Seksuaalne ahistamine

Mõiste kasutuselevõtt ja ajalugu

Seksuaalse ahistamise kontseptsioon tänapäevases mõistes on suhteliselt hiljutine – see dateeritakse 1970. aastatesse. Teised seotud mõisted olid olemas mitmetes kultuurides juba varem. 1974. aastal kasutas Mary Rowe (sel ajal MITi president ja rektor) mõistet sexual harassment (eesti keeles seksuaalne ahistamine) oma uurimuses "Saturn's Rings" (mida võib eesti keelde tõlkida kui "Saturni rõngad"), kus on käsitletud mitmeid seksismi üksikasju.
M. Rowe on väitnud end uskuvat, et tema ei ole esimene, kes seda mõistet on kasutanud, kuna seksuaalne ahistamine kui arutlusobjekt on alates 1970ndate algusest olnud Massachusettsi naiste rühmitustes arutelu all, kuid tõdeb, et MIT võib olla esimene või üks esimestest suurtest organisatsioonidest, kus seda teemat arutleti.
MITis tegeldi ka teemadega nagu rassiline ahistamine ja naiste ahistamine nahavärvi tõttu. See viimatimainitu võib kuuluda nii rassismi kui seksuaalse ahistamise mõiste alla. MITi president teatas, et ahistamine (ja onupojapoliitika ehk eelistamine töövälistel kaalutlustel) on ebaeetiline silmas pidades nii ülikooli missiooni kui üksikisikuid.
Teiste andmete järgi väidetakse, et mõiste "seksuaalne ahistamine" võtsid kasutusele 1970ndatel USA Cornelli ülikooli feministid, ehkki sarnase sisuga dokumente oli juba varem kirjutatud.
Raamatus "In Our Time: Memoir of a Revolution" (1999) tsiteerib ajakirjanik Susan Brownmiller Cornelli aktiviste, kes 1975. aastal olevat välja mõelnud mõiste seksuaalne ahistamine. Raamatus väidetakse, et kaaluti mõisteid sexual intimidation, sexual coercion, sexual exploitation on the job, kuid ükski neist ei tundunud päris õige. Kuid siis olevat keegi välja tulnud mõistega sexual harassment, mis olevat tundunud kõigile kohe õige.
1990ndate alguseni oli seksuaalse ahistamise mõiste siiski üldsusele üsna tundmatu. Seda seni, kuni Anita Hill andis 1991. aastal tunnistusi riigikohtu kandidaadi Clarence Thomasi vastu seoses mehe ahistavate seksuaalsete avaldustega naise pihta. Ehkki mehe vastu ei leitud reaalseid süüd kinnitavat tõendeid, sai Anita Hillist nii-öelda rahvusfiguur. Alates A. Hilli tunnistustest on seksuaalse ahistamise juhtumitest teatamise arv Ameerika Ühendriikides ja Kanadas tõusnud 2002. aastaks 58 protsenti.

