Rootsi Pommeri

Geograafia

Rootsi Pommeri suurimad linnad olid Stralsund, Greifswald ja aastani 1720 Stettin (tänapäeval Szczecin). Rootsi Pommeri aladel asunud Rügen on tänapäeva Saksamaa suurim saar.

Põhiseadus ja valitsemine

Pommeri aadelkond oli kindlalt välja kujunenud ja sel olid laialdased privileegid; seda vastupidiselt spektri teisele otsale, kus asus arvukas pärisorjade klass. Isegi veel 18. sajandi lõpus moodustasid maaelanikest kaks kolmandiku just pärisorjad. Aadlike omanduses olevad maavaldused olid jaotatud piirkondadeks ning kuninglikud valdused, mis katsid umbes veerandi riigist, olid jaotatud amt'ideks.
Neljandiku Rootsi Pommeris asunud "rüütlite" maavalduste (Rittergut) omanikud olid Rootsi aadlid. Hertsogi maavalduseid (Domäne), mis algselt jaotati Rootsi aadlike (kaks kolmandikku) ja ametnike vahel, hakkas aastal 1654 valitsema Rootsi endine kuninganna Kristiina. Rootsi aadlikud ja pommerlastest aadlikud abiellusid omavahel ja muutusid 18. sajandi jooksul etniliselt eristamatuteks.
Pommeri positsioon Rootsi kuningriigis sõltus Pommeri aadelkonna ja Rootsi riiginõukogu vahel avatud läbirääkimistest. Läbirääkimised ei olnud eriti tulemuslikud kuni 17. juunini 1663, mil esitleti valitsusreformi. Alles 1664. aastal tervitas Pommeri aadelkond Rootsi monarhi oma uue valitsejana.
Pommeri kuninglik valitsus (die königliche Landesregierung) koosnes kindralkubernerist (kes oli alati ka Rootsi riiginõunik) juhatajana, viiest kuningliku valitsuse nõunikust (kelle hulka kuulusid apellatsioonikohtu president, kantsler ja Stettini lossi kapten) ning kuninglike "amtide" inspektorist. Kui asjaolud seda nõudsid, võis seisuste esindajaid, aadelkonda, pürjeleid ja kuni 1690. aastateni ka vaimulikkonda kohaliku parlamendi Landtag'i istungitele kokku kutsuda. Aadlikke esindas üks saadik piirkonna kohta ja neile omakorda andsid mandaadi vastavate piirkondade aadlike konvendid. Pürjelite esindaja oli üks saadik poliitiliste privileegidega linnast, eriti Stralsundist. Parlamendi tööd juhatas marssal (Erb-landmarschall). Seisuste istungil osalejatest kolmandiku moodustasid viis (algselt kümme) Landtag'i nõunikku, kelle määras pärast nende seisuste poolt ülesseadmist ametisse Pommeri kuninglik valitsus. Need nõunikud moodustasid "Maanõukogu", mis oli vahendaja suhetes Rootsi valitsusega ja vaatas ka põhikirja üle järele.
Seisused, kellel olid Pommeri hertsogite valitsemise all olnud suured volitused, ei olnud suutelised Rootsile märkimisväärset mõju avaldama, olgugi et 1663. aasta põhiseadus oli andnud neile Pommerit puudutavates asjades vetoõiguse. Ent nende petitsiooniõigusi ei olnud piiratud ja kuningas Fredrik I poolt neile 1720. aastal antud privileegide järgi oli neil ka selgesõnaline õigus osaleda seadusandlikus tegevuses ja maksustamise küsimustes.
Stralsundi, Stettini, Greifswaldi ja Anklami linnale oli tagatud sõltumatu jurisdiktsioon.

Õigussüsteem

Pommeri õigussüsteemis valitses järjekindla seadusandluse või isegi kõige põhilisemate seadusekogude puudumise tõttu suur segadus ning see koosnes selle asemel õiguslike põhimõtete ühendamatust kogust. Kui ei midagi muud, tõi Rootsi valitsemisaeg vähemalt kohtusüsteemi õigusnormid. Alates aastast 1655 sai esimese astme kohtutest kohtuasju Greifswaldis asunud apellatsioonikohtusse edasi kaevata (asus aastatel 1665–1680 Wolgastis). Greifswaldis määrati karistusi 1672. aastast pärineva David Meviuse juhtimisel valminud apellatsiooniseaduse järgi. Katoliku kiriku kanoonilist õigust puudutavad kohtuasjad suunati Greifswaldis asunud konsistooriumi. Apellatsioonikohtu kohtuasju sai edasi kaevata Saksamaa Rootsi dominioonide ülemkohtusse ehk Wismaris asunud 1653. aastal avatud kõrgemasse tribunali.

Teine Põhjasõda ja Skåne sõjad

Teise Põhjasõja ajal aastatel 1657–1659 rüüstasid riiki Poola, Austria ja Brandenburgi väed. Piirkond oli Skåne sõja ajal aastatel 1675–1679 okupeeritud Taani ja Brandenburgi poolt, kusjuures Taani nõudis endale Rügenit ja Brandenburg ülejäänud Pommerit. Ent mõlemad sõjakäigud olid võitjatele pooltele tulutud kui Rootsi Pommeri anti 1679. aasta Saint-Germain-en-Laye rahuga tagasi Rootsile; välja arvatud Gollnow ja Odra jõest ida poole jääv maariba, mida Brandenburg hoidis enda käes vahetuskaubana reparatsioonide eest seni, kuni need aastal 1693 tasuti.
Kuna Pommeri oli kõvasti kannatanud juba Kolmekümneaastase sõja (1618–1648) ajal ja piirkonnal oli järgnevatel aastatel keeruline taastuda, andis Rootsi valitsus 1669. ja 1689. aastal välja määrused (Freiheitspatente), millega vabastati maksudest igaüks, kes kas ehitas või taastas maja. Need määrused kehtisid, kuigi neid sageli muudeti, aastani 1824.

