google/wiki40b huggingface dataset:
Eerik Teder

Eerik Teder (28. juuni 1928 Tartu – 19. märts 2004 Tallinn) oli eesti kirjandusteadlane, tõlkija ja bibliofiil.
Teder õppis 1937–1944 Hugo Treffneri Gümnaasiumis, 1944–1947 Tartu I Keskkoolis, 1950–1955 Tartu Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonnas. 1958–1961 oli Keele ja Kirjanduse Instituudi aspirantuuris.
Töötas 1955–1958 Tartu Ülikooli Raamatukogus. Oli 1962–1963 Eesti NSV TA FR. R. Kreutzwaldi nim. Kirjandusmuuseumi vaneminsener, 1964–1965 Oskar Lutsu majamuuseumi vanemteadur ja 1967–1971 ENE peatoimetuse teaduslik toimetaja. 1966–1992 töötas ta Tallinna Pedagoogilise Instituudi õppejõuna, lisaks oli 1971–1975 E. Vilde ja A. H. Tammsaare Memoriaalmuuseumi vanemteadur ja 1975–1993 Keele ja Kirjanduse Instituudi teadur.
Tema isa Kristjan Teder oli maalikunstnik.
Eerik Teder on maetud Tallinna Metsakalmistule.

Koostaja

Eerik Teder on koostanud kogumikud "Mälestusi Oskar Lutsust" (koos Meelik Kahuga, 1966) ja "Mälestusi A. H. Tammsaarest" (1978). Ka osales ta toimetuskolleegiumi liikmena Tammsaare Kogutud teoste (18 köidet, 1978–93) koostamises ning kirjutas mitme köite järelsõnad ja kommentaarid.
Alates aastast 2000 kuni oma surmani koostas ta bibliofiilide ja raamatuloolaste almanahhi "Raamat on.." (I 2000, II 2002, III 2003, IV köite kaastoimetaja Jaan Toomla, 2005).
Buttsi maakond

Ajalugu

Maakond moodustati 1825. aastal.
Michael Bauerfeind

Michael Bauerfeind oli Tartu toomkapiitli dekaan enne 1485 – vähemalt 1526.
Bauerfeind pärines Ermlandi (Warmia) diötseesist Preisimaalt. 1465. aastal asus ta õppima Kölnis, hiljem Leipzigis ja Bolognas, viimases aastal 1470. Ta omandas teoloogiamagistri kraadi.
1482. aastal sai Bauerfeindist Riia Peetri kiriku jutlustaja, kolm aastat hiljem, 6. jaanuaril 1485, on teda aga mainitud Tartu toomdekaanina Riiga saabumas. Seetõttu on tõenäoline, et ta sai dekaaniks juba varem, millalgi ajavahemikus 1482–1484.
Dekaanina reisis Bauerfeind mitmel korral Rooma, näiteks aastal 1499, et saada piiskop Johann von der Ropele paavstipoolset kinnitust. Ta osales ka Liivimaa maapäevadel, viimast korda 1526. aasta suvel. See on ka viimane teade temast. Järgmist dekaani on mainitud aga alles 1528. aastal. Igal juhul oli Bauerfeind Tartu toomkapiitli pikaajalisim dekaan, olles selles ametis vähemalt 41 aastat.
1509. aastal ringles Preisi- ja Liivimaal kuulujutt, et Tartu piiskop Gerhard Schrove olla surnud ja dekaan Bauerfeind tema asemel piiskopiks valitud. Selle kuulujutu päritolu pole teada.
Epideemia

Epideemia ehk taud ehk rändtaud on nakkushaiguse puhang, mis nõuab ulatuslikku nakkustõrjet.
Luostarinmäe Käsitöömuuseum

