Lõunamere kompanii

Lõunamere kompanii (inglise keeles South Sea Company, ametlik täisnimi The Governor and Company of the merchants of Great Britain, trading to the South Seas and other parts of America, and for the encouragement of fishing ehk "Kuberner ja Suurbritannia kaupmeeste kompanii, kes kauplevad Lõunamerel ja teistes Ameerika osades ning arendavad kalapüüki") oli Briti aktsiaselts, mis loodi 1711. aastal riigi ja erasektori koostööprojektina (public-private partnership, PPP) eesmärgiga konsolideerida riigivõlg ja vähendada selle kulukust. Kompaniile anti ka monopol kaubanduseks Lõuna-Ameerika ja sellele lähedaste saartega – siit saigi ettevõte endale nime (hilisemat tava nimetada Lõunamereks Vaikse ookeani lõunaosa tollasel Inglismaal veel ei tuntud). Kompanii loomise ajal oli Suurbritannia hõivatud Hispaania pärilussõjaga ja Lõuna-Ameerika oli Hispaania võimu all. Polnud mingeid realistlikke väljavaateid, et niisugune kaubandus võiks toimuda, ning oma monopolist ei saanud kompanii ealeski olulisel määral kasu. Kompanii aktsiate väärtus kasvas jõudsalt, kui see oma tegevust riigivõlaga kaubeldes laiendas, ning jõudis tippu 1720. aastal, enne kui varises kokku tasemele, mis jäi napilt kõrgemale börsiletulekuaegsest alghinnast. Seda börsimulli tuntakse nime all Lõunamere aktsiamull (South Sea Bubble).
1720. aasta mulliseadust (Bubble Act; Briti numeratsioonis 6 Geo I, c 18), mis keelas aktsiaseltside loomise ilma kuningliku hartata, propageeris enne kokkukukkumist ka Lõunamere kompanii ise.
Suurbritannias laostus aktsiahinna kokkukukkumise tõttu suur hulk inimesi ja riigi majandus kahanes märgatavalt. Skeemi algatajad kasutasid ära siseteavet, et teenida peatselt konsolideeritava riigivõla pealt suuri kasumeid, ostes võlapabereid kokku juba enne konsolideerimist. Skeemiks vajalike seaduste läbiminekuks parlamendis anti poliitikutele hiiglaslikke altkäemakse. Kompanii raha kasutati selle enda aktsiatega kauplemiseks ning mõnele aktsiaostjale anti laene, mille tagatiseks olid needsamad ostetavad aktsiad, et nad võiksid osta veelgi rohkem aktsiaid. Avalikkust ärgitati aktsiaid ostma tulude ootuses. Tulusid pidi tooma kaubandus Lõuna-Ameerikaga, kuid mullistunud hinnad kerkisid palju kõrgemale, kui orjakaubandusega teenida võinukski.
Pärast aktsiamulli kokkukukkumist algatati parlamendis uurimisprotsess, et leida krahhi põhjused. Mitu poliitikut langes häbisse ning inimestelt, kes leiti olevat teeninud kompaniist ebaseaduslikku tulu, konfiskeeriti vara vastavalt teenitud tulule (enamik neist olid juba varem rikkad ja jäidki rikkaks). Kompanii restruktureeriti ja see tegutses pärast aktsiamulli rohkem kui sajandi. Selle peakorter asus Londoni rahanduskeskuse südames, Threadneedle'i tänaval. Aktsiamulli aegu oli ka Inglise Pank riigivõlaga kauplev eraettevõte ning konkurendi kaotus kindlustas panga positsiooni Briti valitsust teenindava pangana.

