google/wiki40b huggingface dataset:
Martin Helme

Maailmavaade

Helme peab end parempoolseks konservatiivseks rahvuslaseks. Ta pooldab tugevat riigikaitset, madalate maksudega avatud vabaturumajandust, karmi joont kuritegevuse vastu. Pooldab surmanuhtluse taastamist eriti ränkade kuritegude puhul. On vastu massimmigratsioonile Eestisse.
28. mail 2013. aastal esines Helme Tallinna TV saates "Vaba mõtte klubi" avaldusega, et Eesti "immigratsioonipoliitikas peaks olema üks lihtne reegel: kui on must, näita ust. Ja kogu lugu, selles mõttes, et me ei lase sellel probleemil üldse tekkida. /---/ Ma tahan, et Eesti oleks valge riik." Samuti rõhutas ta oma nägemust leebema immigratsioonipoliitika ohtudest: "Siis tehakse neile Virumaale keskus, nad hakkavad seal kohalikes külades käima varastamas, rüüstamas, vägistamas – sest täpselt seda nad teevad, muud nad ei teegi –, ja siis räägitakse meile, millised rassistid kohapeal on ja nendega läbi ei saa. Milleks meile sellist jama?"

Poliitiline tegevus

Aastal 2003 juhtis Helme uurimiskeskust Vaba Euroopa, mis uuris kriitiliselt Eesti liitumisperspektiive Euroopa Liiduga.
2004. aastal kogus ta üksikkandidaadina Euroopa Parlamenti pürgides 1475 häält.
4. oktoobrist 2008 30. aprillini 2011 oli Helme Eesti Rahvusliku Liikumise juht ja pärast seda ERL juhatuse esimees. Samuti juhtis ta Eesti Rahvusliku Konservatiivse Liidu initsiatiivgruppi.
19. aprillil 2009 teatas Helme taas kandideerimisest Euroopa Parlamendi saadiku kohale. Valimistel üksikkandidaadina üles astudes kogus ta 9840 poolthäält ehk 2,5% Eestis hääletamas käinute häältest.
2009. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel kandideeris Martin Helme Pärnus valimisliidu "Aus Pärnu" esinumbrina. Ta kogus 528 häält, kuid ei osutunud valituks.
2011. aasta Riigikogu valimistel kandideeris ta üksikkandidaadina valimisringkonnas nr. 2 (Kesklinn, Lasnamäe, Pirita), kogudes 1753 häält ehk 2,5% 2. valimisringkonnas antud häältest. Sellest ei piisanud Riigikokku pääsemiseks.
Ta oli üks "Ühinenud üksikkandidaatidest".
2012. aastast kuulub ta Eesti Konservatiivsesse Rahvaerakonda ja on selle juhatuse liige.
2013. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel kandideeris ta Eesti Konservatiivse Rahvaerakonna nimekirjas Tallinna linnavolikogusse. Ta kogus valimisringkonnas nr. 5 (Mustamäe linnaosa) 1596 häält, kuid ei osutunud valituks.
Ta kandideeris 2014. aasta Euroopa Parlamendi valimistel ja kogus 9507 häält.
2015. aasta Riigikogu valimistel kandideeris Martin Helme Eesti Konservatiivse Rahvaerakonna nimekirjas valimisringkonnas nr 3 (Mustamäe ja Nõmme linnaosa). Ta kogus 4296 häält ja osutus valituks.

Isiklikku

Martin Helme ema on kunstiajaloolane Sirje Helme ja isa EKRE esimees ja siseminister Mart Helme, tema kaksikõde on kirjandusteadlane Maarja Vaino; tema lell oli ajaloolane ja poliitik Rein Helme ja viimase poeg on kirjanik Peeter Helme.
Martin Helme ja abikaasa Eeva peres kasvab neli tütart ja üks poeg.
Kuulub EELK Tallinna Toompea Kaarli kogudusse.
Vahastu mõis

Vahastu mõis (saksa keeles Wahhast) oli rüütlimõis Türi kihelkonnas Järvamaal. Nüüdisajal jääb mõis Rapla maakonda Rapla valda.
Mõis rajati 17. sajandil.
T-24