Luostarinmäe Käsitöömuuseum (soome keeles Luostarinmäen käsityöläismuseo, rootsi keeles Hantverksmuseet på Klosterbacken) on Soomes Turus asuv vabaõhumuuseum. Muuseum koosneb 18 ajaloolisest kvartalist, mis on pärit 18. ja 19. sajandist ning säilinud algupärasel asukohal. Tänu asukohale elas Luostarinmägi 1827 terviklikult üle Turu linna suure tulekahju. 1940. aastaks, mil see paik muuseumiks muudeti, oli see Turu ainus vana säilinud elamurajoon. Muuseumis on muuhulgas välja pandud kaasaegne käsitöö.
1984. aastal pälvis Luostarinmäe Käsitöömuuseum ainsa paigana Fennoskandias Golden Apple'i rahvusvahelise turismi auhinna.
Eesti maavägi

Märkused

Seoses kaitseväe struktuurireformiga ühendati maaväe staap Kaitseväe peastaabiga ning maaväe ülema ametikoht kaotati.
Bückeburg

Ajalugu

Bückeburg oli kunagi tillukese Schaumburg-Lippe vürstkonna pealinn. Majad hakkasid lossi ümber tekkima umbes 1365. aastal ja ümbritseti linnamüüriga 17. sajandil. 19. sajandil sai see ühenduse Mindeni ja Hannoveri raudteega ning rajati sünagoog. Luuletaja Johann Gottfried von Herder oli siin õukonnajutlustaja aastatel 1771 kuni 1776.
Bückeburg on endine Briti garnisonilinn ja veel hiljuti oli seal arvukalt Briti elanikke. Enamus Briti elanikke töötas Briti sõjaväehaiglas (BMH) Rintelnis või kohalikus Inglise Prints Ruperti koolis, samuti Rintelnis. Briti sõjaväeliste elanike arv Bückeburgis kasvas märgatavalt 1990. aastate lõpul, kui BMH Rintelnis suleti, kuid Prints Ruperti kooli personal asus Bückeburgis kuni kooli sulgemiseni 2014. aasta juulis.

Bückeburgi palee

Bückeburg palee (Schloss Bückeburg) oli Schaumburg-Lippe vürstide residents. Kuigi vürstlik perekond loobus poliitilisest võimust 1918. aastal, elavad nad siin tänini. Palee, millest osa on avatud avalikkusele, on oluline suur turismisihtkoht ning siin on tähtsaid kunstiteoseid ja tähtis raamatukogu. Hoone ajalugu ulatub 700 aastani, kõige olulisemad panused pärinevad 16., 17. ja 19. sajandist.
Vürstlik mausoleum palee maadel on samuti avalikkusele avatud. Ehitatuna 1915. aastal uusromaani stiilis ja sarnanedes Rooma Panteoniga, on see maailma suurim veel kasutuses olev erahauakamber. Võlvkatust kaunistab muljetavaldav kuldne mosaiik, mis on suuruselt teine omalaadne Hagia Sophia järel.

Helikopterimuuseum

Bückeburgis asub ka helikopterimuuseum, kus on Leonardo da Vinci lendavate esemete varajased joonistused, samuti 40 tegelikku helikopterit. Bückeburgi õhuväebaasi kasutav Saksa armee lennunduskool asub siin.

Bückeburgi kirik

Bückeburgi linnakirik (Bückeburger Stadtkirche) oli üks esimesi pärast reformatsiooni ehitatud luterlikke kirikuid. See on tuntud oma kantsli ja eriti ülekaunistatud pronksivalatud ristimisnõu poolest, mille valmistas hollandi kunstnik Adriaen de Vries. Helilooja Johann Christoph Friedrich Bach (1732–1795), Johann Sebastian Bachi poeg, töötas Bückeburgi õukonnas 1751. aastast kuni oma surmani, esialgu klavessiinimängijana, 1759. aastast kui Hofkapelle' (õukonnaorkestri) Konzertmeister (juhataja). Bach on maetud Stadtkirchengemeinde-Bückeburgi kirikuaeda. Bach seadis mitu Johann Gottfried von Herderi teksti, kes oli aastatel 1771–1776 Bückeburgi õukonnas selle haldaja ja õukonnajutlustaja.