Asutamine

1710. aasta augustis määrati Robert Harley Briti varakantsleriks ehk rahandusministriks. Sellal toetus valitsus suurel määral Inglise Pangale (Bank of England). See oli eraettevõte, mille põhikiri oli kinnitatud 16 aasta eest ning mis oli kujunenud valitsuse ainsaks võlausaldajaks, hallates valitsuse seniseid laene ja korraldades uusi. Valitsuses oli tekkinud rahulolematus pakutava teenusega ning Harley otsis aktiivselt uusi viise riigi finantsolukorra parandamiseks.
Parlamendi uus koosseis alustas 1710. aasta novembris tööd kindla tahtega tegelda riigi rahandusega, mis kannatas märkimisväärselt, sest Suurbritannia osales samal ajal kahes sõjas: sõjas Prantsusmaaga, mis lõppes 1713. aastal, ja Põhjasõjas, mis kestis 1721. aastani. Harley oli ülesandeks valmistunud ja tal oli üksikasjalik ülevaade riigivõla olukorrast. Traditsiooniliselt koosnes riigivõlg hulgast üksiklaenudest ja iga valitsusasutus ajas laenuasju vajaduse järgi omal käel. Harley avaldas infot järjepidevalt, lisades üha uusi aruandeid võetud laenude ja skandaalsete kulutuste kohta, kuni 1711. aasta jaanuaris nõustus alamkoda määrama komitee, mis uuriks kogu võlga. Komiteesse kuulusid Harley ise, kaks varakantsleri audiitorit (Auditors of the Imprests), kelle ülesanne oli uurida valitsuse kulutusi, Harley vend Edward Harley ja õemees Paul Foley, riigikassa sekretär (Secretary of the Treasury) William Lowndes, kes oli suures osas vastutanud kogu Briti metallraha ülemüntimise eest 1696. aastal, ning John Aislabie, kes esindas umbes 200 ühiselt hääletama nõustunud parlamendiliikme ühendust nimega Oktoobriklubi (October Club).
Harley esimene mure oli leida 300 000 naela, millega maksta järgmise kvartali eest palka Briti armeele, mis tegutses Euroopa mandril Marlborough' hertsogi John Churchilli juhtimisel. Selle andis erakonsortsium, millesse kuulusid Edward Gibbon (samanimelise ajaloolase vanaisa), George Caswall ja Hoare'i pank. Inglise Pank oli alustanud valitsuse ülesandel riigiloteriiga, kuid 1710. aastal polnud see kuigi edukas ning 1711. aastal algas juba uus. Seegi kulges kesiselt, nii et Harley andis loa loteriipiletite müügiks John Bluntile, kes oli Hollow Sword Blade Company direktor, mis nimele vaatamata oli mitteametlik pank. 3. märtsil 1711 algaski müük ja 7. märtsiks olid loteriipiletid viimseni otsas. See oli Inglismaa ajaloos esimene tõeliselt edukas riigiloterii.
Edukale loteriile järgnes peagi teine, suurem loterii "Kahe miljoni seiklus" ("The Two Million Adventure") või "The Classis", mille piletid maksid 100 naela, peavõit oli 20 000 naela ja iga pilet võitis vähemalt 10 naela. Ehkki loteriivõite reklaamiti kogusummas, maksti need välja aastate vältel fikseeritud aastamaksetena, nii et sisuliselt sai valitsus võiduraha laenuks, kuni selle võitjatele välja maksis. Piletimüüki korraldasid Sword Blade'i sündikaadi liikmed: Gibbon müüs pileteid 200 000 naela eest ja teenis 4500 naela vahendustasu, Blunt müüs pileteid 993 000 naela eest. Tema sugulane Charles Blunt sai võitude väljamaksjaks ja teenis kulude katteks 5000 naela.

