Baieri kuningriik

Põhiseadus

26. mail 1818 kuulutati välja Baieri kuningriigi põhiseadus. Maapäev oli kahekojaline, ülemkoda (Herrenhaus) koosnes aristokraatiast ja aadlist, sealhulgas kõrgklassi pärilikud maaomanikud, valitsusametnikud ja krooni kandidaadid. Teine koda, alamkoda (Abgeordnetenhaus), sisaldas väikemaaomanike, linnade ja talupoegade esindajaid. Protestantide õigused olid põhiseaduses kaitstud artiklitega, mis toetasid kõigi religioonide võrdsust, vaatamata katoliku usu pooldajate vastuseisule. Algne põhiseadus osutus monarhiale peaaegu hävitavaks, koos vastuoludega nagu armee truudusevanne uuele põhiseadusele. Monarhia küsis nõu Preisi kuningriigilt ja Austria keisririigilt, need kaks keeldusid Baieri nimel tegutsemast, kuid läbikukkumised vähenesid ja riik stabiliseerus Ludwig I troonilesaamisega pärast Maximiliani surma aastal 1825.

Ludwig I, Maximilian II ja revolutsioonid

Aastal 1825 sai Ludwig I Baieri troonile. Ludwigi ajal õitsesid Baieris kunstid ning Ludwig isiklikult korraldas ja toetas rahaliselt paljude neoklassikaliste ehitiste ja arhitektuuri loomist kogu Baieris. Ludwig suurendas oma valitsemise ajal ka Baieri tempot industrialiseerimise suunas. Ludwigi ajal toetas Baieri välisasjades kreeklasi Kreeka iseseisvussõjas oma teise poja, Ottoga, kes valiti aastal 1832 Kreeka kuningaks. Ludwigi toetatud algsed reformid olid nii liberaalsed kui ka reformimeelsed. Siiski pöördus Ludwig pärast 1830. aasta revolutsioone konservatiivsesse reaktsiooni. Hambachi festival aastal 1832 näitas rahva rahulolematust kõrgete maksude ja tsensuuriga. Baieri ühines aastal 1834 Tolliliiduga. Aastal 1835 ehitati Baierisse, Fürthi ja Nürnbergi linnade vahele esimene Saksa raudtee.
Aastal 1837 tuli Baieri parlamendis võimule katoliiklaste toetatud vaimulik liikumine ultramontanistid ja alustas reformikampaaniat põhiseaduse osas, mis eemaldas varem protestantidele antud kodanikuõigused, samuti jõustas tsensuuri ja keelas sisepoliitika vaba arutelu. See režiim oli lühiealine ultramontanistide nõete tõttu naturaliseerida Ludwig I iiri armuke, mis pahandas Ludwigit ja ultramontanistid visati välja.
Pärast 1848. aasta revolutsiooni ja Ludwigi madalat populaarsust loobus Ludwig I troonist, et ennetada võimalikku riigipööret, ja võimaldas oma pojal Maximilian II saada Baieri kuningaks. Maximilian II vastas rahva nõudmistele ühendatud Saksa riigist, kui ta võttis osa Frankfurdi Rahvuskogust, mis oli mõeldud sellise riigi loomiseks. Kuid kui Maximilian II lükkas Frankfurdi põhiseaduse aastal 1849 tagasi, suruti Joseph Martin Reichardi juhitud ülestõus Baieri Pfalzis Preisi vägede toetusel maha. Siiski seisis Maximilian II Baieri liitlase, Austria keisririigi kõrval, opositsioonis Austria vaenlase, Preisi kuningriigiga, mis pidi saama ühendatud Saksamaa keisrikrooni. Sellist vastuseisu panid pahaks paljud Baieri kodanikud, kes tahtsid ühendatud Saksamaad, kuid lõpuks kaldus Preisimaa nõustuma Saksa riigi krooni ja põhiseadusega, mida peeti liiga liberaalseks ja Preisimaa huvidele mittevastavaks.
Frankfurdi Rahvuskogu läbikukkumise tagajärjel jätkasid Preisimaa ja Austria vaidlust selle üle, milline monarhia peaks saama õiguse valitseda Saksamaad. Vaidlust Austria ja Hessen-Kasseli kuurvürsti vahel kasutati Austria ja selle liitlaste (sealhulgas Baieri) poolt Preisimaa isoleerimiseks Saksamaa poliitilistes küsimustes. See diplomaatiline solvang viis peaaegu sõjani, kui Austria, Baieri ja teised liitlased viisid aastal 1850 väed läbi Baieri Hessen-Kasseli suunas. Siiski rahustas Preisi armee Austria maha ja nõustus kaksikjuhtimisega. See sündmus sai tuntuks kui Olmützi kokkulepe, Preisimaa poolt vaadatuna ka "Olmützi alandus". See sündmus kinnistas Baieri kuningriigi liitu Austriaga Preisimaa vastu. Projekt ühendada Saksamaa keskmise suurusega riigid Baieri juhtimise alla Preisimaa ja Austria vastu (niinimetatud Trias) luhtus minister-president Ludwig von der Pfordteni erustumisel aastal 1859. Preisimaa püüetele korraldada ümber lõtv ja juhitamatu Saksa Liit olid vastu Baieri ja Austria, kusjuures Baieri võttis aastal 1863 Frankfurdis osa läbirääkimistest Austria ja teiste liitlastega ilma Preisimaa ja selle liitlasteta.

