Zdzisław Beksiński

Elulugu

Beksiński sündis 24. veebruaril 1929 Sanokis Poolas. Tema vanemad olid Stanisław Beksiński ja Stanisława Dworskani, Zdzisław oli pere ainuke laps. Beksinski perekond oli Sanokis tuntud ja mitut põlve linnaga seotud. Zdzisławi vanavanaisa pidas linnas katlamaja ja vanaisa oli Sanoki linnaarhitekt, kes muutis linna üldplaani ühtsemaks ja disainis mitmeid üksikehitisi. Järgides oma vanaisa eeskuju, suundus Zdzisław Krakovisse tehnoloogia ülikooli õppima arhitektuuri. Pärast ülikooli töötas Zdzisław ehitustel ülevaatajana ning elas Krakówis ja Rzeszówis. Samaaegselt arendas Zdzisław oma kunstilisi andeid tegeledes nii fotograafia kui ka maalimisega. 1955. aastal kolis Zdzisław koos oma abikaasa Zofia Stankiewcziga tagasi sünnilinna Sanokisse. Kodulinnas otsis Beksinski tööd, mis aitaks tal oma kunstilist loovust paremini arendada. 1959-1970 töötas ta poole kohaga Poola bussitehases Autosan visuaalkunstnikuna. Tema tööülesandeks oli disainida busside sisekujundusi, millest enamik olid prototüübid ja ei jõudnud kunagi produktsiooni. Tema kujundusi iseloomustasid innovatiivsus ja ootamatud ergonoomilised lahendused. 1958. aastal sündis Beksinski peres poeg Tomasz, kes sai sarnaselt isaga Poolas kuulsaks. Isalt päritud muusikaarmastusega sai Tomaszest tuntud raadiohääl, muusikaajakirjanik ja tõlkija.
1961. aastal pakuti Beksinskile kuuekuulist stipendiumi New Yorgi Guggenheimi Muuseumis, kuid Beksinski keeldus, sest ta ei tahtnud Poolast lahkuda. Juba noores eas oli Beksinskil diagnoositud obsessiiv-kompulsiivne häire. Beksinski sõnul tekitas kodust eemalolek temas ärevust, närvilisust ja sügavat ebamugavustunnet.
Tänu 1964. aastal Varssavis "T Królewski I Stara Oranżeria’s" toimunud näitusele saavutas Beksinski üle-Poolalise kuulsuse ja tema teosed levisid ka välismaale. 1970. aastal vallandati Beksinski Poola bussikoondisest. Kunstnik jätkas tööd vabakutselise kunstnikuna. Tänu rahvusvahelisele tunnustusele sai Beksinski ära elada oma tööde müügist ja jäi vabakutseliseks kuni surmani.
1977. aastal kolis Beksinski koos naisega Varssavisse. Beksinski elu viimaseid aastaid iseloomustab mitu traagilist sündmust. 1998. aastal suri tema naine Zofia vähki. Surmatemaatika oli Beksinksi pojale terve elu kinnisideeks olnud. Seda võimendas tema raske depressioon, mis muutis ta ka suitsiideks. Tomazs üritas endalt esimest korda elu võtta, kui ta oli 21-aastane, kuid Zdzisław avastas ta teadvusetuna ning kutsus abi. Aasta pärast ema Zofia surma sooritas Tomazs enesetapu. Ka sel korral leidis poja isa, kuid tal ei õnnestunud enam poeg aidata. Poja surm mõjus Beksinskile väga rängalt ning selle tõttu sulgus ta oma korterisse ning suhtles välismaailmaga väga vähe.
Ka Zdzisław Beksinski enda surm oli traagiline, ta mõrvati kahe nooruki poolt, kelle pere Beksinski rahaliselt toetas ja aitas neid ka muud moodi. Sellest perest pärit teismeline poeg ja tema sõber läksid Beksinski käest raha küsima, kuid kui ta keeldus, pussitasid nad Beksinskit korduvalt kõhtu ja kaela. Beksinski surnukeha avastati päev hiljem tema Varssavi korterist. Mõrva sooritanud noormeestele mõisteti 25-aastane vanglakaristus. Beksinski pärandas kõik oma müümata teosed sünnilinnale Sanokile, kuhu pärast kunstniku surma rajati tema elu ja loomingut tutvustav muuseum.