Kompanii idee

Riigivõla uurimisel jõuti järelduseni, et kokku oli riigil võlgu 9 miljoni naela eest ning võla maksmiseks ei olnud määratud mingit sissetulekuallikat. Edward Harley ja John Blunt koostasid plaani, mille alusel konsolideerida võlg samamoodi, nagu Inglise Pank oli konsolideerinud varasemad võlad, ehkki Inglise Pangale kuulus endiselt pangandusmonopol. Kõik võlausaldajad pidid andma võla üle uuele ettevõttele nimega Lõunamere kompanii, mis omakorda väljastaks sama summa eest aktsiaid. Valitsus maksaks kompaniile igal aastal 568 279 naela 10 šillingit ja 0 penni (6% intress pluss kulud), mis jagataks aktsionäride vahel dividendina. Samuti anti kompaniile monopol kaubanduseks Lõuna-Ameerikaga, mis oli potentsiaalselt tulutõotav ettevõtmine, kuid see maailmajagu oli Hispaania käes, kellega Suurbritannia püsis sõjajalal.
Sel ajal, kui Ameerika kontinenti alles uuriti ja koloniseeriti, kasutasid eurooplased nime Lõunameri üksnes Lõuna-Ameerika ja seda ümbritsevate merede kohta. Kontsessioon hõlmas niisiis potentsiaalset kasumit ja julgustas ka püüdlusi lõpetamaks sõda, milleta ei saanud teenida raha. Algne soovitus töötada välja Lõunamere plaan tuli pankur William Patersonilt, kes kuulus nii Inglise Panga kui ka õnnetult lõppenud Darieni afääri (Šotimaale Panamas 1690ndail koloonia asutamise katse) algatajate hulka.
Tänuks plaani eest pälvis Harley 23. mail 1711 Oxfordi krahvi tiitli ja riigikassa lordi (Lord High Treasurer) ametikoha. Oma uuel, kindlamal ametikohal alustas ta salajasi rahuläbirääkimisi Prantsusmaaga. Et loteriide maine oli halb, oli osa konsolideerida kavatsetavast riigivõlast turul saadaval juba enne plaani väljakuulutamist ja see oli müügil allahinnatuna, 55 naelaga võla 100 naela nominaalväärtuse eest. Nii sai igaüks, kes plaanist teadis, võlga odavalt kokku osta ja müüa selle kohe kasumlikult. See võimaldas Harleyl kaasata plaani teisigi investoreid, nagu James Bateman ja Theodore Janssen.
Daniel Defoe kommenteeris kogu ettevõtmist nõnda:
Kui hispaanlased just ei kaota kogu tervet mõistust, ei armu ega loobu omaenda kaubandusest, hüljates ainsa väärtusliku vara, mis neile veel maailmas jäänud on, ning lühidalt öeldes, ei asu teele omaenda hukatuse poole, siis ei saa me arvata, et nad ealeski, ükskõik mis kaalutlustel või millise vastukauba eest, loobuksid nii väärtuslikust, õigupoolest hindamatust vääriskivist, kui seda on eksklusiivne kauplemisõigus nende endi istandustes.
Plaani algatajad teadsid, et kaubandusse investeerimiseks ei olnud raha ning polnud vähimatki lootust, et mingi kasumlik kaubandus iial toimuks, kuid suurt potentsiaalset tulu reklaamiti igal võimalusel, et julgustada inimesi plaanis osalema. Selle rajajate eesmärk oli luua kompanii, mille abil nad võiksid rikastuda ja mis pakuks edasist väljavaadet tehinguteks valitsusega.