Ennetamine

Seksuaalset ahistamist ja rünnakuid on võimalik ära hoida keskkoolis, ülikoolis ja töökohtadel rakendatavate haridusprogrammide ja koolituste abil.
Mark I. Schickman rõhutab, et seksuaalse ahistamise ennetamisel on tööandjal oluline roll ja samas on see tööandjale ka ääriselt oluline, et ettevõttes ei esineks ahistamist. See on oluline nii finantsilises mõttes kui moraalsest vaatepunktist vaadatuna. Ennetamise aluseks on see, et inimesed (nii tööandja, töötajad kui kliendid) peavad aru saama, mis on seksuaalne ahistamine ja kuidas seda ära tunda.
Kõige laialt levinum ja ilmsem on ahistamine, mis põhineb vaenulikul töökeskkonnal. Ehkki puudub selge määratlus, mis on vaenulik töökeskkond, siis seda iseloomustavad näiteks häirivad naljad ja märkused, füüsiline vahelesegamine (näiteks kellegi tee blokeerimine), pildid, koomiksid, seksuaalselt alandavad kommentaarid.
Praktiline nõuanne tööandjatele potentsiaalse seksuaalselt ahistava käitumise vältimiseks töökohal on hoida keskkond nii konservatiivne kui võimalik. Kui mingit käitumist võib pidada ahistavaks, siis ei ole sel kohta ettevõttes. Kui töötaja (eriti juht või juhendaja) ei ole kindel, kas mõni käitumisviis on teretulnud, siis parem vältida sellist käitumist.
Ameerika Ühendriikides on võrdsete tööhõivevõimalustega tegelev komisjon EEOC nõudnud, et tööandja peab võtma ette mõistlikke samme ennetamaks seksuaalset ahistamist enne kui see üldse aset leiab.
Seksuaalse ahistamise ennetamine hõlmab samme nii enne juhtumite esinemist kui ka konkreetseid protseduure, mida peaks ette võtma pärast – need omakorda on seotud uute juhtumite ennetamisega.

Mõju

Seksuaalse ahistamise mõju üksikisikule varieerub inimesiti ja sõltub juhtumi tõsidusest ja kestusest. Sageli nimetatakse seksuaalse ahistamise intsidenti "lihtsalt häirivaks". Mõnes teises situatsioonis võib see viia lühema- või pikemaajalise stressini ja/või depressioonini sõltuvalt inimese psühholoogilisest võimest toime tulla seda tüüpi ahistamisega, samuti ohvrile osaks saadavast sotsiaalsest toetusest või selle puudumisest. Psühholoogid ja sotsiaaltöötajad on avaldanud arvamust, et tõsine/kauakestnud seksuaalne ahistamine võib avaldada samasugust psühholoogilist mõju nagu vägistamine või seksuaalne rünnak. Ohvrid, kes ei allu ahistamisele, võivad samuti kogeda mitmesugust kättemaksu, sealhulgas eraldatust ja türanniseerimist.
Üleüldine sotsiaalne ja majanduslik mõju on igal aastal naiste seksuaalse ahistamise tagajärjel suur: rahas võib kahju hinnata sadade miljonite dollariteni, millest jäädakse ilma seksuaalse ahistamise tagajärjel hariduslikest ja ametialastest võimalustest loobumise tõttu.

Toimetulek

Leidub mitmeid efektiivseid viise, kuidas kannatanud saavad ületada ahistamise psühholoogilisi mõjusid, jääda sotsiaalselt aktiivseks või naasta ühiskonda, tagasi saada isiklike suhete tunded, kui need said mõjutatud välissuhetest saadud traumast, tagasi võita sotsiaalne heakskiit, taastada keskendumisvõime ja olla tulemuslik hariduses, töös või muus keskkonnas. Abi võib sisaldada infot stressi juhtimise kohta või sellealast teraapiat, kognitiiv-käitumuslikku teraapiat, sõprade ja pere toetust ja muud seesugust.
Kohene psühholoogiline ja juriidiline nõustamine on ahistamisjuhtumite korral tungivalt soovitatav, sest eneseabi ei pruugi vabastada stressist ega aidata eemalduda traumast. Lihtsalt autoriteetidele olukorrast teatamine ei pruugi omada soovitud mõju. Seda võidakse ignoreerida või see võib ohvrile edaspidi kahju teha. Samuti võib see viia kahjustavate sotsiaalsete olukordadeni seoses sellega, et loob raskusi koolis või töökohal.