Ludwig II ja Saksa keisririik

Austria kaotusega Austria-Preisi sõjas ühinesid Põhja-Saksa riigid kiiresti Põhja-Saksa Liitu, mida juhtis Preisimaa kuningas. Baieri eelnevad tõrked Preisimaa suunal muutusid koos paljude Lõuna-Saksa riikidega pärast seda, kui Prantsuse keiser Napoleon III hakkas rääkima Prantsusmaa vajadusest "kompenseerida" kaotused aastast 1814 ja lisas Baieri Pfalzi territoriaalsete nõuete hulka. Ludwig II liitus aastal 1870 Preisimaaga Prantsusmaa vastu, kelles sakslased nägid ühendatud Saksamaa suurimat vaenlast. Samal ajal suurendas Baieri oma poliitilisi, õiguslikke ja kaubandussidemeid Põhja-Saksa Liiduga. Aastal 1870 puhkes Prantsusmaa ja Preisimaa vahel Prantsuse-Preisi sõda. Baieri armee saadeti Preisi kroonprintsi alluvuses Prantsuse armee vastu.
Seoses Prantsusmaa kaotuse ja alandusega Saksa ühendvägede vastu oli Ludwig II see, kes pakkus, et Preisi kuningas Wilhelm I tuleks kuulutada Saksa keisririigi ("Deutsches Reich") keisriks ("Kaiser"), mis toimus aastal 1871 sakslaste okupeeritud Versailles's. Saksa keisririigi territooriumideks kuulutati Põhja-Saksa Liidu riigid ja kõik Lõuna-Saksa riigid, väljaarvatud Austria. Keisririik annekteeris ka endise Prantsuse territooriumi Alsace-Lorraine'i, suures osas Ludwigi soovi tõttu viia Prantsuse piir Pfalzist eemale.
Baieri sisenemine Saksa keisririiki muutus juubeldamisest Prantsusmaa kaotuse üle nördimuseks varsti pärast seda uue Saksamaa kantsleri ja Preisi minister-presidendi Otto von Bismarcki juhitava Saksamaa suunal. Baieri delegatsioon krahv Otto von Bray-Steinburgi juhtimisel säilitas Baieri kuningriigi eelisseisundi Saksa keisririigis (Reservatrechte). Keisririigis oli Baieri kuningriik, nagu ka teistel saksa kuningriikidel, oma armee, mis võis minna Saksa käsutusse vaid sõja ajal.
Aastatel pärast Saksamaa ühendamist algatas Bismarck katoliku kiriku tagakiusamise niinimetatud Kulturkampf'is. Kuigi see tagakiusamine piirdus Preisimaaga ja ei ulatunud kunagi Baierini või mõne muu peamiselt katoliikliku Lõuna-Saksa riigini, põhjustas see märkimisväärset võõrandumist Baieri ja Preisimaa vahel. Osaliselt Baieri Patriootilise Partei ja Saksamaa Keskpartei koostöö tõttu Riigipäeval pidi Bismarck lõpuks pehmendama oma katoliiklastevastast poliitikat.
Pärast Baieri Saksamaaga ühinemist eemaldus Ludwig II üha enam Baieri poliitilisest elust ning kulutas suuri summasid oma isiklikele projektidele, nagu arvukate muinasjutuliste losside ja paleede ehitamine, millest kõige kuulsam on Wagneri-stiilis Neuschwansteini loss. Kuna Ludwig kasutas nende projektide rahastamiseks riigi raha asemel oma isiklikku rikkust, viisid ehitusprojektid ta sügavalt võlgadesse. Need võlad põhjustasid palju muret Baieri poliitilise eliidi hulgas, kes püüdis mõjutada Ludwigit loobuma oma ehitistest; Ludwig keeldus ning suhted valitsuse ministrite ja krooni vahel halvenesid.
Viimaks, aastal 1886, jõudis kriis haripunkti: Baieri ministrid tagandasid kuninga, organiseerides meditsiinilise komisjoni tema hulluks kuulutamiseks ja seeläbi võimetuks oma võimu teostama. Päev pärast Ludwigi kukutamist suri kuningas mõistatuslikult pärast komisjoni juhtiva psühhiaatriga piki Starnbergi järve kallast (siis Würmi järv) jalutuskäigule minekut. Ludwig ja psühhiaater leiti surnuna järves hulpivana. Lahkamine nimetas surma põhjusena enesetappu uppumise läbi, kuid mõned allikad väidavad, et Ludwigi kopsudest ei leitud vett. Kuigi need faktid seletavad kuiva uppumist, viitavad nad ka poliitilise mõrva vandenõuteooriale.

