google/wiki40b huggingface dataset:
Native Nod

Native Nod oli emotional hardcore ansambel, mis tegutses põhiliselt 1990ndate esimesel poolel USA idarannikul.
Bändi panust aitamaks defineerida üpriski meelevaldselt kasutatavat terminit "emo" peetakse väga suureks. Nende albumit "Today Puberty, Tomorrow the World" käsitletakse tihti kui ühte emožanri verstapostidest.
Native Nodi looming koosneb tegelikult vaid üheksast loost, mis algselt anti välja kolmel seitsmetollisel grammafoniplaadil ("Answers", "Bread" ja "Lower GI bleed"). Nende muusika on emotsionaalne, depressiivne, poolenisti karjuv ning kuigi laulude sõnad on hoolikalt kombineeritud, on tegelik sõnum tihti raskesti mõistetav. Alles 1996. aastal andis Gern Blandsten Records välja nende CD, mis sisaldas kogu nende loomingut.
Ninasarvik-aafrikarästik

Kirjeldus

Ninasarvik-aafrikarästiku keha on üpris suur ja jäme, üldpikkus (keha + saba) jääb vahemikku 72–107 cm. 2004. aastal on mainitud isendi maksimaalseks üldpikkuseks 120 cm. Emased ninasarvik-aafrikarästikud kasvavad pikemaks kui isased.
Ninasarvik-aafrikarästiku pea on lame ja kolmnurgakujuline ning ülejäänud kehaga võrreldes väike. Ninamiku eesotsal on neil 2 või 3 suurt ogalaadset soomust, nn sarvekest. Kael on peenike. Silmad on väikesed. Mürgihambad ei ole suured, harva on need pikemad kui 1,5 cm.
Keskkehal on 31–43 seljakilbise rida. Seljakilbised on nii jämedakoelised, et võivad maopüüdjatele, kes neid käsitleda soovivad, haavu tekitada. Kõhukilbiseid on 117–140, anaalkilbis on paaritu.

Paljunemine

Suguküpsete emaste ninasarvik-aafrikarästikute sugulise paljunemise vormiks on vivipaaria – graviidne emane võib eduka kandluse korral sünnitada 3–38 maopoega (märtsis-aprillis, Lääne-Aafrikas), Ida-Aafrikas kestab paljunemisperiood aastaringselt.

Levila

Ninasarvik-aafrikarästikuid võib kohata Guineas, Sierra Leones, Libeerias, Elevandiluurannikul, Ghanas, Togol, Béninis, Nigeerias, Kesk-Aafrika Vabariigis, Kamerunis, Ekvatoriaal-Guineas, Gabonis, Kongo Vabariigis, Kongo Demokraatlikus Vabariigis, Lõuna-Sudaanis, Ugandas, Keenias, Tansaanias, Angolas ja Sambias.

Kokkupuuted inimestga

Inimestega kohtuvad need peamiselt öise eluviisiga maod harva. Neid on kirjeldatud kui häirimatuid, kuid kui vaja siis ründavad äkisti, ette hoiatamata, nii ees- kui külgsuunas.
Kui paljude madudega saab inimene kuidagimoodi hakkama neid sabast hoides, siis ninasarvik-aafrikarästikutega ilmselt mitte – nad on võimelised sabaseisust tõusma ja seejärel vajadusel hammustama (mürgihambad püstiasendis).
Ninasarvik-aafrikarästikute süljes olevad hemo- ja neurotoksilised ained on väiksema potentsiga (vähem mürgised) kui lärmakal ja gabooni aafrikarästikul.
Suomussalmi vald

Külad

Alajärvi (Suomussalmi), Ala-Vuokki, Hakokylä, Hossa, Jumaliskylä, Juntusranta, Kaljuskylä, Kerälä, Kiannanniemi, Korpela, Korvua, Kuivajärvi, Myllylahti, Näljänkä, Näätälä, Pesiökylä, Pesiönlahti, Piispajärvi, Pisto, Pitämä, Pyhäkylä, Raate, Ruhtinansalmi, Siikaranta, Suomussalmi (Ämmänsaari), Suomussalmi, Vaaranniva, Vuokki, Yli-Vuokki,Sakara.
Pruunselg-põõsalind

