioolist, ja kuna välissekkumine ei lõppenud, siis ka Ida-Frangi Arnulf ja Alam-Burgundia Louis III Pime, kes kõik said ka mõneks ajaks keisritroonile. Kuningriiki ründasid ka araablased Sitsiiliast ja Põhja-Aafrikast ning keskvõim oli parimal juhul minimaalne.
10. sajandil olukord peaaegu ei paranenud, kuna mitmed Burgundia ja kohalikud aadlikud jätkasid vaidlusi krooni üle. Ülem-Burgundia kuningas (912-933) sõdis aastal 922 Itaalia kuningriigis, alistas Berengari ja krooniti Itaalia kuningaks. Tema valitsemist vastustasid siiski mässumeelsed aadlikud, kutsusid tema kasuisa Hugues, kes saatis Rudolfi maalt välja ja omandas aastal 926 Pavias Lombardia raudkrooni. Aastal 933 loovutas Rudolf lõpuks kõik nõuded Itaaliale Hugues kasuks ja sai vastutasuks Alam-Burgundia kuningriigi, taasühendades seega kaks territooriumi. Kord suruti peale alles väljastpoolt, kui Saksa kuningas Otto I tungis aastal 962 Itaaliasse ja võttis endale nii keiserliku kui ka Itaalia trooni.

Saksa-Rooma riigi koosseisus

Aastal 951 abiellus Saksa kuningas Otto I viimase Itaalia kuninga Lothar II lese Adelheidiga ja võttis Pavias Lombardia raudkrooni rivaalitseva Ivrea markkrahvi Berengari eest. Kui aastal 960 ründas Berengar Kirikuriiki, vallutas paavst Johannes XII kutsutud Saksa kuningas Otto Itaalia kuningriigi ja kroonis end 2. veebruaril 962 Roomas Saksa-Rooma keisriks.
Sellest ajast alates olid Itaalia kuningad alati ka Saksa kuningad ja Itaaliast sai seega Saksa-Rooma riigi osastiskuningriik, koos Saksa kuningriigi (regnum Teutonicorum) ja – aastast 1032 – Burgundiaga. Saksa kuningas (Rex Romanorum) krooniti Milano peapiiskopi poolt Lombardia raudkrooniga Pavias eelmänguna visiidile Rooma paavsti poolt keisriks kroonimisele.