google/wiki40b huggingface dataset:
Kiilasbülbül

Välimus

Kiilasbülbüli sulestik on peamiselt oliivroheline. Tal on paljas roosa näoala ja sinakas silma ümbrus. Rind ja kõht on pruunikashallid, keha ülapool oliivitooni ja kurgualune on tuhmvalge. Kahe kogutud eksemplari pikkus oli umbes 20 cm ja kaal 32–40 g.

Eluviisid

Kiilasbülbüli on leitud lubjakivi karstialal Laosi keskosas Pha Lomi lähedal paljanduva lubjakiviga ning madalate (alla nelja meetri) heitlehiste puude ja põõsastega järsul maastikul. Tõenäoliselt elab kiilasbülbül üksnes selles paigas, kuid liiki võib leiduda sarnastes elupaikades ka mujal Laosis, kus 1995. aastal vaadeldi kirjeldatuga sarnaseid linde.
Kiilasbülbül on silmatorkav lind, kes tegutseb paarides või üksikult enamasti puudel ja põõsastel, vahel istub järsul kaljunõlval. Pesitsemisele viitavat käitumist pole liigil veel vaadeldud. Samuti pole täheldatud, et kiilasbülbül moodustaks seltsinguid teist liiki lindudega. Üksikud kiilasbülbülid kutsuvad teineteist sageli ja otsivad omavahel kontakti enne lendamist uuele toitumisalale. Uurijate andmetel on kiilasbülbüli kutsehüüd kuiv vulisev säuts.

Kaitse

Esmakordselt hinnati kiilasbülbüli seisundit 2010. aastal. Rahvusvahelise linnukaitseorganisatsiooni BirdLife International hinnangul on liigi levila nähtavasti suur, kuigi arvukuse ja selle muutuse suuna kohta pole andmeid, ning kiilasbülbül on esialgu hinnatud soodsas seisundis liigiks. Kuid liigi asustatavat karsti-elupaika kahjustab kaevandamine ja ülekarjatamine.
Johann von Luce

Johann Wilhelm Ludwig von Luce [joh'ann v'ilhelm l'uudvihh fon l'uutse] (25. august) 1756 Hasselfelde – 4. juuni (23. mai) 1842 Kuressaare) oli estofiil, pastor ja kirjanik.

Elukäik

Luce õppis alates 1769. aastast Halberstadti toomkoolis ning läks 1774. aastal Göttingeni ülikooli usuteadust õppima. Sealt siirdus ta 1776. aastal Helmstedti ülikooli, kus ta oma stuudiumi lõpetas. Pärast õpinguid töötas ta mõne aasta koduõpetajana ning 1781. aastal läks Rootsikülla koduõpetajaks. Aastatel 1783–1785 oli ta Püha Jakobi koguduse kirikuõpetaja. Sellest ametist loobus ta paari aasta pärast usuliste kahtluste tõttu.
28. (17.) augustil 1784 abiellus Luce mõisapreili Johanna Luise von Vietinghoffiga (22. oktoober 1765 – 7. september 1788). Pärast tema surma naasis ta Saksamaale ning õppis alates 1789. aastast Göttingenis arstiteadust, lõpetades meditsiinidoktori kraadiga Erfurdi ülikooli aastal 1792. Järgmisel aastal siirdus ta Eestimaale, kus 21. detsembril 1793 abiellus Augusta Christine von Aderkasiga Pöidelt (29. juuni 1772 – 12. oktoober 1817). Samal aastal sai Luce Pilguse mõisa pandiomanikuks (kuni 1805. aastani). Aastatel 1785–1832 oli ta ka Lahetaguse mõisnik.
Luce on maetud Kudjape kalmistule.