Transport

Bückeburgis on raudteejaam, mis teenindab S-Bahn Hannoveri liini S1. Bückeburgi, Mindeni ja Hannoveri vahel on igatunnine rongiteenus.
Petäjävesi vana puukirik

Ehitus

Kirik ehitati Petäjävesi piirkonna kabeliks. Kohalikud elanikud said 1728. aastal loa ehitada väikese kiriku ja surnuaia, sest Jämsä linn asus elanike jaoks kaugel. Siiski kulus loa saamisest ehituse alguseni 35 aastat. Kiriku projekteeris ja ehitas Jaakko Klementinpoika Leppänen. 1821. aastal kiriku aknaid laiendati ning käärkamber viidi kiriku põhjaosast idaossa. Samal aastal ehitas Erkki Leppänen, Jaakko Leppäneni lapselaps, ka kiriku kellatorni.

Unustusest maailmapärandi nimekirja

1879. aastal ehitati uus kirik ja vana kirik jäeti maha. Aastakümneteks jäid kasutusele ainult kirikut ümbritsev surnuaed ning kellatorn. 1920. aastatel märkas kiriku arhitektuurilist väärtust Austria kunstiajaloolane Josef Strzygowski ja alates 1929. aastast on kirikut mitmeid kordi renoveeritud. 1994. aastast kuulub Petäjävesi vana puukirik UNESCO maailmapärandi nimekirja.
Silver Anniko

Silver Anniko (6. jaanuar 1928 Tõrva – 7. mai 1982 Söödi talu, Pirmastu küla, Paistu külanõukogu, Viljandi rajoon) oli eesti kirjanik ja ajakirjanik.
Ta omandas alghariduse Paides ja lõpetas 1946. aastal Türi Keskkooli. Õppis alates 1946. aastast Eesti Riiklikus Teatriinstituudis, seda lõpetamata. 
Publitsistlikku tegevust alustas üliõpilasena, töötas algul Eesti Raadio reporterina, 1957. aastast oli Eesti Raadio Võru korrespondent. 1965. aastal asus tööle Paide rajooni kultuurimaja direktorina, oli hiljem Türi ja Kolu kultuurimaja direktor. Kirjutas ja lavastas näidendid "Tuleristsed" ja "Aegade eesmärk" ning dramatiseeringu "Ümera lahing". 
1979. aastal ilmus Anniko romaan "Rusikad". Teos oli kavandatud triloogia esimese osana. Arvustajad oli romaani suhtes küllalt kriitilised. Raamatule heideti ette maitse ja mõõdutunde puudujääke  ning see liigitati ajaviitekirjanduse hulka. Ent "Rusikatele" sai osaks väga suur lugejamenu. Oktoobris 2018 ilmus romaan kärpimata ja tsenseerimata kujul uuesti.
1979. aastal asus Anniko elama Viljandi rajooni Paistu külanõukogusse Pirmastu küla Söödi tallu, kus tegutses kutselise kirjanikuna. 1982. aasta mais mõrvati ta koos oma kihlatuga.
On oletatud, et Silver Anniko mõrv ja pastor Harald Meri mõrv 1990. aasta aprillis võisid olla kuidagi omavahel seotud. Anniko ja Meri tundsid teineteist. Väidetavalt oli Harald Meri ühe "Rusikate" tegelase prototüüp. Samuti kogusid nad mõlemad materjale kommunistide kuritegude kohta 1940. aastatel.
Masako

Masako (雅子; sünninimi Masako Owada; sündinud 9. detsembril 1963 Tokyos) on Jaapani keisrinna, keiser Naruhito abikaasa. 
Ta sündis elukutselise diplomaadi Hisashi Owada esimese tütrena. Tal on kaks nooremat õde. 
Kaheaastasena kolis ta koos vanematega Moskvasse. Jaapanisse naastes õppis ta Tokyos kuni keskkooli teise klassini. Siis läksid nad perega USA-sse Bostonisse, kus ta 1981. aastal lõpetas keskkooli.
Pärast Harvardi Ülikooli majandusteaduskonna lõpetamist õppis Masako lühikest aega Tokyo Ülikooli õigusteaduskonnas. Pärast seda sooritas ta edukalt diplomaatilise teenistuse eksamid ja asus tööle välisministeeriumisse, kus töötas ka ta isa. 
Masako räägib lisaks jaapani keelele vabalt inglise ja prantsuse keelt, lisaks suhtlustasemel saksa, vene ja hispaania keelt.
9. juunil 1993 abiellus ta kroonprints Naruhitoga. Nende tütar, printsess Aiko, sündis 1. detsembril 2001.
Masako on alates 2002. aastast avalikkuse tähelepanust kõrvale hoidnud emotsionaalse stressi tõttu, mille põhjuseks peetakse üldsuse survet sünnitada meessoost troonipärija.
Intel 8080

