Soome keskaeg

Soome keskaja piiritlus

Soome keskaja alguseks võib lugeda soome territooriumi vallutamist Rootsi kuningriigi poolt ja selle kaasamist euroopa kristlikku kultuuriruumi.
Keskajal oli Soome jaotatud Rootsi võimu all olevaks Lõuna-Soome ja Lääne-Soome nn Vanaks Soomeks ja Novgorodi Vabariigi ja hiljem Vene tsaaririigi koosseisu kuuluvaks Viiburi piirkonnaks. Vana-Soome halduskord ei olnud püsiv, vaid muutus vastavalt olukorrale. Rootsi kuningaperes kasutati Soomet, kuningapere liikmele hertsogkonnaks andmiseks. Alguses anti volitus Soome esialgse haldusvormi loomiseks kirikule. Varasemast olid olemas paganlikud kihelkonnad. Need saavadki esialgse haldusjaotuse aluseks.
13. sajandi keskel hakkas Rootsi katoliku kiriku juhitud administratsioon tasapisi ilmalike meeste kätte minema (Soome piiskopi (1230?–1245) Thomase järglase, piiskopi (1248–1258) Bero I ajal). Kirik andis maksud üle Rootsi kuningale ja Rootsi kroonile. Soome selle aja keskusteks on mereäärsed Turu, Viiburi, Hämeenlinna. Esialgu oli peamine kiriklik üksus Turu piiskopkond. Piiskopkond hõlmas kogu ala, mida Rootsis Soome all mõisteti, lisaks Ahvenamaa. 14. sajandil hakkasid selgelt kujunema maakonnad. Kunstlikku maakondade loomist veel ei olnud. Esimesed olulisemad (Edela-Soome alal): Päris-Soome, Satakunta, Ahvenamaa, Uusimaa ja Häme maakonnad.

Konfliktid Novgorodimaaga

Pärast Pähkinäsaari rahu jätkus rahulikku aega umbes 14 aastaks. Võitlused said alguse rahutustest Novgorodi vabariigi poolses Karjalas. Venelased rajasid rahu järel, piiri kindlustamiseks, 1329. aastal Valamo saarele kloostri. Siiski ei olnud Novgorod võimeline ise kogu rahuga sätestatud maa-ala haldama ja läänistas piiriäärseid alad. Rahvas polnud rahul, tekkisid rahutused ja kutsuti 1337 Käkisalmisse Viiburist abi. Abi saatmisega rikkus Rootsi rahu, kuid Turu piiskop Hemming oli huvitatud segadustest idapiiril. Ka Püha Brigitta, kes omas mõju kuningas Magnus Erikssoni üle, oli n-ö ristisõja poolt. Ristisõja vaimustus haaras kogu Skandinaaviat. 1348. aastal rünnatatigi Neeva suudme ala. Lisaks rootslastele ja soomlastele oli väes ka terve hulk Norra aadlikke ja sakslasi. Esialgu läks rootslastel enam-vähem hästi, siis saabus must surm. 1351 sõlmiti Tartus rahu vanadel tingimustel. Rootsis käsitleti seda lüüasaamisena. Sellega lõppes Põhjalas ka ristisõja vaimustus, igaveseks. Jätkati idapiiri kindlustamisega.

Lääne- ja Põhja-Soome

Lisaks Karjalale oli Rootsil Soomes probleeme ka Põhjalahe äärse piirkonnaga. 14. sajandil jooksul aga nn lapimaa sõitjad (läänesoomlased, kes olid huvitatud liikumisest põhjapoolsetele aladele) ehk birkalalased. Liitmaks põhjapoolseid alasid Rootsiga, lubas Rootsi kuningas birkalalastel osaliselt endale jätta laplastelt kogutud maksud.
Põhjapoolsetel aladel tekkis konflikt ka Turu piiskopi ja Uppsala peapiiskopi vahel, kes mõlemad soovisid seda oma huvisfääri saada. Lõpuks leppisid Uppsala ja Turu kokku, et idapoolne lõherikas Tornio jõgi jääb Uppsala võimu alla (võim kuni sinnani) ja Kemi jõgi jääb Turu alla (võim kuni sinnamaani); vahepeal veel mõtteline Novgorodi maa. Kiriku alade piir pannakse lõplikult paika 1374. aastal ja see jääb nii kuni 19. sajandini. On Rootsi ja Soome nn mentaalseks piiriks. Kokkuvõtteks nii kesk- kui varauusajal on Lapimaa jagamatu eikellegimaa.
Kuningas Magnus Eriksson (valitses 1319–1364) püüdis hoida Soomet kindlalt enda käes. Selleks hakkas kõrgaadlile survet avaldama, teostas ka mitu reformi. Näiteks selgitas ta välja, kes suudab oma maavaldusi majandada ja kes ei. Need, kes ei suutnud, jäid oma valdusest lihtsalt ilma. Magnus Eriksson andis need uusasukatele. Propageeris ka alemaade püsivasse kasutusse võtmist. Magnus Erisskon karmistas veelgi suhtumist kõrgaadlisse Venemaaga ebaõnnestunud sõja järel.