Kirjanduslik tegevus

Luce avaldas Johann Willem Luddi Ludse nime all kaks osa "Sarema Jutto Ramatut" (1807–1812) ja tegi kaastööd Johann Heinrich Rosenplänteri väljaandele "Beiträge zur genauern Kenntniss der ehstnischen Sprache".
Avaldas teosed "Terwisse katekismusse ramat" (1816) ja "Nou ja abbi, kui waesus ja nälg käe on" (1818).
Ta asutas 1817. aastal Kuressaares esimese eesti küsimuste uurimise ühingu "Ehstnische Litterarische Gesellschafti" (Kuressaare Eesti Selts). See jäi aga asukoha ja väheste kaastööliste tõttu siiski känguma ning lõpetas tegevuse asutaja kadumise tõttu. Ometi on seda peetud isegi 1838. aastal asutatud Õpetatud Eesti Seltsi üheks eeskujuks.
Vello Peedimaa

Elulugu

Lõpetas 1968 Pärnu 4. Keskkooli, 1973 Tartu Riikliku Ülikooli majandusküberneetika erialal. Oli 1973–74 TRÜ poliitilise ökonoomia kateedri stažöör, 1974–82 vanemõpetaja, 1977 stažeeris Ungaris K. Marxi nimelises Majandusülikoolis. 
1982–83 ETKVL Tartu Tarbijate Kooperatiivi Kaubamaja direktor, 1983–94 TÜ haldusprorektor, 1994–95 TÜ rektori nõunik. Õpetanud sotsialismi ja kapitalismi poliitilist ökonoomiat, majanduse aluseid, koostanud õppevahendeid.

Teadustöö

Uurimusi toodangu kvaliteedi ökonoomia ja tootmise efektiivsusest. Umbes 20 teadustrükist, rohkesti aimeartikleid.
Teet Seene

Teet Seene (sündinud 15. juulil 1940 Pärnus) on eesti spordifüsioloog ja -pedagoog, Tartu Ülikooli emeriitprofessor.
Ta lõpetas 1958 Tallinna Meditsiinikeskkooli ja 1966 Tartu Ülikooli kehakultuuriteaduskonna. 1974. aastal kaitses ta Tartu Ülikoolis bioloogiakandidaadi kraadi ja 1988. aastal Leningradi Ülikoolis bioloogiadoktori kraadi (kinnitatud 1989).
Ta oli 1966–1974 Tartu kuulmishäiretega laste eriinternaatkooli ravikehakultuuri õpetaja, ühtlasi 1966–1971 Tartu Ülikooli veespordi kateedri (aastast 1969 raskejõustiku ja veespordi kateedri) õppejõud sõudmise alal, 1974–1978 lihastalitluse hormonaalregulatsiooni labori vanemteadur, 1978–1983 labori juhataja, 1983–1989 spordifüsioloogia kateedri dotsent, 1989–1992 professor, 1993. aastast spordibioloogia instituudi funktsionaalse morfoloogia professor ja instituudi juhataja, 1993–1998 Tartu Ülikooli õppeprorektor, 1998–2001 Tartu Ülikooli avatud ülikooli prorektor, 2002–2005 spordibioloogia ja füsioteraapia instituudi funktsionaalse morfoloogia professor; aastast 2005 emeriitprofessor.
Peamised uurimisvaldkonnad: lihasvalkude transformatsioon, skeletilihaste regeneratsioon, hormonaalmüopaatiad ja valgu ainevahetuse hormonaalregulatsioon lihaskoes.
Eesti Olümpiaakadeemia asutajaliige ja SA Ülikoolide Keskus Saaremaal nõukogu esimees.
Karl Tarvas

Karl Tarvas (kuni 1940. aastani Karl Leonhard Johannes Treumann; 19. aprill 1885 Tallinn – 26. detsember 1975 Tallinn) oli eesti arhitekt.