Erinevused eelkäijast 8008

Intel 8080 eelkäijaks oli Intel 8008. Protsessoril Intel 8080 olid mõned 16-bitised masinakäsud, seitse 8-bitist registrit (nimedega A, B, C, D, E, H ja L) mis moodustasid 16-bitilised registripaarid (BC, DE ja HL), eraldi register pinumälu viidale ja 256 sisend/väljund värati aadressi.

Ajalugu

Mikroprotsessori Intel 8080 arhitektuuri pakkus Inteli juhatusele 1972. aasta alguses välja Federico Faggin. Pakkumine võeti vastu ja Faggin juhtis Intel 8080 väljatöötamise projekti kuni mikroprotsessori lõpliku valmimiseni. Faggin palkas selleks jaapanlase Masatoshi Shima, kes töötas tema juhtimisel välja mikroprotsessori üksikasjaliku projekti. Stanley Mazor lisas protsessori käsustikku paar uut masinakäsku.
Intel 8080 läks tootmisse 1974. aasta aprillis ja ta töötas taktsagedusega 2 MHz (kuni 500 000 operatsiooni sekundis).
31. detsembril 1974 esitasid Faggin, Shima ja Mazor patenditaotluse, mis rahuldati 1. märtsil 1977.
Hiljem töötati välja terve rida täiendavaid sisend- ja väljundseadmete integraallülitusi (taimer 8253, rööpvärat 8255, DMA-kiip 8257, videkontroller 8275, katkestuskontroller 8259) lihtsustamaks protsessorite rakendamist personaalarvutites.
Devoni liivakivi

Devoni liivakivi on Devoni ajastul ehk 416–359 miljonit aastat tagasi ladestunud liivakivi. 
Liivakivist koosneb suurem osa Eesti all lasuvast Devoni ladestust, mis sadestus Eestit katnud vahelduva veerežiimiga meres. (Sama ajastu kihtides leidub siiski ka savisid, dolokive ja dolomiitseid mergleid, harvem lubjakive.) Sellest koosneb pea kogu Lõuna-Eesti aluspõhja ülemine osa ehk pealiskord.
Eestis pärineb liivakivi eelkõige Alam- ja Kesk-Devonist, jäädes kuni 109 m sügavusse. Kesk-devoni alguses kujunes Eesti aladel 15–47 m paksune madalmeres ja deltaaladel kuhjunud Pärnu lademe liivakivilasund, hiljem settisid Narva lademe karbonaatkivimid ning devoni teisel poolel kuhjusid liivakad setted vaheldumisi savikate kihtidega üle 200 m paksuseks lasundiks, mis jaguneb Aruküla, Burtnieki, Gauja ja Amata lademeks. Devoni liivakivist on Eestis leitud eriti rohkelt just rüükalade fossiile, 19. sajandil uurisid neid Tartu Ülikooli professorid Hermann Asmuss ja Constantin Grewingk.
Üks Eesti tuntumaid devoni liivakivi paljandeid on Suur Taevaskoda Ahja jõel, kuid Lõuna-Eestis leidub neid mitmel pool, muuhulgas näiteks Peipsi ääres ja Tartu linnas Emajõe ääres. Tartus säilinud kolme väikest ja üht suuremat paljandit on geoloog Elga Mark-Kurik nimetanud Tartule iseloomulikeks: "Tartu ja devon on lahutamatud. Ei oska kujutleda seda linna punase liivakivita, nagu pole Tallinnat halli paeta." Liivakivipaljandeid on ka teistes Lõuna-Eesti linnades: Kallastel, Viljandis, Tõrvas ja Karksi-Nuias.
Liivakivipaljandid on omapärased ja Eesti looduses silmatorkavad pinnavormid, mille värvigamma ulatub helehallist punaseni (punase värvi annavad enamjaolt rauaühendid). Neis leidub ka ohtralt veevoolu mõjul tekkinud koopaid. Muredasse liivakivvi tekivad sageli lõhed, samuti uuristavad sellesse urge putukad, imetajad (nt rebased) ja linnudki (nt kaldapääsukesed). Paljandi ümbruses kujuneb omapärane mikrokliima, kus leiavad endale koha mõned haruldasemad sambla- ja samblikuliigid.
Devoni liivakivil on suur majanduslik tähtsus: liiva kasutatakse ulatuslikult ehitusmaterjalina.
Johann IV (Anhalt-Zerbst)

