google/wiki40b huggingface dataset:
Erich Niinepuu

Erich Niinepuu (aastani 1933 Erich Meinwald; sündinud 2. septembril 1926 Riisipere vallas Harjumaal) on Eesti põllumajandusteadlane.

Elulugu

Erich Niinepuu on talupidaja poeg.
Niinepuu lõpetas 1945 Uuemõisa Põllumajandustehnikumi, 1949 TÜ põllumajandusteaduskonna ning kaitses 1967. aastal Eesti TA juures põllumajanduskandidaadi kraadi väitekirjaga "Söödakaalika 'Kuusiku' aretusest, levikust ja mõningate agrotehniliste võtete mõjust saagile". Ta oli 1957–62 EMMI agronoom, 1962–69 noorem- ja 1969–73 vanemteadur, söödajuurviljade uurimisgrupi juhataja, 1973–86 aretusosakonna ja 1986–88 põldtaimekasvatuse osakonna juhataja.

Teadustöö

Erich Niinepuu peamine uurimisvaldkond on olnud söödajuurviljade (eriti söödakaalika) sordiaretus ja seemnekasvatus. Ta on sortide 'Esko' ja 'Viko' autor, 'Kuusiku' kaasautor. Need sordid levisid NSV Liidus laialt. Niinepuu juhendas seemnekasvatust kohapeal, korraldades selleks 1966–87 ekspeditsioone Sahhalinile, Kaukaasiasse ja Kesk-Aasiasse, mille käigus selgitas taimede fenotüübi sõltuvust kliimaoludest, eriti vertikaalse tsonaalsuse mõju eri laius- ja pikkuskraadidel paiknevail mäestikualadel. Ta on uurinud ka kaalika klaasistumishaiguse põhjusi ning kavandanud selle prognoosimise ja vältimise abinõude süsteemi.
Niinepuu oli Üleliidulise Põllumajandusakadeemia Lääne Osakonna ja Balti Aretuskeskuse teaduslik-metodoloogilise nõukogu liige (1973–88). Ta pälvis Tööpunalipu ordeni (1965) ja Üleliidulise Rahvamajanduse Näituse hõbemedali (1962 ja 1965). Niinepuu avaldas ligi 50 teadustrükist, talle kuulub 2 autoritunnistust.
Dünamünde klooster

Dünamünde klooster (ladina keeles Monasterium Dunemundensis, läti keeles Daugavgrīvas klosteris) oli keskaegne tsistertslaste mungaklooster Daugava jõe suudmes, 2,5 kilomeetrit jõe suudmest eemal.
Piiskop Alberti ajal rajati sinna Daugava suudmesse klooster (lätipäraselt Daugavgrīva klooster), mille esimeseks abtiks oli hilisem Lihula piiskop Theoderich. Kloostri rajamise eesmärgiks oli tagada ristisõdijatele varustusbaas. Lisaks toimis see kindlusena, kaitstes Riia linna mere poolt tulevate rünnakute eest. Esimest korda mainitakse kloostri ehitamist aastal 1202, viimast korda mainitakse sealseid ehitustöid aastal 1208. Kloostri täpne valmimisaeg ei ole aga teada.
Kloostri hoone rajati Daugava jõe äärsele kõrgemale kohale, mida kutsuti Püha Nikolause mäeks (Mons S. Nicolai), seetõttu oli kloostri kaitsepühakuks Püha Nikolaus. Klooster rajati algusest peale kindluskloostrina.
Dünamünde kloostri emaklooster oli Vestfaalis asuv Morimondi tsistertslaste klooster.
Kloostrile kuulusid strateegiliselt tähtsad maavaldused, mis paiknesid Daugava suudmealal jõe mõlemal kaldal, põhiliselt praeguse Riia linna territooriumil. Kloostri maadel paiknesid sellised Riia asumid, nagu Vecdaugava, Vecmīlgrāvis, Vecāķi, Trīsciems, Mangaļsala, Daugavgrīva, Bolderāja, Kleisti ja Rītabuļļi. Lisaks kuulus kloostrile veel maid Carnikava piirkonnas. Kloostrile annetati maid ka kaugematelt aladelt, nii näiteks kuulus kloostrile veidi maad Temnitzquellis Saksamaal.

