Euroopa Liidu direktiiv

Direktiiv on Euroopa Liidu õigusakt, millega ühtlustatakse liikmesriikide õigusakte, eelkõige ühtse turu toimimise huvides. Erinevalt määrusest ei ole direktiiv otsekohalduv, vaid on juhis liikmesriikidele Euroopa Liidu seatud eesmärkide saavutamiseks. Liikmesriigil on õigus otsustada, kuidas vastavaid eesmärke saavutada.
Õigusakte annab välja Euroopa Liidu Parlament koostöös Euroopa Liidu Nõukoguga. Direktiivis on sätestatud aeg, mille jooksul peab liikmesriik selle enda õiguskorda üle võtma ning selle eest vastutavad erinevad ministeeriumid. Kui direktiiv on üle võetud, tuleb sellest teatada Euroopa Komisjonile. Juhul, kui direktiiv võetakse üle puudulikult või jäetakse tähtajaks üle võtmata, siis on komisjonil õigus algatada rikkumismenetlus liikmesriigi vastu.
Võib tekkida olukord, kus EL-i liikmesriik ei ole järginud direktiivis sätestatud tähtaega ning on jätnud direktiivi oma siseriiklikusse õigusesse rakendamata. Peamine põhjus on riigisisene ülevõtmisakti vastuvõtmise protseduur, mis võib olla aeganõudev, kuna olenevalt direktiivist võib riigil selle rakendamiseks olla vajadus muuta olemasolevaid õigusakte või luua täiesti uusi regulatsioone. Kuna direktiiv tuleb üle võtta täielikult, peab olema tagatud ka selle tõhus rakendamine, seetõttu tuleb kavandada ka täitmist tagavad normid. Direktiivide viibinud ülevõtmine liikmesriikides on aktuaalne probleem, mis takistab Euroopa Liidu seisukohast enda kodanikel ning ettevõtjatel saada kasu Euroopa Liidu õiguse eelistest. Sellest tulenevalt on Euroopa Liit seadnud sihiks redutseerida ülevõtmise puudujääke 1%-ni.
Isiku (sh nii juriidilise kui ka füüsilise isiku) tuginemine ülevõtmata või puudulikult ülevõetud direktiivile oma õiguste tagamiseks riigi (laias tähenduses) vastu on tuntud kui direktiivi vahetu õigusmõju. Põhimõtet, et kõik Euroopa Liidu riikide kohtud peavad tõlgendama sisseriikliku õigust EL õiguse valguses, tuntakse kui direktiivi kaudset õigusmõju.

Direktiivi kaudne õigusmõju

Direktiivi kaudne õigusmõju ehk kooskõlaline tõlgendamine (inglise indirect effect of directive) on Euroopa Liidu õiguse põhimõtte, mille kohaselt on kõik EL riikide kohtud kohustatud tõlgendama sisseriikliku õigust EL õiguse valguses. Kooskõlalise tõlgendamise põhimõtte seisab direktiivide vahetu õigusmõju kõrval alternatiivse vahendina EL õigust puudutavates vaidlustes.
Esimene otsus, kus Euroopa Kohus kooskõlastamise tõlgendamise ideed sisustas, oli 1984. aasta Sabine von Colson ja Elisabeth Kamann kaasus. Selles kaasuses kinnitas Euroopa Liidu Kohus esmakordselt, et riiklikud kohtud on kohustatud tõlgendama sisseriikliku õigust direktiivi sõnastuse ja eesmärgi valguses selleks, et tagada direktiivi tulemuslikust. Sisseriiklikud kohtud peavad tagama seda järgides sisseriikliku seadusandlust ja vältides diskretsiooniõiguse ületamist.

Põhimõtte väljakujunemise ajalugu

Esimene otsus, kus Euroopa Kohus kooskõlastamise tõlgendamise ideed sisustas, oli 1984. aastal Sabine von Colsoni ja Elisabeth Kamanni kaasus, milles EL-i kohus esmakordselt kinnitas, et Euroopa Liidu riikide kohtud on kohustatud tõlgendama siseriiklikku õigust direktiivi sõnastuse ja eesmärgi valguses selleks, et tagada direktiivi tulemuslikkust. Kohus aga täpsustas, et siseriiklikud kohtud peavad selle tagama, järgides sisseriiklikku seadusandlust ja vältides diskretsiooniõiguse ületamist. Et vastuolu on võimalik vältida tõlgendamise teel veel, ei tähenda veel, et direktiivi ei ole vaja siseriiklikku õigusse õigesti sisse viia.  
Hilisemas lahendis Marleasing SA v La Comercial Internacional de Alimentacion SA EL-i kohus laiendas kooskõlalise tõlgendamise mõju. Kohus kinnitas, et EL-i riikide õigusnorme peab tõlgendama kooskõlas EL-i õigusega, isegi kui probleemi käsitlev direktiiv ei ole siseriiklikult üle võetud. Lahendi olulisem mõju seisnes selles, et see kohustas EL-i riikide kohtuid eelistama EL-i õigusega konformset tõlgendamist senikaua, kui see ei vii contra legem'i lahenduseni.
Selline EL-i õiguse kohtlemine tähendab, et riigid on kohustatud enne teiste meetmete rakendamist (nt vahetu õigusmõju) proovima tõlgendada siseriiklikku õigust kooskõlas EL-i õigusega. Kui nad veenduvad, et see on võimatu, võib minna teiste meetmete juurde.

Riigikohtu praktika

Riigikohus on mitu korda kinnitanud kohustust tõlgendada Eesti õigust võimalikult suures kooskõlas Euroopa Liidu õigusega. Riigikohus käsitles inter alia põhimõtet asjas 3-3-1-85-07, milles oli täpsustatud, et kui Eesti õiguse kooskõlaline tõlgendamine ei ole võimalik, peab jätma vastuolulise normi kohaldamata põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetlust algatamata.
Kooskõlalist tõlgendamist on Riigikohus kasutanud näiteks selleks, et lahendada Gulf Oili kaasust. Õiguslik probleem seisnes selles, et tol ajal kehtiv kaubamärgiseadus § 16 lg 3 ei andnud võimalust keelata kaubamärgiga tähistatud ja käibesse lastud kauba edasist ärieesmärgil kasutamist. Kooskõlalise tõlgendamise abil oli kohus aga võimeline vastuolu ületama. Nimelt kohus leidis, et kaubamärgiseadust oli vaja tõlgendada koostoimes kõlvatu konkurentsi, eksitava reklaami jt sätetega.
Samas kooskõlaline tõlgendamine ei ole alati võimalik. Näiteks asjas 3-1-1-125-06 oli käsitletud ülalmainitud Pupino kaasusega väga sarnane olukord. Nimelt kohus pidi otsustama, kas Eesti siseriiklik õigus võimaldab tõlgendada kriminaalmenetluse seadustikku (KrMS) selliselt, et lubada kohtueelses menetluses kogutud ütlusi tõenditena kohtumenetluses. Kohus leidis, et sel juhul selline tõlgendamine oleks vastuollus seadusandja tahtega (contra legem), sest kehtiva KrMS paragrahvid juba sätestasid lubatud tõendite loetelu.