Elukäik

Karl Tarvas sündis Tallinnas Noarootsist pärist puutöö- ja ehitusmeister Paulus Treumanni seitsmelapselises peres. Tema isa valmistatud on näiteks Vana-Kaarli kalmistu kahe torniga värava. Tarvas lõpetas 1905. aastal Tallinna Reaalkooli koos tulevaste arhitektide Christfried Lehberti, Anton Soansi ja Erich Jacobyga. Viimase kahega jätkati 1906. aastast koos õpinguid Riia Polütehnilises Instituudis. Esialgu õppis Tarvas mehaanikat ning 1915. aastal lõpetas arhitektuuri eriala diplomiga. Sama koolitee läbisid ka Herbert Johanson, Eugen Habermann, Edgar Kuusik, Ernst Kühnert jt, keda õpingukoha ning sealt saadud habituse järgi riialasteks kutsutakse. See seltskond moodustas ühtlasi ka esimese eesti arhitektide põlvkonna. Tegusa tudengina osales Tarvas Riia Eesti Üliõpilaste Seltsi tegevuses ning koolivaheaegadel rikastas enda teadmiste pagasit insener Voldemar Lenderi käe all.
Esimese maailmasõja ajal osales ta merekindluse ehitusel Muhu väina kindlustusel. Eesti ajal, aastatel 1919–1923, töötas ta merekindluse ehitusvalitsuse juhatajana, 1923–1926 Harjumaa arhitektina. Alates 1926. aastast praktiseeris Tallinnas eraarhitektina, olles aktiivsemaid ja nõutavamaid elamute projekteerijaid. Alates 1940ndatest töötas vabakutselisena isiklikus arhitektuuribüroos. Pärast Teist maailmasõda töötas ta Arhitektuur-Projekteerimise ja Planeerimise Keskuses, koostades ühe Niguliste kiriku taastamisprojektidest (1949). 1948 sai ta auhinnalise koha kahekorruseliste kaheksa korteriga elamute tüüpprojektide konkursil, pälvides Nõukogude Eesti preemia. Tarvase viimaseks töökohaks oli Eesti Projekt (1949 – 1962).
1921. aastal asutasid 15 arhitekti, kelle hulka kuulus ka Karl Tarvas, Eesti Arhitektide Ühingu.

Looming

Omaaegsetest arhitektidest eristus Karl Tarvas keskklassile suunatud vernakulaararhitektuuriga. Ta projekteeris peamiselt kahe- ja kolmekorruselisi elamuid Tallinnas, olles omal alal tõeline professionaal. Tarvas planeeris elamispindu oskuslikult ja läbimõeldult. Tema töid leiab Tallinna tänavatelt rohkesti. Tarvase elamud on kvaliteetselt teostatud ja kõrgelt hinnatud.

Isiklikku

Tema pojad Peeter, Paul ja Pärtel olid samuti arhitektid.
Rõlsk

Ajalugu

Rõlskit on mainitud kroonikas 1152. aastal. 1185. aastal algas Rõlskist vürst Igor Svjatoslavitši sõjaretk polovetside vastu. 14. sajandil langes Leedu suurvürstiriigi valdusesse. 1500. aastal läks Moskva suurvürstiriigi valdusesse.
1779 sai linnaõigused.
Euroopa piison

