google/wiki40b huggingface dataset:
Roland Liiv

Roland Liiv (sündinud 9. novembril 1971 Tõrvas) on eesti ooperilaulja, tenor.
Lõpetas 1998. aastal Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia dotsent Ervin Kärveti lauluklassis ja 2007. aastal samas magistrantuuri professor Jaakko Ryhäneni lauluklassis. Täiendanud ennast Taru Valjakka, P. Moll'i, M. Acda, R. Piernay, L. A. Llaneza, I. Kremlingi meistrikursustel.
Roland Liiv on laulnud Rahvusooperis Estonia, Tartu „Vanemuises“, Pärnu Endla teatris ja ka välismaal: Inglismaal Buxtonis Gilber ja Sullivani festvalil 2001, Soomes Vaasa Ooperis 2005, Prantsusmaal Baugé Opera's 2007. Olnud ka suurvormide ettekandjaks: Wolfgang Amadeus Mozarti „Requiem“ ja „Litaniae Lauretanae“, Johann Sebastian Bachi „Jõuluoratoorium“ ja kantaat nr. 82a, C. F. Gounod' „Messe solenelle oe Sante-Cecile“ jne.

Repertuaar

Roland Liivi rollide hulka kuuluvad Arbace Wolfgang Amadeus Mozarti ooperis „Idomeneo“ (Opéra de Baugé), Don Jose Georges Bizet’ ooperis „Carmen“ (Pärnu Endla teater, Rahvusooper Estonia), Alfredo Giuseppe Verdi ooperis „La traviata“, Virve isa Veljo Tormise ooperis „Luigelend“ (Eesti Draamateater), Edoardo Milfort Gioachino Rossini ooperis „La Cambiale di Matrimonio“, Polidoro Wolfgang Amadeus Mozarti ooperis „La finta semplice“, Don Ramiro Gioachino Rossini ooperis „Tuhkatriinu“, Acis Georg Friedrich Händeli „Acis ja Galatea“, Tamino Wolfgang Amadeus Mozarti ooperis „Võluflööt“, Naaber Tõnis Kaumanni ooperis „Mina – Napoleon!“, Pinkerton Giacomo Puccini ooperis „Madama Butterfly“, Bonnius Eduard Tubina ooperis „Barbara von Tisenhusen“, Tšekalinski Pjotr Iljitš Tšaikovski ooperis „Padaemand“, Karl/Clem/Alfred Benjamin Britteni ooperis „Väike korstnapühkija“, Remendado Georges Bizet’ ooperis „Carmen“, Borsa Giuseppe Verdi ooperis „Rigoletto“, Max Carl Maria von Weberi ooperis „Nõidkütt“, Joosep Kerge/Raadiku muusikalis „Vargamäe tõde ja õigus“, Camille de Rossillion Franz Lehári operetis „Lõbus lesk“, Don Gasparo Gaetano Donizetti ooperis „La favorita“, Arturo Gaetano Donizetti ooperis „Lucia di Lammermoor“, Mozart Nikolai Rimski-Korsakovi ooperis „Mozart ja Salieri“.
TLC

TLC on Discovery Inc.'ile kuuluv telekanal, mis on suunatud naistele vanuses 25-49 aastat.
Telekanalis on saated moest, erinevatest elustiilidest, reisidest, lastekasvatamisest, pulmadest ja paljust muust.
Telekanalis antakse saateid inglise, vene, kasahhi, hiina ja hispaania keeles.
Telekanal alustas tegevust aastal 1972 inglise keeles, aastal 2011 alustati teleülekandeid Venemaal vene keeles.
Vanemuine (ansambel)