Johann IV (4. september 1504 – 4. veebruar 1551) oli Anhalt-Dessau vürst, aastast 1544 Anhalt-Zerbsti vürst Askania dünastiast.
Johann oli Anhalt-Dessau vürsti Ernst I ja tema naise Margarethe teine, kuid vanim elusolev poeg.

Elu

Pärast isa surma 1516. aastal pärisid Johann ning tema vennad Georg ja Joachim Anhalt-Dessau vürstkonna kaasvalitsejatena, nagu nägi seda ette Askania dünastia perekonnaseadus. Esimesel valitsemisaastal valitses regendina nende ema Margarethe.
Vennad valitsesid vürstkonda üheskoos peaaegu 28 aastat, aastani 1544, mil nad otsustasid valdused jagada. Johann sai Zerbsti, taaselustades seeläbi vana Anhalt-Zerbsti vürstkonna, mis hääbus Anhalt-Dessau ja Anhalt-Kötheni loomisega aastal 1396.
Bonnier

Bonnier on 1804. aastal asutatud Rootsi kirjastuskontsern.
Firma sai alguse, kui Gerhard Bonnier asutas Kopenhaagenis raamatukaupluse. Aastal 1837 asutati Stockholmis raamatukirjastaja Albert Bonniers Förlag. 1924. aastal ostis perekond Bonnier Rootsi päevalehe Dagens Nyheter enamusosaluse, 1929. aastal tollase Rootsi suurima ajakirjade kirjastaja Ahlen&Akerlund. 1944. aastal asutas Bonnier eduka õhtulehe Expressen. 1950. aastal hakkas Bonnier kirjastama koomikseid. 1965. aastal alustas Bonnier huvialaajakirjade väljaandmist. 1973. aastal laienes perefirma filmiärisse, ostes suurima Rootsi filmitootja SF. 1976. aastal alustas tegevust perekond Bonnierile kuuluv majandusleht Dagens Industri. 1984. aastal hakkas Bonnier kirjastama ajakirja Science Illustrated. 1989. aastal asutas Bonnier ajalehe Äripäev. Alates 1997. aastas omandas Bonnier järk-järgult aktsiaid Rootsi suurimas telekanalis TV4, hetkel kuulub Bonnierile ligi 99% firma aktsiatest. 2005. aastal ostis Bonnier Soome telekanali MTV3 ning raadiojaama Radio Nova. 2006. aastal ostis Bonnier osaluse USA kirjastuses World Publication, mis annab välja umbes 50 ajakirja ning peab käigus ligi pooltsada veebisaiti.
Tänapäeval on Bonnier esindatud 25 riigis, kokku on kontsernil osalusi 175 ettevõttes üle maailma. Bonnier on senini perefirma.
Moe Piiritustehas

Moe Piiritustehas oli Eesti piiritustootmisettevõte.
Ettevõtte ajalugu ulatub 1887. aastasse, mil Moe mõisas alustas tööd piiritus- ja õlletehas.
Aastal 1999 läks ettevõte AS-i Onistar kätte, mis aastal 2009 kuulutas välja pankroti. Aastast 2003 kandis ettevõte nime AS Rakvere Piiritustehase Moe tehas.
Tehasele kuulus ka Eesti Piiritustööstuse Muuseum.
Piirav tegur