Regentlus ja institutsionaalne reform

Kroon läks Ludwigi vennale Otto I-le, kuid kuna Otto oli vaimuhaige, jäid trooni ülesanded tegelikult vendade onu, prints Luitpoldi kätesse, kes teenis regendina.
Prints-regent Luitpoldi regentluse ajal aastatel 1886–1912 jäid baierlaste ja preislaste vahelised suhted külmaks, baierlased mäletasid Bismarcki Kulturkampfi katoliiklusevastasust, samuti Preisimaa strateegilist domineerimist keisririigi üle. Baieri protestis Preisi domineerimise üle Saksamaal ja salvas preisi päritolu Saksa keisrit Wilhelm II aastal 1900, keelates keisri sünnipäeval mistahes muu lipu kui Baieri lipu heiskamise ühiskondlikel hoonetel, kuid seda muudeti hiljem kiiresti, võimaldades Saksa keisrilipu heiskamist kõrvuti Baieri lipuga.
Aastal 1868 asutatud katoliiklik-konservatiivne Patriootlik Partei muutus juhtivaks parteiks Baieri Maapäeval. Aastal 1887 sai selle nimeks Baieri Keskpartei. Aastal 1893 valiti parlamenti sotsiaaldemokraadid. Aastast 1903 sai ülikooliharidus võimalikuks ka naisüliõpilastele. Aastal 1906 viidi läbi valimisõiguse liberaliseerimine. Koos Keskpartei poliitiku Georg von Hertlingiga nimetas prints-regent valitsusjuhiks esmakordselt Maapäeva enamuse esindaja.
Luitpoldi regendiaastaid tähistas tohutu kunstiline ja kultuuriline aktiivsus Baieris, kus neid tunti kui Prinzregentenjahre ("prints-regendi aastad"). Aastal 1912 Luitpold suri ja tema poeg, prints-regent Ludwig võttis Baieri regentluse üle. Aasta hiljem regentlus lõppes, kui Ludwig kuulutas end Baieri kuningaks ja siit alates oli tuntud kui Ludwig III.
Prinzregentenzeit ("prints-regendi aeg"), nagu Luitpoldi regentlust sageli kutsuti, oli Luitpoldi poliitilise passiivsuse tõttu Baieri huvide järkjärguline viimine Saksa keisririigi huvide taha. Seoses endise valitseja kuningas Ludwig II õnnetu lõpuga näis see katkestus Baieri monarhias isegi tugevamana. Lõpuks tõi 1913. aasta konstitutsioonimuudatus ajaloolaste arvates kuningavalitsuse jätkumisse määratud katkestuse, eriti kui see muudatus anti Maapäeva kui Esindajatekoja poolt ja tähendas seega kaudselt esimest sammu konstitutsiooniliselt parlamentaarsele monarhiale üleminekul. Tänapäeval peetakse neid kahte arengut peamiseks põhjuseks Baieri kuningriigi silmatorkamatuks lõpuks ilma vastupanuta 1918. aasta Novembrirevolutsiooni ajal. Siiski teadis Luitpold oma 26-aastase regentluse jooksul, et ületab, tagasihoidlikkusest, võimekusest ja populaarsusest, oma alamate algse rahutustunde. Need prints-regendi aastad muundusid lõpuks – ennekõike tagasivaates – Baieri kuldajastuks, isegi kui see leinas "muinasjutukuningas" Ludwig II edasi, mis toimub folkloorsel-nostalgilisel viisil tänase päevani.