Levik ja arvukus

Piison oli levinud kogu Euroopas kuni Volga jõeni idas ja Kaukaasiani kagus, kuid nende arvukus vähenes kiiresti inimasustuse leviku ja sellega kaasneva küttimise tõttu. Suuremas osas Prantsusmaast suri piison välja juba 8. sajandil. Ardennides ja Vogeesides säilisid nad 15. sajandini. Tänapäeva Poola aladel oli piison haruldane juba 11. sajandil ja Zygmunt I kehtestas surmanuhtluse piisonite salaküttimise eest. Põhja-Rootsis suri piison välja 11. sajandil ja Inglismaal 12. sajandil. Leedus suri piison välja 18. sajandi keskel. Ungaris Transilvaanias leidus piisoneid veel 18. sajandi lõpus, viimane suri umbes 1790. 1795 võeti piisonite viimane elupaik Białowieża ürgmets kaitse alla ja 1857 loendati seal 1900 piisonit. 1890 ja 1910 tabas seal elanud piisoneid haigus, mis vähendas nende arvukust tunduvalt. 1915. aasta alguses elas seal vaid 770 piisonit. Sügiseks 1917 oli järel vaid 150 piisonit. Esimese maailmasõja ajal ja vahetult pärast selle lõppu langesid paljud piisonid marodeerivate sõdurite saagiks. 4. aprillil 1919 leiti viimased surnud piisoni jäänused. 1920. aastatel oli euroopa piison väljasuremisohus. Euroopa piisonite asurkond oli ka Kaukaasias. 1890. aastatel oli neid jäänud alles vaid 442. 1919 tabas sealseid piisoneid koduveistelt saadud haigus, mis vähendas asurkonda 50 isendini. Viimane Kaukaasias vabas looduses elanud piison tapeti 1927. Kõik tänapäeval elavad euroopa piisonid pärinevad vaid 12 loomaaedades ja loomaparkides elanud piisonist. Vähene geneetiline varieeruvus on liigi pikaajalise säilimise seisukohalt oluliseks ohuteguriks.
Loomaaedade ja eraisikute pingutuste tulemusena suudeti 1952 esimesed piisonid Białowieża rahvuspargis loodusesse elama lasta. 2004. aastal elas vabas looduses 31 populatsiooni kokku 1955 isendiga. See moodustab umbes 60% kõigist elavatest euroopa piisonitest. Białowieża metsades elab umbes 800 piisonit. Poolas elab umbes 25% kõigist pürgadest. Eestile lähimad vabasse loodusesse lastud piisonid elavad Leedus ning Venemaal Peterburi lähedal ja Karjalas.
Herman Perna

Elulugu

Herman Perna oli kõrtsmiku poeg.
Lõpetas 1903 Tartu Reaalkooli ja 1913 Riia Polütehnilise Instituudi ehitusinsenerina. 
Oli aastani 1918 Soome sõjaväes, 1919 Eestis Teedeministeeriumi veeteede ja sadamate süvendamise ja parandamise ameti ülem, 1919–1927 tehnikaosakonna juhataja, 1927–1929 ehitus-tehnikaosakonna direktor, 1929–1934 maanteede ja ehituse osakonna direktor, 1934–1939 raudteevalitsuse abidirektor, 1939–1940 Teedeministeeriumi peainspektor ning raudteede talituse nõukogu liige. 
Ta oli 1920–1934 Tallinna Tehnikumi õppejõud, ehitusosakonna juhataja ja hoolekogu liige. Õpetas geodeesiat, raudteede, signalisatsiooni, maanteede ja tunnelite kursusi. Oli 1942–1943 Tallinna Õhtutehnikumi õpetaja, seejärel Eesti Tööstusprojekti insener.

Isiklikku

Tema vend oli arhitekt ja arhitektuuriõppejõud Artur Perna.
Robert Livländer

Robert Johannes Livländer (1. veebruar 1903 Tallinn – 6. oktoober 1944 Läänemeri) oli eesti astronoom ja geodeet.
Robert Livländer hukkus koos perekonnaga Eestist põgenemisel laeval Nordstern.

Haridus

Lõpetas Tallinna Linna I Reaalkooli 1921; õppis TÜ matemaatika-loodusteaduskonnas astronoomiat 1921-1925; TÜ stipendiaat Potsdami Geodeesiainstituudis astronoomia alal 1928-1929.

Teaduskraad ja kutse

mag. astr. 1926 (Astrograafiline positsioonide määramine), dr. phil. nat. 1932 (Determination of the Longitude of the Tartu Observatory by Wireless. Second paper: Observations in 1929-1930 in Tartu and in Pulkovo. Final Results); dotsent 1935; erakorraline professor 1938; professor 1940.

Teenistus

Tallinna Reaalkooli viimases klassis Tallinna posti-telegraafikontori ametnik; ülikooliõpingute ajal Tartu Tähetornis; oli Reaalkooli õpilasena Vabadussõjas 2. soomusrongi koosseisus. TÜ Tartu Tähetorni abijõud 1922-1935, astronoom-observaator, nooremassistent 1925, eradotsent 1933; TÜ tehnikateaduskonna geodeesia dotsent 1934-1936; geodeesia kabineti juhataja [[1935)].TTÜs 1936-1944: geodeesia dotsent 1936, geodeesia laboratooriumi juhataja 1936-1940, geodeesia erakorraline professor 1938-1944; ehitus- ja mehaanikateaduskonna prodekaan 1938-1940; geodeesia professor 1940-1941, kateedri juhataja; keemia-mäeteaduskonna dekaan 1941; rektor 1941-1944.