Kloostrihooned

Kloostrihoonete valmimise aeg ei ole teada. Klooster asus kõrgemal pinnal Daugava jõe kaldal. Kloostri territooriumit piiras enam kui neljakümne meetri laiune vallikraav. Sissepääs asus kloostri edelanurgas. Kloostri idaservas oli kirik, mille kõrval asus nelinurkne kaitsetorn. Idaservas olid ka munkade ruumid, sellal kui kloostri lääneosas elasid ilmikvennad. Põhjamüüri ääres oli kaks torni.
Algne kirik oli puidust; see hävis aastal 1263. Selle asemele ehitati uus kivist kirik.

Kloostri ajalugu

Esimest korda tuli kloostril oma kindluse funktsioone täita aastal 1215, mil seda ründasid saarlased. 20. augustil 1228. aastal rüüstati Daugavgrīva klooster kohalike elanike, kuralaste ja semgalite poolt. Kloostris viibinud mungad tapeti.
Klooster siiski taastus, kuigi oli oma tähtsusest palju kaotanud. Nüüd kujunes Dünamünde Riia linna ja Liivi ordu vahelistes lahkhelides oluliseks teguriks. Algselt saavutas Riia linn abt Vilhelmilt lubaduse, et klooster võib oma valduses olevaid maid müüa vaid Riia linnale. Aastal 1305 müüs klooster kõik oma valdused Liivi ordule, kes kloostri hooneid veel enam kindlustas ja pani nii aluse Dünamünde ordulinnusele. Dünamündest lahkunud mungad asutasid Padise kloostri.
1956. aasta suveolümpiamängud

1956. aasta suveolümpiamängud olid XVI olümpiaadi nüüdisaegsed suveolümpiamängud. Need toimusid 22. novembrist 8. detsembrini 1956 Austraalias Melbourne'is. Esimest korda toimusid olümpiamängud lõunapoolkeral, millest johtus aastaaja valik.
Melbourne kinnitati olümpialinnaks ROK-i 43. istungjärgul Roomas 1949. aastal. Melbourne sai otsustavas hääletusvoorus napi võidu (21:20) Buenos Airese üle. Teised kandideerinud linnad olid Los Angeles, Buenos Aires, Chicago, Detroit, México, Minneapolis, Montreal, Philadelphia ja San Francisco. 
Mängude eripära oli selles, et Austraalias kehtis hobuste karantiin ja seetõttu tuli ratsutamisvõistlused korraldada teises riigis (toimusid Rootsis Stockholmis).
Kuldne Vaarikas

Kuldne Vaarikas ehk Kuldvaarikas (inglise keeles Golden Raspberry Award, lühendatult Razzie) on Ameerika Ühendriikide filmiauhind, mida antakse välja halvimate filmide ja osatäitmiste eest.
Auhinna rajas USA reklaamikirjanik ja publitsist John J. B. Wilson 1980. aastal. Auhinnatseremoonia toimub Los Angeleses üks päev enne Oscarite väljakuulutamist. Esimesed Kuldvaarikad kuulutati välja 31. märtsil 1981 Wilsoni elutoas, need anti 1980. aasta halvimate filmide eest.
Auhinna nimi on vihje inglise kõnekeelele, kus raspberry tähendab mitte üksnes vaarikat, vaid ka kõhutuult.
Punktlaeng

Punktlaeng on ideaalne objekt (idealiseeritud mudel) – elektriliselt laetud keha, millel puuduvad mõõtmed. 
Punktlaengu mõiste abil lihtsustatakse elektrinähtuste uurimist tavaliselt juhtudel, kui keha või osakese mõõtmed on tühised võrreldes tema kaugusega teistest elektrilaengut omavatest kehadest või osakestest. Neil juhtudel võib mõõtmed arvestamata jätta. Samuti kasutatakse punktlaengu mõistet teoreetilistes mudelites ja harjutusülesannetes.
Sikupilli tänav