Vanemuine oli algselt 2007. aasta septembri lõpus Kanadas asutatud eksperimentaalset, elektroonilist ja ambient-muusikat viljelev ansambel, mille koosseisu kuulusid Dave Brown ja T. J. Waldie. Asutamisaastal üritasid nad välja anda oma esimest albumit, kuid lõpuks jäigi see ilmumata ja ansambel lagunes.
2009. aasta mais avaldas Ontario provintsis Windsoris elav Dave Brown ansambli nime all kuue palaga EP "Vanemuine", millel oli mehe soololooming. 2010. aasta oktoobris ilmus tal ka esimene täispikk album "❁ (Fleuron)". Sama aasta novembris ilmus lisaks veel kogumikplaat "Old gold", kuhu oli kogutud aastatel 2007–2009 salvestatud materjali paremik.
Nii EP kui ka mõlemad albumid ilmusid elektroonilisel kujul ja on allalaadimiseks saadaval mitmes failivormingus.
Mežotne mõis

Mežotne mõis (Mežotnes pils) on mõis Lätis Bauska piirkonnas Mežotne vallas Mežotnes. Saksa keeles Mesoten.
Gerhard von Jork rajas aastail 1309–1322 semgalite maale kunagise Mežotne muinaslinnuse asupaigale ordu kindluse. Aastal 1648 rajas Jakob Kettler, Kuramaa hertsog, Lielupe jõe kaldale manufaktuuri, kus asus telliselööv, valmistati brokaadist kangast ja gobelääne. 18. sajandil said senise riigimõisa endale rüütlimõisaks Medemid.
Kui Venemaa keisririik Kuramaa hertsogiriigi hõivas, andis Katariina II mõisa oma lapselaste kasvatajale Charlotte von Lievenile Mežotnesse lossi rajada. Klassitsistlik loss rajati aastail 1798–1802. Arhitektid olid Giacomo Quarenghi ja Johann Georg Adam Berlitz. Lievenite pere valdusse jäi 1696 hektari suurune mõis kuni võõrandamiseni. Aastani 1941 tegutses mõisas põllumajanduskool. Mõis sai kannatada nii esimeses kui ka teises maailmasõjas, mil Nõukogude Liidu väed asusid Lielupe jõge ületama just mõisa kohal. Aastast 1946 tegutses mõisas sordiaretusjaam, aastal 2001 mõis renoveeriti ja nüüd asub seal hotell.
Kõrvalhoonetest on mõisakompleksis säilinud teenijate ja mõisavalitseja majad, ait ja tall. Hävinud on juustutööstus, aedniku maja ja uusgooti stiilis pruulikoda.
Park rajati 19. sajandil ja on suurelt osalt Inglise park. Kuigi park ise on 14 hektari suurune, on maastikku kujundatud mõisa ümber tegelikult 50–60 hektari suurusel alal. Park jaguneb kujunduse mahult kolmeks osaks – paraadhoov, keskosa ja äärealad. Keskossa ehitati graniidist alusele paviljon.
Pliiglasuur

Pliiglasuur (vanasti ka seatinaglasuur) on glasuur, mille peamiseks sulandajaks on pliioksiid. Tegemist on madalkuumusglasuuriga.
Pliiglasuurid liigitatakse läbipaistvateks ja katvateks pliiglasuurideks.

Ajalugu

Esimene pliiglasuur leiutati arvatavasti Mesopotaamias umbes 17. sajandil eKr. Sellest ajast on leitud savitahvlile kirjutatud pliiglasuuri retsept. Savitahvel leiti tänapäeva Iraagi põhjaosast.
Aleksander Johannes Abel

