Claude Lorrain

Elulugu

Claude Gellée  sündis 1600. või 1604/5. aastal Champagne’s, Nancy lähedal Lotringi hertsogkonnas (prantsuse keeles Lorraine), sellest on tulnud ka kunstniku hüüdnimi. Claude sündis kehva talupoja perekonda ning  ei saanud korralikku kooliharidust. Tema esimese biograafi Joachim von Sandrarti sõnul koolitati Claude algselt kondiitriks. Oma vanemad kaotas kunstnik varakult. Claude sattus poisikesena Itaaliasse u. 1617–1620. a., kus temast sai kunstniku õpipoiss ning siitpeale jäi tema elupaigaks põhiliselt Rooma, 
Noort Lorraini koolitas itaalia maastikuarhitekt ja maalikunstnik Agustino Tassi, kes oli tuntud oma illusinoistlike-arhitektuuriliste freskode poolest. Lorrain alustas oma karjääri dekoratiivsete maastikupiltidega Rooma palazzodes. Kui kaua ta Agustino Tassi juures õpipoisiks oli, pole täpselt teada. Võimalik, et ta veetis kaks aastat Napolis koos Goffredo Wals'iga, kes oli Tassi teine õpilane. Agustino Tassi õpetas noorele Lorrainile baasteadmisi – maastikke ja rannikulisi stseene koos ehitiste ja väikeste figuuridega, mis tekitas Lorrainile elukestva huvi perspektiivi ja seeläbi ka maastikumaali vastu. Lorraini teise biograafi Filippo Baldinucci sõnul, naases ta 1625. aastal Lorraine'i pealinna Nancy'sse, kus ta töötas aasta aega Claude Deruetti assistendina, Karmeliitide (Carmelite) kiriku freskodega (hävinud).1626–27. aastate paiku, naasis Claude tagasi Rooma ja asus sinna alaliselt elama. Claude Lorrain kuulus Accademia di San Luca välisliikmete hulka, temaga koos veel Velàzquez ja Poussin. 
Claude Lorraini isiksusest on vähe teada. Ta ei osalenud eriti avalikel üritustel ja elatus peamiselt oma tööst. Varasel perioodil suhtles ta kunstnikega, eriti nendega, kes olid päritolult Põhja-Eurooplased nagu ta ise. Hilisematel eluaastatel oli ta üksildasem ja vältis avalikkust. Tal olid head suhted maalikunstnik Nicolas Poussiniga, teise prantslasest maalikunstnikuga, kes samuti elas ning töötas Roomas. Ehkki Lorrain oli vähese haridusega (nii tema õigekiri kui ka arvutamine olid ekstsentrilised ning ta kirjutas ebakindlalt prantsuse ja itaalia keeles), polnud Claude legendi kohaselt "asjatundmatu talupoeg". Tema maalide teemad näitavad, et tal olid piisavad teadmised Piiblist, Ovidiuse Metamorfoosidest ja Aeneisest. Claude Lorraini on mainitud kui töökat, meeldivat ja leidlikku inimest. Tema eluviis oli suhteliselt kodanlik, tagasihoidliku majapidamisega. Ta oli kunstnikuna suhteliselt edukas ning saavutas oma elu lõpus kindlustatud varanduspõlve. 
Claude Lorrain ei abiellunud kunagi, kuid tal oli abieluväline tütar Agnese Gellée (1653–1713), kes elas koos isaga. Claude Lorrain suri 23. novembril 1682. aastal kaugel oma sünnipaigast, maalimalinnas Roomas.

