Benedictus XIII

1724. aasta konklaav

Benedictus XIII valiti paavstiks 29. mail 1724 Vatikani paavstipalees ja krooniti 4. juunil kardinal Benedetto Pamphili poolt. Ta võttis nime Benedictus XI järgi. Ta kavatses end esmalt nummerdada kui Benedictus XIV, kuid kardinalid selgitasid talle, et Benedictus XIII oli vastupaavst, mistõttu ta otsustas edaspidi jääda Benedictus XIII-ks. Temast sai neljas ja viimane paavst, kes oli dominiiklane (teised olid Innocentius V, Benedictus XI ja Pius V). Ta jäi viimaseks paavstiks, kes pärines Lõuna-Itaaliast.
20. märtsist 29. maini 1724 toimunud konklaavi viimases voorus osales 53 kardinali. Konklaavil tekkis 4 fraktsiooni: Zelanti, Prantsusmaa, keisri ja Veneetsia  kardinalid. 15. aprillil lahkus konklaavilt haiguse tõttu kardinal Sebastiano Antonio Tanara. Kardinal Orsini tunnistas kardinalide otsust alles pärast seda, kui dominiiklaste ordumeister oli teda kohustanud saadud ametit vastu võtma.

Suhted Saksa-Rooma keisriga

20. veebruaril 1725 andis Saksa-Rooma keiser Kirikuriigile tagasi Hispaania pärilussõjas hõivatud Comacchio. 30. augustil 1728 tunnustas Benedictus XIII keisri privileege Sitsiilia kirikuasjade otsustamisel.

Suhted Savoiaga

Hispaania pärilussõja järel olid paavstide suhted Savoia hertsogiga halvenenud Sardiinia pärast tekkinud tüli tõttu, sest hertsog Vittorio Amadeo II keeldus täitmast paavsti nõudeid ja vastukaaluks ei kinnitanud paavstid ametisse hertsogi poolt määratud piiskoppe. Suhete pingestumise tagajärjel olid paljud piiskopikohad 18. sajandi teiseks veerandiks jäänud vakantseteks. Hertsog saatis suhete parandamiseks Rooma saadikuks markii d'Ormea. Läbirääkimiste tulemusena andis Benedictus XIII 1725 Savoia hertsogile kuningatiitli ja kuningas omandas privileegid Sardiinia kiriku üle. 1727 sõlmis paavst Savoiaga konkordaadi.

Suhted Portugaliga

Benedictus XIII oli vastu Portugali kuninga João V nõudmisele pühitseda Portugali nuntsius Vincenzo Bichi kardinaliks. Kuningas keelas eitava vastuse saamisel oma alamatel kuuriaga suhtlemise ja piiras almuste saatmist Portugalist Rooma.

Suhted kiriku institutsioonidega

Benedictus XIII avaldas 7. septembril 1724 bulla 'Romani ponificis', milles ta sätestas, et kardinalide kolleegiumi dekaaniks peab saama Roomas kõige kauem ametis olnud kardinal.
23. septembril 1724 avaldatud apostellikus konstitutsioonis 'In supremo' sätestas ta preestrite ülesanded protsessioonidel.
30. septembril 1724 avaldatud bullas 'Sacrosancti apostolatus' lubas ta Franciscuse südame vennaskonnal tegutseda ka väljaspool frantsisklaste mõjupiirkonda.
Ta tunnustas 26. jaanuaril 1725 Jean-Baptiste de La Salle rajatud kongregatsiooni (Frères des Écoles chrétiennes FEC).
Ta ekskommunitseeris Utrechti piiskopiks valitud Cornelius Steenhoveni.
6. mail 1725 avaldatud apostellikus konstitutsioonis 'Comissi nobis' reguleeris ta abtide ametisse pühitsemise tavasid, sätestades, et abtiks määratud isik tuleb aasta jooksul vastava piiskopkonna piiskopi poolt ametisse pühitseda ja ametisse pühitsemisel peab uus abt saama benediktsiooni.
Ta reorganiseeris 23. juulil 1727 katoliku kiriku Suurbritannias.
1727 kinnitas ta Püha Haua rüütliordu privileegid.
21. juulil 1728 lahendas ta frantsisklaste seas tekkinud vaidluse.
1729 tunnustas ta Bona Mors vennaskonda ülemvennaskonnana.
Ta toetas Risti Pauluse rajatud passioniste ja lubas serviitidel austada Juliana Falconierit.
8. juunil 1728 avaldatud bullas 'Ex quo divina' kinnitas ta vaimulike privileegid.
Ta andis Dublini Thomase kloostri abtile Henry O'Kellyle metropoliidi õigused.