Esimene maailmasõda ja kuningriigi lõpp

Aastal 1914 puhkes liitude kokkupõrge seoses Austria-Ungari sissetungiga Serbiasse pärast Austria ertshertsogi Franz Ferdinandi tapmist Bosnia serblasest võitleja poolt. Saksamaa asus oma endise rivaali, nüüdse liitlase Austria-Ungari poolele, samas kui Prantsusmaa, Venemaa ja Ühendkuningriik kuulutasid Austria-Ungarile ja Saksamaale sõja. Alguses püüdles Baieris ja mujal üle Saksamaa ajateenijaid innukalt Saksa armeesse. Esimese maailmasõja puhkedes saatis kuningas Ludwig III Baieri solidaarsuse väljendamiseks Berliini ametliku saatkonna. Hiljem nõudis Ludwig Baierile isegi anneksioone (Alsace ja Antwerpen Belgias, et saada ligipääsu merele). Peidetud mõte oli säilitada Preisimaa ja Baieri vahelist võimu tasakaalu Saksa keisririigis pärast võitu. Aja jooksul, patiseisu ja verise sõjaga läänerindel, väsisid baierlased, nagu paljud sakslased, jätkuvast sõjast.
Aastal 1917, kui Saksamaa olukord oli Esimese maailmasõja tõttu järk-järgult halvenenud, sai Baieri peaminister Georg von Hertling Saksamaa kantsleriks ja Preisimaa peaministriks ning Otto von Dandl tehti uueks Baieri peaministriks. Süüdistatuna pimeda lojaalsuse näitamises Preisimaale, muutus Ludwig III sõja ajal üha ebapopulaarsemaks. Aastal 1918 püüdis kuningriik sõlmida liitlastega eraldirahu, kuid ebaõnnestus. Aastal 1918 levisid rahvarahutused üle Baieri ja Saksamaa; Baieri trots Preisi hegemoonia suhtes ja Baieri separatism olid võtmetegurid.
7. novembril 1918 põgenes Ludwig Müncheni paleest koos perekonnaga. Ta oli esimene Saksa keisririigi monarhidest, kes kukutati. Mõni päev hiljem loobus Saksamaa troonist Wilhelm II, ja Ludwig III andis koos teiste Saksa monarhidega varsti pärast troonist loobumist välja Anifi deklaratsiooni. Sellega jõudis Wittelsbachi dünastia lõpule ja endine Baieri kuningriik muutus Baieri Vabaks Riigiks, mis eksisteerib veel tänapäevalgi.
Ludwig III matusest aastal 1921 kardeti või loodeti sädet monarhia taastamisele. Vaatamata monarhia kaotamisele sängitati endine kuningas kuningliku perekonna, Baieri valitsuse, sõjaväelaste ja umbes 100 000 pealtvaataja ees, kuninglike matuste stiilis. Prints Rupprecht ei soovinud oma isa möödumist monarhia jõuga taaskehtestamiseks ära kasutada, eelistades teha seda seaduslikult. Müncheni peapiiskop, kardinal Michael von Faulhaber tegi oma matusekõnes selge pühendumuse monarhiale, kui Rupprecht ainult kuulutaks, et asub oma sünniõigusejärgsele kohale.

Geograafia, halduspiirkonnad ja rahvastik

Kui Napoleon I lõpetas Saksa-Rooma riigi ja Baierist sai aastal 1806 kuningriik, tema pindala mitmekordistus. Tirool (1805–1814) ja Salzburg (1810–1816) ühendati ajutiselt Baieriga, kuid lõpuks loovutati Austriale. Reini Pfalz ja Frangimaa omakorda annekteeriti aastal 1815 Baierisse.
Baieri kuningriik oli aastast 1837 jagatud 8 halduspiirkonnaks (Regierungsbezirk). Piirkondi ("kreise") kutsuti peamiste jõgede järgi seni, kuni kuningas Ludwig I Baieri halduspiirkonnad aastal 1837 reorganiseeris ja vanad nimed Ülem-Baieri, Alam-Baieri, Frangimaa, Švaabimaa, Oberpfalz ja Pfalz taastas. Ta muutis oma kuningliku tiitli Ludwig, Baieri kuningas, Frangimaa hertsog, Švaabimaa hertsog ja Reini pfaltskrahv. Tema järglased säilitasid need tiitlid. Ludwigi plaan ühendada ka Pfalzi idaosa Baieriga ei teostunud. Wittelsbachide endine valdus Pfalzi kuurvürstkond tükeldati aastal 1815, Reini idakallas Mannheimi ja Heidelbergiga anti Badenile, läänekallas lubati Baierile. Siin asutas Ludwig Ludwigshafeni kui Baieri rivaali Mannheimile.
Pärast kaotust Austria-Preisi sõjas (1866) pidi Baieri kuningriik loovutama mõned Alam-Frangimaa kreisid Preisimaale. Coburgi hertsogkond ei olnud kunagi Baieri kuningriigi osa, kuna see ühendati Baieriga alles aastal 1920. Ka Ostheim liideti Baieriga (1945) pärast monarhia lõppu.