Piirav tegur (inglise limiting factor) on isendi või populatsiooni arengut piirav keskkonnategur.
Piirav tegur võib olla nt temperatuur, mingi toiteelemendi puudus.
Nykteus

Nykteus oli vanakreeka mütoloogias Teeba kuningas ja Antiope isa.
Tema päritolu on segane. Erinevate legendide kohaselt on tema ja ta vend Lykos kas spard Chthoniuse, , nümf Klonia ja Hyrieuse, Poseidoni ja plejaad Alkyone või siis Poseidoni plejaad Kelaino pojad.
Teeba kuningas Labdakos oli võimule saades veel alaealine ja kuni täiseani valitses tema eest regendina Nykteuse vend Lykos. Labdakos ei elanud kaua. Kui ta suri, oli tema poeg Laios (Oidipuse isa) alles aastane ja Lykos sai teist korda regendiks.
On väidetud, et Labdakose emaks oli Nykteuse tütar Nykteis, kelle Nykteus kuningas Polydorosele naiseks andis.
Nykteus ja Lykos korraldasid varsti paleepöörde; Nykteus sai kuningaks. Laios pagendati. Nykteisi rohkem ei mainita, mis annab alust kahtlustada, et temagi oli selleks ajaks surnud.
Nykteusel poegi ei olnud. Tema tütar Antiope oli nii kaunis, et Zeus temasse armus. Zeus lähenes talle saatüri kujul ja kui Antiope vahekorrast keeldus, siis vägistas ta. Antiope jäi rasedaks. Ta ei julgenud sellest isale rääkida, vaid põgenes oma kallima, Sikyoni kuninga Epopeuse juurde ja tunnistas talle kõik üles. Epopeus abiellus temaga.
Selle abieluga ei olnud nõus Nykteus, kes sõjaväega tungis Sikyoni. Lahingu võitis Teeba, kuid nii Epopeus kui ka Nykteus hukkusid (nad olevat tapnud teineteise). Lykos viis Antiope Teebasse tagasi ja sai ise kuningaks.
Áthose poolsaar

Áthose poolsaar (kreeka keeles Χερσόνησος του Άθω) ehk Ágio Órose poolsaar on poolsaar Kreeka põhjaosas, Chalkidike poolsaare idaosa. Poolsaarest põhjas ja kirdes on Traakia meri ning edelas Ágio Órose laht.
Poolsaare kaguosas asub Áthose mägi (2033 m).
Anastasius (Aleksandrov)

