Joseph Butler

Joseph Butler (18. mai vkj 1692 Wantage – 16. juuni vkj 1752 Bath, Somerset) oli inglise vaimulik, anglikaani teoloog ja filosoof. 
Butler kasutab analüütiliselt rangeid argumente. Ta kritiseeris Thomas Hobbesi ja Bernard Mandeville'i hedonismi ja egoismi, kuid leidis, et enesearmastus on südametunnistusega kooskõlas. Samuti kritiseeris ta John Locke'i mälupõhist isikuidentsuse teooriat. 
Teoloogia ja filosoofia käisid tal käsikäes. Paljud tema teoloogilised argumendid ei eelda pühakirja tunnistamist. Raamatus "Analogy of Religion" veenab ta muu hulgas deiste loomuliku ja ilmutatud teoloogia põhitõdedes. 
Butler kaitses traditsioonilist moraali ja religiooni filosoofiliste rünnakute vastu ning püüdis näidata nende loomulikkust.

Elulugu

Ta oli presbüterliku eduka lina- ja villakaupmehe Thomas Butleri poeg ning temast pidi saama presbüterlaste pastor. Selleks õppis ta koos tulevase peapiiskopi Thomas Seckeriga Samuel Jonesi dissidentlikus Tewkesbury Akadeemias Gloucesteris (hiljem Tewkesburys). Seal õpiti muu hulgas kaasaegset filosoofiat, sealhulgas loogikat ning John Locke'i ja Samuel Clarke'i filosoofiat. 
Õpiaastatel oli ta Seckeri vahendusel salajases kirjavahetuses konformist Samuel Clarke'iga. Butler osutas kahele probleemile Clarke'i argumentides Jumala ainsuse ja Jumala kõikjalviibimise kasuks teoses "Demonstration of the Being and Attributes of God". Clarke avaldas 1716 selle kirjavahetuse, jättes korrespondendi anonüümseks.
Aastal 1714 otsustas ta astuda Inglismaa Kirikusse ja läks õppima Oxfordi Ülikooli Oriel College'isse, et saada kiriku vaimulikuks. Talle ei meeldinud Oxfordi vanamoodne õpe; ta eelistas lugeda John Locke'i, Shaftesburyt ja Francis Hutchesoni. Butlerit toetasid Samuel Clarke ja Talbotite perekond. 
Salisbury piiskop William Talbot ordineeris ta 26. oktoobril 1718 Salisburys Bishop's Palace'i kabelis (The Chapel) diakoniks ja 21. detsembril 1718 Piccadilly St Jamesi kirikus preestriks.  
Ta määrati jutlustajaks Londoni õigluskohtutega seotud kabelis Rolls Chapel Chancery Lane'il, kus ta teenis 1726. aastani. Sel ajal sai ta kraadi ka õigusteaduses. Aastal 1726 avaldas ta jutluste valimiku "Fifteen Sermons Preached at the Rolls Chapel". Aastal 1729 ilmus teine parandatud trükk koos olulise eessõnaga. Rollsi jutlusi loetakse tänapäevalgi ning need on kõige suuremat ilmalike filosoofide tähelepanu pälvinud jutlused üldse. Ta teenis veel mitmel kohal ning sai siis tulusa rektori koha Durhami krahvkonnas Stanhope'is.  
Aastal 1736 avaldas Butler oma peateose loomuliku teoloogia alal "Analogy of Religion", mis oli tema eluajal tema tuntuim teos, ja kaks olulist kirjutist "Of Personal Identity" ja "On Virtue". Aastal 1736 sai ta ka Lancelot Blackburne'i soovitusel kuningas George II abikaasa Ansbachi Caroline'i kaplaniks; kuninganna suri 1737, olles teinud ettepaneku Butlerit edutada. 19. oktoobril 1738 nimetati ta Bristoli piiskopiks (ta pühitseti piiskopiks 3. detsembril 1738 Lambeth Palace'i kabelis (The Chapel)). See oli üks vaesemaid piiskopikohti, ning Butler polnud sellega päris rahul. 24. maist 1740 sai ta lisasissetuleku Saint Pauli katedraali dekaanina. Pärimuse järgi olevat Butler 1747 keeldunud pakkumisest saada Canterbury peapiiskopiks, kuid Norman Sykes lükkas selle 1936. aastal ümber. 9. novembril 1750 trooniti ta Durhami piiskopiks (kinnitati oktoobris 1950; Durhami piiskopkond oli üks rikkamaid).
Butleri viimane elukoht oli Somersetis Bathis Kingsmead Square'il Rosewell Square'il. Ta suri 16. juunil 1752 Bathis ja maeti 20. juunil Bristoli katedraali. 
Hulk tema jutlusi avaldati eraldi. Aastal 1749 ilmus kogumik "Six Sermons on Public Occasions", aastal 1752 manitsusteos piiskopkonna vaimulikele "Durham Charge".
Kuulus on Butleri kohtumine John Wesleyga, mille üksikasjadest on vähe teada. Butler ei nõustunud sellega, et Wesleyl ilma loata jutlustada, kuid mingil määral ka soosis teda. Wesley kiitis Butleri raamatut "Analogy of Religion".

