Reidilahing

Reidilahing (taani keeles laget på Reden) ehk Kopenhaageni merelahing ehk Esimene Kopenhaageni lahing ehk Kopenhaageni lahing oli merelahing 2. aprillil 1801 Kopenhaageni reidil Kopenhaageni all merel Suurbritannia laevastiku (komandör admiral Sir Hyde Parker) ja ankrus seisnud Taani laevastiku (komandör Olfert Fischer) vahel. Lahingu toimumispaiga geograafilised koordinaadid on 55° 42′ 10″ N, 12° 36′ 48″ E.
Rünnaku viis läbi viitseadmiral Horatio Nelson, kes olevat jätnud täitmata Parkeri taganemiskäsu. Nelson hävitas suure osa Taani laevastikust. Taani-Norra võttis vastu vaherahu. Sageli nimetatakse seda lahingut Nelsoni raskeimaks lahinguks (ta kinnitas seda ise). Taani pool meenutab seda lahingut tänini kui näidet Taani mereväelaste erakordsest vaprusest. Kuigi inglased pidasid lahingut suureks sõjaliseks ja poliitiliseks võiduks, ei ole taani ajaloolaste meelest selge, kes oli võitja.
Reidilahing oli osa Teisest koalitsioonisõjast ja Inglismaa-sõdadest.

Eellugu

Reidilahinguni viis pikk rida ebaõnnestunumisi diplomaatias 18. sajandi lõpus. 1801. aasta alguses, Prantsuse revolutsiooniliste sõdade ajal, oli Suurbritannia peamine sõjaline eelis Prantsusmaa ees üleolek merel. Kuninglik Merevägi otsis Prantsusmaa sadamatega kauplevaid neutraalseid laevu ning konfiskeerides nende lasti, kui see oli mõeldud Prantsusmaaga kauplemiseks. Relvastatud neutraliteeti – liitu, mille oli organiseerinud Venemaa keiser Paul I, et oleks võimalik vaba kaubandus Prantsusmaaga, kuulusid peale Venemaa veel Rootsi, Preisi ning 1800. aastast Taani-Norra, kes ei tahtnud lasta end kaasa tõmmata Prantsusmaa ja Suurbritannia vahelisse suurkonflikti. See liit oli Suurbritannia silmis Prantsusmaa huvides ja koos Napoleon I peaaegu täieliku domineerimisega Euroopa mandril tõsine ähvardus Briti laevastikule. Inglased olid eriti mures Rootsiga ja Baltimaadega ühendavate kaubateede olemasolu ja julgeoleku pärast. Taani-Norra oli palju rohkem mures Venemaa ja Prantsusmaa poolt ähvardava ohu pärast. Relvastatud neutraliteedi liit oli Suurbritannia blokaadi vastu vaenulik ning selle olemasolu ohustas puidu ja männivaigutoodete sissevedu Skandinaaviast.
1801. aasta alguses kogus Suurbritannia valitsus Grest Yarmouthi Briti laevastiku, mille ülesanne oli relvastatud neutraliteedi liit lõhkuda ning sundida Taanit relvastatud neutraliteedist lahkuma. See aeg valiti sellepärast, et siis oli Taani-Norral raske Kopenhaagenit kaitsta, sest suur osa laevadest oli talveankrus ja Venemaa laevastik, mis baseerus Kroonlinnas ja Tallinnas, ei saanud Läänemere jää tõttu appi tulla. Venemaa, Rootsi ja Taani-Norra ühendatud laevastikus oleks olnud 123 lahingulaeva, mis oleks olnud väga suur jõud.
Briti laevastiku komandör oli admiral Sir Hyde Parker ja tema asetäitja oli viitseadmiral Horatio Nelson, kes oli suhte tõttu Emma Hamiltoniga ebasoosingus. 61-aastane Parker oli äsja abiellunud 18-aastase neiuga ega tahtnud Great Yarmouthist merele minna. Nelson saatis kirja oma sõbrale kapten Thomas Troubridge'ile, kes oli merelord. Seejärel saatis Esimene Merelord St Vincent erakirja, mille peale Briti laevastik väljus Great Yarmouthist 12. märtsil 1801.
Parkerile saadeti käsud minna Kopenhaagenisse ning tõmmata Taani-Norra relvastatud neutraliteedi liidust välja kas "sõbraliku kokkuleppega või tegeliku vaenutegevusega", millele pidi järgnema "kohene ja jõuline rünnak" venelastele Tallinnas ja Kroonlinnas.
Briti laevastik jõudis Skagenist juba 17. märtsil või 19. märtsil. Seal kohtuti Briti diplomaadi Nicholas Vansittartiga, kes teatas, et taanlased on ultimaatumi tagasi lükanud.
Kuigi admiraliteet oli teinud Parkerile ülesandeks saavutada relvastatud neutraliteedi liidu laialiminek, vajaduse korral jõuga, tegutses ta ettevaatliku inimesena aeglaselt. Hoolimata laevastike ühinemise ohust tahtis ta Läänemere blokeerida; Nelson tahtis ignoreerida Taanit ja Rootsit, kes olid mõlemad liiduga ühinenud vastumeelselt, ning rünnata kohe venelasi. Lõpuks suutis Nelson veenda Parkerit ründama Taani laevastikku, mis oli parajasti koondatud Kopenhaageni alla.
Taani-Norra õnnetuseks ei jõudnud Rootsist Karlskronast appi kutsutud laevastik kohale (põhjuseks olid arvatavasti ebasoodsad tuuled). Venemaa laevastik oli endiselt jäävangis. Abi ei tulnud ka Preisist, kus laevastik oli minimaalne. Nii jäi Suurbritannia ainsaks vastaseks Kopenhaageni all Taani-Norra.
30. märtsil läbisid Briti väed Taani väinad, hoidudes Rootsi ranna lähedale, et kaitsta end Taani relvade eest. Brittide õnneks ei rünnatud neid ka Rootsi poolelt.
Parkeri viivitus teele asumisega oli võimaldanud taanlastel lahinguks valmistuda nii hästi kui võimalik ja nüüd oli neid raske rünnata. Taani-Norra oli paigutanud ankurdatud laevade kaitseliini piki Kopenhaageni reidi alates Prøvestenshavnenist põhja suunas – piki Kongedybeti laevateed, mis lõpeb Trekronerforteti juures Kopenhaageni sadama sissepääsust lõunas. Taani-Norra kaitseliin koosnes valdavalt blokklaevadest (blokskibe), kusjuures enamik laevadest oli sel aastaajal taglastamata (erandiks olid Steen Bille komando all olevad laevad, mis lahingus ei jõudnud osaleda). Koos vanade sõidukõlbmatute laevadega moodustasid nad ujuvpatareid. Trekronerfortetis oli 68 suurtükki, mis vastab ühe lahingulaeva relvastusele. Trekronerfortetist veel põhja pool, Kopenhaageni sadama sissepääsu juures, olid taglastatuna kaks lahingulaeva, suur fregatt ja kaks prikki, peale selle veel kaks sõidukõlbmatut laeva. Patareid katsid vee Taani kaitseliini ja ranna vahel, ja kaugemal merel kitsendas laevateed suur kari Middelgrunden. Et kaitsta relvastatud neutraliteeti, pidid taanlased ära hoidma uute sõjalaevade hävitamist, sest need pidid kaubalaevu saatma ja kaitsma.
Brittidel ei olnud usaldatavaid kaarte ega laevajuhte, mistõttu kapten Thomas Hardy tegeles suurema osa 31. märtsi ööst vee sügavuse mõõtmisega kuni Taani kaitseliinini. Siiski ei leidnud Briti laevad kõige sügavamaid vesi üles ja hoidusid seetõttu rannast liiga kaugele.