Aleksander Johannes Abel (27. juuli 1905 Koikküla – 7. november 1971 Manchester, Connecticut) oli eesti vaimulik ja vaimulik luuletaja.
Õppis Laanemetsa vallakoolis, Hargla kihelkonnakoolis, aastatel 1921–1922 õppis Võru Õpetajate Seminaris, aastatel 1922–1926 õppis Valga Poeglaste Gümnaasiumis, mille humanitaarharu ta lõpetas. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1926–1931. Prooviaastal oli ta Paide ja Kadrina Katariina koguduses. Ordineeriti õpetajaks 30. oktoobril 1932 Tallinna Toomkirikus.
Oli 1932–1933 Järva praostkonna vikaarõpetaja. 1934–1944 oli ta Rakvere Pauluse Koguduse õpetaja. Aastal 1944 (märtsi alguses) lasi ta määrata end omal soovil (kuna pastor Aksel Erich Vooremaa oli mõrvatud ja kirik hävinud) Tartu Maarja koguduse õpetajaks. Sama aasta septembris määrati ta Lääne praostkonna praosti käsutusse, kuid see määramine jäi vaid paberile. Eestis olles tegutses ta ka usuõpetajana: aastal 1931 Paide Ühisgümnaasiumis ja Paide linna algkoolis. 
1934–1940 (Rakvere perioodil) oli ta usuõpetajaks Rakvere Ühisgümnaasiumis, Rakvere Keskkoolis ja Virumaa Täienduskoolis. Tema volitused Rakvere linnavolinikuna algasid 1. detsembril 1939. 
Lahkus aastal 1944 Saksamaale. Saksamaal oli ta eestlaste usuelu korraldajaks Württemburgis, samuti oli ta aastatel 1944–1950 kirikuelu korraldajaks Saksamaa Prantsuse tsoonis. Lahkus aastal 1950 Saksamaalt USA-sse. USA-s asus ta tööle vabrikusse, kuid hiljem asus ta igapäevase vabrikutöö kõrvalt kogudusi teenima. Aastatel 1951–1971 oli ta Cleveland-Ohio koguduse õpetaja, peale selle teenis ta aastatel 1953–1962 Connecticuti kogudust ja 1962–1971 Buffalo Pauluse kogudust ning oli USA Esimese praostkonna abipraost.
Aleksander Abel on jätnud sügava jälje vaimuliku luuletajana. Ta on kirjutanud palju vaimulikke luuletusi ja on välja andnud mitu vaimulikku laulikut. Ka Kiriku laulu- ja palveraamatus on kümneid Aleksander Abeli koostatud laule.
Eesti loodus

Pinnamood

Ida-Euroopa lauskmaa osana on Eesti madal ja tasane ala, mille pinnamoele on iseloomulikud kõrgustikud ilma kõrgemate mägedeta ja lavamaad madalike, nõgude ja orunditega. Koos Põhja-Eesti panga ja teiste paljanditega moodustavad need Eesti reljeefi suurvormid.

Mandrijäätekkelised pinnavormid

Enim on mandrijäätekkelisi pinnavorme Lõuna-Eestis, kus on tänu sellele võrdlemisi künklik pinnamood, mis kujunes kujunenud viimase jääaja lõpul. See on tingitud sellest, et liustikuserv püsis selles piirkonnas pikemat aega ning välja jõudis sulada rohkesti jää sees ning peal olnud setteid. Nõnda tekkis arvukalt nõgusid, orgusid, künkaid, oose, voori, mõhnu jt pinnavorme.

Veestik

Tänu parasvöötme kliimale ja tasasele pinnamoele on Eestis palju väikseid siseveekogusid. Kuna iga-aastane sademete hulk ületab keskmiselt 200–300 mm-iga aurumist, siis peab ülejääv vesi ära voolama jõgede kaudu või talletuma järvedes ja rabades.
Eesti Vabariigi Veeseaduse § 38 lõike 2 alusel kehtestatud määruse järgi eristati Eestis kolme vesikonda ja kaheksat alamvesikonda. Nendeks vesikondadeks on Lääne-Eesti, Ida-Eesti ja Koiva vesikond ning alamvesikondadeks Viru, Peipsi, Võrtsjärve, Harju, Matsalu, Pärnu, Läänesaarte ja Pandivere põhjavee alamvesikond.