Levila

Pruunselg-põõsalind elutseb Euroopas, Kaukaasias ning Lääne-Aasias. Ta talvitub troopilises Aafrikas, Araabia poolsaarel ja Pakistanis. Eestis on pruunselg-põõsalind üldlevinud rohkearvuline haudelind, tema arvukust hinnatakse 0,6–1,0 miljonile pesitsevale paarile .

Välimus

Pruunselg-põõsalind meenutab väliselt samasse perekonda kuuluivat väike-põõsalindu, kuid on pikema sabaga, heledama vikerkesta, heledamate jalgade ja ruskete ääristega küünra-hoosulgedega. Keha pikkus on kuni 15 cm, tiiva pikkus 7,1...7,6 cm.

Elupaik

Pruunselg-põõsalind elutseb kultuurmaastikel, metsaservades, põlluäärtes ja põõsastikes.

Pesitsemine

Pruunselg-põõsalind saabub Eestisse mais ja lahkub septembris. Pesa ehitab maapinnale rohttaimestiku varju. Kurnas on 3–7 muna. Hauvad mõlemad vanalinnud, haudumine kestab 11–13 päeva. Pojad väljuvad pesast umbes kahe nädala vanuselt.

Toitumine

Pruunselg-põõsalind toitub putukatest nagu teisedki põõsalinnud. Sööb ka meelsasti mitmesuguseid marju ja pehmeid puuvilju.
Mehetapja/Süütu/Vari

Tunnustused

2017 - PÖFFi parim operaatoritöö ja parim muusika
2018 - Eesti Kultuurkapitali Audiovisuaalse kunsti sihtkapitali preemia aasta režissööri preemia – Sulev Keedus, aasta filminäitleja - Rea Lest ja Jörgen Liik .
2018 - EFTA parima filmistsenaristi auhind.
Suure-Kõpu mõis

Ajalugu

Varasemad teated Kõpu mõisast pärinevad 1487. aastast. 1800. aastal eraldati mõisa põhjapoolsed maad iseseisvaks Väike-Kõpu mõisaks, vana mõisat hakati kutsuma Suure-Kõpuks.
1823. aastast kuni maareformini kuulus von Strykide suguvõsale. 1919. aastal kuulus mõis Alfred von Stryki pärijatele.
Mõisale kuulus 10861,12 ha müümata mõisamaad, 1021,9 ha müüdud mõisamaad, 6938,51 ha müüdud talumaad, Supsi metskond, Solu veski, Metsküla, Taki ja Tipo küla, 21 müüdud mõisamaaühikut, 92 talu.
Mõisas tegutseb alates 1921. aastast kool. Suure-Kõpu kool osales Euroopa Majanduspiirkonna mõisakoolide programmis, mille käigus hoone renoveeriti ja avati interjööridest leitud väärtuslikud seinamaalingud.
Mõisas korraldatakse konverentse (näiteks "Turism looduskaitsealadel").