Kaotused

Et Taani-Norra laevastik organiseeriti nii suure kiiruga, oli seal suur hulk vabatahtlikke, kellel puudus laevastikukogemus või oli seda vähe, ja sellepärast pole täpselt teada, kui suured Taani-Norra kaotused olid. Hukkunute ja haavatute arvud jäävad 1135 ja 2215 vahele. Olfert Fischeri ametliku ettekande järgi oli hukkunuid ja haavatuid 1600–1800.
Briti logiraamatute ning Nelsoni ja Parkeri poolt Briti admiraliteedile saadetud ettekannete järgi oli Briti poolel 264 hukkunut ja 689 haavatut.
Taani laevadest, mis lahingus osalesid, läks kaks põhja, üks plahvatas ja 12 hõivati vaenlase poolt. Brittidel polnud piisavalt mehi sõjasaagi mehitamiseks, sest nad muretsesid tulevaste lahingute pärast. Sellepärast nad põletasid 11 laeva ning ainult üks, Holsteen, läks kaasa Londonisse, vedades haavatuid kirurg William Fergussoni järelevalve all. Londonis võttis Kuninglik Merevägi laeva üle ja pani talle nimeks HMS Nassau.

Vaherahuläbirääkimised

Pärast relvarahu 2. aprillil maabus Nelson Kopenhaagenis, et avada ametlikud rahuläbirääkimised. Kolonel Stewarti sõnul oli kohalike elanike hoiakus imetluse, uudishimu ja ebameeldivuse segu.
Kahetunnisel kohtumisel kroonprintsiga (kes oskas inglise keelt) suutis Nelson tagada piiramatu kestusega relvarahu. Nelson püüdis seejärel veenda algul Fischerit (kellega ta oli tuttav Lääne-Indiast) ja seejärel printsi, et Suurbritannia kaitseb Taanit Venemaa vastu.
Läbirääkimised jätkusid kirja teel ja 8. aprillil tuli Nelson isiklikult tagasi leppe kavandiga, milles oli 7 artiklit. Ainuke komistuskivi oli artikkel, mis nägi ette 16-nädalase relvarahu, et Suurbritannia saaks Venemaaga sõdida. Stewart väidab, et siinkohal pöördus üks taanlane teise poole, öeldes prantsuse keeles, et mittenõustumine võib viia vaenutegevuse taasalustamiseni. "Jätkake vaenutegevust!" vastas Nelson ning ütles oma tõlgi poole pöördudes: "Öelge neile, et me oleme hetke pärast valmis; valmis pommitama kohe täna õhtul!" Järgnesid rutakad vabandused (Briti laevastik oli nüüd positsioonidel, mis võimaldasid Kopenhaageni pommitamist) ning jõuti kokkuleppeni ja vaherahule kirjutati 9. aprillil alla. Relvarahu lühendati 14 päevale, kuid selle ajal pidi relvastatud neutraliteet olema peatatud ning brittidel olema vaba juurdepääs Kopenhaagenile. Ka Taani sõjavangid vabastati. Läbirääkimiste viimasel tunnil said taanlased (kuid mitte britid) teada, et Venemaa keiser Paul I on mõrvatud. See tegi relvastatud neutraliteedi liidu lõpu väga tõenäoliseks ja vabastas taanlased hirmust, et Venemaa võib neid rünnata. Nii nõustuti Briti tingimustega kergelt.