Seitsmeaastane sõda

Rootsi jõetu katse kaotatud territooriumid Seitsmeaastase sõja Pommeri sõjakäikudega (1757–1762, nn Pommeri sõda) tagasi saada ebaõnnestus. Rootsi vägedel oli raskusi oma tegevuste kooskõlastamisel prantslastest ja venelastest liitlastega ja sõda, mis algas Rootsi sissetungiga Preisimaa Pommerisse, viis peagi selleni, et preislased okupeerisid suurema osa Rootsi Pommerist ja ohustasid Stralsundi. Kui Venemaa aastal 1762 Preisimaaga rahu sõlmis, astus ka Rootsi sõjast välja, naastes enne sõda valitsenud olukorra (status quo ante bellum) juurde. Rootsi pettumust valmistanud sooritus sõjas kahjustas veelgi riigi rahvusvahelist prestiiži.

Ühendamine viimasel hetkel

26. juunil 1806 kuulutati kuningliku teadaandega Pommeri põhiseadus peatatuks ja tühistatuks. Eesõigus anti mitmele teisele varasemale Rootsi seadusele (1772. aasta valitsusreform, 1789. aastast pärinev ühendamise ja julgeolekuga seotud seadus ja 1734. aasta tsiviilkoodeks) ja neid pidi hakatama rakendama pärast 1808. aasta 1. septembrit. Selle kuninglikult sanktsioneeritud coup d'état põhjuseks oli fakt, et vaatamata kuninglikule keelule olid Pommeri seisused pöördunud kohtute poole, et apelleerida kuninglike statuutide, eriti 30. aprillist 1806 pärineva Pommeri armee loomise statuudi, vastu.
Uue käsuga püüdis Rootsi kuningas Gustav IV Adolf võtta kasutusele ministeeriumiteks jaotatud valitsust. Kasutusele võeti ka Rootsi kirikuseadus. Riiki jagati ka tollasele Rootsi haldusjaotusele vastavalt väiksemateks üksusteks (socken), mis omakorda moodustasid neli suuremat üksust (härad). Pommeri seisuste poole võis nüüd pöörduda vaid konkreetselt Pommeri ja Rügeniga seotud küsimustes. Landtag'i uus korraldus kujundati Rootsi riigipäeva eeskujul ja augustis 1806 toimus ka uut korda järgiv istung, mis kuulutas oma lojaalsust kuningale ja tervitas teda endi valitsejana. Selle revolutsiooni kiiluvees teostati ja planeeriti hulga sotsiaalseid reforme; neist kõige olulisem oli pärisorjuse kaotamine sama aasta 4. juulist pärineva kuningliku statuudiga.
Gustav IV Adolf alustas Rootsi Pommeris 1806. aastal ka uue tähtsa sadamalinna Gustavia ehitamist, kuid juba aastal 1807 okupeerisid Prantsusmaa väed ehituskoha.

Kaotus Napoleoni sõdade ajal

Rootsi liitumine Kolmanda koalitsiooniga, mille käigus pidas Rootsi maha oma ebaõnnestunud esimese Prantsuse-Rootsi sõja, viis selleni, et Prantsusmaa väed okupeerisid Rootsi Pommerit aastatel 1807–1810. Aastal 1812, mil Prantsusmaa väed taas Pommerisse marssisid, mobiliseeris Rootsi osana Kuuenda koalitsiooni sõjast Napoleoni vastu sõjaväe ja võitles koos Venemaa, Preisimaa ja Austria vägedega Napoleoni vastu 1813. aasta Leipzigi lahingus.
Rootsi ründas ka Taanit ja 1814. aasta 14. jaanuaril sõlmitud Kieli rahulepinguga loovutas Rootsi Pommeri Taanile, saades vastu Norra. Rootsi Pommeri saatus otsustati Viini kongressi käigus 1815. aasta 4. juunil Preisimaa ja Taani ning 7. juunil Preisimaa ja Rootsi vahel sõlmitud lepingutega. Selle manöövriga sai Preisimaa endale Rootsi Pommeri vahetuskaubana Taani osaks saanud Saksi-Lauenburgi vastu; kusjuures Preisimaa oli Saksi-Lauenburgi vahetanud eelnevalt vaid 14 aastat varem tehingus Hannoveri kuningriigiga viimasele taas loovutatud Ida-Friisimaa vastu. Taani sai Preisimaalt ka 2,6 miljonit taalrit. Sõjakahjude hüvitamiseks anti Rootsile 3,5 miljonit taalrit. Rootsi Pommeri liideti Preisimaaga kui Pommeri provintsi osaks olev Uus Lääne-Pommeri (Neuvorpommern).

Rahvastik

Aastal 1764 koosnes Rootsi Pommeri elanikkond 82 827 alamast: 58 682 maal ja 24 145 linnas, kusjuures 40% maaelanikkonnast olid pärisorjad (leibeigen). Aastal 1766 elas piirkonnas 89 000 elanikku ning 1802. aastal juba 113 000, kusjuures elanikest veerand elas Rügeni saarel. Aastaks 1805 oli elanike arv tõusnud 118 112 peale (79 087 maal ja 39 025 linnas; maal elanutest olid 46 190 pärisorjad).