Selgrootud

Selgrootuid loomi elab Eestis ligikaudu 20 000 liiki.
Teavik

Teavikute kataloogimine

Teavikute kataloogimine on kirjete koostamine raamatukogukataloogi jaoks ning kataloogide koostamine ja hooldamine. Kataloogimine on raamatukogutöö põhiprotsessi kuuluv tegevus, mis võimaldab teavikute leidmist raamatukogu kogudest.
Kataloog on teavikute süsteemne loetelu raamatukogus (kaartkataloog, elektrooniline kataloog).
Folkspraak

Folkspraak (ka folksprák või folksprak; folk 'rahvas' ja spraak 'keel' -> 'rahvakeel') on germaani keelte põhjal üles ehitatud osaliselt väljaarendatud tehiskeel, mille eesmärgiks on see, et kõik germaani keelte rääkijad saaksid seda kiiresti õppida ja omavahel suhtlemiseks kasutada.
Enamik sõnadest on võetud inglise, hollandi, saksa, taani, norra ja rootsi keelest ja vähesed sõnad ka friisi, alamsaksa ja uusnorra keelest.
Eri inimesed on kujundanud folkspraakiga sarnanevaid tehiskeeleversioone, mida sageli nimetatakse folkspraaki murreteks. Kolm tuntumat on middelspraak, frenkisch, nordienisk.
Leonpolise mõis

Leonpolise mõis (leedu Leonpolio dvaras) on endine mõis Leedus Ukmergė rajoonis Deltuva vallas Leonpolises. Peahoone asub aadressil Sodo g. 16.
Mõis rajati XVI sajandi keskpaigas. Selle esimesed omanikud olid Radziwillid. Arvatakse, et mõisakompleks kujunes välja aastal 1721, mil Marcijona Radvilienė eraldas sealsed maad oma veel sündimata poja Leon Michał Radziwiłłi tarbeks. Aastal 1799 omandasid mõisa Tyszkiewiczid. Aastal 1912 ostis selle mõisa Taujėnai mõisa omanik Taida Radvilaitė. Aastal 1922 ostis selle mõisa Radziwillidelt arst Mykolas Devenis, Deveniste suguvõsa kätte jäi mõis ka kuni võõrandamiseni. Nemad muutsid mõisa eeskujulikuks põllumajandusettevõtteks, avasid seal kohaliku raamatukogu, maaligalerii ja rajasid sinna suure etnograafiliste esemete kogu.
Ühekorruseline klassitsistlik nelinurkse põhiplaaniga peahoone valmis XVIII sajandi keskpaigas. Hoone all paikneb kõrge poolkorrusena kelder. Peahoone sai praeguse ilme aastal 1849, aastal 1869 valmisid mõisa kõrvalhooned. Võõrandamise järel asusid seal algul kohalik raamatukogu ja algkool, hiljem ka kohaliku kolhoosi kontor. Osa hoonest oli kasutusel kinosaalina, kolhoosi tööliste tarbeks asus hoones ka saun. Leedu taasiseseisvumisel tagastati hoone õigusjärgsele pärijale Dalia Devenytė-Bobelienėle, kes selle aga aastal 2005 müüs firmale UAB „Timber Pack“. Müügi järel on alustatud hoone rekonstrueerimisega.
Lisaks peahoonele on säilinud veel mitmed mõisa kõrvalhooned: kolm teenijate maja, kuur, pruulikoja ladu, pruulikoda ja kaks lauta. Lisaks on osaliselt säilinud ka mõisa park, sealsed munakivisillutisega teed, silotorn, põhjapoolsed väravad ja tiik. Suurelt teelt viib mõisakompleksini kahe kilomeetri pikkune allee. Mõisakompleks on muinsusmälestisena kohaliku kaitse all.
Õlitamise sakrament

Õlitamise sakrament on õigeusu kirikus sakrament, mis viiakse läbi haiguste ravimiseks ja pattude andekssaamisel.
Sakramendi läbiviimisel võietakse inimest püha õliga.
Eesti Põllumajandus-Kaubanduskoda

Eesti Põllumajandus-Kaubanduskoda (EPKK) loodi 28. juunil 1996 eraõigusliku põllumajandustootjate ja -töötlejate ühendusena. 1997. aastast alates on lisandunud hulk toidusektorit toetavaid organisatsioone ja asutusi (kaubandusettevõtted, õppeasutused jne). 2009. aasta kevadeks on EPKK-l 105 liiget, nende hulgas põllumajandustootjate 14 piirkondlikku ja 1 üleriigiline ühendus, samuti 14 suurt erialaühendust.