Eellugu

Nõukogude Liit tugevnes 1920. aastatel ja sellega seoses võeti 1929. aastal vastu laiaulatuslik viisaastakuplaan, mis muuhulgas nägi ette Punaarmee mehhaniseerimist ja varustamist kõigi moodsa armee jaoks vajalike tankiklassidega. Plaaniti ühemehelist tanketti T-17, kahe meeskonnaliikmega kergetanke T-19, T-20 ja T-21, tanketti T-23, kolme meeskonnaliikmega keskmist tanki T-24 ning 5 meeskonnaliikmega rasketanki TG.
Aastal 1928 loodi Harkivis Harkovi vagunitehase (KhPZ) juurde tankide konstrueerimisbüroo. Esimene tankiprojekt oli T-12, mida loeti üldiselt edukaks, kuid millel esines suuri puudusi. Konstrueerimisbüroo täiustas projekti ja selle uueks nimeks sai T-24. 27. märtsil 1930 võeti vastu otsus toota 15 masinast koosnev proovipartii tanke T-24. Esimesed 3 tanki valmisid juulis 1930. Ühe masinaga korraldati võrdluskatsed tankiga T-12 ja T-24 oli üldjoontes sama võimekas. Katsed jäid siiski pooleli, sest T-12 süttis põlema ja vajas remonti. Telliti 200 tanki T-24 ja seda numbrit suurendati 300-ni.

Kirjeldus

Täisvarustuses T-24 kaalus 24,5 tonni. Soomuse paksus oli 8,5 mm horisontaalpindadel ja 20 mm vertikaalpindadel. Tanki keskel paiknes torn kahuriga ja sellel omakorda väiksem torn kuulipildujaga.

Tootmine

Plaan toota kuni 300 tanki T-24 ei läinud kunagi täide. Kokku valmistati 28 veermikku, 25 keret, 26 torni ja 24 täiesti valmis tanki ning siis tellimus tühistati. Samuti venis tankile mõeldud 45 mm kahurite tootmine, mistõttu tank relvastati alguses ainult kuulipildujatega. Tellimuse tühistamise peapõhjusteks olid ilmnenud tehnilised probleemid ja tootmise venimajäämine, kuna loodeti tootma hakata rasketanki TG.
Коgu seeria tootmine alates T-17-st kuni T-24-ni lõpetati, kuna nende asemel otsustati tootma hakata ameeriklase John Walter Christie konstruktsioonil põhinevaid tanke (BT tankiseeria), Vickersi 6-tonnisel tankil põhinevat kergetanki T-26, Carden-Loyd Mk VI-l põhinevat tanketti T-27 ja Carden-Loyd A4E11-l põhinevat ujuvtanki T-37 ning selle edasiarendust T-38.

Suurtükitraktorid

Suurtükitraktori Komintern vedrustus põhines algul tankil T-12 (1930. aastal ehitati 50 tükki) ja hiljem T-24 (aastatel 1935–1941 toodeti neid 2000 tükki). Kominterni mootoriks oli 131-hobujõuline diiselmootor ja see oli mõeldud igat sorti suurtükkide veoks. Alates 1940. aastast hakati Kominterni asemel tootma uuemat suurtükitraktorit Vorošilovets.
Vorošilovets põhines samuti T-24 vedrustusel, aga kasutas V-2 diiselmootorit, mis oli kasutusel ka tankidel T-34 ja BT-7M. Umbes 230 neist ehitati Harkovi vagunitehases (alates 1939), kuid sõja Saksamaaga puhkedes viidi tootmine üle Stalingradi Traktoritehasesse, kus tootmine jätkus kuni 1942. aastani.
Komintern päris ka mitmed T-24 vead, kuid konstruktorid parandasid neist osa ja teised ei olnud traktoril nii olulised kui tankil.