Pastoraalne filosoofia

Kuigi Butlerit peetakse väga intellektuaalseks teoloogiks, ei tahtnud ta põhimõtteliselt tegelda puhta filosoofiaga lihtsalt uudishimu pärast, vaid kirjutas oma ametikohuseid täites või tulevast karjääri silmas pidades. Pastoraalne filosoof kujundab eluvaadet, millel on praktiline tähtsus. Butler püüdis vastuseks moraali ja religiooni ründajatele ja vastavale elupraktikale näidata, et moraal ja religioon on enesestmõistetava eluviisi loomulik jätk ning nendel, kes arvavad ilma moraali ja religioonita läbi saada, lasub tõendamise koorem, millega nad toime ei tule.

Moraaliteadus

Moraaliteadus on spekulatiivne moraalifilosoofia kaitseks spekulatiivsete vastuväidete eest moraalile ja ilmutatud religioonile. See lähtub kas abstraktsetest asjade suhetest või tõsiasjadest. Samuel Clarke ja William Wollaston tuletasid abstraktsetest suhetest moraalseid kohustusi, kohuseid, voorusi jne. Clarke'i järgi on meil kindlate, abstraktsete ja paratamatute argumentide kaudu asjade igavestele "kohasustele", millest järelduvad paratamatud moraalsed kohustused ja kohused vastavalt sellele, kas teod on kooskõlas igaveste ja muutumatute realiteetidega. Kuigi Butler tunnustas ka seda meetodit, eelistas ta tõsiasjadest lähtuvaid argumente, sest need on konkreetsetele elujuhtumitele hõlpsamini rakendatavad. Abstraktsetest asjades suhetest tuleneb, et pahe on vastuolus asjade loomuse ja põhjenditega, tõsiasjadest aga, et pahe on inimese enda loomuse rikkumine, millega on hõlpsam opereerida. Peale selle, kuigi deduktiivsed argumendid on iseenesest kaheldamatud, tekib kahtlus nende rakendamisel konkreetsetele tegudele ja iseloomudele, sest on tarvis ka hüpoteesi selle kohta, kuidas neid rakendada, ja sellel hüpoteesil puudub deduktiivne kindlus. Butler väitis, et tõenäoline arutlus annab moraalseks tegevuseks küllaldase kindluse, kui saab näidata, et tegu on tõenäolisemalt hea kui tegevusetus või vastupidine tegu. Nii võivad ka tõenäolised tõendid hauataguse elu kasuks olla otsustavad kristlike õpetuste mõistlikkuse tõenduseks.