Uurimus selle kohta, kuidas naised üritavad seksuaalse ahistamisega toime tulla

1991. aastal K. R. Younti tehtud uurimuses leiti, et esineb kolm levinud strateegiat, kuidas naised üritavad toime tulla seksuaalse ahistamisega töökohal. Nendele kolmele naistüübile on antud tinglikult nimed: lady ('daam'), flirt ('flirtija') ja tomboy ('poisitar').
"Daamid" olid tüüpiliselt vanemad naistöötajad, kes eraldasid end meestest, hoidsid neist eemale, vältisid vandesõnu, vältisid igasugust käitumist, mida võinuks tõlgendada kahemõttelisena või peibutavana. Nad samuti rõhutasid oma välimuse ja kommetega, et nad on daamid. Selle tulemusena olid "daamid" kõige harvem sihtmärgiks peibutamisele, õrritamisele ja seksuaalsele ahistamisele.
"Flirtijad" olid enamasti nooremad üksikud naised. Kaitsemehhanismina teesklesid nad end olevat meelitatud, kui nad olid seksuaalsete kommentaaride sihtmärgiks. Selle tagajärjena tajuti neid kui naise stereotüübi kehastust ning neil puudus tööalane potentsiaal ja neil oli väikseim võimalus arendada oma töö kvalifikatsiooni ja välja kujundada sotsiaalne identiteet ja eneseidentiteet.
"Poisitarid" olid üldiselt vallalised naised, kuid nad olid vanemad kui "flirtijad". Nemad kaldusid end eraldama naise stereotüübist ja keskendusid oma staatusele ja kasvatasid endale n-ö paksu naha. Nad vastasid ahistamisele huumoriga, tagasitegemisega, omapoolsete seksuaalsete juttudega. Tulemusena nähti neid sageli seksuaalselt kõlvatute naistena ja naistena, kes kahjustavad seksuaalseid topeltstandardeid. Selle tagajärjena said nad mõnede meeste poolt eriti suure ahistamise osaliseks. Jäi selgustetuks, kas "poisitari" strateegia tuli tööalaselt kasuks või kahjuks.
Selle uurimuse tulemused on rakendatavad ka teistsugustesse töökeskkondadesse, sealhulgas vabrikutesse, restoranidesse, kontoritesse ja ülikoolidesse. Mainitud uurimistöös jõutakse järeldusele, et üksikisiku strateegiad seksuaalse ahistamisega toimetulekuks ei ole tõenäoliselt efektiivsed ja võivad omada soovimatuid tagajärgi töökohal ning võivad isegi suurendada seksuaalset ahistamist. Näib, et kui naised üritavad ise seksuaalse ahistamisega toime tulla, siis hoolimata sellest, mida nad teevad, jäävad nad ikka kaotajaks.