Soome saamine Rootsi riigi täieõiguslikuks osaks

Kui Magnus Eriksson andis Soome välja hertsogkonnana Benedikt Algotssonile, kes on küll aadlik, kuid kõrgaadlile vastuvõetamatu (ei kuningliku pere liige ega kõrgaadlik), toimus ülestõus. Opositsiooniline kõrgaadel tõstis nüüd üksteise järel kuningateks (kaasvalitsejateks) Magnus Erikssoni pojad: esmalt Eriku ja siis Håkani. Rootsi õnnetuseks ei olnud monarhia sel ajal mitte pärilik, vaid valitav monarhia. Kuigi Håkan Magnusson oli võimul vaid 1362–1364, etendas ta olulist osa, sest andis võimu Soomes üle Nils Turesson Bilkele. Tasuks selle eest toetas too kuningavalimistel Håkanit. Håkan andis Soomele ka ühe olulise kirja: seoses truuduse ja armastusega, mida tema eelkäijad alati Soomest said, annab ta Soomele õiguse osaleda kuningavalimistel: sestsaadik said kuninga valimistel osaleda ka soomlased (varem valisid kuningat ainult Rootsi piiskopid ja kõrgemad kohturingkonnad) ning sestsaadik oli Soome Rootsi jaoks riigi täieõigusliku osa (mitte kunagi enam provintsina). Et Soome oli jää tõttu poole aastast Rootsist ära lõigatud kujunes Soomes sõltumatu poliitiline juhtimine.
Pärast Håkanit jätkusid kuningakoja ja kõrgaadli võitlused, mille tulemusena valiti Rootsi troonile Albrecht Mecklenburgist 1363/1364–1389. Seda nimetatakse ka vägivaldseks okupatsiooniks, isegi kõrgaadel pettus selles peagi. Rajati uusi kindlusi, mistõttu kasvasid koormised. Kindlustustesse paigutati suured garnisonid, mida rahvas pidi ülal pidama. Sakslased Soomest eriti ei hoolinud, kavas oli isegi selle mahamüümine Saksa ordule. Üks Rootsi kõrgaadli Albrechti-vastase liikumise tegelasi oli drots Bo Jonsson Grip (suri 1386). Grip päästis Soome, tuues ühe lääni teise järel (pantidega) oma järelevalve alla. 1374. aastaks oli tema võimu all kogu Soome. Ta laskis end valida Soome kõrgeimaks kohtunikuks ehk laagmanniks. Gripi võib pidada esimeseks Rootsi kõrgaadlikuks, kes kasutas Soomet hüppelauana Rootsi võimukoridoridesse jõudmiseks. Grip jätkas sakslaste alustatud kindluste ehitamist, mitte ainult kaitse otstarbel, vaid ka piirkonna finantselu kontrollimiseks. Kui Mecklenburgi ajal püüti maa arengut uutele rööbastele suunata, siis Grip jätkas vanamoodi. Aastal 1386 Grip suri ja andis pandiala (Nyköping, Stäkeholm, Kalmar, Öresten, Oppensten, Forsholm jt) testamendiga päriliku läänina edasi Rootsi riiginõukogu Albrechti-vastastele liikmetele. Konkreetset järeltulijat siiski ei määranud, haldaja tuli alles leida (pretsedenditu juhtum). Uueks Soome haldajaks sai Jacob (Jeppe) Abrahamsson Djäkn. Djäkn kutsus siiski Päris-Soomes, kokku kohtunikud ja lasi neil ennast määrata Soome kõrgeimaks kohtunikuks. Erinevalt testamendist palus ta ka kuningal see kinnitada.

Soome välispoliitika uniooni ajal

1440. aastal sai Soome unioonilt garantiikirja ehk õigused. Unioon suurendas Soome tähtsust Rootsis ja Soome eneseteadvust. Idaküsimus ei olnud unioonile oluline ja seetõttu Soome idapoolne turvalisus kannatas. Soome haldamisel tõusis Viiburi osatähtsus, kuid 1410 rüüstasid Moskva suurvürstiriigi väed Viiburit ja põletasid selle maha. Nagu Rootsis, jagunes ka Soome aadel uniooni pooldajateks ja selle vastasteks. Kui Rootsis puhkes 1434 nn Engelbrekti-ülestõus, siis ei osatud Soomes esialgu selget seisukohta võtta. Lõpuks kalduti ülestõusnute poolele. Selle ülestõusu tuntuimad tegelased Soomes on Erik Puke (sai ülestõusu juhi surma järel 1436 tema mantlipärijaks) ja piiskop Maunu Tavast. Engelbrekti ülestõusu tulemusena said ka Soome talupojad õiguse saata oma esindajaid Riigipäevale. Lääne-Soome on Rootsile alati olulisem olnud kui Ida-Soome. Seetõttu kujunes Ida-Soomest, selle Rootsis hooletusse jätmise tõttu, turvaline pelgupaik pagendatutele. Aastatel 1442–1448 oli see pelgupaigaks Rootsi eestseisjale Karl Knuttson Bondele, kuni tema saamiseni kuningaks. Ka 1465 oli Bonde Soomes pagenduses.
1457. aastal sai Viiburi ülemaks Erik Axelsson (Tott), kes 1460. aastal sai oma mõju alla ka Turu piirkonna. Ta rajas Viiburi tugevdamiseks, kui 1460. aastal taas halvenesid suhted Moskva suurvürstiriigiga, Olavinlinna (Savonlinna) kindluse (alale, mida venelased pidasid endise Novgorodi vabariigile kuulunud maa-alana enda omaks). 1483 algas Soome Sten Sture Vanema aeg, kes järjepanu hõivas Erik Totti maavaldusi. Enam Rootsi-Taani kui Vene asjadest huvituv valitseja jättis idapiiri taas laokile. Kuid samal ajal hakkas väljapääsu Läänemerele otsima Venemaa. Eriti ohtlikuks muutis see olukorra Soome jaoks ja pani Sten Sture Vanema n-ö kahe tule vahele, 1493. aastal sõlmiti Taani–Vene leping.