Enesearmastus ja heasoovlikkus

Thomas Hobbesi vastu väitis Butler, et inimloomusesse ei kuulu ainult enesearmastus, vaid ka heasoovlikkus. Ta väidab ka, et näiteks vimma on tarvis heasoovlikkuse tasakaalustamiseks.
Butler lükkas tagasi Thomas Hobbesi psühholoogilise egoismi ("iseka teooria"), mille järgi kõik inimese motiivid on isekad. Enesearmastuse eesmärk on Butleri järgi minu üldine õnn. Konkreetsete kirgede ja soovide eesmärk on mingi konkreetne "õnn". Kired ei tee meid üldiselt õnnelikuks ega õnnetuks. Meie huvi oma üldise õnne või õnnetuse vastu erineb konkreetsetest kirgedest, nende eesmärkidest ja nendest tulevast õnnest, kuigi see võib olla alus, et eelistada üht kirge teisele. 
Nagu ka Shaftesbury ja Francis Hutcheson, pidas Butler empiiriliselt ilmseks, et inimestel on heasoovlikud motiivid, ning ta pidas ilmseks, et need võivad meid õnnelikuks teha ning olla omakasuga kooskõlas. Ta rõhutas, et jutt on loomulikust kooskõlast; teiste ebaloomulikud ja ebamõõdukad teod võivad sekkuda. Hobbes taandas teistele suunatud motiivid, näiteks kaastunde, isekatele motiividele Butleri arvates lihtsalt selleks, et oma inimloomuse teooriaga mitte vastuollu minna. Kaastunne on Hobbesi järgi teatud tüüpi hirm, aga see tähendaks Butleri meelest, et kaastunne sõprade vastu on hirm nende ees, mis on vastuolus sõna tähendusega.  
Inimesed tõesti toimivad isekuse, erapoolikuse ja valesti mõistetud omakasu motiivil. Isekus ja erapoolikus segunevad sageli heasoovlikkusega ning viivad heasoovlike ja isegi kaastundlike tegudeni. See aga tähendab ikkagi, et omakasupüüdmatud motiivid on olemas. See on ka lihtsam seletus kui Hobbesi moodi keeruline taandamine.
Enesearmastus on suunatud enda huvile, õnnele ja hüvele. Kõige parem on seda järgida külmalt ja erapooletult mõistuse (tõe tajumise võime) abil. Enesearmastus toimib kõige paremini ja tõhusamalt, kui me erapooletult otsime, mis on tõeliselt meie huvides, ja siis võib see viia tegudeni, mis on isekusega vastuolus.  
On ka võimalik taotleda viljatult oma huvi ilma konkreetse eesmärgita või olla nii ametis oma üldise õnnega, et me ei rahulda oma konkreetseid kirgi ning seetõttu ei ole õnnelikud. Õnn seisneb teatud afektsioonide, himude kirgede rahuldamises objektidega, mis on loomu poolest kohased. Enesearmastus on printsiip, mis valitseb teatud kirgede rahuldamisele või vältimisele viivaid tegusid. Inimese õigeks loomulikuks toimimiseks on tarvis enesearmastust ja konkreetseid kirgi. 
Enesearmastuse ja heatahtlikkuse konflikt on pikemas perspektiivis illusioon. Kaastunde taolised konkreetsed kired on enesearmastusega kooskõlas; nauding heasoovlikest ja vooruslikest tegudest ning nende pidamine oma õnneks on ise nauding. Loomulik kalduvus voorusele toob tasuna kaasa õnne ja pahe loomulik karistus on õnnetus. Ja õnne ja vooruse kooslus selles elus osutab vooruse tasule tulevases elus.
Kuigi südametunnistus, voorus ja enesearmastus on lähedalt seotud, pole need sama asi. Voorus kaldub huviga kokku langema sellepärast, et vooruslikus elus on õige tasakaal heasoovlike kirgede ja iseenda õnnelikuks tegemise kalduvuste vahel ning vooruslik elu on vastavuses südametunnistuse muutumatu ja vahetu moraalse auroriteediga. Ka enesearmastus kiidab voorusliku elu heaks ja motiveerib seda.

Jumala olemasolu

Vastupidi levinud arvamusele Butler ei eelda Jumala olemasolu, vaid peab seda tõestatuks ja tõestatavaks, kuigi ta jumalatõestust kuskil ei esita.