Kasutamine

Tanki T-24 plaaniti algselt kasutada toetustankina, kuid probleemide tõttu jäi see treeningtankiks. T-24 ei osalenud kunagi sõjategevuses.
Mana (ajakiri)

Mana on 1957–1999 väljaspool okupeeritud Eestit ilmunud eestikeelne ajakiri. Programmiliselt oli see suunatud globaalsele kontaktile üleilmse, st ka Eesti NSV kaasaegse kunstielu ja ühiskondliku mõttega.
Mana avaldas ilukirjandust, arvustusi ja ülevaateid, keele-, ajaloo-, poliitika-, teatri- ja kunstialaseid kirjutisi, reproduktsioone ja fotosid nii paguluses kui ka Eestis elavailt autoreilt.
Mana toimetaja oli aastatel 1957–1964 Rootsis elav arstist luuletaja Ivar Grünthal ning aastast 1965 USA-s elav mitmekülgne literaat Hellar Grabbi, siis trükiti ajakirja Kanadas. Mana toimetuskolleegiumi on kuulunud peale nimetatute Johannes Aavik, Ivo Iliste, Endel Kõks, Ilmar Laaban, Alur Reinans, Paul Laan, Enn Nõu, Paul Reets, Rein Silberg, Mardi Valgemäe ja Vootele Vaska.
Ajakiri Mana ilmus algaastal korra kvartalis ja alates 1958. aastast ebaregulaarselt, trükiarv kõikus 800 ja 1500 vahel. Üks Mana väljaanne (nr 57) on ilmunud 1995. aastal ka Eestis.
Muse

Muse on Inglismaalt Teignmouthist pärit rokkmuusikat viljelev ansambel, mis asutati aastal 1994. Nende muusika on segu alternatiivrokist, hard rock'ist, progerokist, elektroonilisest ja klassikalisest muusikast.
Bänd on tuntud energiliste ja ekstravagantsete kontsertide poolest.
11. detsembril 2012 esines bänd Tallinnas Saku Suurhallis.

Tunnustused

2011 esitati Muse Grammy kandidaadiks kolmes kategoorias: laul "Resistance" lauljaga duo või bändi rokkesituse kategoorias, samuti rokklaulu kategoorias ning album "The Resistance" rokkalbumi kategoorias. Ta pälvis neist viimase.
2013 esitati Muse Grammy kandidaadiks kahes kategoorias: laul "Madness" rokklaulu kategoorias ja album "The 2nd Law" rokkalbumi kategoorias. Muse ei võitnud neist kumbagi.
2016. aastal pälvis album "Drones" Grammy parima rokkalbumi auhinna.
Tõiv Tiits

Tõiv Tiits (sündinud 3. detsembril 1968) on eesti koorijuht ja kultuurikorraldaja.
Ta on lõpetanud Tallinna Pedagoogilise Instituudi koorijuhina bakalaureusekraadiga kultuurhariduse erialal.
Ta on töötanud Pärnu Linnaorkestri direktorina.
Ta tegutseb Sindi seltsimaja koori, Pärnu Sütevaka Humanitaargümnaasiumi segakoori, Sindi linna slaavi kultuuriühingu Slavjanotška segakoori ning Pärnu Segakoori Kungla dirigendina.
Narva Keeltelütseum

Narva Keeltelütseum on üldhariduslik munitsipaalkool Narvas, mille põhitegevus on põhi- ja gümnaasiumihariduse andmine. Õppekeel on vene keel.
Koolis õpib üle 900 õpilase ja töötab üle 80 õpetaja.
Kool asutati 1988. aastal Narva 14. Keskkooli nime all.
Alates 1992. aastast õpetati inglise keelt süvaõppega.
1995. aastal anti koolile gümnaasiumi staatus ning sellest ajast kandis ta Narva Humanitaargümnaasiumi nime.
2003. aastal liitus kool hiliskeelekümbluse ja 2007. aastal varakeelekümbluse programmiga.
Aastal 2014. muudeti kooli nimi Narva Keeltelütseumiks.
Kooli aadress on Kangelaste 32.
Mulgid