Teadustöö põhisuunad

Geograafiliste pikkuste ja laiuste mõõtmine Eestis, tähtede ja planeetide ehitus; saavutas rahvusvahelise tunnustuse koostöös Ernst Öpikuga ultraviolettkiirguse kalorimeetria alal. 
Avaldanud üle 30 publikatsiooni astromeetria, geodeesia ja gravimeetria alal, esimese eestikeelse geodeesia õpiku Geodeesia põhijooni 1942 autor.

Teadusorganisatoorne ja -administratiivne tegevus

Juhtis Baltimaade gravimeetrilise võrgu arendamise töid; korraldas Eesti Sõjavägede Staabi topohüdrograafia osakonna ülesandel Eesti triangulatsioonipunktidel geograafiliste koordinaatide mõõtmisi 1929; osales päikesevarjutuste ekspeditsioonidel. Loodusvarade Instituudi liige 1937-1940]]; Eesti Geodeetide Ühingu liige; Eesti Entsüklopeedia täheteaduse osakonna toimetaja 1932-1937; oli astronoomia ja topo-geodeetiliste teadmiste populariseerija ajakirjanduses. Üliõpilasselts Raimla liige.

Tunnustused

Kotkaristi III klassi teenetemärk 1938.
Emil Dimitriev

Isiklikku

Ta on abielus ja kahe lapse isa.
Arnold Seppo

Arnold Seppo (31. detsember 1917 Lapsino, Petrogradi kubermang – 19. aprill 1980 Tallinn) oli eesti kirurg ja traumatoloog, meditsiinikandidaat (1950).

Biograafia

Aastal 1941 lõpetas ta Pavlovi-nimelise Leningradi I Meditsiiniinstituudi.
Teise maailmasõja ajal oli Eesti laskurkorpuse kirurg.
Aastatel 1947–1949 töötas ta Eesti NSV Teaduste Akadeemias teadurina, samaaegselt oli ka Tallinna keskhaigla kirurg.
1949–1956 töötas Tartu Riiklikus Ülikoolis õppejõuna ja oli samas üldkirurgiakateedri juhataja.
Aastatel 1957–1977 oli Tallinna Tõnismäe haigla traumatoloogiaosakonna juhataja. 
Aastast 1977 kuni surmani oli enda asutatud Metallostenosünteesi Teadusliku Uurimise Labori ja Kliiniku direktor.
Johannes Schoppius

Johannes Schoppius (1652 Tallinn – 1710) oli Eesti vaimulik.
Ta õppis aastani 1671 Tallinna gümnaasiumis ja siis (immatrikuleeriti 16. augustil 1672) Giesseni ülikoolis.
Ta oli aastatel 1679–1680 Kosemkina koguduse abiõpetaja ja 1680–1690 sama koguduse õpetaja, lisaks oli ta aastast 1685 praost ja aastast 1688 Narva konsistooriumi assessor. 1680–1710 oli ta (kutsuti 8. märtsil 1690) Järva-Peetri Püha Peetruse koguduse õpetaja. Lisaks oli ta aastatel 1692–1710 veel (sai 21. jaanuaril 1692) Järva praostkonna praost.
Alates 1690. aastatest töötas koos Joachim Salemanni ja Eberhard Gutsleffiga uue põhjaeestikeelse Piibli tõlke kallal, Pauckeri andmetel töötas ta tallinnamurdelise Uue Testamendi tõlke kallal. 14. detsembril 1706 esitas ta Uue Testamendi käsikirja Eestimaa konsistooriumile ja palus nõusolekut selle trükkimiseks. Seejärel oli ta koos nelja teise vaimulikuga piiblitõlke revideerimikomisjonis. Oli Rootsi 1693. aasta kirikukorralduse tõlke Kässi-Ramat.... 1699. aastal ilmunud üks korrektoreid.
Maliena vald