Arhitektuur

Suure-Kõpu mõisa peahoone sarnaneb väga Kuremaa mõisa peahoonega ja tänapäevaks hävinud Vesneri mõisaga.
Praeguse mõisahoone ehitus Emil Julius Straussi projekti järgi algas 1830ndate teisel poolel ning hoone valmis pärast pikemat pausi alles 1847. aastal. Juurdeehitusi tehti veel ka 19. sajandi lõpus – näiteks ehitati algselt ühekorruselised galeriid kahekorruselisteks ja lisati rõdud.
Abihooneid ei ole seotud härrastemajaga kokku samasse ansamblisse, vaid need on paigutatud mõisa kaguküljele. Enamus abihoonetest on 19. sajandist, valitsejamaja aga veel 18. sajandi lõpust.
Suure-Kõpu mõis on hilisklassitsistlik kahekorruseline mõisahoone madala kelpkatusega. Sokliosa on klombitud maakividest. Eksterjööri hallikas-sinine värvilahendus valgete detailidega vastab algsele viimistlusplaanile.
Fassaadilahendus on sümmeetriline: jaguneb massiivseks keskrisaliidiks ja äärtes eenduvateks ja kitsamateks külgrisaliitideks. Kesk-ja külgrisaliite katavad lamedad kolmnurkfrontoonid, keskfrontooni ümbritseb hammaskarniis. Viiluväljal on segmentaken kiirte kujulise raamistusega. Fassaadi keskrisaliiti kaunistavad läbi kahe korruse neli joonia pilastrit, paraadukse ees on neli lihtsat neljatahulist piilarit, mis kannavad terrassi katust. Peaportaali ees on paraadtrepp.
Risaliite ühendavad omavahel galeriid, mis on praeguseks kahekorruseliseks muudetud. Esimese korruse nurgalahendused on kaunistatud nurgaketiga. Fassaadi risaliitidevahelisel pinnal on teisel korrusel mõlemal pool sepisvõrega rõdud, mida toestavad voluutkonsoolid.
Kõikide risaliitide teise korruse akende all on liigendatud pinnad kuni korrustevahelise vööni, mille tahvlisel ehismotiivina kasutatud sõõrjat kujundit. Aknad on kõik kas kuue- või kolmeruudulised ja paiknevad rütmiliselt.
Hoone tagafassaad kordab suuremalt jaolt esifassaadi lahendust: on samuti hammaslõikega kaunistatud keskrisaliit ja külgmised risaliidid, mis eenduvad peafassaadiga võrreldes mõnevõrra vähem. Tagafassaadil on samadel kohtadel rõdud. Külgi kaunistavad tagasihoidlikumas vormis kaheks jaotatud pilastrid ja petikorvandid.

Mõisa kalmistu

Kalmistu jääb mõisa südamest linnulennult 1,2 km kaugusele lõunasse.
Aumärk

Eesti välja antavad aumärgid

Eestis annab president välja teenetemärke.
Eesti Politsei annab välja teeneteriste.
Jakob Liivi park

Jakob Liivi park on park Lääne-Viru maakonnas Väike-Maarjas. 
Pargis on mitmeid F. J. Wiedemanni keeleauhinna laureaatide istutatud tammesid. Tammed istutati sinna 1993-1996.
Mooste valla vapp

Mooste valla vapp on Põlva maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Mooste valla vapp.
Vapp kinnitati 16. veebruaril 1998.

Vapi kirjeldus

Rohelisel kilbil hõbedane sarikas, milles kolm viie õielehega sinist hõbedase südamikuga linaõit 1 + 2.
Kolm linaõit sümboliseerivad valla kolme suuremat asulat - Mooste, Kauksi, Rasina. Linaõis viitab Moostele kui ühele linakasvatuse keskusele.
Veok

Veok on sõiduk eelkõige lasti (sh nt kütuse, metsamaterjali jms) transportimiseks ehk vedamiseks.
Veok võib olla iseseisvalt sõitev veomasinaga sõiduk või järelveetav veovahend (järelveok).
Vasikakuiv

Vasikakuiv on saar Peipsi järve lääneosas, Lämmijärve piiril.
Vasikakuiv asub Piirissaarest läänes, Uhti nina juures, Saksa lahe kirdeküljel.
Xavier Montsalvatge