Tänava nimed ja ajalugu

Tänava venekeelne nimi Курганная улица on fikseeritud juba 1916. aastal. 1923. aastal pandi tänavale nimeks Künka tänav. Nime kordumine tõttu sai 25. septembril 1959 tänava uueks nimeks Sikupilli tänav. 22. aprillil 1960 sai sellest Killustiku tänav. 3. augustil 1990 sai tänava nimeks taas Sikupilli tänav.
Brantford

Brantford on linn Kanadas Ontarios Grand Riveri ääres.
Brantford on üks Kanada kõige lõunapoolsemaid linnu. See asub Erie järvest pisut põhja pool. Brantfordist põhja jäävad Kitchener ja Guelph, kirdesse Toronto ja Hamilton ning läände London.
Linnas elas 2011. aastal ligi 93 tuhat elanikku. Brantfordi kutsutakse vahel telefonilinnaks Alexander Graham Belli järgi, kes seal kunagi elas. Selles linnas sündis ka jäähokimängija Wayne Gretzky.

Ajalugu

Algselt elasid Brantfordi kandis neutraalsed indiaanlased, kuid irokeesid hävitasid nende asulad 17. sajandil.
Aastal 1784, pärast Ameerika revolutsiooni saabusid Brantfordi piirkonda paljud irokeesid New Yorgi osariigist Kanada indiaanlaste kapteni Joseph Branti juhtimisel. Britid kinkisid neile lojaalsuse eest Grand Riveri jõe ääres suure maa-ala, kuhu oma reservaat luua. Indiaanlased asutasid küla praegusest Brantfordist lõunasse.
Aastal 1847 rändas sellele alale palju eurooplastest uusasukaid ja sinna loodi Brantfordi küla. Küla kasvas ja sai linna õigused 1877. aastal.

Kliima

Brantfordis on igal kuul täheldatud temperatuure üle +15 °C ja 7 kuul vähemalt +30 °C. Aasta absoluutne maksimum +38,5 °C on mõõdetud juulis, augustis on mõõdetud +36,5 °C. Kuu absoluutne maksimum on kõige madalam jaanuaris (+15,5 °C) ja veebruaris (+16,5 °C).
9 kuul aastas on täheldatud miinustemperatuure. Absoluutne miinimum on kõige madalam veebruaris (–30,5 °C) ja jaanuaris (–30 °C), kõige kõrgem juulis (+5,6 °C) ning juunis ja augustis (+1,1 °C).
101 kiri

101 kiri on 2016. aasta septembris avaldatud 101 eesti kultuuritegelase kiri, milles põhjendatakse kiirraudteeprojekti Rail Baltic mittemõistlikkust Eestile ja soovitatakse ehituskava oluliselt muuta. 
Kirja pealkiri on: "Avaliku elu tegelaste pöördumine: Eesti rahva ja maa tuleviku nimel tuleb peatada Rail Balticu rajamine kavandatud kujul". 
Kirja esimese variandi koostas Toomas Kiho. Kiri ilmus 30. septembri 2016 ajalehes Postimees. 
Kirjale järgnes järjest elavnev arutelu ajakirjanduses raudtee ehitamise kavade üle. Samuti organiseeriti mitu miitingut. 
Hakati välja andma ajalehte "Avalik Eesti", mille peatoimetajaks on Maarja Lõhmus. Selle esimeses numbris (9. detsembril 2016) on 101 kiri taasavaldatud.