Ajalugu

Aastal 1920 kuulus Mālupe valla aladel Mālupe mõisale 1131, aga Ērmaņi mõisale 314 hektarit maad.  1945. aastal moodustati Mālupe valda Mālupe ja Maliena külanõukogud, aastal 1949 likvideeriti  aga vald ametlikult. Aastal 1961 liideti Maliena külanõukoguga likvideeritava  Alūksne külanõukogu kolhoosi «Maliena» alad. Aastal 1990 muudeti külanõukogu vallaks. 2009. aastast kuulub vald Alūksne piirkonda.

Kaitstavad objektid

Muinsusmälestistest on riikliku kaitse all Ērmaņi mõisa härrastemaja, Luņķi ja Naglase muinaskalmed. Kohaliku kaitse all on Kopmaņi muinaskalmed ehk Kalmemägi, Brenci palvemaja ja Maliena vallakooli kaks hoonet.
Valda jääb üks Läti suuremaid metsõunapuid Sviestīņi mets-õunapuu. Looduskaitse all on veel Maliena "Dārzniecībase" puudetukk, Bitīši tamm, Škeleci tamm, Veider tamm, Ērmaņi tamm, Proņkase saar, Jaunstrički pärn, Rēdmaņkalnsi tamm ja Irbītese mänd.
Swifti maakond

Ajalugu

Maakond moodustati 1870. aastal.
Aserbaidžaani Rahvarinne

Aserbaidžaani Rahvarinde Partei (Azərbaycan Xalq Cəbhəsi Partiyası) on rahvuslik ja demokraatiameelne Aserbaidžaani partei, 1988. aastal moodustatud Aserbaidžaani Rahvarinde järglane. Parteiks vormistati organisatsioon 1995. aastal.
Liikumise algatusgrupp moodustati 1988. aasta augustis Bakuu intelligentsi poolt. Organisatsiooni deklareeritud eesmärgiks oli perestroika poliitika toetamine ja alusprintsiibid laenati Eestimaa Rahvarinde programmist. Algusest peale oli tähtsal kohal ka Mägi-Karabahhi küsimus.
1992. aastal sundis Rahvarinne pärast sõjalist ebaedu konfliktis armeenlastega ametist lahkuma president Ayaz Mütəllibovi. Uueks presidendiks valiti Rahvarinde juht Əbülfəz Elçibəy‎. Tema võimuajal saavutati Venemaa vägede väljaviimine Aserbaidžaanist (1993. aasta aprillis).
Elçibəy võim kestis vaid 1993. aastani, mil ta kutsus relvastatud vastuhaku järel rahu looma endise Nõukogude Liidu poliitbüroo liikme Heydər Əliyevi. Əliyev korraldas augustis rahvahääletuse, mis Elçibəy ametist tagandas.
1995. aastal süüdistati Elçibəyd kavatsuses kukutada president, Rahvarinne keelustati mõneks kuuks.
2000. aasta parlamendivalimistel sai Rahvarinne 11% häältest ja 6 kohta 125-liikmelises parlamendis. Hiljem on partei marginaliseerumine jätkunud.
2000. aastal partei lõhenes. Aserbaidžaani Rahvarinde Partei juhiks sai Əli Kərimli, Klassikalise Rahvarinde Partei juhiks Mirmakhmud Miralioglu. Lisaks tegutseb Aserbaidžaanis Ühinenud Rahvarinde Partei.
Tula (Mehhiko)

Tula (nahua keeles Tōllan-Xīcocotitlan) on endine tolteekide riigi pealinn, mille varemed asuvad tänapäeva Mehhikos Hidalgo osariigis Tula de Allende vallas. Linn oli México oru ja Puebla-Tlaxcala oru poliitiline keskus 10.-12. sajandil Teotihuacani languse ja Tenochtitlani tõusu vahel. Selle mõju ulatus arvatavasti tänapäeva Mehhiko piiridest kaugemale, El Salvadori ja Nicaragua aladeni. Selle peamiseks vaatamisväärsuseks on Quetzalcoatli püramiid (ka Tlahuizcalpantecuhtli püramiid), mille otsas on neli 4 meetri kõrgust basaldist tahutud tolteegi sõjamehi kujutavat sammast. Varemetelinna ümber on loodud Tula rahvuspark.