Liturgilised otsused

Benedictus XIII andis 14. septembril 1724 100-päevase indulgentsi Angeluse palvetamise eest. Ta kinnitas Sixtus V poolt kehtestatud 50-päevase indulgentsi kõikidele, kes nimetavad aupaklikult Jeesuse nime. Kui Jeesuse nime nimetatakse surmatunnil, annab see täieliku indulgentsi.
1725. aastat tähistati juubeliaastana. Paavst pidas Lateraani basiilikas juubeliaasta puhul sinodi.
2. mai 1725 avaldatud apostellikus konstitutsioonis 'Apostolicæ ecclesiæ regimine' lubas ta piiskopil ekskommunitseerida isiku, kes jääb kindlaks oma apostaasile.
Ta lubas 1725 anda välja mõned "Liber Diurnuse" koopiad. Ta avaldas 1725 liturgiaraamatu Memoriale rituum.
1725 tühistas ta liturgilises matusekombestikus eksemptsioonid. 7. märtsil 1727 avaldatud bullas 'Licet alias' kohustas ta vastavat komisjoni revideerima liturgiaraamatut "Cæremoniale Episcoporumit".
Ta lisas 1726 pühakute litaaniasse Joosepi nime.
1726 kohustas ta katoliiklasi palvetama ristitee palveid.
24. septembril 1726 kohustas ta kõiki katoliiklasi tähistama Karmeli neitsi Maarja püha. 22. aprillil 1727 kohustas ta kõiki katoliiklasi tähistama neitsi Maarja 7 kurvastuse püha. 1727 lubas ta Genazzanos tähistada neitsi Maarja päeva 25. aprillil, kuid hiljem lükati selle tähistamine järgmisele päevale, kuna 25. aprill on evangelist Markuse mälestuspäev.
1727 lubas ta liturgilisel aastal tähistada 17 kiriklikku püha.
Ta avaldas 12. detsembril 1727 bulla malabari riituse kasutamise kohta.
Ta sätestas Sahaguni Johannese mälestuspäevana 12. juuni.
Ta andis Viterbo kanoonikutele õiguse kanda mitrat ja sõrmust.

Teoloogilised vaidlused

1724 esitasid Prantsusmaa vaimulikud paavstile ettepaneku võtta tagasi vaidlusi tekitanud Clemens XI apostellik konstitutsioon 'Unigenitus Dei Filius'. 1. oktoobril ja 6. novembril 1724 käskis Benedictus XIII dominiiklasi kuuletuda ordumeistri otsusele ja järgida Aquino Thomase seisukohti. 28. juunil 1728 avaldatud bullas 'Pretiosus' teatas Benedictus XIII, et tomistlikul teoloogial pole pistmist Cornelius Janseniuse ja Pasquier Quesneli õpetusega. 1728 nõustus ka kardinal Louis-Antoine de Noailles paavsti otsusega.
1729 lasi ta uuesti üle vaadata María de Ágreda teose.

Pastoraalne tegevus

11. juunil 1724 külastas Benedictus XIII Püha Vaimu hospiitsi, kus andis ühele surevale mehele Viaticumi. 1727 ja 1729 tegi ta Beneventosse visitatsioone ja 1727 pühitses ta sisse Monte Cassino kloostri kiriku. Ta pühitses Roomas sisse arvukalt uusi kirikuid ja altareid ning külastas sageli haigeid.
1726 lasi ta Roomas rajada San Gallicano hospiitsi nahahaiguste ravimiseks.

Suhtumine juutidesse

Benedictus XIII avaldas 8. jaanuaril 1726 bulla 'Nuper pro parte dilectorum', milles ta lubas anda kaasavara juudi tüdrukutele, kes on neofüüdid. 14. veebruaril 1727 avaldatud bullas 'Emanavit nuper' avaldas ta sätted, mis on vajalikud juutide ristimiseks. 21. märtsil 1729 avaldatud bullas 'Alias emanarunt' keelas ta juutidel kauplemise teatud kaupadega.

Benedictus XIII kultuuriloos

Benedictus XIII oli Francesco Bianchini patroon. Ta lasi keelatud raamatute indeksist eemaldada Alexander Natalise teosed.
Ta keelas Kirikuriigis riikliku loterii.
Benedictus XIII tühistas 10. jaanuaril 1725 Innocentius X keelu tubaka kasutamise kohta Rooma Peetri kirikus.
Ta moodustas seminaride rajamiseks komisjoni.
1727 avaldas ta apostelliku konstitutsiooni 'Maxima Vigilanta', mille järgi tuli arhiiv rajada iga koguduse juurde.
1728 kohtus Charles de Montesquieu paavstiga.
Benedictus XIII taunis viikide kandmist ja tollast habememoodi ning keelas 1725 vaimulikel kanda ilmikute riideid.

Surm

Benedictus XIII suri 21. veebruaril 1730 katarri tõttu ja maeti 25. veebruaril 1730 Vatikani basiilikasse. 23. veebruaril 1733 maeti tema säilmed ümber Rooma Santa Maria sopra Minerva kirikusse. Vahetult pärast tema surma puhkes Roomas ülestõus ja Coscia koos oma kaaslastega pidi linnast põgenema.

Benedictus XIII beatifikatsiooniprotsess

Pius XI alustas 21. veebruaril 1931 Benedictus XIII beatifikatsiooniprotsessi ja kuulutas ta Jumala teenriks.