Eesmärgid

EPKK eesmärk on toetada oma teenuste kaudu Eesti tootjate ja töötlejate vahelist koostööd, põllumajandussaadustega kauplemist sise- ja välisturul ning esindada oma liikmeskonda kodu- ja välismaal.
EPKK pakub abi äripartnerite otsinguil, vahendab turu- ja hinnateavet, korraldab foorumeid ja infopäevi ning korraldab osalemist kodu- ja välismessidel.
Põllumajandus-Kaubanduskoja juures töötavad erialatoimkonnad, mille eesmärgiks on aidata kaasa tegevuse korrastamisele vastavates sektorites. EPKK hindab toiduainete kvaliteeti ning annab välja Tunnustatud Eesti Maitse päritolu- ja kvaliteedimärki ehk pääsukesemärki ja Tunnustatud Maitse kvaliteedimärki ehk ristikumärki. Pääsukesemärki võivad taotleda tooted, mille põhitooraine on 100% Eesti päritolu. Ristikumärgi jaoks ei ole toote päritolu oluline ja seda võivad taotleda kõik Euroopa Liidu ettevõtjad. Samuti annab EPKK 2005. aastast välja tiitlit Tunnustatud Eesti Maatoit, mida oma toitudele ja toodetele saavad taotleda kõik maal tegutsevad väikeettevõtted ja ettevõtjad. Samuti valitakse igal aastal koostöös Maalehega aasta põllumees.
Alates 2002. aastast koordineerib EPKK Eesti tootjaorganisatsioonide Rahvusliku Delegatsiooni tegevust Euroopa Liidu põllumajandustootjate organisatsioonis COPA/COGECA ja korraldab Eesti põllumajandustootjate esinduse tööd Brüsselis.
Alates 2003. aastast vahendab EPKK maakondlike keskuste kaudu riiklikku, Euroopa Liidu ja kommertsteavet ning korraldab õppe- ja teabepäevi.
Zurab Sotkilava

Zurab Sotkilava (12. märts 1937, Suhhumi – 18. september 2017, Moskva) oli gruusia ooperilaulja (tenor) ja laulupedagoog, Moskva Suure Teatri solist (1974–2017).
Aastal 1959 asus ta õppima Tbilisi konservatooriumis, 1964 võttis ta osa Taga-Kaukaasia muusikute konkursist ja sai esimese preemia.
1965–1974 oli ta Gruusia Ooperi- ja Balletiteatri solist. 1966–1968 stažeeris Itaalias Milano La Scalas. 1973. aastal debüteeris Moskva Suures Teatris ja 1974 sai teatri ooperisolistiks.
Sotkilava on esinenud maailma parimate teatrite lavadel – La Scala, Londoni Kuninglik Ooper, Dresdeni Ooper jt. Kontserditurneedel on ta esinenud lisaks paljudele Venemaa linnadele ka Lääne-Euroopas, USA-s ja Jaapanis.
1976–1988 oli ta Moskva konservatooriumi professor ning alates 2002. aastast samas õppejõud.
2015. aasta juulis teatas ta, et on raskelt haigestunud – arstid diagnoosisid tal pahaloomulise vähkkasvaja. Pärast ravi Saksamaal naasis ta loomingulise töö juurde, tema esimene kontsert pärast ravi toimus 25. oktoobril 2015 Moskvas.
Sotkilava suri 18. septembril 2017 Moskvas, hüvastijätmine toimus 20. septembril Suures Teatris. Matused olid 23. septembril Tbilisis.
Simo Häyhä

Lapsepõlv ja noorus

Simo Häyhä sündis Karjalas, Rautjärvi vallas(?) praeguse Vene-Soome piiri lähedal. Ta tegeles talupidamise ja küttimisega. Armeeteenistusse asus 17-aastaselt ning 1925 astus Simo Soome Suojeluskuntasse, kus paistis silma osava laskurina. Ka tema vanematekodus oli palju trofeesid.