Karjäär Roomas

Roomas puutus Claude Lorrain kokku erinevate kunstnikega. 1614–1616 oli ta õpipoisiks Elsherimeri epigooni Agostino Tassi juures, õppides kompositsiooni, õlimaali- ja freskotehnikat. Nähtavasti oli ta abiks ka Montalto paviljoni (it. k. Palazzina Montalto) freskode tegemisel. 1618–1620. aastatel töötas ta Napolis Gottfried Valsi juures. Sel ajal oli Lorraini peaprobleemiks perspektiivi õppimine. Lorrain suhtles väikese maastikumaalijate grupiga, eelkõige Madalmaadest ja Flandriast saabunud kunstnikutega, kes moodustasid Bamboccianti rühma. Rühma liikmetel olid head suhted ka Roomas elavate Prantsuse maalikunstnikega, kellest kõige tuntumad olid Poussin ja Lorrain. 1610. aastal surnud Bamboccianti rühma juhi, sakslase Adam Elsherimeri loomingut peetakse ka Claude Lorraini mõjutajaks. Lähedased suhted olid tal ka sakslasest kunstniku Joachim von Sandrartiga, hilisema kunstiajaloolasega, kellega ta töötas koos aastatel 1629–1635. Sandrarti ülestähendused jutustavad Rooma kunstnikekoloonia elust ning on ammendamatuks allikaks uurijatele. Kirjutatust selgub näiteks, et nimelt Sandrart olevat soovitanud Lorrainil käia Rooma lähistel natuuri järgi maastiku joonistamas.

Looming

Claude Lorraini loomingus eristatakse kolme perioodi: Varasemates maastikumaalides on tavaliselt küljelt langev valgus ja eksperimendid valgusega. Ta lõi idealiseeritud stseene sadamatest, kus tavaliselt kujutas ankrus olevat laeva ja selle lähedal lossi või paleed. Tihti oli kesksel kohal horisondil olev päike, mis andis maalidele justkui sügavust juurde. Varasema perioodi töödele, mille lõpetavad suurteosed "Sadam" ja "Maarahva tants" (mõlemad 1639), on iseloomulik inimfiguuride koondamine maali esiplaani keskossa. 
Lorraini varasema perioodi teosed pole säilinud. Tõenäoliselt hakkas ta maastikke maalima pärast 1627. aastat. Tema esimene dateeritud teos on „Maastik karja ja talupoegadega“ (1629, Philadelphia Museum of Art). Lorraini kuulsus hakkas 1630-ndatel aastatel kiiresti kasvama. Baldinuccini sõnul saavutas ta tuntuse peamiselt tänu oma oskustele kujutada loodustnähtusi. 
Pärast 1640. aastat muutus maalidel kujutatu vaiksemaks, rahulikumaks. Valguski on töödes pehmem ning soojem. Tööde koloriit on kollakas, isegi kuldne. Lorraini keskperioodi töödest võiks esile tõsta „Merkuur varastab Admetose härjad“  ja „Vesiveski“ Londoni Rahvusgaleriis (teine eksemplar Galleria Dorias) jt. Keskperioodist on pärit ka rida sadamavaateid. Tähtsamad hilisemast, hõbedases toonis maalitud teostest on „Akis ja Galateia“, „Egeria“, „Nõiutud loss“, maalisari „Hommik“, „Keskpäev“, „Õhtu“ ja „Öö“ Peterburi Ermitaažis jt. Lorraini loomingut täiendab hulk joonistusi. Lorrain harrastas ka oforti. Oma isikupärase stiili kujundas ta välja võrdlemisi hilja – umbes aastatel 1630–1640. Sellele jäi ta truuks elu lõpuni. Ainult värvikäsitlus muutub aja jooksul. Tema varasemates teostes valitsesid rasked pruunid toonid; keskperioodi tööd on maalitud soojades kuldtoonides, hilisema aja maalidele (alates umbes a. 1650) on iseloomulik selge, läbipaistev hõbehall koloriit. 
Lorrain maalis palju veduute, näiteks: „Genova sadam“. Realistlikest elementidest kujundas ta sageli uue kunstirealiteedi, paigutades näiteks Rooma Medicite villa mere kaldale („Sadam Villa Mediciga“). Teosed ise on piinliku täpsusega läbi maalitud. Ilma süžeelise lisandita ei peetud maastikumaali tol ajal veel täisväärtuslikuks teoseks. Nii elustasid Lorraini koidiku või loojangupunas rannavaateid uhked purjelaevad, paadid ja inimesed kaldal. Klassitsistliku ideaali kohaselt pidi kujutatav olema üllas, seega pärit ajaloost, mütoloogiast või klassikalisest kirjandusest. Nii põimusid maalides reaalsus ja väljamõeldis, tõeline ja ideaalne. Rahvarikkad sadamapildid, kus legendaarset sündmust raamivad muinasjutuliselt kaunid paleed ning väga peenelt maalitud arhitektuur on maalides „Kleopatra randumine Tarsoses“, "Seeba kuninganna asumine laevale“, „Odysseus loovutab Chryseise tema isale“ palju olulisem kui sündmus ise. Kunstniku müütiliste tegelaste maailm on poeetiline ja arhailine. Mõnikord on tema maalidesse peidetud halva aimus, mingi ennustuslik vihje („Haagari patustamine“). Sageli maalis ta pilte pedantidena, nii et meremaali täiendas maismaad kujutav teos, päikeseloojangut – päikesetõus, kusjuures kompositsioon ja horisondi kõrgus on samad: „Päev“ ja „Õhtu“ ning „Hommik sadamas“ ja „Õhtu sadamas“ (Peterburi Ermitaaž). Pärast 1650. aastat loobus Lorrain sadamapiltide maalimisest ja keskendus maastikumaalile.
Claude Lorraini patroonid olid rahvusvahelised ja valdavalt aristokraatid, enamus olid kas Prantsuse või Itaalia aadlikud. Ta oli asjalik töötaja ning üsna kallis kunstnik. Ta tegi palju tellimustöid, müües alguses oma maale agentide kaudu, kuid hiljem pidas otse läbirääkimisi patroonidega. Tema hilisemad teosed on sageli individuaalselt suuremad. Umbes 1637–1639. aastatel maalib ta paavst Urbanus VIII-le neli pilti. 1635. aastal tuli tellimus Hispaania kuningalt Felipe IV-lt maalidele Madriidi Buen Retiro lossile. Seitse maali, millest kaunimad „Püha Pauluse laeva minek Ostias“, „Peaingel Raafael ja Tobias“, „Moosese päästmine Niiluse voogudest“ (kõik 1639–1640), tähistavad lõplikku pöördumist Poussinist mõjustatud klassikalise käsitluse poole.