Hinnang

Kuigi muutunud poliitiline olukord pärast Venemaa keisri Paul I surma vähendas lahingu poliitilist tähtsust ning materiaalsed kaotused lahingus olid kummagi laevastiku võitlusvõimele vähese tähtsusega (taanlased säästsid hoolega oma esmaklassilisi laevu), meenutab Taani pool seda lahingut tänini Taani mereväelaste erakordset vaprust: nad pidasid vastase ülekaalukatele jõududele mitu tundi vastu.
Kuigi inglased pidasid lahingut suureks sõjaliseks ja poliitiliseks võiduks, ei ole taani ajaloolaste meelest selge, kes oli võitja. Poliitilisest aspektist saavutasid inglased oma eesmärgi, et Taani-Norra väljuks relvastatud neutraliteedi liidust. Ent Paul I surm tähendas, et see liit oli faktiliselt lagunenud, enne kui kroonprints Frederik Suurbritannia nõudmist aktsepteeris. Pealegi sai Taani-Norra säilitada neutraliteedi Suurbritannia ja Prantsusmaa vahelises konfliktis. Sõjalisest aspektist tegi Briti laevastik Taani-Norra laevastikule suurt kahju. Ent Taani-Norra tulejõud oli palju suurem ja Kopenhaageni kaitse palju tugevam kui oodatud ning merelahing kujunes pikemaks ja raskemaks, kui Nelson ja Parker olid arvanud. Taani-Norra oli Kopenhaageni ja laevastiku kaitsmisel edukas, kuigi see võib-olla poleks nii olnud, kui rahuläbirääkimised oleksid nurjunud ja Nelson oleks oma terveks jäänud pommituslaevadega uut lahingut alustanud. Nelsonil oli algselt kavas olnud Taani-Norra laevastik hävitada ja pommitada Kopenhaageni linna. Kuid ta ründas ainult neid Taani-Norra laevu, mis paiknesid lõuna pool Trekronerfortetit, kus oli 66 kindlustatud suurtükki. Põhja pool Trekronefortetit paiknenud Taani-Norra laevad ei olnud kogu lahingu vältel teinud ühtki pauku ja olid endiselt lahinguvalmis. Et Nelsoni enda laev oli vaherahu jõustumise hetkel viga saanud, siis on kahtlane, kas ta oleks suutnud võita lahingu Trekronerforteti ning Taani-Norra laevastiku võitlusvõimelise laevastiku vastu.
Kuigi Taani ja Briti ajaloolastel pole üksmeelt selles, kes võitis merelahingu, on nad ühel meelel Nelsoni poliitilises võidus. Muu hulgas Reidilahingu eest sai Nelson 19. mail või 22. mail 1801 tiitli vikont Nelson (Viscount Nelson, of the Nile and of Burnham Thorpe).

Järellugu

12. aprillil sõitis Parker Karlskronasse ning brittide lähenedes naasis Rootsi laevastik sadamasse, kus Parker püüdis ka rootslasi veenda relvastatud neutraliteedi liidust lahkuma. Parker keeldus sõitmast Läänemere idaossa ja pöördus selleasemel Kopenhaagenise tagasi. Seal sai ta teada, et teated tema vähesest innukusest on jõudnud Londonisse. 5. mail kutsuti ta tagasi ja tal kästi anda juhtimine üle Nelsonile. Nelson sõitis jälle ida poole ning jätnud kuus liinilaeva Karlskronasse, jõudis ta 14. mail Tallinna, kus ta leidis, et jää on sulanud ja Venemaa laevastik on lahkunud Kroonlinna. Samuti sai ta teada, et on alanud läbirääkimised relvastatud neutraliteedi lepingu lõpetamiseks, ning nõnda pöördus ta 17. mail tagasi. Lord Nelsonile anti tiitel Viscount Nelson of the Nile.
Reidilahing ei jäänud ainsaks lahinguks Taani-Norra ja Suurbritannia vahel. Aastal 1807 leidis sarnastel asjaoludel aset veel üks rünnak, mis on tuntud Kopenhaageni pommitamisena ja millele järgnes Suurtükipaadisõda.