Looming

Zdzisław Beksiński alustas oma karjääri fotograafina. Beksinski loomingu varajast fotograafiale keskendunud perioodi iseloomustab koostöö Poola kunstniku ja fotograafi Jerzy Lewczyński'ga. 1957. aastal asutas Beksinski koos Lewczyńskiga mitteformaalse fotograafia ja kunsti ühingu, mis oli tegev kuni 1959. aastani. Ühing korraldas näitusi, millest viimane oli Kölnis Saksa fotograafide ühingus.
Beksinski oli grupi liikmetest kõige teoreetilisem ja tema sürrealistlikud ekspressionistlikud tööd oli grupeeringu kõige radikaalsemad teosed. Beksinski katsetas avangardistliku ja modernistliku fotograafia stiiliga. Teda inspireeris peamiselt prantsuse sürrealism, mis väljendus nii fotograafias kui ka maalides. Samas oli talle ka omane kahelda kunsti üldises väärtuses. Selle tõttu ta naeruvääristas moodsa kunsti tendentse. Beksinski uskus, et moodne kunst kaob ära ning sellele järgneb uus klassitsistlik periood, mis kujutab eri kunstivoolude sünteesi.
Beksinski fotograafia perioodi kõige väljapaistvam näitus oli 1959. aastal Gliwices toimunud näitus, mida Poola fotograafia ajaloos tuntakse pealkirjaga "Antifotograafia". Seal näitusel esitles Beksinski oma kuulsamat fototeost "Sadisti Korsett". "Sadisti korsett" ning ka Zdzisławi teised tööd olid inspireeritud sürrealistlikust fotograafia stiilist ja nõukogude režissööri Vsevolod Pudovkini filmi ja montaaži teooriast. Beksinski kasutas palju fotokollaaži tehnikat, ühendades pilte ajakirjadest, vanadest negatiividest ning enda tehtud fotodest. Ta töödele olid iseloomulikud ootamatud ja šokeerivad pealkirjad, mis täiendasid pildil kujutatut. Beksinski kirjutas ka teoreetilisi artikleid. 1958. aastal avaldas ta oma kirjutise "Kriisid fotograafias ja perspektiiv nende ületamiseks", mis on üks kõige olulisemaid Poola 20. sajandi fotograafia teoreetilisi tekste. Beksinski fotograafia tööde hulka kuulub üle 100 teose, mis on tänapäeval hoiustatud Poola Rahvusmuuseumis Wroclawis. Beksinski on üks olulisemaid Poola 20. sajandi fotokunstnikke. Ta kontseptuaalne fotograafia on keskendunud kehakunstile ja on olemuslikult tolleaegseid kunstfotograafia eeldusi murdev.
Beksinski loomingu 1950ndate lõpu ja 1960ndate alguse perioodi iseloomustavad katsetused erinevate meediumitega. Beksinski katsetas skulptuuri ja graafikaga ning oli samaaegselt ka üks perioodi huvitavamaid Poola maalikunstnike. Tema inspiratsiooniks oli saksa luuletaja Rainer Maria Rilke luule ja eksistentsiaalne filosoofia. 1960. aastate alguses lõi Beksinski ekspressionistlikke antiesteetilises stiilis graafilisi teoseid. Samaaegselt tegeles ka skulptuuriga. Ta töötas metalli ja plastikuga ning ta skulptuurid viitasid stiililiselt Henry Moore'ile. 1960ndate lõpus keskendus Beksinski graafikale ja joonistamisele, selle perioodi teosetele on omane perversne erootika, mida saadab surma sümboolika. 1960ndate lõpus ja 1970ndate alguses tuli Beksinski kunsti palju motiive Ida religioonidest. Alates 1960ndate keskpaigast keskendus Beksinski kunstilise väljundina maalimisele. Ta teoseid iseloomustab surma, pimeduse ja kõdunemise temaatika. Beksinski oli kunstnikuna edukas nii Poolas kui ka rahvusvaheliselt. Tema tööde näitusi toimus nii Prantsusmaal kui ka Jaapanis, mille tõttu muutus tema stiil rahvusvaheliselt äratuntavaks. Beksinski ei käinud ise kunagi oma näituste avamisel, sest talle ei meeldinud avamiste närviline õhkkond ja rahvarohkus. Samas andis ta korrapäraselt intervjuusid.
1980ndate Beksinski maale iseloomustab stiil, mida kunstnik ise kutsus "fotograafiliseks unenäoks". See stiil on mõjutatud barokki maalidest, 19. sajandi maalikunstist ja mitte-geomeetrilisest abstraktsionismist. Neid stiile segades lõi Beksinski temale unikaalse maalistiili, mida iseloomustavad apokalüptilised visuaalid, mis stiililiselt mängivad kitši piiril.
Beksinski maalimise protsessi lahutamatu osa oli muusika. Ta kuulas maalides alati väga valjult muusikat, mis kahjustas ta kuulmist nõnda, et hilisemas eas kandis ta kuuldeaparaati. Beksinski kirjeldas, kuidas muusika lisas ta maalimise protsessile liikuvust ja muusika puudumine tekitas tunde millegi olulise puudumisest, milleta pole võimalik maalida. Muusika lisas Beksinski jaoks tema maalidesse midagi, mida polnud võimalik sõnadega väljendada, kuid mis kandus edasi visuaalselt ja läbi muusika.
Beksinski jõudis läbi kunstiliste katsetuste just maalimise juurde, sest see meedium oli kõige parem tema fantaasiate ja abstraktsete ideede väljendamiseks. Beksinkist ei huvitanud kunstilised trendid ning samuti ei hoolinud ta kriitikute arvamusest. Teda inspireerisid tema enda kinnisideed ja unenäod. Tema 1960.–1080. aastate loomingut on kutsutud fantastiliseks perioodiks. Neid teoseid ühendavad põrgulikud maastikud ning häirivad õudusunenäolised figuurid ja kõdunevad sünged arhitektuuriobjektid. Beksinski maalide hilisemat, 1980ndate lõpus alanud perioodi kutsus kunstnik ise gootilikuks. Gootilikku perioodi iseloomustavad moondunud pead ja unenäolised figuurid, mis esindavad plastilist harmooniat.Tänu 1990ndate lõpu tehnoloogia arengule sai Beksinski digitaalse fototöötluse abil sürrealistlikke teemasid tuua ka oma fotograafiasse, mille tõttu jõudis Beksinski oma eluaja lõpul tagasi oma esimese meediumi juurde.