Börsileminek

Kompanii harta koostas Blunt, võttes aluseks Inglise Panga harta. Kompanii rajamisel osutatud teenete eest maksti Bluntile 3846 naela. Direktoreid pidi valima iga kolme aasta tagant ning aktsionärid pidid kohtuma koosolekutel kaks korda aastas. Kompanii palkas kassapidaja, sekretäri ja raamatupidaja. Kuberneri ametikoht pidi olema auamet, mida hiljem tavapäraselt pidas valitsev monarh. Harta lubas direktorite täiskogul nimetada väiksemaid komiteesid, mis täidaksid kõiki vajalikke ülesandeid. Lõunamere kompanii direktoriks ei tohtinud saada Inglise Panga ega Briti Ida-India Kompanii direktorid. Igal kompanii laeval, mille tonnaaž ületas 500 tonni, pidi olema inglise kiriku (Church of England) vaimulik.
Valitsusvõla vahetamine aktsiate vastu pidi toimuma viies jaos. Neist esimesed kaks, kokku 2,75 miljonit naela, mis olid laenatud 200 suurinvestorilt, olid kompanii harta kinnitamise ajaks 10. septembril 1711 juba korraldatud. Valitsus ise vahetas 0,75 miljonit omaenda võlast, mis kuulus eri valitsusasutustele (tollal vastutasid asutuse raha eest ametikohtadel olijad isiklikult ning nad võisid investeerida raha isiklikuks tuluks, kui seda vaja läks). Harley vahetas 8000 naela võlga ja ta määrati uue kompanii kuberneriks. Blunt, Caswall ja Sawbridge üheskoos andsid 65 000 naela, Janssen 25 000 naela omaenda raha ja 250 000 naela välismaiselt konsortsiumilt, Decker 49 000 naela, Sir Ambrose Crawley 36 791 naela. Kompanii alamkuberner (Sub-Governor) oli Bateman, asekuberner (Deputy Governor) Ongley ning tavalisi direktoreid oli 30. Kokkuvõttes olid üheksa direktorit poliitikud, viis Sword Blade'i konsortsiumi liikmed ja veel seitse rahandusmagnaadid, kelle plaan ligi meelitas.
Kompanii kujundas endale vapi motoga "A Gadibus usque ad Auroram" ("Cadizist koidiku poole") ja päris peakorteriks suure maja Londoni kesklinnas. Igapäevaste toimetuste jaoks loodi seitse alamkomiteed, millest tähtsaim oli kompanii asjade komitee. Kompanii pangaks sai Sword Blade'i kompanii, mis uute valitsussidemete toel hakkas trükkima ka omaenda rahatähti, hoolimata Inglise Panga senisest monopolist. Kompanii sekretäri ülesanne oli juhtida kaubandustegevust, raamatupidaja Grigsby vastutas aktsiate registreerimise ja väljastamise eest ning kassapidaja Robert Knight oli Blunti isiklik abi aastapalgaga 200 naela.

Orjakaubandus

1713. aastal sõlmitud Utrechti rahu andis Suurbritanniale 30-aastase litsentsi (asiento) Hispaania kolooniate varustamiseks 4000 orjaga aastas. Suurbritannial lubati avada Atlandi-ülese orjaveo tarbeks kontorid Buenos Aireses, Caracases, Cartagenas, Havannas, Panamas, Portobelos ja Veracruzis. Ühe kuni 500-tonnise laeva aastas võisid britid saata ühte neist sadamaist ka üldkaupadega. Veerand tulust tuli anda Hispaania kuningale. Lepingu alguses oli ka klausel kahe eraldi mereretke jaoks. Asiento anti kuninganna Anne'i nimele ja seejärel lepinguga edasi kompaniile.
Juuliks oli kompanii sõlminud lepingud Kuningliku Aafrika kompaniiga (Royal African Company), kes pidi varustama ettevõtet Aafrika orjadega veoks Jamaikale. Hinnaks lepiti 10 naela vanema kui 16-aastase ja 8 naela 10–16-aastase orja eest. Kaks kolmandikku pidid olema meessoost ja üle 90% täiskasvanud. Esimesel aastal vedas kompanii Jamaikalt Ameerikasse 1230 orja, arvestamata neid orje, kelle laevakaptenid võisid lisada lastile omal algatusel (ja eeskirjade vastaselt). Kui esimesed lastid olid jõudnud kohale, keeldusid kohalikud võimud asiento't tunnistamast, sest sel polnud ikka veel ametlikku kinnitust Hispaania keskvalitsuselt. Lõpuks müüdi orjad kahjumiga Kariibi mere saartel.
1714. aastal teatas valitsus, et veerand kasumist reserveeritakse kuningannale ja veel 7,5% finantsnõustajale Manasseh Gilliganile. Mõned kompanii direktorid keeldusid lepingut neil tingimustel pikendamast ning valitsusel tuli otsus tühistada.
Tagasilöökidest hoolimata jätkas kompanii tegutsemist, kogudes töö finantseerimiseks 200 000 naela. 1714. aastal veeti 2680 orja ja 1716–17 veel 13 000, kuid kaubandus oli endiselt kahjumlik. Iga orja eest nõuti impordimaksuks 33 Hispaania dollarit (ehkki mõned orjad võidi arvestada vaid osaliselt, sõltuvalt kvaliteedist). Üks lisalaevadest saadeti 1714. aastal Cartagenasse villakaupade laadungiga, vaatamata hoiatustele, et neile pole seal turgu, ning kaubad seisid kaks aastat müümata.