Klassitsism (muusika)

Sümfooniaorkestri kujunemine

Tänaseni sümfooniaorkestri tuumiku moodustav klassikaline sümfooniaorkester kujunes välja 18. sajandi keskel. Selle oluliseks eeskujuks oli Mannheimi õukonnaorkester. 
Keelpillirühmaga, millesse kuulusid esimene ja teine viiul, vioola, tšello ning kontrabass, liitus puupuhkpillide rühm, mille koosseisus olid flööt, oboe, klarnet ja fagott. Klarnetist tegi orkestripilli Mozart. Vaskpillidest olid klassikalises sümfooniaorkestris alguses esindatud ainult trompet ja metsasarv. Hiljem liitis Beethoven vaskpillide koosseisuga ka trombooni. Löökpillidest olid orkestris esindatud timpanid, millega võisid liituda triangel, taldrikud ja suur trumm. 
Klassikalises sümfooniaorkestris oli kuni 20. sajandi alguseni valitsev nn saksa ehk euroopa paigutus: esimesed viiulid paiknesid kuulaja suhtes vasakul ja teised viiulid paremal. Tänapäeval on tihti kasutusel ka keelpillide nn tänapäevane ehk ameerika paigutus, kus teised viiulid paiknevad vasakul esimeste viiulite taga.

Muudatused muusikaelu korralduses klassitsismi ajal

18. sajandi alguses hakkasid tekkima muusikaühingud, mis korraldasid avalikke kontserte ja tellisid heliloojatelt teoseid. 
Kui renessansi ja baroki ajal oli veel tavaline, et heliloojad olid kiriku või õukonna palgal, siis klassitsismi ajal tekkis järjest rohkem heliloojaid, kelle sissetulek sõltus tema loomingu avalikust esitamisest. Heliloojad muutusid vabakutselisteks ettevõtjateks, kes korraldasid oma tegevust iseseisvalt. Üheks esimeseks vabakutseliseks heliloojaks oli Georg Friedrich Händel, kellel oli Londonis oma ooperikompanii. 
18. sajandil laienes nootide kirjastamine ning anti välja mitmeid muusikaõpikuid.
Toimusid muutused ansambli- ja orkestrikoosseisudes. Näiteks klassikalise sümfooniaorkestri koosseisu kuuluvad järgmised pillid: viiul, oboe, trompet, timpanid) ning toimus tohutu pillide areng. Puupuhkpillid hakkasid sõrmeaukude süsteemi asemel kasutama klappsüsteemi. 
Klassitsism on suund, mille taotlus oli lihtsus, harmoonilisus ja tasakaalukus (#kunst, #ajalugu).
Üldine kunstiline huvi klassitsismi vastu tuli Pompei varemete avastamisega 1748. aastal, mis pani kirjanikud, maalikunstnikud ja skulptorid jäljendama Kreeka ja Rooma eeskujusid. Heliloojad olid raskemas olukorras, keegi ei teadnud, kuidas Kreeka või Rooma muusika tegelikult kõlada võis ja seepärast ei olnud võimalik ka seda järgida. Selle asemel püüdsid nad klassitsismi kujutada piinliku vormitäitmise ja ekstravagantsetest liialdustest hoidumisega.
Klassikaline stiil sai alguse itaalia ja prantsuse hilisbaroki muusikas 1730. aasta paiku sündinud uutest vooludest. Ajavahemikku 1720–1760 võiks pidada üleminekuajaks, eelklassitsismiks, mil tekkisid uued muusikavormid. 
Varaklassitsismiks peetakse ajavahemikku 1760–1810. Sümfoonia, mis sel ajal oli lihtsakoeline meelelahutuslik orkestriteos, arenes ulatuslikuks ja kaaluka sisuga kontsertteoseks. Klassikalise stiili kõrgajaks loetakse aastaid 1780–1810. 
Kõige tähtsamad heliloojad on 3 Viini klassikut: Joseph Haydn, Wolfgang Amadeus Mozart ja Ludwig van Beethoven.
Raskem on määratleda klassitsismiajastu lõppu. Näiteks Beethoven oma hilises loomingus lähtus küll klassikalisest vormist, kuid samas oli tema loomingus palju romantikutele tüüpilisi jooni.