Xavier Montsalvatge i Bassols (11. märts 1912 – 7. mai 2002) oli Hispaania helilooja, muusikakriitik ja õppejõud. Ta oli üks mõjukamaid isikuid 20. sajandi Kataloonia muusikaelus.
Tema heliloomingu stiil muutus tema elu jooksul korduvalt. 1940ndatel oli ta mõjutatud Richard Wagneri muusikast ja kasutas oma loomingus kaksteisthelitehnikat, mida leiab sellel perioodil palju ka teiste kataloonia heliloojate muusikast. 1950ndatel alanud tihe suhtlemine prantsuse heliloojate Olivier Messiaeni ja Georges Auriciga viis oluliste muutusteni tema loomingus. Ta hakkas kirjutama vabapolüfoonilist muusikat. Montsalvatge elu lõpupoolel kirjutatud teosed on mõjutatud avangardismist. Montsalvatge rikkalikus loomingus leiab nii oopereid, orkestriteoseid kui ka kammermuusikat.
Leedi Alexandra Etherington

Leedi Alexandra Clare Etherington (sündinud 20. juunil 1959) on Fife'i hertsogi ainus tütar.
Leedi Alexandra Carnegie abiellus 11. mail 2001 Mark Fleming Etheringtoniga ning kannab nüüd tiitlit leedi Alexandra Etherington. Neil on tütar Amelia Mary Carnegie Etherington (sündinud 2001).
Ta on 2011. aasta seisuga Briti troonipärilusjärjestuses 66. kohal. Ta on üks Wessexi printsess Louise'i ristiemadest.
Ulan-Ude

Ajalugu

Ulan-Ude asutasid kohta, kus Üde Selengesse suubub, 1666. aasta kevadel kasakad burjaatidelt ja evenkidelt maksukogumiskeskusena. Samuti oli eesmärgiks kaitsta kaubakaravane, mis läksid Hiinasse või Nertšinskisse, rändhõimude eest. Sel ajal oli selles kohas juba tee ja rändhõimude laagripaik. Esialgu sai asula nimeks Udinsk.
Pärastpoole kaotas asula pikkamööda oma sõjalise tähtsuse. Esile tõusid funktsioonid kaubandus-, transpordi- ja halduskeskusena. Udinskist sai tähtis karavanide moodustamise ja kaubavarude hoidmise keskus. Halduslikult allutati ta Irkutski vojevoodile.
1696 valmis Udinski esimene, Spasski puukirik, mis ei ole aga säilinud. 1786 hakati selle asemele ehitama Spasski kivikirikut, mis oli mõeldud linna esimese kivihooneks. Kirik valmis 1800 ega saanud esimeseks kivihooneks (juba 1795 valmis ühe kaupmehe kivist eramaja). Spasski kirik lammutati 1930. aastatel.
Samal 1696. aastal toimus Udinskis esimene mäss, kus streletsid mässasid vojevoodi vastu ja tahtsid paremat vojevoodi.
1730. aastatel pandi Udinski uueks nimeks Verhneudinski.
1733 rajati Verhneudinski korrapärane postiühendus Selenginski ja Nertšinskiga.
Linnaõiguste saamiseni 1775 kandis asula nime Verhneudinski, seejärel 1934. aastani Verhneudinsk. 1775 moodustati Udinski provints, mille keskuseks sai Verhneudinsk.
Alates 1786 korraldati Verhneudinskis 2 korda aastas laat.
1793 asutati Verhneudinskis Taga-Baikalimaa ja kogu Kaug-Ida esimene algkool.
1899. aastal jõudis linna Siberi raudtee.

Rahvastik

2002. aasta rahvaloenduse andmetel oli Ulan-Ude elanikest venelasi 73,1%, burjaate 21,4%, ukrainlasi 2,6%, tatarlasi 0,8% ja teistest rahvustest inimesi 2,1%.

Majandus

Ulan-Udes asub sõjaväe lennukitehas, kus toodetakse sõjalennukeid SU-25UB, Su-29 ja helikoptereid MI-171. 2010. aastal toodeti neid 18,5 miljardi rubla eest.