Joonistused ja „Liber Veritatis"

Lorrain pühendas palju aega looduse tundmaõppimisele, nagu seda tunnistavad tema arvukad natuurist tehtud joonistused. Oma lõpetatud maalide ja ofortide jaoks valis ta motiivid, mida pidas kohaseks minevikunägemuste edasiandmiseks, täites pildi kuldse valguse või hõbedase õhuga, mis näib kirgastavat kogu stseeni. Kunstnik avas meie silmad looduse ülimale kaunidusele ning peaaegu terve sajand pärast tema surma hindasid rändurid maastiku ilu tema järgi. 
Enne maailma asumist tegi Lorrain palju joonistusi ja skitse. Enamasti tegi ta valmis maalist veelkord joonistuse, märkides selle juurde töö valmimise aja ja tellija nime. Arvatavasti püüdis ta sellega vältida võimalikke võltsinguid. Joonistused köitis ta korralikult albumitesse. Testamendiga pärandas Lorrain 1000 joonistusest koosneva kogu „Liber Veritatis“ (ing. k. "Book of Truth" ) oma adopteeritud tütrele Agnès Gelléelle. (Lorrain ei olnud abielus ning tema ainsaks perekonnaliikmeks oli 1939. aastal adopteeritud, arvatavasti tema lihane tütar). Prantsuse kuningas Louis XIV püüdis joonistuste kogu endale saada, kuid pärimisõigus ei andnud selleks võimalust. 1720. aasta paiku läks „Liber Veritatis“ Devonshire’i hertsogi valdusse ja kuulub aastast 1957 Briti Muuseumi kogudesse. Selles ainulaadses maalikataloogis on 195 maali joonistused, puuduvad umbes 50 maali joonistused.