Talvesõda

Talvesõjas osales snaiprina. Snaiperite poolt tapetute üle peeti täpset arvestust. Lisaks 505-le snaiperrelvaga tapetule on Simo Häyha nimel veel üle 200 tapetu Suomi KP/-31 püstolkuulipildujaga. Eriti tähelepanuväärne on, et kõik need saavutused on tehtud vähem kui saja päevaga perioodil, kui päevas on valgust ainult mõned tunnid.
Simo Häyha kasutatud snaiperirelv oli M/28 "Pystykorva" ehk "Spitz" (soome variant vene Mosin-Nagantist) mis sobis Simole, kuna ta oli vaid 1.6 meetrit pikk. Ta eelistas tavalist sihikut optilisele, kuna see võimaldas pead tõstmata sihtida (optilise sihikuga tuleb pea palju kõrgemale tõsta) ja kuna optiline sihik vahel läigatab päikese käes ning reedab snaipri asukoha. Lisaks on optiline sihik kerge jäätuma (tegevus toimus -20 – -40 kraadi juures ning ainuüksi hingamine vales suunas oleks optikale saatuslik).
Muudest tema poolt kasutatud taktikatest on viidatud lume suus hoidmisele, et hingeauru ei tekiks, ning lume kokkusurumisele püssi ümber, et lasu heli lööklaine ei tekitaks lenduvat pilve, mis asukoha reedab.
Simo Häyha vastu püüti korduvalt midagi ette võtta Vene poolel. Edu saavutati 6. märtsil 1940, kui kuul läbis ta lõualuu ning väljus teiselt poolt. Sõdur, kes ta lahinguväljalt ära tõi ütles, et "pool pead oli kadunud". Ta tuli teadvusele alles 13. märtsil, mil sõlmiti Talvesõja lõpetanud Moskva rahuleping.

Hilisem elu

Saadud tabamus võttis palju aega paranemiseks, kuna lõualuu oli puru ja vasak põsk minema rebitud. Kuid ta paranes ning oli peale Teist maailmasõda aktiivne jahimees ja käis jahil ka koos Soome presidendi Urho Kaleva Kekkoneniga.
Ajakirjanduses küsiti hiljem Simo Häyhalt, kas tal sedavõrd paljude inimeste tapmise pärast süümepiinasid ei ole, mispeale Simo Häyha ütles: "Tegin seda, mida mul kästi teha, ning tegin nii hästi, kui oskasin."
Simo Häyha veetis oma viimased eluaastad vanadekodus ning suri 2002. aastal 96-aastasena.
Patrik Göransson

Johan Patrik Göransson (sündinud 27. detsembril 1967 Uddevallas) on Eestis tegutsev rootsi vaimulik.
Ta lõpetas aastal 1986 Uddevallas Agnebergi gümnaasiumi. Ta õppis aastatel 1989–1994 Göteborgi Ülikooli usuteaduskonnas ja aastatel 1995–1996 Uppsalas pastoraalseminaris. Ta ordineeriti 9. juunil 1996 õpetajaks.
Ta teenis aastatel 1996–1998 abiõpetajana Jõhvi Mihkli kogudust ja aastatel 1998–2000 abiõpetajana Göteborgi Pauluse kogudust. Ta teenib aastast 2000 Tallinna Rootsi-Mihkli kogudust. Lisaks sellele oli ta aastatel 2007–2011 Tallinna praostkonna abipraost.
Männiku tee

Männiku tee on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas. See läbib kolme asumit: Rahumäe, Liiva ja Männiku asumit.

Ajalugu

Männiku tee rajati umbes 1938. aastal, kui koos Vabaduse puiesteega (rajati arvatavasti 1937) sai Nõmme linn esimese betoontee.
Stiene mõis

Stiene mõis (saksa keeles Ulpisch, läti keeles Stienes muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Liepupe kihelkonnas. Tänapäeval jääb mõisakompleks Limbaži piirkonda ja Skulte valda Stiene küla maadele.