Kaebustejärgne kättemaks ja vastureaktsioonid

Ohvrit, kes teatab seksuaalsest ahistamisest, peetakse sageli intriigide sepitsejaks või kellekski, kes otsib tähelepanu. Sarnaselt vägistamise ja seksuaalse rünnaku juhtumitega hakatakse ohvrit sageli süüdistama tema välimuse, eraelu, iseloomujoonte pärast, mis justkui võis olla rünnaku ajendiks. Ohvrid riskivad oma kolleegide, juhendajate, õpetajate, kaasõpilaste ja isegi sõprade poolt isolatsiooni sattumisega. Nad võivad saada türanniseerimise ja varjatud agressiooni sihtmärgiks.
Märkimisväärne on seegi, et naised ei tunne alati sümpaatiat oma sookaaslaste vastu, kes on esitanud kaebuse seksuaalse ahistamise kohta. Kui ahistaja oli mees, siis võidakse tunda teatavat armukadedust selle seksuaalse tähelepanu pärast, mis ohvrile osaks sai. See võib põhjustada mõnes naises reaktsiooni, mis on sama vaenulik kui mõnede meeskolleegide reaktsioon. Näiteks kui Lois E. Jenson algatas kohtuasja oma tööandja rauakaevandusettevõtte vastu, siis lisaks meeste vaenulikule käitumisele hoidsid ka paljud naised nii tööl kui eraelus temast eemale, ehkki paljud neist naistest hiljem ühinesid tema hagiga. Naiste vaenulikkus naisohvri suhtes võib mõnikord tingitud olla sellest, et soovitakse luua sidet meeskolleegidega ja rajada usalduslikumat suhet nendega.
Ehkki sellised reaktsioonid nagu näiteks ohvri ignoreerimine ei ole ebaseaduslikud, siis kättemaks ohvrile kaebuse esitamise eest on karistatav. Ehkki vahel on sellist kättemaksu raske tõestada, sest nõutavad on selged tõendid, et kättemaks (näiteks vallandamine, madalamale ametikohale viimine või mõnest projektist eemaldamine) on seotud seksuaalsest ahistamisest teatamisega.
Kättemaks esineb, kui seksuaalse ahistamise ohver peab kannatama negatiivsete tegude all pärast ahistamisest teatamist. Näiteks võib olla olukord, kus kaebaja saab atesteerimisel ebaõiglaselt kehva hinnangu või madalad hinded. Samuti võidakse ohvri mõnda projekti saboteerida, teda ilma jätta tööst või akadeemilistest võimalustest. Kättemakse seksuaalsest ahistamisest teatamise eest võib sisaldada isegi edaspidist seksuaalset ahistamist, samuti jälitamist ja küberjälitamist.
Veelgi enam, ülikoolide professorid või tööandjad, keda on süüdistatud seksuaalses ahistamises või kes on ahistamissüüdistusega inimese kolleegid, võivad kasutada oma võimu selleks, et ohvrit enam kunagi ei võetaks tööle või ei aktsepteeritaks teises koolis.
Seksuaalsest ahistamisest teatamine ei pruugi anda soovitud tulemust. Mõnedki naised kardavad seksuaalsest ahistamisest teatada, sest nende akadeemiline ülemus (ahistaja) saab mõjutada ohvri õppetulemusi või kooli lõpetamise tulemusi. Samuti võib ohvrit oodata ees akadeemilise hea staatuse üleöö kaotamine, akadeemiliste stipendiumide nii-öelda kokkukuivamine ning soovituskirjade kirjutamisest keeldumised. Akadeemilises ringkonnas (eriti eraülikoolides) võivad otsustajad ühendada oma jõud ja tegutseda ühiselt, mitte tingimata soovist kaitsta ahistajat, vaid soovist kaitsta kõrgkooli mainet ning sellega seoses varjata juhtunut. Samas tähendab selline saladuse avalikuks tulemise varjamine ka teiste üliõpilaste (uute potentsiaalsete ohvrite) kaitseta jätmist.
Üks ohver on sotsioloog Helen Watsonile tunnistanud (ilmus 1994. aasta raamatus), et kuriteo avalikuks tegemisele järgnenud tagajärjed olid tema jaoks hullemad, kui seda oli ahistamine ise.

Quid pro quo tüüpi seksuaalne ahistamine

Quid pro quo tähendab eesti keeles 'kaup kauba vastu'. Seda liiki ahistamine esineb töökohas, kui tööalane otsene või kaudne kasu on seotud ahistatava jaoks soovimatu seksuaalse lähenemiskatsega. Näiteks kui juhtival töökohal olev inimene lubab tööalast edutamist, kui töötaja (ahistatav) läheb temaga (ahistaja) välja kohtingule või kui töötajat ähvardatakse vallandamisega, kui töötaja ei maga ülemusega.
Quid pro quo tüüpi ahistamine on ühtviisi seadusevastane olenemata sellest, kas ohver keeldub seksuaalsest nõudest ja seeläbi kannatab tema karjäär, või ohver allub seksuaalsele survele vältimaks tööalast karistust.