Olulisus ja mõjutused

Beksinski kunstil on olnud suur mõju Poola rokkmuusikale ja heavy metal muusikale üle maailma. Beksinski maale on kasutatud mitmete heavy metal bändide plaadikujundustes. Norra antisatanislik heavy metal bänd Antestor kasutas Beksinski teost "The Trumpeter" oma albumi "Omen" kaanekunstina. Bänd selgitas, et valisid selle teose, sest nende muusika esindab inimkonna katkist ja koletislikku poolt, mida väljendab suurepäraselt ka antud Beksinski maal. 
Beksinskit on tehtud ka rokklugu. Seattle bänd Rishloo 2007. aasta albumil on lugu Zdislaw, mis viitab Beksinskile ning ka bändi antud albumi kujundus on inspireeritud Beksinski kunstist. Beksinski maalid on mõjutanud mitme videomängu visuaalset kujundust. 2018. aasta videomängu "Lust for Darkness", kus mängija reisib läbi perverssete maastike, otseseks inspiratsiooniks on Beksinski maalid. Tema kunsti põhjal on loodud ka videomäng "Tormentum".
Üks Beksinski teoste kõige tuntumaid austajaid on Oscari võitnud režissöör Guillermo del Toro. Beksinskile omast värvikäsitlust ja temaatikat on näha mitmetes tema linateostes. Guillermo on Beksinski kohta öelnud, et tema maalides kajastub keskaja traditsiooni jätkav arusaam kunsti võimest näidata kõige lihaliku kaduvust ja seda, et kõik, mis on tuttav ja armas, lõpuks hävib. Guillermo sõnul on Beksinski töödes peidus roostest ja verest määritud poeesia.
Beksinski kunstajalooline pärand on suuremas osas hoiustatud talle pühendatud muuseumis kunstniku sünnilinnas Sanokis. Kuna Beksinski müüs eluajal aktiivselt oma teoseid, siis on tema looming esindatud mitmetes erakogudes ning sellel on kunstiturul kõrge väärtus.