Ajalugu

Mõisa varasem ajalugu on seotud Turaida piiskopilinnusega, minnes ametlikult aastal koos sellega 1625 Niels Sternschildi valdusesse. Aastal 1652 olid selle omanikuks Gotthard Wilhelm von Budberg ja Peter von Stein. Aastal 1824 pani Magnus von Stein mõisa 53 000 rubla eest panti.  Aastal 1834 ostis Jacob Anton von Hübbenet ülejäänud pandiosad endale. Aasta hiljem sai temast ka Stiene ametlik omanik. Hiljem pärisid mõisa tema lapsed.

Mõisa suurus

Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 4 ja 7/8 adramaad, sellele allus 301 mees- ning 336 naishinge. Aastal 1757 oli adramaid  4 ja 7/8, aastal 1734 aga kolm. Aastal 1688 oli mõisa suurus 4 ja 1/2 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid kuus, aastal 1881 aga 6 ja 2/80, lisaks 8 ja 78/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.

Karjamõisad

Aastal 1816 kuulus mõisale üks karjamõis:  Wasamuische.
Helga Viira

Helga Viira (kuni 1940 Helga Pedusaar, 1940–1949 Helga Kross; 25. mai 1920 Tallinn – 7. märts 2002) oli eesti tõlkija.
Kummistu kalmistu

Kummistu kalmistu on kalmistu Hiiu maakonnas Hiiumaa vallas.
Kalmistu vanim hauatähis on aastast 1851.
Kalmistule matmine lõpetati 20. sajandi algul ja praegu on kalmistu hooldamata.
Roland Kriit

Roland Kriit (31. mai 1917 Tallinn – 2. august 1998 Tallinn) oli eesti klarnetist.

Elulugu

Roland Kriit õppis aastatel 1935–1940 klarnetit Tallinna Konservatooriumis Bernhard Luki klassis, 1940–1941 Läti konservatooriumis ja 1943–1944 Moskva konservatooriumis Aleksandr Volodini klassis.
Aastatel 1930–1940 mängis ta Tallinna garnisoni orkestris, 1940–1942 Punaarmee Balti sõjaväeringkonna puhkpilliorkestris, 1942–1944 Eesti NSV Riiklike Kunstiansamblite puhkpillikvintetis. Aastatel 1944–1973 oli ta Estonia teatri klarnetirühma kontsertmeister, 1946–1947 mängis Eesti NSV Riikliku Filharmoonia estraadiorkestris. Aastatel 1942–1973 mängis Jaan Tamme nimelises puhkpillikvintetis. Ta on mänginud ka Eesti Raadio kammerorkestris. Aastatel 1983–1992 oli ta puhkpilliorkestri Tallinn kontsertmeister.
Ta on maetud Tallinna Metsakalmistule.

Isiklikku

Ta oli 1972. aastast abielus flötist Sigrid Orusaarega. Viiuldaja Kristina Kriit on tema tütar.
Läckö loss

Läckö loss on loss Rootsis Västra Götalandi läänis Lidköpingi vallas Vänerni järve Kållandsö saarel. 
Loss on avalikkusele avatud. Suviti korraldatakse seal mitmesuguseid näitusi. Lossi juurde on rajatud selline ürdiaed, nagu see võis välja näha 350 aastat tagasi. Sinna pääseb autoga, kohaliku bussiga ja laevaga. 
Aastal 1298 hakati Skara piiskopi Brynolf Algotssoni korraldusel ehitama kuningataluks mõeldud linnust, mis koosnes kolmest-neljast müüriga ümbritsetud hoonest. Asukoht oli Skara piiskopkonna keskpaik. 1470ndail toimunud tulekahju järel lasi piiskop Brynolf Gerlachsson varemed lammutada.
Pärast Västeråsi riigipäeva 1527 läks mõis Rootsi kroonile ning sellest sai läänivaldus. 
Magnus Gabriel De la Gardie oli lossi omanik 17. sajandi keskel ning tema andiski sellele praeguse väljanägemise. 
Aastani 1719 renditi lossi välja eraisikutele, kuna lossi haldasid Rootsi krooni ülevaatajad (hauptman), keda hiljem nimetati lossikirjutajateks   (slottsskrivare). Üldine vastutus krooni omandi eest lasus kammerkolleegiumil ja selle käepikendusel läänivalitsusel Mariestadis. 
Aastal 1731 sai Läckö kuninglikuks lossiks, kuid kuningatalu renditi endiselt välja. 
Aastal 1810 sai lossist jälle läänivaldus 'Sikajocki nime all. See nimi ei läinud käibele, kuid Maamõõtmisamet kasutab seda endiselt. 
Aastal 1990 võttis tegevuse üle Sihtasutus Läckö Instituut  (Stiftelsen Läckö Institutet), mis kannab nüüd nime Stiftelsen Läckö Slott. Aastast 1993 haldab Läckö lossi Riigi Kinnisvaraamet. Lossi ametlik nimi on Sikajocki.
Heinrich Heim

