Balti laevastik

Venemaa Keisririigi Balti laevastiku loomine ja areng

Laevastiku sünnipäevaks loetakse 18. maid 1703, kui Vene 30 alusest koosnev sõudeflotill Preobraženski ja Semjonovski polgu sõduritega tsaar Peeter I juhtimisel võitis Neeva jõe suudmes Nyeni lähedal kahte Rootsi laeva. Rootsi Laadoga ja Peipsi laevastiku ülemjuhataja viitseadmiral Gideon von Numersi juhtimise all olnud 8 kahuriga brigantiin Astrild (1699) ja 10 kahuriga kaljas Geddan said laevastiku esimeseks sõjasaagiks.
Esimesteks lahinguristseteks olid merelahingud Rootsi kuningriigi laevastiku vastu 7. augustil 1714 Hankoniemi (Riilahti) Hanko juures, 1719. aastal Saaremaa juures ja 7. augustil 1720 Granhamni merelahing Ahvenamaa saarestiku juures. Balti Laevastiku põhibaasid olid Peterburi kubermangu – Kroonlinna, Eestimaa kubermangu – Tallinna, Paldiski ja Liivimaa kubermangu – Liepāja sõjasadamad.
Venemaa avamerelaevastiku loomisel oli Peeter I-le takistuseks vene päritolu avamerekogemustega merespetsialistide puudus, mistõttu värbas ta Lääne-Euroopas visiidil olles sealsetest mereriikidest ligi 1000 mereala spetsialisti, kes ka hõivasid juhtivad kohad laevastikus. Venemaa esimese avamerelaevastiku juhiks, viitseadmiraliks, määrati Hollandist värvatud norra päritolu Kornelius Crøys ja Jan van Rees. Istanbulist värvatud kreeka päritolu Ioannis Theodossiou Botsis määrati galeeri- ja purjelaevastiku juhiks Balti merele. 1723. aastal olid Venemaa sõjalaevastiku juhtkonnas kindraladmiral Fjodor Apraksin, admiral Pjotr Aleksejevitš Mihhailov (tsaar Peeter I); viitseadmiralid Aleksandr Menšikov, Peter von Sivers (hollandlane), John Gordon (−1648) (šotlane) ja Daniel Jacob Wilster; Schout-bij-nachtid (kontradmiralid) T. Sanders ja J. van Hooft (hollandlased) ja Naum Akimovitš Senjavin; kaptencommondorid Martin Gosseler (Гослер (Госслер/Госселяр) Мартын Петрович) (sakslane), Peter Bredal (norralane) ja Aleksei Akimovitš Senjavin) ning galeerilaevastikus viitseadmiral Matvei Zmajevitš (horvaat).

Laevastiku koosseis

18. sajandi alguses pärast laevastiku loomist olid laevastiku kaks põhibaasi Kroonlinn ja Tallinn, nendes laevastikubaasides asuvaid laevastikke nimetati asukoha järgi Kroonlinna eskaader ja Tallinna eskaader. Laevastikud moodustati Venemaal ehitatud ja suurelt osalt välismaalt tellitud ning seal valmistatud sõjalaevadest.
1713. aastal kuulusid Tallinna eskaadrisse järgmised sõjalaevad: Püha Antonius (Святой Антоний), Randolf (Рандольф), Oxford (Оксфорд ), Viktoria (Виктория), Stafford (Страфорд ), Fortuna (Фортуна), (Эсперанс»), St. Jakov (Св. Яков), Eleanora (Элеонора), St. Nicolai (Св.Николай), Lansdow (Лансдоу)

Venemaa Keisririigi Balti laevastik Esimeses maailmasõjas 1914–1917

Esimeses maailmasõjas tegeles Balti laevastik peamiselt miinitõkete veeskamisega (veesati u 35 000 meremiini) ja maismaarinde vägede suurtükitulega toetamisega, kuid oli ka väiksemaid kokkupõrkeid merel. Rannikult toetas laevastikku Peeter Suure merekindlus, mis valmis suuresti alles sõja käigus.