Allakirjutanud

Kirja autoreiks on järgmised 101 inimest.
Anzori Barkalaja, Anne Daniel-Karlsen, Jaan Einasto, Eenok Haamer, Lehte Hainsalu, Vootele Hansen, Toomas Haug, Mati Hint, Indrek Hirv, Aapo Ilves, Kärt Johanson, Jaak Jõerüüt, Arvo Järvet, Toomas Jüriado, Fred Jüssi, Mart Jüssi, Ain Kaalep, Jaak Kangilaski, Mihkel Kangur, Jaan Kaplinski, Ülle Kauksi, Toomas Kiho, Mart Kivastik, Ülo Krigul, Hasso Krull, Kalev Kukk, Toomas Kukk, Kalevi Kull, Mihkel Kunnus, Marju Kõivupuu, Urmas Kõljalg, Tõnis Kõrvits, Tõnu Kõrvits, Tõnu Laigu, Karli Lambot, Anu Lamp, Raho Langsepp, Peeter Laurits, Jüri Leesment, Marju Lepajõe, Leida Lepik, Märt-Matis Lill, Pille Lill, Silvia Lotman, Viivi Luik, Tõnis Lukas, Regina Lukk-Toompere, Valdeko Lukken, Alo Lõhmus, Asko Lõhmus, Maarja Lõhmus, Heino Mardiste, Raik-Hiio Mikelsaar, Valdur Mikita, Sulev Mäeltsemees, Tõnis Mägi, Peeter Oja, Mart Orav, Taavi Pae, Peeter Pere, Aare Pilv, Martti Preem, Margus Punab, Ivar Põllu, Peeter Päll, Tiit Pääsuke, Juhani Püttsepp, Rea Raus, Elisabet Reinsalu, Hendrik Relve, Jaan Riis, Tiit Riismaa, Jaanus Rohumaa, Riina Roose, Remo Savisaar, Jüri-Karl Seim, Kalev Sepp, Gennadi Skromnov, Kärt Summatavet, Marek Tamm, Tõnu Tannberg, Andres Tarand, Urmas Tartes, Ene-Margit Tiit, Toomas Tiivel, Tiia Toomet, Kalle Toompere, Hans-Voldemar Trass, Helena Tulve, Jaan-Eik Tulve, Leelo Tungal, Erkki-Sven Tüür, Jaak Uibu, Jaan Undusk, Tiit Vaasma, Maarja Vaino, Heiki Valk, Kalle Vellevoog, Kaupo Vipp, Peeter Volkonski, Hannes Võrno.

Järg

26. jaanuaril 2017 avaldati 152 kiri, milles oldi seisukohal, et Rail Balticu rajamine praegusel kujul tuleb peatada ja asuda kavandama Eesti vajadustest lähtuvat raudteed.
12. juunil 2017 avaldati 222 kodaniku kiri, millega paluti jätta Rail Balticu leping ratifitseerimata.
222 kiri pälvis Eesti Kultuuri Koja auhinna Kultuuri Tegu 2017.
Helar Osila

Helar Osila (sündinud 5. juulil 1970 Haapsalus) on eesti spordiajakirjanik.
Osila lõpetas 1988 Iisaku keskkooli ning 1989–1993 õppis Tartu Ülikooli ajakirjandusosakonnas. 
1993. aastast töötab Eesti Televisiooni sporditoimetuses reporteri ja toimetajana.
Tema ema on eesti poetess Virve Osila.
Kõpu luteri kalmistu (Reigi)

Kõpu luteri kalmistu (ka (Kõpu) alumine kalmistu) on kalmistu Reigi kihelkonnas Hiiumaa saarel Läänemaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Kõpu külas Hiiumaa vallas Hiiu maakonnas.
Kõpu luteri kalmistu rajati 1782. aastal. Kalmistu on alates 1999. aastast riiklik ajaloomälestis. 
Kalmistu on praegu kasutusel ning on üldiselt hooldatud, selle pindala on 1,21 ha.

