Armeenia Vabariik (1918–1920)

Teel iseseisvusele

5. detsembril 1917, kirjutati Venemaa ja Osmanite impeeriumi vahel alla Erzincani vaherahu, mis lõpetas sõja kahe riigi vahel. Pärast bolševike võimuhaaramist toimus Taga-Kaukaasia rahvaesindajate paljurahvuseline kongress, kus loodi ajutine piirkondlik esinduskogu Taga-Kaukaasia Seim. Komissariaadi ja Seimi tööd raskendas suuresti kujutlus, et Lõuna-Kaukaasia on olematu Vene demokraatia osa. Armeania saadikud Seimis lootsid, et Vene kodusõjas võidavad bolševikevastased jõud, ning lükkasid tagasi ettepanekud Venemaast lahku lüüa. 1918. aasta veebruaris ühinesid armeenlased, grusiinid ja moslemid vastumeelselt, moodustades Taga-Kaukaasia Föderatsiooni, ent lahkhelid kolme rühma vahel kestsid ja ühtsus kippus lagunema.
3. märtsil 1918 järgnes Erzincani vaherahule Brest-Litovski rahu, millega Venemaa väljus sõjast. 14. märtsist aprillini 1918 toimus Osmanite impeeriumi ja Seimi delegatsiooni vahel Trapezundi rahukonverents. Brest-Litovski rahuga lubati türklastel võtta taas enda kätte Lääne-Armeenia alad, samuti Batumi ning Vene Armeenia Karsi ja Ardahani provintsid. Lisaks neile järeleandmistele kohustas salastatud klausel armeenlasi ja venelasi demobiliseerima oma väed nii Lääne- kui ka Ida-Armeenias. Varsti pärast Brest-Litovski lepingule allakirjutamist alustas Türgi armee pealetungi, vallutades märtsis Erzerumi ja aprillis Karsi. 21. maist liikus Osmanite armee taas edasi.
11. mail 1918 algas Batumis uus rahukonverents. Sel konverentsil laiendasid Osmanid oma nõudmisi Thbilisi, Aleksandropoli ja Etšmiadzinini, mille kaudu nad tahtsid ehitada raudtee, mis ühendaks Karsi ja Julfa Bakuuga. Armeenia ja Gruusia delegatsioonid hakkasid läbirääkimisi venitama. 26. mail 1918 kuulutas Gruusia välja iseseisvuse; 28. mail kirjutas Gruusia alla Poti rahulepingule, saades sellega Saksamaa kaitse. Järgmisel päeval kuulutas Moslemite Rahvusnõukogu Thbilisis välja Aserbaidžaani Demokraatliku Vabariigi.
Jäänud ilma oma piirkondlikest liitlastest, oli Armeenia Rahvusnõukogu, mis asus Thbilisis ja mida juhtisid Armeenia huve Kaukaasias esindavad Vene armeenia intellektuaalid, sunnitud kuulutama 28. mail 1918 välja Armeenia iseseisvuse. Nõukogu läkitas Armeenia Revolutsioonilise Liidu liikmed Hovhannes Katšaznuni ja Aleksander Khatisjani Jerevani, et nad seal võimu üle võtaksid ja avaldaksid 30. mail (tagasiulatuvalt 28. maini) järgmise teadaande:
 
„Kuna Taga-Kaukaasia poliitiline ühtsus on lagunenud ning Gruusia ja Aserbaidžaani iseseisvusdeklaratsioonid on loonud uue olukorra, kuulutab Armeenia Rahvusnõukogu end Armeenia provintside kõrgeimaks ja ainsaks võimuorganiks. Teatud karmide asjaolude sunnil võtab rahvusnõukogu, lükates Armeenia rahvusliku valitsuse moodustamise edasi lähitulevikku, ajutiselt üle kõik valitsuse funktsioonid, et võtta enda peale Armeenia provintside poliitiline ja administratiivne juhtimine. Armenia on the Road to Independence, p. 191.</ref>“
Vahepeal olid türklased vallutanud Aleksandropoli ning kavatsesid kõrvaldada armeenlaste vastupanukeskuse Jerevanis. Armeenlased suutsid vältida täielikku kaotust, andes Türgi armeele rasked löögid Sardarapati, Karakilisa ja Bash Abarani lahingus.
Sellegipoolest tuli Armeenial paluda läbirääkimisi. Batumi rahuleping Türgiga kirjutati alla Batumis on 4. juunil 1918. See oli Armeenia Demokraatliku Vabariigi esimene rahuleping. Pärast seda, kui Osmanite impeerium vallutas tohutud maa-alad ning seadis rahulepingus rasked tingimused, jäi uuele vabariigile vaid 10 000 ruutkilomeetrit.

Juhtimine

30. mail 1918 otsustas Armeenia Revolutsiooniline Liit, et Armeeniast peab saama vabariik, mida valitseb ajutine koalitsioonivalitsus. Iseseisvusdeklaratsiooni järgi pidi Armeenia Vabariigist saama autonoomne riik, millel on põhiseadus, riigivõim, sõltumatus, suveräänsus ja täielik võim oma territooriumil. Katšaznunist sai riigi esimene peaminister ja Aram Manukjanist esimene siseminister.
Armeenia rajas siseministeeriumi ja politsei. 21. aprillil 1920 võttis Armeenia parlament vastu politseiseaduse, mis määratles politsei struktuuri, jurisdiktsiooni ja vastutuse. Lisaks seaduse ja korra tagamisele vastutas siseministeerium ka side ja telegraafi, raudtee ning riikliku koolisüsteemi eest. Peatsete reformide järel sai igast sellisest osakonnast omaette ministeerium.
1919. aastal tuli vabariigi juhtidel tegelda probleemidega kolmes mastaabis: sisemaiselt, regionaalselt ja rahvusvaheliselt. 1918. aastal võimule saanud Armeenia Ida-Armeenlaste Kongress lagunes peagi ning 1919. aasta juunis korraldati esimesed parlamendivalimised. Seaduse jõustamine oli problemaatiline: kodumaal olid armeenlased kõige organiseerunumad, kuid neil aladel oli juba palju sajandeid elanud ka teisi rahvaid (eelkõige kurdid ja aserid). 1920. aastail, mis algasid Katšaznuni valitsusega, arendasid Venemaalt ja USA-st pärit armeenlased välja kohtusüsteemi. 1919. aasta jaanuaris rajati Armeenia esimene riiklik ülikool.

