Seišellipalm

Levik

Seišellipalm on endeemne liik, mis esineb ainult Seišellide Praslini ja Curieuse'i saarel. Varem leidus teda ka Saint Pierre'i, Chauve-Souris' ja Ile Ronde'i saarel, kuid nendel on ta nüüdseks välja surnud.
Teadaolevast umbes 4000 isendist suurem osa kasvab Praslini saarel Vallée de Mai rahvuspargis, mis kuulub UNESCO maailmapärandi nimistusse. 
Palmid kasvavad üksikult, eelistatavalt avatud nõlvadel. Erosioon võib puid kahjustada.

Kirjeldus

Tugeva ja sirge püstise tüvega puu kasvab umbes 30 meetri kõrguseks, emastaimed kuni 24 meetri kõrguseks. Tüve tüükaosa on pirnikujuline. Tüvi hakkab moodustuma alles umbes 15-aastaselt. Võra on tihe. Lehvikukujulised jäigad sõrmjad lehed on 7–10 meetri pikkused ja umbes 4,5 meetri laiused. Leherootsud on 2–4 meetri pikkused. 
Urbadega sarnanevad isasõied paiknevad rühmiti spiraalselt. Õied on kuni 1 meetri pikkused. Emasõied paiknevad ühekaupa. Emasõied ei avane korraga, mistõttu puu õitsemine venib 8–10 aasta peale. Oletatakse, et õisi tolmeldavad palmisaludes elavad endeemsed sisalikud. Ka tuule ja vihma rolli tolmeldamisel peetakse oluliseks.
Vili on kahehõlmaline, väga harva kolmehõlmaline. Küpse vilja läbimõõt on 40–50 cm ja see kaalub 15–30 kg. Vilja küpsemiseks kulub 6–7 aastat ja seemne idanemiseks 2 aastat, misjärel noor taim saab veel 3–4 aastat seemnest toitaineid. Viljakest on umbes 10 cm paksune ja loomade jaoks ebameeldiva maitsega. Väline viljakest on sile, keskmine viljakest kiuline. Vili sisaldab tavaliselt üht, harvem 2 või 4 seemet. Noore taime idu asub hõlmade vahel.
Seišellipalmile kuulub mitu taimeriigi maailmarekordit. Ta on eelkõige tuntud maailma suurima vilja kandjana. Kõige raskema vilja kaaluks on mõõdetud 42 kg ja selles oleva kõige raskema seemne kaaluks 17,6 kg.
Palmide eluea kohta üksmeelne arvamus puudub. Puude vanuseks on hinnatud 200–400 aastat, kuid võib ka olla, et need elavad koguni 800-aastaseks.
Seišellipalmi kujutis on Seišellide 5-ruupiasel mündil.
Palmi viljade ekspordiks läheb vaja sertifikaati.

Teadmised seišellipalmist minevikus

Meremeestele, kes esimest korda nägid seišellipalmi vilju ookeanil hulpimas, meenutasid viljad naise tuharaid. Selletõttu anti taimele esialgu teaduslik nimi Lodoicea kallipyge, mille tagumine sõna tähendab kreeka keeles 'ilus tagumik'.
Minevikus usuti, et seišellipalmi vili on veest kergem ja sel teel saarele jõudnud. Tänapäeval on selgunud, et eluvõimeline vili on veest raskem ja veepinnal võib ujumas kohata üksnes mädanenud vilju. See seletab fakti, et seišellipalm kasvab looduslikult üksnes kahel saarel ja mitte kusagil mujal maailmas.
Seišellipalm avastati 1768. Enne seda tunti üksnes palmi vilju. Paljud uskusid, et need kasvavad müütilisel puul ookeani põhjas. 16. sajandi euroopa aadlikud hoidsid sageli oma kodus seišellipalmi puhastatud viljakesti, mida kaunistati kalliskividega.
Seišellipalmi 18. sajandil levinud teaduslik nimi oli maldiivi palm (Lodoicea maldivica). Sel ajal olid Seišellid asustamata. Saartel vette kukkunud mädanenud vilju kandis hoovus Maldiivide suunas. Maldiividel korjati palmivilju randadelt ning müüdi väärisesemetena, samuti usuti palmiviljadel olevat maagiline ravivõime, mida kasutati näiteks ajurveda meditsiinis ja hiina rahvameditsiinis.
Taimeperekonna nimi Lodoicea on antud Louis XV auks.
Kuulujutt räägib, et seišellipalmi vili vajab tihedat lehekihti puu all, sest kui see kukub puu otsast kõvale maale, siis tema koor praguneb ja vili läheb mädanema enne kui idanema.