Sõpruslinnad

Ulan-Udel on 4 sõpruslinna Hiinas, 3 Mongoolias, 2 Jaapanis ning 1 Lõuna-Koreas, Saksamaal ja Ukrainas.
Urmo Kübar

Urmo Kübar (sündinud 4. märtsil 1978 Rakveres) on eesti ajakirjanik ja kodanikuühiskonna edendaja.
Ta on lõpetanud Tartu Ülikooli ajakirjanduse eriala 2002. aastal (cum laude).
Urmo Kübar on töötanud Eesti Päevalehe reporterina 1998–2001, kodanikuühiskonna häälekandja Foorum toimetajana 1999–2000, reklaamifirmas Zoom reklaamikirjutajana 2001–2002, erakonna Res Publica organisatsioonisekretärina 2002–2005, Eesti Mittetulundusühingute ja Sihtasutuste Liidu (EMSL) liikmeprogrammi juhina 2005–2006 ning 2006–2013 EMSLi juhatajana. EMSLi juhatajana oli ta üks hea valimistava ja Rahvakogu eestvedajatest, samuti oli ta seotud aktsiooni "Teeme ära!" ja Arvamusfestivali korraldamisega. 
2014–2015 töötas ta Smithsonian Institutioni arendusosakonnas USAs Washingtonis. 
Ta oli erakonna Res Publica ja selle liitumisel Isamaaliiduga tekkinud erakonna Isamaa ja Res Publica Liit liige perioodil 20. märts 2002 kuni 30. mai 2007.
Urmo Kübar on kirjutanud käsiraamatu "Hea huvikaitse. Kuidas kaasata liitlasi ja mõjutada otsuseid?" (2011) ning koos Hille Hinsbergiga "Kaasamine avalikus sektoris ja vabakonnas" (2014).
Kübar sai 2016. aasta oktoobris Vabariigi Presidendi ametisse astuvalt Kersti Kaljulaidilt ettepaneku asuda presidendi meeskonda vabakonna nõuniku ametikohale ja avaldas valmisolekut nimetatud ametikohale asuda.

Tunnustus

2013. aastal pälvis Urmo Kübar Euroopa Kodaniku auhinna euroopalike väärtuste levitamise ja kinnistamise eest. Auhinda annab välja Euroopa Parlament.
2014. aastal sai ta Valgetähe V klassi teenetemärgi.
Pööravere vald

Pööravere vald (saksa keeles Pörafer) oli vald Pärnumaal Pärnu-Jaagupi kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1893 ja siis liideti see vald Enge vallaga.
Sanaseppä

Sanaseppä ('sõnasepp') oli Ingeri Seltsi ajaleht. 
Ajaleht ilmus Narva-Jõesuus aastatel 1927–1938 sagedusega kord kuus.
Ajalehe peatoimetaja oli Leander Reijo. Ajalehte on toimetanud ka A. Harakka.
Selle tagasihoidliku väljaande sisus domineerisid vaimulikud kirjutised, millele lisandusid kohalikud teated ja võrdlemisi rohkesti bolševismivastast propagandat.
Lõuna-hõbekajakas

Lõuna-hõbekajakas (Larus michahellis) on kajaklaste sugukonda kuuluv linnuliik.
Teda võib näha ka Eestis.
Orvieto