Ehitised kalmistul

Kalmistu peavärav on maantee ääres. Kalmistu kaguossa püstitati 1887. aastal puidust kabel, mis põles pikselöögist maha 12. augustil 1942. aastal. Kalmistu loodeosas on II maailmasõja-aegne matmispaik ja mälestuskivi, mis 1999. aastast on riiklik ajaloomälestis.
Jõesuu silla tee

Jõesuu silla tee (registrinumber 11474) on kõrvalmaantee Lääne-Harju vallas. Tee pikkuseks on 0,3 km.
Tee saab alguse ja ka lõpeb Paldiski–Padise tee 5. kilomeetril. Tee algus on Laoküla ja Põllküla piiril. Tee lõpp on Madise külas. Tee ületab ühe silla (Jõesuu sild üle Vasalemma jõe) ja ei ühtegi truupi. Teele ei jää ühtegi bussipeatust.
Tee on osaliselt kruusatee, osaliselt mustkattega. Tee on klassita. Liiklussagedus teel on kuni 200 autot ööpäevas. Kiiruspiirangute ja teevalgustuse kohta andmed puuduvad.
EDGE

Tehnoloogia

EDGE on täiendus 2G ja 2,5G GSM- ja GPRS-võrkudele ning tänu sellele on GSM-operaatoritel lihtsam EDGE-tehnoloogiat kasutusele võtta. Tegemist on GPRS-i edasiarendusega ja seega on ta vastavate täiustuste tegemisel rakendatav mistahes võrgule, millel GPRS töötab. EDGE ei vaja tark- ega riistvarauuendusi GSM-tuumvõrgule, muudatused hõlmavad vaid raadiovõrgu osa: tugijaama süsteem tuleb uuendada EDGE-i toetavaks.
Giidi- ja kodulookonkurss

Giidi- ja kodulookonkursid on Marek Vahula algatatud üritused, mis toimuvad reeglina aprilli viimasel laupäeval ehk vahetult enne giidihooaja algust igal pool Eestimaal, sagedusega üks konkurss aastas.  
Idee pärineb 2006. aasta maist ning esimene konkurss toimus 26. aprillil 2008 Viru rabas. Esimesed seitse konkurssi korraldas Marek Vahula. Aasta 2017 kevadest korraldab konkursse Eesti Giidide Liit. 
Konkurss selgitab välja parima giidi ehk professionaali ja amatööri ehk koduloorääkija. Konkurss koosneb kahest osast: kirjalik eeltöö ja lõppvooru etteaste. Eeltöö on vabas vormis kirjalik eeltöö ning lõppvooru pääsevad parimad eeltööde punktide põhjal, mis võetakse lõppvooru kaasa. Lõppvoorus antakse parimatele üks tund aega end näidata. Eelvooru ja lõppvooru punktid liidetakse kokku ja selguvad parimad rääkijad ja tutvustajad. Žüriis on kümme liiget, eri "maailmade" esindajad. Eeltöid ja lõppvooru etteastet hinnatakse kümne hindamiskriteeriumi järgi. Kriteeriumid on välja töötatud MTÜ Järvamaa Giidid poolt. 
Konkursside eesmärk on populariseerida mõnda uut turismipiirkonda  või objekti. Tuua midagi uut giidide ellu. Teha giide ja koduloorääkijaid paremaks. Leida uusi lähenemisviise mõnele objektile või turismipiirkonnale. Esimesed märgid näitavad, et konkursid võivad levida meilt mujalegi maailma. Seni on toimunud seitse konkurssi: "Viru Raba Rääkijad" (kevad 2008); "Sagadi Mõisarääkijad" (kevad 2009); "Käsmurääkija" (kevad 2010); "Paide Pajataja" (sügis 2010); "Türi Kõneleja" (kevad 2011); "Pajatusi paekivist" (kevad 2012) ; "Vanalinna Tundjad" (Tallinn, aprill, 2015).
Olemasoluväärtus

Olemasoluväärtus ehk olemisväärtus ehk eksisteerimisväärtus (inglise existence value) on hüve või rahulolu, mille inimesed saavad teadmisest, et mingi objekt on olemas.
Olemasoluväärtust hinnatakse enamasti rahas, mida inimesed on nõus maksma, et nt mingi liik välja ei sureks või et ökosüsteemide terviklikkus ja ökosüsteemsed hüved ja teenused säiliksid.
Silvia (eesnimi)