Tulevane elu ja isikuidentsus

Butler pidas tulevase elu ootust kõigi meie lootuste ja kartuste aluseks. Tõenäoliselt pidas ta silmas seda, et tulevane elu tagab, et pahelisest teost ja karistuse vältimisest ei saada tegelikult kasu ning maailm tervikuna on õiglane. 
Me ei tea surmast nii palju, et olla kindlad, et surm on meie lõpp. Ja kui meil pole piisavat õigustust, et tegutseda muutust eeldades, peame tegutsema jätkumist eeldades. 
Butler tahab vastata argumendile, et isikuidentsus pärast surma ei säili, ning lükkab ümber John Locke'i isikuidentsuse teooria, mis põhineb mälul.

Moraalne maailmakord

Butler püüab näidata, et moraal ja religioon on loomulikud. Kuigi skolastika talle muidu ei meeldi, aktsepteerib ta ontoloogilist jumalatõestust, viitamist hinge lihtsusele ning vahetegemist loomuliku ja ilmutatud religiooni vahel. Loomulik religioon ütleb, et on olemas looduse moraalne kord. Vastuväited on determinismi võimalikkus ja kurjuse probleem. Butler ütleb, et me ei saa elada determinismi eeldades, sest me ei saa pidada enda ja teiste tegusid täiesti determineerituteks. Kurjuse probleemi lahendab ta viidates inimeste teadmatusele. Ta püüab näidata, et me ei tea ühegi sündmuse kohta, et see pole õiglase maailma osa.

Pühakirja ilmutus

Butler väidab, et kui mõni Piibli õpetus tundub ebamoraalne või meie loomulike teadmistega vastuolus olevat, siis tuleb otsida teistsugust tõlgendust. Ilmutus täiendab loomulikku teadmist, mitte ei lükka seda ümber. Ka looduse ja loomuliku teadmise allikas on Jumal.

Mõju

Butleri jutlusi loeti tema eluajal, eriti pärast raamuti "Analogy of Religion" ilmumist, ja neid anti 18. sajandil korduvalt välja. Ka raamatut "Analogy of Religion" anti 18. ja 19. sajandil korduvalt välja. 
Samuel Taylor Coleridge oli tema teoste esimeste propageerijate seas.
18. sajandi lõpuks loeti Butlerit Šoti ülikoolides ja 19. sajandi alguseks Oxfordis, Cambridge'is ja paljudes Ameerika kolledžites.
Butleri tööd avaldasid muljet David Hume'ile, John Wesleyle, Thomas Reidile, Francis Hutchesonile, George Turnbullile, David Fordyce'ile ja Edmund Burke'ile. Adam Smith ja David Hartley pidasid end butlerlasteks. David Hume püüdis Butleriga kokku saada ja parandas oma teose "A Treatise of Human Nature" käsikirjalist eksemplari, mille ta talle kinkis. Hume'i ja Smithi teooriad sümpatiast, kaastundest, vimmast ja õiglusest ning nende empiiriline lähenemine moraalipsühholoogiale on Butlerist mõjutatud. Hume'i arutluses induktsioonist on nähtud Butleri kriitikat. 
Oxfordi liikumises oli Butler au sees. John Henry Newman pani oma pöördumise katoliku usku tema arvele. 
19. sajandi lõpus Butleri mõju kahanes, osalt Leslie Stepheni kiitika tõttu. Jutlused kujunesid mõjukamaks kui raamat "Analogy of Religion", sest need avaldasid mõju Oxfordis ja Cambridge'is, eriti William Whewellile ja Henry Sidgwickile. Need mõjutasid teiste seas George Edward Moore'i, Harold Arthur Pritchardit ja John Rawlsi. 
Butler on mõjutanud ka William Paleyt, Jeremy Benthamit, David Seaburyt, C. S. Lewist ja John Warwick Montgomeryt.
Elizabeth Anscombe lükkas Butleri moraalifilosoofia tagasi, viidates sellele, et Butler pidi teadma, et südametunnistus on inimestele dikteerinud alatusi.

Hinnangud

David Hume'i sõnul oli Butler üks neist, "kes hakkasid rajama inimeseteadust uuele alusele ning tõmbasid avalikkuse tähelepanu ja erutasid avalikkuse uudishimu". 
Horace Walpole'i järgi Butleri teoloogia "lehvib metafüüsika pilvedes".

Mälestus

Anglikaani kiriku kalendris on tema mälestuspäev on 16. mai.

Isiklikku

Butler jäi vallaliseks.