Etümoloogia

Mulkide nimetus tuli kasutusele talude päriseksostmise perioodist 19. sajandi II poolel. Abja Mulgi-nimelistelt taludest maade mõisastamise käigus väljatõstetud asukad olid esimeste seas, kes praeguselt Mulgimaalt Tartumaale talusid päriseks ostma saabusid. Hiljem laienes see nimetus kõigile Lõuna-Viljandimaalt ja Kagu-Pärnumaalt (Halliste ja Karksi kihelkond) Tartumaale rännanud taluostjate ühisnimetuseks ning omandas halva ja pilkava tooni. Nimetuse levikut toetas ka toonane ülipopulaarne Lydia Koidula näidend "Säärane mulk ehk sada vakka tangusoola" (tuli lavale 1871, trükist 1872) ning Postimehe veergudel toimunud sõnasõda (kümmekond kirjutist Eesti Postimehes aastail 1870–1873), mis puudutas mulkide "õigust" omandada talusid Tartumaal. Teadaolevalt esimest korda kasutas eesti ajakirjanduses sõna mulk Mihkel Jürgens, kes kirjutas 1868. aastal Eesti Postimehes pikema artikli keelemurrete ühendamisest ning viitas sõimunimetuse mulk kasutusele.
Mulgi rahvanime lätikeelse päritolu (sõnast muļķis, muļķe "narr", "loll") kohta nii rahvapärimuslikud, keeleajaloolised kui ka arhiiviteated puuduvad. Versioon, et lätlased sõimanud piirinaabreid lollideks ja sellest tekkis rahvanimi mulgid, sündis harrastusuurijate seas 19. ja 20. sajandi vahetusel. Teaduskirjandusse tõi väite, et mulgi nimetus on laen läti keelest, Venemaalt pärit saksa juurtega slavist Max Vasmer 1920. aastate algul.
NetBSD

Ajalugu

Pärast Bill Jolitzi töö katkemist 386BSD kallal porditi Net/2 Macintoshile ja laiendati Atari ST, Amiga ja PC platvormidele. NetBSD nime autor on Chris Demitriou ning eesliitele Net viitab paljudele arendajatele internetis.

Võrdlused

NetBSD-d on sageli kasutatud teadustöödes nagu lennunduses, klasterdamises ja interneti kiirusrekordi purustamistel.

Stabiilsus

Stabiilsus paljudel platvormidel on NetBSD-l omaette eesmärk, mille heaks näiteks on NetBSD-d jooksutamas enim katkematult töös olnud arvuti.

Mäluhaldus

Virtuaalmälu on Chuck Cranori doktoritks olnud UVM, mis vahetas välja eelmise Machi põhise lahenduse.

Mitmeprotsessori tugi

Mitmeprotsessori toetamisega (SMP) alustati SPARC-il, kohe lisandusid i386, VAX ja APHA platvormid, hiljem veel PowePC ja SPARC64 platvormid. Reaalselt on arendusharus töötaval kujul alpha ja vax platvormil tugi olemas ning i386 platvormil on lapina. SMP on Giant-lock faasis, tuumas korraga jookseb vaid üks protsess. SMP algteksti on rohkem sulandatud Solarise implementatsiooni kui FreeBSD algteksti, kes on vanema Solarise algselt siiski viletsaks osutunud põhimõtted ära põlanud ja oma versiooni teinud.

Toetatud arhitektuurid

NetBSD on porditud alpha, amiga, arc, arm26, arm32, atari, bebox, cobalt, hp300, hpcmips, i386, luna68k, mac68k, macppc, mvme68k, news68k, newsmips, next68k, ofppc, pc532, pmax, prep, Raspberry Pi, sgimips, sh3, sparc, sparc64, sun3, vax ja x68k platvormidele.