Silvia on naisenimi.
USA-s kuulus see nimi 1948–2001 pidevalt 1000 populaarseima naisenime hulka. Kõrgeim koht oli 1974. aastal: 495. koht. Mis tahes aastal on see nimi jäänud populaarsuselt alla Sylviale.
Garry Conille

Garry Conille (sündinud 26. veebruaril 1966) on Haiti arst, tervishoiuametnik ja poliitik.
Ta oli 18. oktoobrist 2011 kuni 4. maini 2012 Haiti peaminister.
Oppachi vald

Vallaosad

Oppach, Fuchs, Eichen, Picka ja Lindenberg.
Aldrans

Geograafia

Küla paikneb kõrgustiku terrassil Innsbruckist kagus, mida läbivad arvukad jõeorud, Patscherkofeli (2246 m) jalamil. Aldrans asub iidsel soolateel, mis ühendab Hall in Tirolit ja Mühlbachli — nüüd piirkondlik tee (Landesstraße) L 38 (Elbögener Straße); tee L 32 (Innsbrucker Straße) ühendab küla Innsbruckiga. Selle lähedus linnale teeb sellest elamukeskuse. Osa vallapiiridest on Prockenhöfe, Wiesenhof, Rans ja Herzsee, järv, mida kasutatakse peamiselt kalakasvatuseks.
Naabervallad on: Ampass, Ellbögen, Igls, Innsbruck, Lans, Rinn, Sistrans.

Ajalugu

Aldrans kui asuala võiks pärineda hilisest pronksiajast. Seda on arvatud pärast mõõga käepideme ja teiste rauaaja ja La Tène kultuuri objektide avastamist.
Küla on esimest korda mainitud 955. aasta dokumendis kui Alarein. 1157. aastal on küla mainitud kingitusega seotud dokumentides, Andechsi krahvide ja Tegernsee kloostri vahel. 1312. aastal on dokumendis mainitud Alrains, mis tuleb vanast nimest Allrainer Veld. Keskajal oli Aldrans osa tähtsast turust, koostöös Ampassiga, kuna paiknes soolateel, saades kasu transiitkaubandusest. 13. sajandil jagati territoorium suverääni ja Wilteni kloostri vahel.
Elanikkond oli nii teatrikunstihuviline, et 1750. ja 1757. aastal korraldati näidendikonkursid "Martinsspiele" ja aktiivne oli "Amatsoonide teater", kus osalesid ainult naised. Aldrans arenes 19. sajandil suvekuurordiks ja ühendati 1884. aastal maanteed pidi otse Innsbruckiga.
Küla serva ehitati aastal 1927 ringhäälingujaam. See suleti 1. märtsil 1984 ja lammutati seejärel.
Aldrans esineb Thomas Bernhardi loos "Amras".

Vaatamisväärsused

1365. aastal osundati Aldransi kirikule, 1426. aastal hakati ehitama uut barokk-stiilis kirikut, mis pühitseti 1482. aastal ja pühendati pühale Martinile. Kirik muudeti 18. sajandil gooti stiili, kuid hävis 1893. aastal tules, mis hävitas osa külast, siis taastati gooti stiilis. 1965. aastal seda laiendati ja 1967. aastal ülendati see kihelkonnakirikuks.

Transport

Aldrans on Innsbruckiga ühendatud Mittelgebirgsbahn (mäestikuraudtee) liini 6 kaudu ja kohalike bussidega, Innsbruckist Aldransi jõutakse 15 minutiga.
Franz Beckenbauer