Laevastik veebruarirevolutsioonis

Esimeses maailmasõjas osaks saanud kaotuste tulemusena oli Venemaa Keisririigi laevastik taandunud oma Läänemere põhjaosa baasidesse ning ei osalenud lahingutegevuses. Enamik laevastikust oli koondatud kolme baasi Eestis, Soomes ja Kroonlinnas. Sunnitud tegevusetuses levisid tagalasadamates viibivate madruste seas VSDTP ja SRi agitatsioonitöö tulemusena sotsialistlikud ideed ning rahulolematus kehtiva riigikorraldusega (sõja ajal karmistatud olukord + tsaari isevalitsus). Laiemat kõlapinda leidsid madruste seas esseeride ja bolševike ideed. Järjest enam probleeme esines distsipliiniga.
Pärast keiser Nikolai II troonist loobumist 2. märtsil 1917 ja Petrogradi Nõukogu poolt välja antud käskkirja nr 1, hakkasid madrused maksma kätte laevastiku suhteliselt karmide teenistustingimuste eest ning uuele Venemaa Ajutisele Valitsusele truudust mittevanduvatele vanemohvitseridele. Kroonlinnas tapeti sadama komandant Robert von Wirén ja staabiülem admiral Butakov. 3. märtsil tapeti Helsingis ristlejate 2. divisjoni ülem admiral Arkadi Nebolsin ja 4. märtsil Balti laevastiku juht Adrian Nepenin. Tapeti ka Viapori kindluse komandant Protopopov, 1. ja 2. laevastikuekipaaži ülem Stronski ja Giers, ristleja "Keiser Aleksander II" komandör Povališin, ristleja Aurora komandör Nikolski ning veel 6 komandöri. 15. märtsiks oli Balti laevastik kaotanud 120 ohvitseri, kellest 76 tapeti (45 Helsingis, 24 Kroonlinnas, 5 Tallinnas ja 2 Petrogradis). 4 ohvitseri sooritas enesetapu ning 11 ohvitseri jäi teadmata kadunuks.

Kahe punalipuline Balti laevastik 1945–1991

Pärast Teise maailmasõja lahingutegevuse lõppu moodustati 1946. aastal Punalipulisest Balti laevastikust 2 laevastikku: Põhja-Balti 8. laevastik, keskusega Tallinnas ja Lõuna-Balti 4. laevastik, keskusega Kaliningradis Baltiiskis.
1955. aastal toimunud rahvusvahelise desarmeerimisprotsessi tulemusena liideti Põhja- ja Lõuna-Balti laevastik jälle ühiseks Punalipuliseks Balti laevastikuks.
1956. aastal vabastati sõja järel kasutusse saadud Porkkala mereväebaas ning tagastati Soomele.
1965. aastal anti Punalipulisele Balti Laevastikule aunimetus Kahe Punalipuline Balti laevastik.

Rahuaegne luure ja tegevus

1950. aastatel kujunes pärast Taani ja Norra ning Saksamaa LV liitumist NATO-ga Läänemeri kahe sõjalise bloki vaheliseks piiriks, kus NSV Liidu sõjamerelaevastik oma laevastiku ja mereväebaasidega viis läbi pidevat potentsiaalse vaenlase sõjajõudude tegevuse seiret signaalluure ja ka visuaalse jälgimise abil.
Strateegilist luuret potentsiaalse vaenlase sõjajõudude vastu viis läbi sõjamerelaevastiku staabi luureosakond ning operatiivluuret Varssavi Lepingu Organisatsiooni kuuluvate ja ka Balti mere laevastiku allüksustega. Taktikalist luuret NATO bloki sõjalaevade suhtes viis läbi Balti laevastiku 10 laevast koosnev 168. eriotstarbeline üksikdivisjon, kuhu kuulusid kalalaevadeks maskeeritud signaalluuretehnikaga varustatud luurelaevad, mis NATO mereväeõppuste ajal Põhjameres ja Läänemeres teostasid signaalluuret ja hüdroakustilist luuret laevade vahel peetavate sideseansside ning sidekanalite suhtes. Divisjoni staap asus Balti laevastiku sõjamerebaasis Baltiiskis.
1961. aasta aprillis põgenes allveelaevade baaslaev Smolnõi leedulasest komandöri, Jonas Pleškysi juhtimisel Klaipedast Tallinna sõidul Rootsi Gotlandile.
1975. aasta novembris toimus Riias paiknenud sõjalaeval (fregatil-allveelaevahävitajal) Storoževoi poliitjuhi, 3. järgu kapteni Valeri Sablini korraldatud mäss, mis suruti maha.
1981. aasta oktoobris toimus skandaalne rahvusvaheline intsident Balti laevastiku Whiskey klassi allveelaevaga S-363. Allveelaev üritas teadmata eesmärgil siseneda Rootsi Karlskrona mereväebaasi ja sõitis samas kaljumadalikule ning selle pardal oli ka tuumarelv.