Kriitika

Ehkki fraas seksuaalne ahistamine on üldiselt omaks võetud kui midagi, mis sisaldab selget kahjutegevat ja moraalselt laiduväärt käitumist, on selle mõiste piirid laiad ja vastuolulised ning seetõttu võib esineda ka vääritimõistmist. Näiteks Ameerika Ühendriikide seksuaalse ahistamise seadust on kritiseerinud advokaat Alan Dershowitz ja õigusteaduse professor Eugene Volokh, kes väidavad, et see seadus seab piire sõnavabadusele.
Organisatsiooni uuringute professori Jana Raveri (Kanada) uurimistulemustest (kaasautor on professor Michele Gelfand) seksuaalse ahistamise osas töökohal kirjutatakse 2005. aastal Ottawa äriajakirjas Ottawa Business Journal. Nende uurimus hõlmas 27 Ameerika Ühendriikide töökollektiivi ja oma uurimustulemustes nad näitavad, et ettevõttest seksuaalse ahistamise elimineerimine ei ole hea mitte ainult moraalselt ja legaalselt, vaid on ettevõttele ka ärilises mõttes kasutoov.
End feministiks nimetav Camille Paglia ütleb, et noored neiud võivad sageli käituda sel viisil, mis teeb nende seksuaalse ahistamise lihtsaks. Näiteks nende soov käituda alati kenasti ja meeldivalt teeb neist kerged sihtmärgid. Camille Paglia on öelnud intervjuus ajakirjale Playboy, et neiude kena käitumine võib õhutada mõnesid inimesi ütlema nilbeid ja pornograafilisi asju, mis rüvetavad neiu hästi mõeldud käitumist. Ja mida enam noor naisterahvas punastab, seda enam sellised inimesed saavad hoogu juurde ja jätkavad riivatuste ütlemist.
Jonathan R. Alger on 1990ndatel uurinud seksuaalse ahistamise seadust sellest vaatepunktist, kuidas see rakendub kõrgkoolides ja ta on leidnud, et ehkki seksuaalne ahistamine on üks seksuaalse diskrimineerimise vorme, ei ole ahistav käitumine ilmtingimata diskrimineeriv.
Seksuaalse ahistamisega seoses tuntakse muret, et nii üksikisikud kui tööandjad võivad kasutada valesüüdistusi saamaks lahti töötajatest, kellest soovitakse lahti saada mõnedel muudel põhjustel.
William O'Donohue ja Adrian H. Bowers kirjeldavad 14 võimalikku teed seksuaalse ahistamise valesüüdistuseni. Loetellu kuuluvad näiteks valetamine, psühhoos, dementsus, sotsiopaatia, valemälestused ja valesti tõlgendamine.
Arutelu all on olnud ka väited, et mõned hiljutised trendid aina rohkem paljastava riietuse ja enam lubavate kommete suunas on loonud enam seksuaalse üldise õhkkonna, milles mõned suhtlusvormid on ebaõiglaselt märgistatud ahistamiseks (näiteks mõned komplimendid naise välimuse kohta, ehkki on selge, et seesama naine on lootnud, et tema seksuaalset välimust märgatakse), kuigi on lihtsalt reaktsioon igapäevase ümbritseva keskkonna suuremale seksualiseerimisele. Rahvusvaheliselt tuntud seksuaalkäitumise eetiliste probleemide ekspert Shere Hite tühistab selle vaatepunkti kui aktsepteeritava, kirjutades: "Vanasti usuti, et vägistatud naised olid tihti ise oma riietuse tõttu süüdi. Lääne kohtud on praeguseks siiski sätestanud, et olenemata naise riietusest on süüaluseks vägistaja, mitte agressiooni ohver."
On mitmeid väitlusi selle kohta, kuidas organisatsioonid peaksid tegelema seksuaalse ahistamisega. Mõned vaatlejad leiavad, et organisatsioonid peaksid hoidma nii-öelda null-tolerantsi seksuaalse ahistamise osas. Igast juhtumist tuleb teavitada, igat juhtumit uurida ning tuleb karistada. Teised leiavad, et need, kes tunnevad, et neid on ahistatud, peaksid enamus olukordades omama valikuvõimalusi.