Emulatsioon

NetBSD emuleerib FreeBSD, HP-UX, Interactive UNIX, Linux, OSF/1, SCO UNIX, SunOS, System V Release 4, Solaris and Ultrix programme, mis jooksevad samal protsessori tüübil. Ka NetBSD on hea näide sellest, kuidas selge ja lakooniline ülesehitus võimaldab kiiremini programmi jooksutada. Näiteks suurim kiirus alpha platvormil on võimalik nii saavutada, et kommertsiaalses operatsioonisüsteemis nt Tru64 kommertsiaalse kompilaatoriga kompileeritakse programm ning seda hiljem jooksutatakse NetBSD alpha platvormil, kus ta jookseb 2-5% kiiremini kui algses operatsioonisüsteemis. Peale selge ülesehituse on siiski oluline roll ka sellel, et kommertsiaalne operatsioonisüsteem hõlmab palju lisavidinaid, mida vabavara operatsioonisüsteem ei paku ja mis kõik natuke ressurssi nõuavad.
Üheaegsus

Üheaegsus ehk samaaegsus ehk sünkroonsus ehk simultaansus (inglise keeles simultaneity) on sündmuste omadus toimuda täielikult või osaliselt ühel ja samal ajal. 
Albert Einsteini relatiivsusteooria kohaselt sõltub sündmuste üheaegsus mõnel juhul taustsüsteemist.
PIK-20

PIK-20 on üheistmeline epoksüvaigul põhinev komposiitkonstruktsiooniga purilennuk, mida valmistas seeriaviisiliselt firma Eiri Avion.

Ajalugu

Purilennuk PIK-20 on loodud Helsingi Polütehnilise Instituudi tudengite konstruktorite Marku Hiedenpää, Hannu Korhonen ja Pekka Tammi juhtimisel. PIK-20 konstrueerimisel lähtuti sellel ajal kehtinud FAI standardklassi purilennukite reeglitest kui veel oli lubatud tagatiiva kasutamine. Prototüübi esmalend toimus 1972. aasta lõpul. 1975. aastal võideti purilennukil PIK-20 meistrivõistlused Suurbritannias, USA-s ja Soomes.
1976. aasta maailmameistrivõistlustel võitis Ingo Renner esikoha PIK-20-l lennates ka 2. ja 3. koht saavutati PIK-20-ga lennates. Pik-20 oli üks esimestest purilennukitest, mille tiivatala vormiti süsinikkiu baasil. Purilennuki kandepindade kogukaal vähenes süsinikkiu kasutamise tulemusel 30 kg võrra. Omapärane oli purilennuki kupliraami pneumaatiline tihendus, mis aitas märgatavalt vähendada müra kabiinis.
PIK-20 baasil on arendatud ka abimootoriga Rotax 501 (43hj) õhkutõusmise võimekusega PIK-20E.
Vene tänava eeluurimisvangla

Vene tänava eeluurimisvangla oli kinnipidamisasutus, mis asus aastatel 1821–1928, Tallinnas Vene tänav 25 hoones.
Tallinna vanalinnas asuvale kinnistule paigutati vangla 1821. aastal, enne seda kasutati kinnipidamiskohana Tallinna parandusvanglat, Rataskaevu tänaval.
1846. aastal tehti siseruumides esimesed suuremad ümberkohandamised vanglaks, mille projekteeris arhitekt Christoph August Gabler.
Aastatel 1875–1879 ehitati tagahoovi spetsiaalne neljakorruseline kongidekorpus (arhitekt Rudolf Otto von Knüpffer).
Eeluurimisvangla rüüstati 1917. aasta märtsirevolutsiooni ajal. See jätkas tegevust ka Eesti vabariigi ajal, vangla likvideerimise järel 1928. aastal hakati hoonet taas elamuna kasutama.
Tedrepere tänav

Tedrepere tänav on tänav Tallinnas Haabersti linnaosas Vismeistri asumis.
Tedrepere tänav sai nime 19. juunil 1998. Tänav on saanud nime Tedrepere talu järgi.
Biojäätmed

Biojäätmed (inglise biowaste) ehk orgaanilised jäätmed (inglise organic waste) on organismidest pärit jäätmed.
Läti Kunstiakadeemia