Ajalugu

Orvieto oli etruskide üks kindlustatud keskusi. Belvedere tempel on üks väheseid enam-vähem säilinud etruskide ehitisi kogu Itaalias, ehkki ka see on varemeis. Säilinud on etruskide linnamüüri jäänuseid ja surnuaed sadakonna hauaga.
Rooma riik liidendas Orvieto 3. sajandil eKr. Pärast Rooma riigi langemist valdasid linna goodid ja langobardid. 10. sajandil asutati Orvieto linnriik, ehkki selle konsulid pidid andma truudusvande piiskopile. Linnal olid paavstiga lähedased suhted. Alates 1201 valitses linna podestaa. 1337 lubas paavst Gregorius XI linna asutada ülikooli. Tänapäeval on see osa Perugia ülikoolist.
Ajapikku langes linn järjest enam paavsti mõju alla. Podestaadeks said harilikult piiskopid ja millal linn Paavstiriigi alla kuuluma hakkas, polegi täpselt teada. Paavsti omandusse jäi linn kuni 1860. aastani.
Paavst Bonifatius VIII oli pärist Orvietost. Ta lasi linna iga värava juurde panna iseenese skulptuuri, millega teenis kriitikat oma paljudelt vaenlastelt. Skulptuurid annetas ta ise.
1527, kui Karl V väed Roomat rüüstasid, põgenes paavst Clemens VII Orvietosse. Kartes, et keisri väed tulevad talle järele, hakkavad linna piirama ja linna veevarud võivad lõppeda, laskis ta kaevata suurejoonelise kaevu. Selle rajas arhitekt Antonio da Sangallo noorem. Kaevu põhja läks kaks spiraalset kaldteed, kumbki mõeldud ühes suunas liikumiseks, et veekottidega koormatud muulad võiksid üksteist segamata nii alla kui ka üles liikuda.

Toomkirik

Orvieto toomkirik (Duomo) on suurim Itaalia romaani-gooti katedraal. Ehitust alustati 1290. aastal ja valmimiseni kulus väidetavalt 300 aastat. Kiriku püstitamise ajendiks sai nn Bolsena ime, kus ühe Bolsena kiriku pühitsetud armulaualeivast olevat verd immitsenud. Bolsena imet kujutavad ka kiriku Capella del Corporale kabelis asuvad Ugoline di Prete Ilario freskod.
Kiriku arhitektiks on nimetatud Arnolfo di Cambiot, aga tänapäeval usutakse, et ehitustöid juhtis munk Bevignate Perugiast. Kiriku välisilmet kujundab valgete (travertiinist) ja roheliste (basaldist) kihtide vaheldumine. Kiriku fassaadi kaunistavad Lorenzo maitani 14. sajandist pärit skulptuurid. Kiriku sees on Fra Angelico freskod ja Luca Signorelli teos "Viimne kohtupäev" 1449–1451.
Malend

Malend ehk malenupp on males kasutatav mängunupp.
Mõlemal mängijal on partii alguses ühepalju erinevat värvi malendeid. Mõlemal mängijal on 1 kuningas, 1 lipp, 2 oda, 2 ratsut, 2 vankrit ja 8 etturit. Kummagi maletaja kõik malendid on ühte värvi. Ühe maletaja malendid on heledamad ja teise omad tumedamad ning tinglikult nimetatakse neid pooli valgeteks ja mustadeks.
Kõiki teisi malendeid peale etturite ja kuningate nimetatakse viguriteks. Lippe ja vankreid nimetatakse rasketeks viguriteks ning odasid ja ratsusid kergeteks viguriteks.

Disain

Tänapäeval kasutatakse võistlustel enamasti Stauntonmalendeid. Pärast 1950. aastal Dubrovnikis peetud 9. maleolümpiat said tuntuks nn Dubrovniki malendid, mida nii mõnedki tippmängijad on pidanud disainilt paremaks. Dubrovniki malendid olid populaarsed Ida-Euroopas. Enamik NSV Liidus toodetud malendeid olid sarnases stiilis ning neid kasutatakse väiksematel võistlustel tänini ka Eestis.
Malendid on enamasti valmistatud puidust, kuid kasutatakse ka kehvema kvaliteediga plastmassnuppe. Kui nupumaterjal on kerge võidakse nupu sisse panna metallist lisaraskused. Enamasti kleebitakse nuppude põhja alla riidest (näiteks sametist) või nahast (kunstnahast) pehmendused. Eksklusiivsemate malendite materjalina võidakse kasutada eebenipuud, elevandiluud, väärismetalle, klaasi jm.
Morrissey

