1914. aasta põlvkond

''1914. aasta põlvkond'' on nimetus, mis tähistab põlvkondlikku Hispaania kirjanike gruppi 1898. aasta põlvkonna ja 1927. aasta põlvkonna vahel. Termini ''1914. aasta põlvkond'' (hispaania keeles Generación del 1914) võttis 1947. aastal kasutusele Lorenzo Luzuriaga, hispaania pedagoog ja haridustegelane ühes oma artiklis, milles ta arvustas José Ortega y Gasseti loomingut. Luzuriaga valis nimetusse just 1914. aasta, kuna tollal ilmus Ortega y Gasseti esimene olulisim raamat ''Mõtisklusi Quijotest'' ("Meditaciones del Quijote"). Ühtlasi sai samal aastal Ortega y Gasset intellektuaalina avalikult tuntuks tänu tema menukale kõnele "Vanast ja uuest poliitikast" ("Vieja y nueva política"). Mõnikord nimetatakse kõnealust põlvkonda ka Ortega põlvkonnaks (generación de Ortega). 
1914. aasta põlvkonda kuulusid need, kes olid sündinud 1880ndate paiku ning kes alustasid kirjandusliku tegevusega 20. sajandil, jõudes oma tegevuse tipp-punkti 1914. aastaks. Peale Ortega kuulusid põlvkonna liikmete hulka Gabriel Miró, Ramón Pérez de Ayala, Gustavo Pittaluga, Manuel Azaña, Gregorio Marañón, pisut teisest esteetikast lähtuv, kuid siiski 1914. aasta põlvkonna alla rühmitatav Juan Ramón Jiménez ning avangardist Ramón Gómez de la Serna. Samuti tuntakse neid kui novesentiste (hispaania keeles novecentistas) või kui novesentistide põlvkonda (hispaania keeles generación del novecentistas), kuna rühmitus tegutses samaaegselt liikumisega, mida Eugeni d'Ors määratles katalaani konteksti kui novesentismi (katalaani keeles noucentisme). Kuigi kahe erineva nimetuse taga võib peituda mõnigaid erinevusi, on mõlemas siiski kindlaid ühiseid jooni. Näiteks peamiseks eneseväljenduse vahendiks valiti esseed ja ajakirjandusartiklid.

Eellugu

Esimese maailmasõja puhkemine oli 1914. aasta põlvkonna jaoks väga oluline sündmus, kõnealune generatsioon sai ka selle järgi oma nime. Kuigi sõjakoleduste all kannatasid rohkem sõjas osalevate riikide noored, keda nimetatakse kadunud sugupõlveks, läks ka Hispaaniale neutraliteet kalliks maksma. See põhjustas tõsiseid sotsiaalseid, majanduslikke ja poliitilisi probleeme, nagu näiteks 1917. aasta kriis. 1914. aasta põlvkond kui kirjanduslik rühmitus sai alguse Poliitilise Hariduse Liidu (Liga de Educación Política) asutamisega. Selle raames pidas José Ortega y Gasset, hispaania tuntud filosoof ja esseist, kõne pealkirjaga ''Vana ja uus poliitika'' ("Vieja y nueva política") Madridi Komöödiateatris 28. märtsil aastal 1914. Kõnealune loeng leidis ulatusliku vastukaja, tänu millele sai Ortega y Gasset juhtrolli Hispaania kirjanduselus. Seetõttu nimetatakse kõnealust generatsiooni mõnikord ka Ortega põlvkonnaks. 1914. aasta põlvkonna võtmesõnaks sai teadus. See aitas Hispaania euroopalikustamist täide viia, mis oli kõnealuse põlvkonna üks põhiideesid, mängides suurt rolli sotsiaalses, kultuurilises ja poliitilises elus. See oli Hispaania ajaloos esimene kirjandusrühmitus, mis ei koosnenud ainult kirjandusmaailma kuuluvatest liikmetest - grupi esindajad osalesid aktiivselt nii poliitilises kui ka sotsiaalses elus.

Liikmed

1914. aasta põlvkonna liikmeteks olid esseistid José Ortega y Gasset, Eugenio d'Ors, Manuel Azaña, Gregorio Marañón, Gustavo Pittaluga, Salvador de Madariaga, Manuel García Morente, Américo Castro, Claudio Sánchez Albornoz, Rafael Cansinos Assens, Federico de Onís, Ricardo Gutiérrez Abascal, Ángel Sánchez Rivero, Lorenzo Luzuriaga, Corpus Barga, Fernando Vela ja Pablo de Azcárate; ajakirjanik Luis Araquistáin; romaanikirjanikud Gabriel Miró, Ramón Pérez de Ayala, Benjamín Jarnés, Wenceslao Fernández Flórez ja Félix Urabayen; dramaturgid Gregorio Martínez Sierra ja Jacinto Grau; poeedid Juan Ramón Jiménez, Josep Carner; Ramón de Basterra; pedagoog ja esseist José Castillejo, kes rahastas tervet põlvkonda teadlasi välismaa õpingute tarbeks ja mitmekülgne Ramón Gómez de la Serna.
1914. aasta põlvkonnas oli märkimisväärne osa ka esimestel naistel, kes said omandada kõrgharidust. Nende hulka kuulusid María Goyri, Zenobia Camprubí, pedagoog María de Maeztu ning paradoksaalsed feministid Clara Campoamor ja Victoria Kent. Vaatamata naiste aktiivsusele olid nad vaieldamatult meesliikmete, sageli ka oma abikaasade varjus. Nii jäid näiteks María Goyri ja Zenobia Camprubí oma paariliste, vastavalt Ramón Menéndez Pidali ja Juan Ramóni varju.
Paljude autorite kuulumine ühte või teise generatsiooni ei ole silmanähtav. Mõned, nagu näiteks José Bergamín, on oma vanuselt lähemal 1927. aasta põlvkonnale, kuid mõnikord on teda liigitatud esseistide ehk 1914. aasta põlvkonna tegijate hulka, samas kui näiteks poeet León Felipe, sobib oma vanuselt pigem 1914. aasta põlvkonda, nimetatakse teda siiski poeetide ehk 27. põlvkonna liikmeks.

Kunst

Kui novesentismis on selge väljund kujutavas kunstis (nn vahemerelikkus ehk hispaania keeles mediterraneísmo), siis 1914. aasta põlvkonna kunstnikke ei erista mingi kindel identiteet. Sajandi esimese poole kunstielu eesotsas olid kunstnikud eelmisest sajandist: Ramon Casas, Anglada Camarasa, Sorolla y Zuloaga. Kaasaegse kunsti esindajad olid maalikunstnikud Juan Gris, Daniel Vázquez Díaz ja José Gutiérrez Solana, mõned aastad vanemad ja vähem avangardistlikud, kuid palju edukamad tol ajal Julio Romero de Torres ja Josep Maria Sert, skulptorid Josep Clarà, Julio González ja Pablo Gargallo. Kuigi vanuse poolest oleks sobiv liigitada ka Pablo Ruiz Picasso kõnealusesse põlvkonda (sündinud aastal 1881), ületab tema kunstikuteekond igasuguseid raame. Tuntumad kunstnikud hakkavad kuuluma juba järgmisesse põlvkonda, mõjutatuna sürrealismist (Dalí, Miró).