Gustav Vasa ajastu Soomes

1521. aasta alguses puhkes Rootsis rahvaülestõus Taani kuninga Christian II vastu, mille juhiks tõusis Gustav Vasa. Kui ta veel samal aastal Vadstenas regendiks kuulutati, olid suurem osa Rootsist ja kogu Soome Taani võimust vabad. 1523 valiti Gustav I Vasa Rootsi kuningaks. Kalmari unioon lakkas lõplikult olemast.
1540. aastatel puudutasid Rootsi valitsemis- ja haldusreformid ka Soomet. Gustav Vasa aegse Soome silmapaistvaim poliitik on Erik Joakimsson Fleming – kuninga asehaldur, kes omas suuri volitusi kogu Soomes. Reformide käigus jagati Soome alguses kaheksaks ja seejärel kogu neljakümneks haldusüksuseks. Kuningas suhtles igaühega neist otse, asehaldur oli vahendajaks vaid tähtsates asjades. Erik Flemingi järel sai kuninga asehalduriks Soomes Hendrik Horn.
Soomes kehtestati Rootsiga sarnane maksukorraldus. Osa laekunud maksudest jäi Soome, osa läks Rootsi riigi tuludesse. Peamiseks maksuks oli talupoegade maamaks. Mõnel korral katsetati ka makse tõsta, kuid see leidis talupoegades ägedat vastuseisu. Nii hakatigi Soomest laekuvate sissetulekute suurendamiseks soovitama seni asustamata ja ülesharimata maade kasutusele võtmist (et nad loomulikult selle järel maksustada). 16. sajandi keskpaigas jäid varem asustatud Ida-Soome alade ja hoogsalt uusasustatava Põhja-Savo piirkonna vahele inimtühjad Põhja-Häme ja Põhja-Satakunta alad. Maa julgeoleku seisukohast oli see väga halb. Nii saatis Gustav Vasa 1550. aastal Soome isegi kirja, milles käskis kohalikku asehaldurit ka need alad rahvastada. Üheks põhjuseks oli, et nii sai sealt venelaste võimaliku rünnaku korral Rootsi sõjaväkke sõjamehi võtta. 
Saamaks osa ja kasu Läänemere muutunud olukorrast, pani Gustav Vasa 1550. aastal alusel Helsingi linnale. Selle edenemise eest hoolitseti niivõrd, et kohalikke võime lausa kohustati uut linna rahvastama.

Reformatsioon ja Soome

Kui 1527. aasta Västeråsi riigipäev (mida on nimetatud ka reformatsiooni riigipäevaks, kuigi kiriklikku kultust ja Rootsi kiriku seotust Roomaga sel päeval veel ei arutatud) andis kiriku valdused ja varad kuningale (kiriku võimu murdmiseks), kannatas soome kirik rohkem kui rootsi kirik. Esiteks ei olnud soome kiriku varad nii suured. Teiseks pidas soome kirik oma rahadega ülal koole, haiglaid ja vaestemaju. Rootsi kirik seda ei teinud. Vaatamata sellele eripärale ei teinud Gustav Vasa soome kiriku varade kasutuselevõtule erandit.
Usupuhastus jõudis Soome Rootsist. 1520 jutlustas Soomes esimest korda luteri õpetuse pooldaja Pietari Särkilahti. 1528 nimetati Turu peapiiskopiks dominiiklane Martinus Skytte, kelle ajal muutus keskseks emakeelne jumalateenistus. Reformatsioon Soomes edenes veelgi, kui Martin Skytte järel sai Turu peapiiskopiks Wittenbergis õppinud Mikael Agricola. Tema ajal loodi Soome ainsa Turu piiskopkonna kõrvale veel Viiburi piiskopkond. Samuti avaldas Agricola Martin Lutheri ja vendade Petrite (Olaus Petri ja ) piiblitõlgete alusel 1548 soomekeelse Uue Testamendi (tervikpiibel 1642) ning 1548. aastal hakati ka kirikutes pidama soomekeelseid jutlusi.