Arheoloogilised uuringud

Esimese Tula varemete teadusliku kirjelduse koostas 1873. aastal Antonio García Cubas Mehhiko Geograafia- ja Ajalooühingust. Esimesed arheoloogilised kaevamised toimusid seal 1880. aastatel prantsuse arheoloogi Désiré Charnay juhtimisel.
Mõisapark

Mõisapark on mõisa härrastemaja juures asuv park. 
Kui mõisate esiküljel asusid sageli mitmed tähtsamad majandushooned (näiteks ait ning tall-tõllakuur), siis mõisapark jäi sageli mõisa peahoone tagumisele küljele ning seal puudusid majandushooned. Ehitistest võis pargis olla aia- ja pargipaviljone ning lehtlaid, tiikide juures ka näiteks sildasid.
Eestis olid 18. sajandil mõisates levinud prantsuse stiilis pargid. 19. sajandil olid Eestis rohkem levinud inglise stiilis pargid.
Logoperioodiline antenn

Logoperioodiline antenn ehk logoantenn (lühend LPDA, inglise k sõnadest Logarithmic Periodic Dipole Antenna) on laiaribaline suundantenn, mis on oma nime saanud selle järgi, et antenni resonantsisagedused logaritmilisel sagedusskaalal järgnevad perioodiliselt üksteisele; sellele perioodilisusele vastavad ka antennielementide pikkused ja vahekaugused. Antenn on konstrueeritav ükskõik kui laia sagedusriba jaoks, kusjuures võimendus on enam-vähem ühesuurune kogu sagedusribas. Ühe antenniga on näiteks võimalik hõlmata kõik televisiooni meeter- ja detsimeeterkanalid.
Logoperioodiline antenn koosneb dipoolidest, mis on üksteisega ühendatud iga dipooli järel ristatud sümmeetrilise toiteliiniga; ristamine on tarvilik selleks, dipoolid ergutuksid õiges faasis. Lühima dipooli pikkuseks võetakse umbes üks kolmandik sagedusriba kõrgeimale sagedusele vastavast lainepikkusest; pikim dipool on sagedusriba madalaimale sagedusele vastava poollaine pikkune.
Antenni eripäraks on see, et võimendust ei saa kuigivõrd tõsta elementide arvu järkjärgulise lisamisega antenni pikendades (nagu Yagi antenni korral). Võimendus jääb sõltuvalt kaetava sagedusala laiusest enamasti vahemikku 6...10 dB, olles sagedusriba laiusega pöördvõrdeline. Seega vastab laiaribalise logoantenni võimendus 5- kuni 8-elemendilise Yagi ühekanaliantenni omale. Võimendus on enam-vähem ühtlane kogu sagedusriba ulatuses. Sisendtakistus jääb olenevalt antenni tarindusest vahemikku 50…120 Ω.
Regulatoorsed T-lümfotsüüdid

Regulatoorsed T-lümfotsüüdid ehk regulatoorsed T-rakud ehk supressor-T-rakud (inglise regulatory T cells, Treg cells) on paljude selgroogsete lümfisüsteemi (lümfoid(-immuun)süsteemi) rakud.
Esmased regulatoorsete T-rakkude populatsioonid küpsevad harkelundis. Nad liigitatakse T-lümfotsüütide hulka.