Koondisekarjäär

Franz Beckenbauer mängis rahvuskoondises 103 mängu ja lõi 14 väravat. Kõik mängud, kus Beckenbauer on värava löönud, on Saksamaa võitnud.
Esimesed kaks väravat Saksa FV jalgpallikoondise kasuks lõi ta 23. märtsil 1966 sõprusmängus Hollandi jalgpallikoondise vastu. Ta lõi Saksamaa kaks viimast väravat 4:2 lõppenud mängus.
1966. aasta MM-il Inglismaal osales Beckenbauer igas kohtumises. Juba avamängus Šveitsi jalgpallikoondise vastu lõi Beckenbauer 2 väravat, 5:0 võidetud mängus 3:0 ja 4:0. Järgnesid 0:0 viik Argentina jalgpallikoondisega ja 2:1 võit Hispaania jalgpallikoondise üle. Saksa FV ja Argentina jagasid esikohta, aga Saksa FV tunnistati parema väravate vahe tõttu alagrupivõitjaks. Veerandfinaalis alistas Saksa FV Uruguay jalgpallikoondise 4:0 (Beckenbauer lõi 3:0), poolfinaalis NSV Liidu jalgpallikoondise 2:1 (Beckenbauer lõi 2:0) ja finaalis kaotas ta lisaajal Inglismaa jalgpallikoondisele 2:4.
1970. aasta MM-il Mehhikos võitis Saksa FV kõik alagrupimängud ja pääses veerandfinaali. Seal kohtuti taas Inglismaaga. Inglismaa läks 49. minutil 2:0 ette. 68. minutil lõi Beckenbauer seisuks 1:2 ja 76. minutil Uwe Seeler viigistas. Lisaajal lõi Gerd Müller võiduvärava ja Saksa FV edenes poolfinaali. Seal tuli Itaalia jalgpallikoondiselt lisaajal vastu võtta 3:4 kaotus. Pronksimängus võideti Uruguay jalgpallikoondis 1:0. Beckenbauer mängis need mängud algusest lõpuni kaasa, välja arvatud teine alagrupimäng, kus ta seisul 4:1 välja vahetati, ja pronksimäng, kus ta ei osalenud.
1972. aasta EM-il Belgias osales neli meeskonda. Poolfinaalides alistas Saksa FV Belgia jalgpallikoondise 2:1 ja NSV Liit Ungari jalgpallikoondise 1:0. Finaali võitis Saksa FV 3:0.
1974. aasta MM-il Saksa FV-s alistas kodumeeskond Tšiili jalgpallikoondise 1:0 ja Austraalia jalgpallikoondise 3:0, aga seejärel kaotas Saksa DV jalgpallikoondisele 0:1, pääsedes siiski alagrupist teisena edasi. Vahegrupis võitis Saksa FV kõik 3 kohtumist ja pääses finaali Hollandi vastu. Holland läks 2. minutil juhtima, aga Saksa FV viigistas 25. minutil ja lõi 43. minutil võiduvärava. Beckenbauer mängis kõik kohtumised kaasa ja oli koondise kapten.
1976. aasta EM-il Jugoslaavias osales neli meeskonda. Poolfinaalides alistas Tšehhoslovakkia jalgpallikoondis lisaajal 3:1 Hollandi ja Saksa FV lisaajal 4:2 Jugoslaavia jalgpallikoondise. Finaalis lõppesid normaal- ja lisaaeg 2:2 ning penaltiseerias võitis Tšehhoslovakkia.
Thomas Wilhelm Greiffenhagen

Päritolu

Thomas Wilhelm Greiffenhagen oli pärit Ida-Preisimaalt Venemaale ümber asunud perekonnast. Tema vanaisa Johann Gottlieb Greiffenhagen asus 1780. aastate paiku elama Peterburi, kus ta töötas oskustöölisena (king- ja sadulsepana), Peterburis abiellus ta Soomest pärit Anna Margaretha Kienderiga ning neil oli mitu poeglast, kellest Heinrich Samuel Greiffenhagen (1793–1829), sai andekas muusik ning abiellus Põhja-Saksamaalt Haberslebenist pärit pastori tütrega. Pärast Thomas Wilhelmi isa – Heinrich Samueli surma kolis ema tagasi Saksamaale, kuid Thomas Wilhelm ja vend Moritz (–1878) asuda pärast kohaliku kooli lõpetamist jätkata edasiõppimist Tartu Ülikoolis.