Sõjavägi

Tänu Armeenia Rahvusnõukogu pingutustele Thbilisis loodi Armeenia korpus, mis võitles 1917. aasta lõpus ja 1918. aasta alguses Osmanite pealetungi vastu. Selle korpuse üksused said aluseks ADV kaitseväele. Vastavalt 14. juunil 1918 allakirjutatud Barumi rahulepingu karmidele tingimustele lubas Osmanite impeerium Armeenia armeel jätta alles vaid üheainsa jalaväediviisi.

Rahvaarv

Enne Esimest maailmasõda 1914. aastal oli Armeenia vabariik osa Venemaa Armeeniast. Armeenlaste koguarvust 2 800 000 elas vaid 1 500 000 Osmanite impeeriumis, ülejäänud olid aga Venemaa Armeenias. 1918. aastal, uue Armeenia Vabariigi esimesel aastal, liikus Armeeniasse palju rahvast. Hinnanguliselt oli 1918. aastal Armeenias 800 000 armeenlast ja üle 100 000 moslemi, kelle seas olid peamiselt osmanli või osmanite türklased Karsis ning aseri türklased ja kurdid kõikjal mujal.  800 000 armeenlasest umbes 500 000 olid ida-armeenlased ning 300 000 laostunud ja nälgivad põgenikud Osmanite impeeriumist.
1919. aastaks oli armeenlasi säilinud 2 500 000, neist 2 000 000 Kaukaasias. Nondest 2 miljonist jäi omakorda Armeenia Demokraatliku Vabariigi piiresse 1 300 000, samuti 300 000 kuni 350 000 põgenikku Türgist. ADV-s oli 1 650 000 Armenians in the new Republic. Armeenlastele lisandus 350 000 kuni 400 000 muude rahvuste esindajat, nii et ADV kogu rahvaarv oli umbes 3 miljonit inimest.
1921. aastal oli armeenlasi alles jäänud Armeenia Demokraatlikus Vabariigis 1 200 000, Gruusias 400 000 ja Aserbaidžaanis 340 000, koos teiste Kaukaasia piirkondadega 2 195 000.

Välissuhted

1920. aastal haldas Armeenia Demokraatlik Vabariik ala, mis hõlmas enamikku tänapäevasest Armeeniast, nüüdse Türgi Karsi provintsi, Iğdıri provintsi ning Ardahani provintsi Çıldıri ja Göle piirkondi. Nahhitševan, Mägi-Karabahh, Zangezur (nüüdne Armeenia Sjunikhi maakond) ja Qazakh olid vaidlusalused alad, mille pärast võideldi Aserbaidžaaniga. Armeenia pretendeeris ka Oltu piirkonnale, mida 1920. aastal mõnd aega haldas Gruusia. Armeenia enamusrahvusega Lori maakond oli vaidlusalune, kuid seda haldas Gruusia. Jerevanis lõunasse jäävad moslemite alad ei tunnistanud Armeenia võimu ning ei lasknud Armeenia valitsusel neil aladel võimu võtta. Sellegipoolest anti Armeeniale pärast Sèvres'i rahu allakirjutamist 1920. aastal formaalne rahvusvaheline tunnustus. Armeenia valitsusega sõlmisid ametlikud diplomaatilised suhted USA ja mõned Lõuna-Ameerika riigid. Armeenia saatkonnad avati Suurbritannias, Itaalias, Saksamaal, Serbias, Kreekas, Iraanis, Jaapanis ja Aafrikas.

Edela-Kaukaasia Vabariik

Aserbaidžaani probleemide taustal sündis uus riik keskusega Karsis: Edela-Kaukaasia Vabariik, mida juhtis Fakhr al-Din Pirioghlu. See nõutas endale Karsi ja Batumi piirkonda, osa Jerevani maakonnast ning Thbilisi maakonna Akhaltsikhe ja Akhalkalaki piirkondi. Vabariik eksisteeris kõrvuti Briti kindralkuberneri valitsusega, mis seati ametisse Antandi sissetungi ajal Taga-Kaukaasiasse. Aprillis 1919 saatis Briti High Commissioner admiral Somerset Arthur Gough-Calthorpe Edela-Kaukaasia Vabariigi laiali ning selle territoorium anti üle Armeenia Demokraatlikule Vabariigile.

Sèvres'i rahu

Liitlasriigid ja Osmanite impeerium kirjutasid 10. augustil 1920 Sèvres'is Prantsusmaal alla Sèvres'i rahulepingule. Lepingus oli klausel ka Armeenia kohta: kõik rahulepingu osapooled lubasid tunnistada vaba ja sõltumatut Armeenia riiki. Konkreetsete piiride tõmbamine jäeti aga USA presidendi Woodrow Wilsoni ja USA Riigidepartemangu hooleks ning Armeeniale esitati need alles 22. novembril. Uued piirid andsid Armeeniale juurdepääsu Mustale merele, samuti ulatusliku osa Osmanite impeeriumi idaprovintsidest.