Anastasius (vene keeles Анастасий; kodanikunimega Aleksandr Ivanovitš Aleksandrov, vene keeles Александр Иванович Александров; 28. aprill (vkj 16. aprill) 1861 Baiterjakovo küla – 23. juuni 1918 Petrograd) oli vene keeleteadlane ning õigeusu kiriku piiskop.
Aleksandrov lõpetas 1879. aastal Kaasanis gümnaasiumi. Ta õppis Kaasani Ülikooli ajaloo-filoloogiateaduskonnas ning kaitses 1883. aastal ajaloo-filoloogiateaduste kandidaadi väitekirja teemal "Детская речь". Ta jäeti ülikooli võrdleva keeleteaduse ja sanskriti keele kateedri juurde professoriametiks valmistuma.
1884. aastal sõitis ta pooleks aastaks Tartusse, et tegelda Tartu Ülikoolis sanskriti ja saksa keelega. 1886. aastal kaitses ta Tartus võrdleva keeleteaduse alal magistrikraadi Kristijonas Donelaitise keelekasutust käsitleva tööga "Sprachliches aus dem Nationaldichter Litauens Donalitius. Zur Semasiologie". Samal aastal sai ta Tartu Ülikooli eradotsendiks saksa keele ja võrdleva keeleteaduse alal. 1886–1888 oli ta Harkovi ülikooli võrdleva keeleteaduse ja sanskriti keele kateedri eradotsent.
1888. aastal kaitses Aleksandrov Tartus doktorikraadi slaavi filoloogia alal tööga "Litauische Studien. Nominalzusammensetzungen".
1888–1889 oli ta Kaasani Ülikooli võrdleva keeleteaduse ja sanskriti keele kateedri erakorraline professor, 1889–1896 sama ülikooli slaavi filoloogia kateedri erakorraline professor, 1896–1911 korraline professor. 1897–1905 oli ta Kaasani Ülikooli ajaloo-filoloogiateaduskonna sekretär, 1905–1911 dekaan.
7. juulil 1910 sai ta mungaks. 8. juulil pühitseti ta munkdiakoniks ja 10. juulil munkpreestriks. 6. augustil 1911 ülendati ta arhimandriidiks. Aastatel 1910–1911 oli ta ka Kaasani Vaimuliku Akadeemia slaavi ja Rumeenia kirikute ajaloo professor, 1911–1913 kirikuslaavi ja vene keele ning paleograafia õppetooli korraline professor. 15. veebruaril 1912 määrati ta Kaasani Vaimuliku Akadeemia rektoriks. Sama aasta 4. märtsil pühitseti ta piiskopiks ja määrati Kaasani piiskopkonna Tšistopoli vikaarpiiskopiks. 30. maist 1913 oli ta Peterburi (1914. aastast Petrogradi) piiskopkonna Jamburgi vikaarpiiskop, Peterburi (1914. aastast Petrogradi) vaimuliku akadeemia viimane rektor.
Ta suri 23. juunil 1918 kopsupõletikku ja maeti Aleksander Nevski suurkloostri Nikolai kalmistule.
Kõltsu mõis

Kõltsu "mõis" (saksa keeles Wellenhof) oli suvituskoht (saksa k. "villa"; vene k. "дача") ja poolmõis Keila kihelkonnas Harjumaal.

Ajalugu

Hiljemalt 1689. aastal oli sellenimeline hajatalu Keila kihelkonna Põllküla mõisa koosseisus. Lahustükk Ahtma küla ning Kellso (Kõltsu) ja Fiskare hajatalud eraldati Meremõisa mõisast arvatavasti siiski juba 1646 aastal vendade Erik ja Friedrich Wartmannide vahel sõlmitud pärandijagamise lepingu alusel. 1806. aasta juulis loovutas Põllküla mõisa pandipidaja Joachim Friedrich v. Wrangell pandiõiguse Fiskare ja Kelso taludele (kokku 0,25 adramaad talumaad) 2000 bankorubla eest Meremõisa mõisa rentnikule vabahärra Georg Robert Wilhelm v. Uexküllile. Ahtma küla jäi seejuures endiselt Põllküla mõisa juurde kuuluvaks. Kõltsu maaüksuse praeguseni säilinud suvituskoha hoonestuse rajas paruniproua Benedicte v. Uexküll 19. sajandi lõpul, mil nimetatud talud likvideeriti ning maaüksus jagati viieks suvituskohaks (villa Wellenhof, villa Seehof, villa Koppelmann, villa Tannensee ja villa Koske). Sel aastal kuulus mõisale 100 tiinu maad. Aastal 1891 valmis ka Kõltsu mõisa härrastemaja, mille katust katsid Soomest toodud sindlid. Rahvasuu räägib, et Benedicte armastanud väga roose ja istutas neid lisaks häärberi ümbrusele ka randa, nii et sealt hakkasid kurdlehised roosid teistesse ümbruskonna randadesse levima. Alates 1909. aastast kuni ümberasumiseni kuulus Kõltsu nime kandev suvituskoht v. Mohrenschildtidele. Seoses sellega, et tegemist ei olnud mõisaga, ei laienenud sellele ka 1919. aasta Maaseadusega kehtestatud sundvõõrandamine.
Hiljem tegutses seal suviti pansion. Suvitajaid kutsus rannast lõunale kell, mille helin kostnud vaikse ilmaga ka Kersalu randa.
Teise maailmasõja järel tegutses mõisa peahoones Leen Kullmani nimeline Klooga I pioneerilaager. Laste jaoks ehitati uued hooned, häärberis elasid kasvatajad.
Aastal 2007 koostati projekt mõisahoone taastamiseks. Projekti autoriteks olid arhitekt Jüri Irik, sisekujundajad Kaire Kemp-Tišler ja Ea Andla. Sepistatud piirdeaia ja väravad valmistas Heigi Jelle, vitraažid lõi vitraažikunstnik Valev Sein, Aia projekteerisid aiandusarhitektid Ülle Grišakov ja Triin Järve.