Ülesanded

Regulatoorsete T-rakkude molekulaartasandi funktsioonid on seni lõpuni uurimata. Arvatakse, et nad reguleerivad (püüavad piirata) krooniliste põletikega seotud haigusi, kuid nad piiravad ka eluterveid immuunvastuseid supresseerides kasvajatevastast immuunvastust.
Nende ülesandeks on immuunvastuse supresseerimine. Nad reguleerivad (harilikult vähemuse poole) plasmarakkude ja tsütotoksiliste T-rakkude ning autoreaktiivsete T-rakkude aktiivsust.
Nende talitluse häirumine, ülereageerimine või lakkamine aga võib indutseerida väärimmuunvastuse kujunemist ja seetõttu seostatakse neid ka autoimmuunhaiguste väljakujunemisega.
Regulatoorsed T-rakud ekspresseerivad dopamiiniretseptoreid ja sisaldavad dopamiini.

Kliiniline meditsiin

Arvatakse, et regulatoorsed T-rakud osalevad mitmete autoimmuunhaiguste limiteerimisel nagu I tüüpi diabeet, astma ja põletikuline soolehaigus (IBD).
Regulatoorsed T-rakud on aktiivsed ka mitmete geneetiliste haiguste nagu sarkoidoos ja IPEX sündroom (IPEX − immunodysregulation polyendocrinopathy) põletikukolletes.

Pahaloomulistes kasvajates

Regulatoorsete T-rakkude populatsioonid on suurenenud mitmete pahaloomuliste kasvajate kolletes.
Nigel Mansell

Saavutused

GP osalemine: 1980–1992, 1994–1995
MM tiileid: 1 (1992)
GP punkte: 482
GP osavõtt: 191
GP võite: 31
GP 2. koht: 17
GP 3. koht: 11
GP kvalifikatsioonivõite: 32 
Kiiremaid ringe: 30
GP võite hooajal: 9 (1992)

Meeskonnad

Lotus 61 (1980–1984) 
Williams 97 (1985–1988, 1991–1992, 1994) 
Ferrari 31 (1989–1990) 
McLaren 2 (1995)
Randrüütel

Randrüütel (Lääne-Eestis saartel ka: tonger) oli Vene keisririigi ajal Baltimaade randades tegutsenud ratsapiirivalvur. Randrüütli peaülesanne oli ohjeldada salakaubandust.
Veimed

Veimed (murretes ka annid, anded) olid pruudi kingitused peigmehe sugulastele ja pulmategelastele.
Veimed kui tava oli eriti omane läänemeresoome rahvastele juba kaugest minevikust. 
Kingituste eesmärgiks oli hea läbisaamine tulevase mehe ja tema sugukonnaga. Veimematerjali kogus pruut andidena naabreilt, mida nimetati viinutamiseks, samuti valmistati veimi ühiselt külatüdrukute poolt. 19. sajandil olid Eestis tavapärased veimed kindad, sokid, sukad, vööd, särk jne. Veimed seoti pulmaeelsel õhtul kaasanaise juhtimisel kokku veimekimpudeks.  Veimi jagas noorik veimevakast viimasel pulmapäeval peiukodus. Veimekirstu avamiseks pidi aga isamees või peig annetama raha. Veimekimpe jagati tähtsuse järjekorras. Pulma ametimehed said suured kimbud, milles olid särk, sall, sukad ja kindad. Hilisemal ajal sulandus veimavaka jagamine kokku rahakogumisega, annete saajalt küsiti vastu raha. 
Ida-Eestis nimetati pruudi kingitusi ka lahjadeks (Vaivara, Lüganuse, Viru-Nigula jne.).
Veimede jagamise komme hakkas kaduma 19. sajandi lõpus.
Nurkkiirendus

Nurkkiirendus on nurkkiiruse muutumise kiirus.
Selle tähis on β (beeta) ja mõõtühik radiaan sekundi ruudu kohta ().
Peri vald

Peri vald oli vald Võrumaal.
Peri vald moodustati 1866. aastal.
1939. aasta vallareformiga liideti Koiola vald, Kioma vald, Põlgaste valla Puskaru küla ja Peri vald (välja arvatud Viira asundus ja osa Saarjärve asundusest, mis liideti Leevi vallaga) ning moodustati Põlva vald.