Varajane elu

Morrissey on öelnud, et kuna tööstuslinn Manchester elukeskkonnana polnud talle kunagi meelt mööda, möödus tema noorus valdavalt oma magamistoa nelja seina vahel lugedes (eriliseks lemmikuks Oscar Wilde), vanu filme vaadates (eriti huvitas teda näiteks noorelt hukkunud James Deani elusaatus) ning popmuusikat kuulates (Morrissey asutas New York Dollsi fänniklubi ja oli lühiajaliselt selle president). Töötamine ei pakkunud talle kunagi erilist huvi ning ka pärast kooli lõpetamist veetis ta vanemate loal oma aega põhiliselt kirjutades, andis välja paar brošüürilaadset biograafiaraamatut ja avaldas muusikaajakirjades teravaid arvustusi. 1970. aastate lõpul osales ta lühiajaliselt vokalistina ka kahes kohalikus punkbändis – The Nosebleeds ja Slaughter & The Dogs.

The Smiths

Morrissey oli üle linna teataval määral tuntust kogunud ja noor kitarrist Johnny Marr uskus 1982. aasta kevadel, et just temast võiks saada laulja ja sõnadekirjutaja 18-aastase noormehe uues, veel nimeta ansamblis. Saanud tuttavalt aadressi, andis Marr Morrissey ukse taga kella ning läbis testi, milles tal paluti valida oma maitse järgi üks singel Morrissey plaadikollektsioonist. Juba paari päeva pärast olid valmis kirjutatud esimesed lood ja demod kassetile salvestatud.
Nagu Morrissey on hiljem öelnud, oli neil algusest peale kindel plaan muusikamaailmas läbi lüüa. Vähem kui aasta pärast esines The Smiths juba legendaarses BBC edetabelisaates "Top of the Pops" oma kolmanda singliga "William, It Was Really Nothing". Edasi läks bändi edutee vaid ülesmäge, saades tagasilööke vaid üksikutest suurematest skandaalidest, mida põhjustas laulude julge teemavalik. Britid polnud harjunud kuulma popmuusikas lugusid lastepilastajatest, prostituutidest ega lihatööstusest, Morrissey aga uskus, et see žanr peaks kasutama ära oma laialdast mõjuvõimu ning viima kuulajateni sügavama sõnumi.

Soolokarjäär

Kui The Smiths 1987. aastal, veel enne nende viimase plaadi "Strangeways, Here We Come" väljatulekut laiali läks, oli Morrissey lühikest aega löödud ning kavatses muusikamaailmast välja astuda. Smithsi senine helitehnik Stephen Street saatis talle aga kasseti enda kirjutatud demodega, millele Morrissey võiks juba sooloartistina viisi ja sõnad kirjutada. Sealt sai alguse tänaseks üle kahekümne aasta väldanud soolokarjäär, mille jooksul Morrissey on erinevate kaasautoritega tänaseks välja andnud üheksa sooloalbumit. Aja jooksul on ta säilitanud nii üldsuse tunnustuse kui ka oma lojaalse fännibaasi – viimasel kolmel kümnendil on tal olnud Inglismaal igal aastal mõni esikohaplaat ning tema kontserte müüakse endiselt välja esimeste tundide jooksul. Oma vastuoluliste kommentaaride tõttu on Morrissey tänaseni pidevalt ka Briti meedia huviorbiidis.

Sidemed Eestiga

Morrissey mainib 2004. aasta plaadil "You Are The Quarry" ilmunud laulus "America Is Not The World" ka Eestit. Albumi "Years Of Refusal" toetava turnee raames esines artist Tallinnas Rock Cafes väljamüüdud saali täie publiku ees.
Georgsmarienhütte