Tänapäev

Praegu üüritakse taastatud endise Wellenhofi suvitushoone ruume nõupidamiste ja etenduste jaoks.
Vassili Tarassenko

Vassili Jefimovitš Tarassenko (7. märts 1859 Odessa – 25. juuli 1926 Voronež) oli vene mineraloog.
Talupoja poeg, õppis ja töötas Kiievi Ülikoolis. Oli Tartu Ülikooli mineraloogia professor aastatel 1903–1918.
Ādami mõis

Ādami mõis (saksa keeles Schwarzbeckshof, läti keeles Ādamu muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Zeltiņi kihelkonnas. Mõisakompleks asub tänapäeval Lätis Hopa piirkonnas Trapene vallas Ādamsi külas.

Mõisa suurus

Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal üks adramaa, sellele allus 62 mees- ja 62 naishinge.
MINIX

Seos Linuxiga

Linus Torvalds kasutas ja hindas MINIXit, kuid tema loodu erines MINIXist päris palju. 
Võrreldes Linuxiga on MINIXi suurimaks erinevuseks tuuma ülesehitus. Linux kasutab monoliit tuuma, MINIX aga mikrotuuma. Tannenbaumi-Torvaldsi debatis ei kiitnud Tannenbaum seda otsust heaks ja veel 2006. aasta mais õigustas ta mikrotuuma kasutamist. Kuna Linuxit arendati algselt MINIXis, siis päris Linux mitmed MINIXi omadused, nagu näiteks failisüsteemi. 
Kenneth Brown Alexis de Tocqueville Instituudist üllitas 2004. aasta mais raamatu Samizdat, kus ta väitis, et suur osa Linuxi tuuma koodist kopeeriti MINIXi koodist. Süüdistused lükati üleüldiselt ümber, Andrew Tanenbaum isiklikult kritiseeris Kenneth Brown'i ja kirjutas pika vastuväite oma isiklikule veebilehele.

Litsents

Ajal, kui esimene MINIX ilmus, loeti selle litsentsi suhteliselt liberaalseks. Andrew Tanenbaum soovis kohe alguses, et MINIXi lähtekood oleks kõigile vabalt kätte saadav. Seda selleks, et õpilastel ja raamatu kasutajatel oleks võimalik vabalt koodi uurida, muuta ja uusi programme arendada. Kahjuks ei nõustunud alguses sellega raamatu kirjastajad. Nimelt nad ei tahtnud, et raamatus oleks midagi sellist liidetud, mida kasutajad võivad ise kopeerida (näiteks lähtekood). Nii lahendati alguses olukord nii, et MINIX-i litsentsitasu liideti raamatu hinnale. See muutis ka võimatuks MINIXi kasutamise vabalt jagatava operatsioonisüsteemi alusena. Kuid kui 1990. aastate alguses ilmusid Linux ja 386BSD operatsioonisüsteemid, siis õnnestus lõpuks ka MINIX muuta vabaks tarkvaraks.
Aprillis 2000. aastal muutus MINIX vabaks/avatud tarkvaraks lubava vaba tarkvara litsentsi alusel, aga selleks ajaks oli MINIX oma võimalustelt teistest operatsioonisüsteemidest maha jäänud ja paljud entusiastid olid 1990. aastatel selle asemel Linuxile või mõnele BSD variandile üle läinud. Nii on MINIX praegused kasutajad peamiselt üliõpilased või hobikasutajad.