Heinrich Heim (15. juuni 1900 München – 26. juuni 1988 München) oli Kolmanda Reichi jurist ja SS-Standartenführer.
Peale tutvumist Rudolf Heßiga astus Heim väidetavalt 19. juulil 1920 NSDAP-sse ja tema liikme nr oli 1782. Teise allika kohaselt astunud Heim NSDAP-sse 1933. Tema NSDAP liikmelisusega seotud asjaolud pole täpselt selged, tema NSDAP-ga taasühinemismärge olla 1931. aastale tõstetud.
Pärast ülikooli lõpueksameid töötas Heim Müncheni advokaadibüroos koos Hans Frankiga, kus tegeles valdavalt Bormanni juhitava abikassa huvide esindamisega.
Teise maailmasõja ajal, 1939. aasta lõpust kuni 1942. aasta sügiseni, oli Heim füüreri peakorterites, sh Berghofis, tegev Martin Bormanni adjutandina.
Sügisel 1942 pöördus Heim tagasi Pruuni Majja. 1943. sai temast SS-Standartenführer.
Avalikkusele sai Heim tuntuks Adolf Hitleri protokollide autorina.
Karaiimid

Karaiimid (karaiimi keele Krimmi murdes къарайлар, Trakai murdes karajlar) on väikesearvuline turgi rahvas Ukrainas, Poolas, Leedus ja Venemaal. Vähesel määral elab karaiime ka Rumeenias ja Ameerika Ühendriikides. Karaiimid järgivad judaismi vähemusvoolu, mis ei tunnista talmudit. Turgi keelte kõptšaki-polovetsi rühma kuuluvat karaiimi keelt kõneleb tänapäeval hinnanguliselt 120–300 inimest.
Ukrainas oli karaiimide üldarv 2001. aasta rahvaloenduse andmetel 1196. Enamik Ukraina karaiimidest elab Krimmis ja Lääne-Ukrainas. Poolas elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 346 karaiimi. Leedus oli 2011. aasta rahvaloenduse tulemuste järgi karaiimide arv 241. Venemaa 2010. aasta rahvaloendusel registreeriti 205 karaiimi.
Eestis elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 6 karaiimi, neist kõik Tallinnas.
Karaiimi rahva tekkimine ja varasem ajalugu on seotud Kasaari kaganaadiga. Karaiimid kujunesid välja 8.–10. sajandil Kasaari kaganaadi äärealadel (põhiliselt Krimmis) juudi meeste ja kasaari rahvusest naiste abieludest sündinud lastest. Judaismi seaduste kohaselt ei loetud neid juutideks, kuna juut on ainult see, kelle ema on juudi rahvusest. Samuti ei olnud neil lubatud talmudit õppida.
Leedu karaiimi elanikkond sai alguse 1397. aastal, kui suurvürst Vytautas tõi Krimmist Leedusse Trakai piirkonda 383 karaiimi perekonda. Trakai on olnud Leedu karaiimide keskus. Tänapäeval elab enamik Leedu karaiime Vilniuses (138), Trakais (65) ja Panevėžysis (31).