Ajalugu

1856. aastal asutati ettevõte "Georgs-Marien-Bergwerks- und Hüttenverein", et püstitada raua- ja terasetehas Malbergeni vallas. See nimetati kuningas Georg V, kes toetas tööstuslikku arengut, ja tema naise Marie järgi. Töötajate elurajoonid kasvasid ja arenesid Georgsmarienhütte vallaks. Malbergenist sai 1937. aastal Georgsmarienhütte osa. 1970. aastal ühendati Georgsmarienhütte linnaga vallad Oesede, Kloster Oesede, Harderberg, Holsten-Mündrup, Holzhauseni lõunaosa ja "tööstusküla" Georgsmarienhütte.
Raua- ja terasetehas oli üks kõige olulisemaid tööandjaid Osnabrückist lõunas, andes tööd mitmele tuhandele inimesele. 1923. aastast kuulus see ettevõttesse Klöckner Werke AG, mis kannatas rängalt 1990. aastate terasekriisis. 1993. aastal omandas Klöckneri juht Jürgen Großmann terasetööstuse sümboolse summa eest ja muutis selle tõhusaks ettevõtteks, mis on üks juhtivaid kõrgekvaliteedilise terase tootjaid Euroopas.

Kloster Oesede

Kõige olulisem ajalooline hoone on endise Kloster Oesede kirik 12. sajandist. Benediktlaste klooster asutati krahv Ludolf von Oesede (suri 1184) ja tema naise Thedela poolt, mille jaoks nad annetasid oma lossikompleksi sajandi esimeses pooles. Klooster andis oma nime ka endisele Sutorpe asulale. Kloster Oesede on nüüd Georgsmarienhütte osa. Klooster oli esimene Osnabrücki kreisis. Kloostri esimene prior oli Ludolfi vanim tütar Goda. 15. jaanuaril 1170 algas tavapärane elu. Klooster muutus sajandite jooksul rikkaks annetuste ja nunnade tööga. See eksisteeris 1803. aastani, mil see sekulariseeriti Reichsdeputationshauptschluss poolt. Kloostri keskaegsed hooned lammutati ajavahemikus 1790 kuni 1803. Vaid Alte Abtei (Vana klooster) on alles. Uus kahekorruseline hoone püstitati Alexander Ludwig von Corvey (1670–1728) poolt 1723. aastal. See on veel alles ja seda kasutatakse osaliselt koguduse ja kooli eesmärkidel. Endine kloostri kirik, kuhu on maetud annetaja krahv Ludolf ja tema naine, on nüüd katoliiklik Püha Johannese kihelkonnakirik. Märkimisväärne detail kirikus on hagioskoop, mis võimaldas leeprahaigetel jälgida teenistust väljast. Veel üks hagioskoop oli naabruses Bad Iburgis St. Clemensi kloostrikirikus.

Haridus

Kõik Saksa üldhariduskoolide tüübid on linnas esindatud. Lisaks rahvakeskkoolile pakuvad kaks internaatkooli täiskasvanuharidust erikursustel, mis kestavad tavaliselt mõne päeva.

Muuseumid

Museum Villa Stahmer on kohaliku ajaloo muuseum. Hoone püstitati 1900. aastal vabrikuomaniku Robert Stahmeri poolt. Ta ela seal koos oma perega 1907. aastani. See oli eluase Teise maailmasõja lõpuni, siis kasutasid seda Briti väed. 1947. aastast kasutati seda tööhõivebüroona. 1980. aastal avati muuseum.
Usaldusväärse platvormi moodul

Usaldusväärse platvormi moodul (inglise Trusted Platform Module ehk TPM) on füüsiline seade, mis pakub erinevaid turvafunktsioone, sealhulgas krüptimisvõtmete loomist ja talletamist ning riistvara ja tarkvara muudatuste kontrolli.
TPM-moodul on tavaliselt eraldiseisev mikrokontroller personaalarvutis, mis suhtleb ülejäänud süsteemiga kindla protokolli kaudu.
TPM-i omadusi kirjeldab Trusted Computing Groupi spetsifikatsioon. TPM-i spetsifikatsiooni versioon 2.0 lisab uusi krüptoalgoritme ning uusi võimalusi rakendustel TPM-i kasutada.