Läti Kunstiakadeemia (läti Latvijas Mākslas akadēmija) on 1919. aastal Riias asutatud kõrgem kunstiõppeasutus. Läti Kunstiakadeemia esimeseks rektoriks oli Vilhelms Purvītis.
Aastail 1940–1942 kandis kool nime "Riiklik Kunstiakadeemia" (Valsts Mākslas akadēmija), aastast 1944 aga Läti NSV Riiklik Kunstiakadeemia (Latvijas PSR Valsts Mākslas akadēmija). Aastail 1973–1988 kandis ta Teodors Zaļkalnsi auks nime Teodors Zaļkalnsi LNSV Riiklik Kunstiakadeemia (Teodora Zaļkalna LPSR Valsts Mākslas akadēmija).
Aastast 2007 on ülikooli rektor Aleksejs Naumovs.
Ülikoolil on Latgale filiaal asukohaga Rēzeknes, plaanis on avada osakond ka Kuldīgas.
Kunstiakadeemia hoone projekteeris arhitekt Wilhelm Bockslaff; algselt kuulus see kommertskoolile.
Läti Kunstiakadeemial on tihedad sidemed Eesti Kunstiakadeemiaga ühisprojektide, üliõpilas- ja õppejõudude vahetuse ja muude algatuste toel.
Magneesiumsulfaat

Magneesiumsulfaat ehk mõrusool ehk inglissool (MgSO₄) on mõru maitse ja lahtistava toimega aine.
Pikk tänav (Elva)

Pikk tänav on tänav Elvas.
Tänav algab Pargi tänavalt ja suundub kirdesse. Tänav ristub Tööstuse, Tuletõrje, Allika, Kalda, Supelranna, Koidu, Eha, Nõlvaku ja Kaja tänavaga ja lõppeb Tartu maanteega ristudes.
Tänav sai nime 1940.
Kojastu kalmed

Kojastu kalmed on kivikalmed Märjamaa valla edelaosas Kojastu külas Tõigiva talu naabruses.
Kojastu kalmed rajati I aastatuhande 1. poolel pKr ning olid kasutuses ka veel 2. aastatuhande alguses. Kojastu kalmed on arheoloogiamälestisena kaitse all. Kalmete asukoht on.
Tänapäevaks on kalmeid tugevalt rüüstatud. Osa kividest on minema viidud (looduslikult on Vigala kandis kive väga vähestes piirkondades) ning kalmetest on üle käinud ka aardekütid. Kalmete jäänused on kaetud mullakamaraga.
Õunapuu (perekond)

Kirjeldus

Õunapuud on tavaliselt 4–12 m kõrged ja tiheda võraga. Lehed on 3–10 cm pikad, paiknevad oksal vahelduvalt ja on terve, mõnikord saagja servaga.
Õie ehitus on roosõielistele väga tüüpiline. Kroonlehti on 5. Sigimiku seis on keskmine. Õied on iseenese õietolmu suhtes viljatud ja vajavad seetõttu risttolmlemist. Õunapuud on putuktolmlejad. Tavaliselt tolmeldavad õunapuuõisi mesilased, kes külastavad õisi niihästi nektari kui õietolmu pärast.
Õunapuudel on õunvili. See tekib alumise sigimiku ja sellega liitunud kausja õiepõhja liitumisel lihakaks viljaks. Õuna sisemine osa ehk õunasüda areneb sigimikust. See on viiepesaline ja igas pesas on kuni 2 seemet. Erinevalt pirnipuudest ei ole õunapuudel viljalihas enamasti kivisrakke.
Õunapuu vilja nimetatakse õunaks erinevalt pirnipuu viljast, mida nimetatakse pirniks. Õun sisaldab rikkalikult õunhapet erinevalt pirnist, mis selle asemel sisaldab pirnhapet.
Eri liiki õunad on väga erinevad. Suuruselt võivad nad olla sõstra kuni lapsepea suurused. Nad võivad olla rohelised, punased, valkjasrohelised või muud värvi. Suuresti erinevad nende koore ja viljaliha maitse, lõhn ja muud omadused.
Õunasortide uurimise ja kirjeldamisega tegeleb pomoloogia, mis on teadus puuvilja- ja marjasortidest.
Õunapuu diploidne kromosoomiarv on 34.