Õpinguaastad

Lisaks Tartu ülikoolile täiendas Thomas Wilhelm end veel ka Heidelbergi ülikoolis ja Berliini ülikoolis ning sai 1854. aastal Tartu ülikooli õigusteaduste kandidaadi ja 1856. aastal ka magistrikraadi. 
1856. aastal asus ta tööle Tallinna raes, kus töötas ülemsekretäri ja sündiku ametikohal, kuni Tallinna linnapeaks valimiseni 1883. aastal.
Ta oli 1883–1885 Tallinna linnapea. 
Thomas Wilhelm Greiffenhagen tagandati Tallinna linnapea ametikohalt Eestimaa kuberneri vürst Mihhail Šahhovskoi-Glebov-Strešnevi poolt, kuna Greiffenhagen keeldus linna asjaajamises vene keele kasutamisest. 
Thomas Wilhelm Greiffenhagen oli 1860. aastal üks Tallinna saksakeelse ajalehe Revalsche Zeitung asutajaid ja aastail 1864–1867 selle peatoimetaja.
Montsoreau

Ajalugu

Montsoreau lossi hakati ehitama 11. sajandil. 12. sajandil sai see osaks linna.
Aleksander Kapp

Aleksander Leon Richard Kapp (6. juuli 1874 Suure-Jaani – 9. september 1940 Tallinn) oli eesti vaimulik.
Aleksander Kapp sündis Suure-Jaanis köster Joosep Kapi pojana. Lõpetas Liivimaa Maagümnaasiumi 1892. aastal kuldaurahaga. Õppis Tartu Ülikooli usuteaduskonnas 1892–1901. Oli prooviaastal Peterburi Jaani koguduses (Rudolf Kallase juures). Vajalikud konsistooriumi eksamid sooritas kahes osas: Riias Liivimaa Konsistooriumis 1901. aastal ning Peterburi Konsistooriumi juures 1904. aastal. Ordineeriti õpetajaametisse 29. veebruaril 1904.
Ta oli Peterburi Jaani koguduse abiõpetaja 1904–1905. Aastal 1906 oli Tallinna Pauluse koguduse õpetaja. Aastatel 1906–1940 oli Tallinna Toompea Kaarli koguduse 1. pihtkonna õpetaja. Oli 1927–1935 Tallinna praostkonna praost. Aastatel 1931–1934 ja 1940 oli Konsistooriumi assessor ning 1933–1934 piiskopi kohusetäitja.
Oli Asutava Kogu ja IV Riigikogu liige Kristliku Rahvaerakonna liikmena.

Pere

Isa Joosep Kapp oli Suure-Jaanis koolmeister, samuti vend Hans Kapp; vend Artur Kapp oli helilooja. Heliloojad olid ka vennapojad Eugen Kapp (venna Arturi poeg) ja Villem Kapp (venna Hansu poeg). Emapoolne tädi oli skulptor Erna Viitol.
Abikaasa oli Hanna von Ruckteschel. Aleksander Kappil oli neli last. Väimees (tütre Martha mees) Julius Juhkentaal oli samuti kirikuõpetaja.
Arsen Tšhilingarjan

Arsen Tšhilingarjan (armeenia keeles Արսեն Չիլինգարյան; 12. oktoober 1965 Jerevan – 14. mai 2013 Grenoble) oli armeenia jalgpallur.
Ta tegi kaitsjana debüüti 1984 FC Ararat Jerevanis.
Ta juhtis Armeenias mitmeid jalgpalliklubisid.
Ta suri Prantsusmaal pärast pikka haigust.
9. mai komitee

9. mai komitee oli eestivenelaste ühiskondlik liikumine, milles osalejad nõudsid, et Tallinnas Tõnismäel olnud pronkssõdurit ei oleks pidanud 30. aprillil 2007 teisaldatama uude kohta.
8. mail 2007 korraldasid liikumises osalejad protestimarsi Tõnismäele, riietudes seejuures punasesse ja kandes Eesti ja Euroopa Liidu lippu koos Nõukogude Liidu sümboolikaga (nt Püha Georgi ordenilinti).
9. mai komitee kutsus üles ka mitte tähistama 8. maid, kui Teise maailmasõja ohvrite mälestuspäeva.