Õunakasvatus

Õunapuu on üks kõige vanemaid kultuurtaimi. Ta kodustati juba vanemal kiviajal nähtavasti sõltumatult Euroopas, Kaukaasias, Kesk-Aasias ja Hiinas.
Enamik õunapuusorte ühendatakse liiki aed-õunapuu. Selle liigi tekkelugu alustavad mõned uurijad juba nooremast kiviajast 7 tuhat aastat tagasi.
Lisaks sellele, et õunapuu on levinud viljapuu, kasvatatakse teda ka ilupuuna ja sellest lähtudes on aretatud eriti kaunite õitega sorte.
Maailma suurim õunatootja on Hiina, kes 2007. aasta andmetel ületab teisel kohal oleva USA 6–7 korda. Järgnevad Türgi, Iraan ja Poola. Euroopas on veel suured õunatootjad Prantsusmaa, Itaalia, Venemaa ja Saksamaa, Aasias India ja Jaapan ning Lõuna-Ameerikas Argentina, Tšiili ja Brasiilia. Suured õunakasvatajad on ka Uus-Meremaa ja Austraalia.
Õunakasvatus ei saa levida troopilises ega ekvatoriaalses kliimas, sest õunapuu vajab puhkeperioodi läbimiseks paari kuu jooksul madalaid plusstemperatuure (0–7 °C). Sellegipoolest on LAV peaaegu sama suur õunakasvataja kui Hispaania ja Egiptus peaaegu sama suur kui Ukraina. Lõuna-Indias sunnitakse taimi kunstlikult puhkama: nende juured raiutakse läbi ja pärast seda nopitakse puudelt lehed ära. Nii saadakse kaks saaki aastas: sügisel ja kevadel.
Kaunissaare–Patika kanal

Kaunissaare–Patika kanal (ka Jägala–Pirita kanal) on kanal Harjumaal Anija, Raasiku ja Rae vallas, osa Tallinna veevarustussüsteemist.
Kanal saab alguse Jägala jõel asuvast Kaunissaare veehoidlast ja suubub Pirita jõkke. Selle pikkus on umbes 25 km.
City Investing Building

City Investing Building või aastatel 1928–1932 teatud ka kui Benenson Building oli arhitekt Francis Kimballi historitsistlikus uusbarokses prantsuse beaux-arts-stiilis projekteeritud kõrghoone New Yorgis Lower Manhattani ärikeskuses aadressil 165 Broadway, Cortland Streeti ja Church Streeti tänava nurgal. Tegu oli näitega ühest varajasemast täiskõrguses pilvelõhkujast.
See oli 33-korruseline ja 148,4 meetri kõrgune F-kujulise asümmeetrilise põhiplaaniga kontorihoone, mille ehitustegevus kestis aastatel 1906–1908. Aastatel 1908–1909 oli see samal ajal kõrvalkrundil valminud Singer Buildingu järel kõrguselt teine hoone maailmas. 1912. aastal valmis paari kvartali läheduses maailma uue kõrgeima hoonena Woolworthi kaubandusketi uusgooti arhitektuuristiilis peakontor Woolworth Building (241,4 m). Mitmekümne aasta vältel olid nii City Investing Building kui ka Singer Building ja Woolworth Building ühed New Yorgi all-linna silueti silmapaistvamad sõjaeelse vabaturukapitalismi sümbolid ja ikoonilisemad maamärgid. 
1968. aastal lammutas uus omanik United States Steel Corporation selle koos kõrvalasunud kõrghoone Singer Buildinguga, et teha ruumi modernistlikule ja tunduvalt mahukamale kõrghoonele One Liberty Plaza. City Investing Buildingut ei oldud jõutud enne mahalammutamist arhitektuurimälestisena kaitse alla võtta.
Siiani on see olnud läbi aegade üheksas kõrgeim ettekavatsetult lammutatud hoone maailmas, pärast 11. septembri terrorirünnakuid on see olnud kõrguselt kaheteistkümnes hävitatud hoone.
Victor Massé

Elukäik

Pärit töölisperekonnast. Isa oli sadamatööline. Pärast isa surma kolis emaga Pariisi kus sai esimesed muusikaalased teadmised Kuninglikus vaimuliku muusika instituudis. Jätkas muusikaõpinguid Pariisi konservatooriumis Pierre-Joseph-Guillaume Zimmermani (klaver) ja Jaques Fromental Halévy (kompositsioon) juhendamisel. Võitis 1844 maineka Prix de Rome kantaadi "Le rénégat de Tanger" ("Tangeri renegaat") eest. Stipendium võimaldas kaks aastat õppida Itaalias ja reisida Saksamaal. Rooma õpingute ajal komponeeris ooperi itaaliakeelsele libretole "La favorita e la schiva" ("Lemmik ja ori"), mis esitati 1855. aastal Veneetsias. 
1860 sai Pariisi Opéra Garnier' koormeistri koha. 1866–1890 oli Pariisi konservatooriumi professor õpetades komponeerimist ja kontrapunkti. Aastatel 1973–1875 õpetas ühtlasi ka tütarlaste pansionaadis muusikat.

Looming

Komponeeris ligi 20 ooperit, millest menukamad olid "La chanteuse voilée" ("Varjatud laulja"), ambitsioonikas "Galathée" ja "Paul et Virginie". Kuid kõige edukam ja ka rahvusvaheliselt tuntuim oli koomiline ooper "Les noces de Jeannette" ("Jeanette'i pulmad"). Viimane lavateos "Une nuit de Cléopâtre" ("Kleopatra üks öö") kanti ette postuumselt. 
19. sajandi keskel olid Massé koomilised ooperid pidevalt Euroopa teatrite repertuaaris. Tema teosed järgisid täpselt prantsuspärast ooperite komponeerimise traditsiooni, kuid ta lülitas oma oopustesse osavalt ka tollal arengujärgus olnud prantsuse operettide komponeerimise võtteid.
1872 . aastal valiti Prantsuse kaunite kunstide akadeemia (Académie des beaux-arts) akadeemikuks. 1856 sai Prantsusmaa Auleegioni ordeni (Légion d’honneur) kavaleriks ja 1877 ohvitseriks. 1877 nimetati Belgia Kuningliku teaduste, kirjanduse ja kaunite kunstide akadeemia (Académie royale des sciences, des lettres et des beaux-arts) liikmeks.
Massé on maetud Pariisi Montmartre'i kalmistule.
Rumšiškės

Ajalugu

Rumšiškėst mainis esimest korda aastal 1382 Marburgi Wigand (Rumsinker). Algselt oli tegemist tänavkülaga, aga XV sajandi esimesel poolel ehitati see uuesti üles radiaalse planeeringuga asulana.
Sealset mõisa mainiti esimest korda aastal 1503. Aastal 1549 sai selle omanikuks Barbara Radziwiłłówna. Rumšiškės sai alevi õigused aastal 1557. Aastal 1791 sai asula ka linnaõigused, ent järgmisel aastal need poliitilistel põhjustel tühistati.
Tsaariajal kasutati Rumšiškėse kohta venekeelset nimekuju Румшишки. Alevis sepistati rauda, toodeti soola, seal tegeleti ka metsandusega. Aastail 1832–1833 põlesid maha nii sealsed tootmishooned kui ka tööliste majad. Tyszkiewiczite eestvedamisel rajatai sinna hobupostijaam. Alevis tegutses vesiveski, seal asusid kohalik haigla ja meteoroloogiajaam. Alevis olid nii kirik kui ka sünagoog, haridust andsid kihelkonnakool ja juudi kool. Aastal 1890 eemaldati alevi lähistelt Nemunase kärestikust kive, mida kasutati Kaunase kindluse rajamiseks.
Teise maailmasõja ajal hukati kõik sealsed juudi elanikud. Aastal 1944 põles alev taas. Aastal 1960 rajati Kaunase veehoidla ja suurem osa Rumšiškėsest jäi vee alla. Aastal 1956 rajati siis tänapäevane alev, vanast toimetati sinna vaid kirikuhoone kui arhitektuurimälestis. Nõukogude ajal oli Rumšiškės kohaliku aedviljakasvatusele spetsialiseerunud kolhoosi keskasulaks.