Looduse kujutamine ja kompositsioon

Lorrain on inspiratsiooni saanud oma ideaalmaastike konstrueerimisel Nicolas Poussinilt. Kuid oma iseloomult ja meeleolult erinevad tema maastikud sootuks Poussini omadest. Poussini maastikupiltides on tagaplaanil mäed või kaljud. Lorraini töödes avaneb aga vaade üle avara kauguse; meri ja laiad väljad jõe ääres moodustavad silmapiiri. Monumentaalsed hooned, sammastik või vägevad puudegrupid moodustavad esiplaanile kulissid, mis oma mõjukate kontuuridega kaugusele seda suurema õhulisuse ja sügavuse annavad. Poussini tööd on tõsised, neis on paiguti tunda mingit dramaatilist rahutust, Lorraini maastikes seevastu valitseb rahulik, idülliline ja lüüriline meeleolu. Ka Lorraini maastikupiltide elustavad figuurid, mis on aga tihti teiste meistrite maalitud. Lorraini kompositsiooniline skeem on korduv, masside üldine jaotus piltidel on tihti ühesugune. Sellele vaatamata on kõik Lorraini tööd väga erinevad, sest valgusekäsitlus ei kordu kordagi. Valguse kujutamine on Lorraini tööde peamine võlu, sel alal oli ta võrratu meister. Lorrain oli esimene, kes julges maalida päikeseketast, ja mitte ainult hommiku- või õhtutaevas, vaid koguni selle keskpäevases heleduses. Lorraini maastike kangelane on alati päike.
Tõusva või loojuva päikese hajuv valgus, udusse uppuvad kaugused ja udust esilekerkivad objektid, erinevates värvitoonides metsamassiivid ja maastikuvormid, üksikud puud ja salud varieeruvad tema maalides jälle ja jälle. Üha uusi ideid pakkusid maalimiseks Vana-Rooma uhke mineviku säilmed: Tivoli kaunite villade varemed ja hauasambad, põõsastesse ja rohtukasvanud Rooma foorumid, kuulsa Campagna varemed ja akveduktid. Neile sekundeerisid aastatuhandetest vormitud mäed ja sood, kaljud ja allikad. Atmosfäärimeeleolu, arhitektuur ja inimesed – need kolm komponenti esinevad Lorraini maastikumaalides alati. 
Sarnaselt perspektiiviga võib ka valgust ja varju kasutada maalile tõepärasuse lisamiseks. Valgusemängu lisamine muudab isegi lõuendi lamedal pinnal kujutatud objektid kolmemõõtmeliseks. Neile langev valgus muudab need heledamaks, seevastu varjus on need tumedamad. Lorrain on kasutanud palju tagantvalgust, mis annab eriti huvitava tulemuse maastikumaalide puhul, pannes horisondi hõõguma ja juhtides pilku selle poole. Tagant valgustatud objektid näivad tumedad ja raskesti eristatavad, kuid nende ümber on valguskuma.

Ideaalmaastik

Ideaalmaastiku kujutamine on tulnud Itaaliast, kuigi selle peenimad kujutajad Nicolas Poussin ja Claude Lorrain olid prantslased. Itaalia maastikumaali algeid võib leida 15. saj. lõpu ja 16. saj. alguse suurte Veneetsia maalijate Bellini, Giorgione ja noore Tiziani kirgastes rahulikes maastikes. Maastik muutus võrdväärseks partneriks sellesse asetatud mõistatuslikele figuuridele. Tundub, et nägemus Arkaadiast tungis vastuseks Itaalia võlujõule eriti jõudsalt esile põhjapoolsematelt aladelt pärit kunstnike töödes, kus eriti joovastavalt mõjus see eriline kirgas itaalia valgus, milles maailm näib omandavat erakordse ettemääratud selguse. Prantslaste saavutuseks on aga kõikvõimalikes meeleoludes kõikjale tungiva päevavalguse kujutamine. Mõlemad kunstnikud võlgnevad teatud tänu ka oma Itaalia eelkäijate, Annibale Carracci ja Domenichino, loodud maastikumaalidele. Kuid kumbki itaallane ei suutnud ellu kutsuda sellist poeetilist meeleolu ja eleegilisi tundeid nagu need kaks Roomas töötanud prantslast. Claude Lorrain ammutas inspiratsiooni samast antiikkultuuri allikast, mille valguses tõlgendas ta isegi piibliteemasid.
Oma eluajal ja veel mitme tulevase põlvkonna jooksul oli Claude Lorrain rahvusvaheliselt tunnustatuim maastikumaalija. Teda peeti ideaalmaastiku täiuslikuks kujutataks – ta andis täiusliku pildi loodusest ilma ühegi reaalsest maailmast pärit ebatäiusliku lisandita. Lorraini maastikud pole tõesed paigad, vaid tuginevad pisut Rooma ümbruse maastikele. Tema raamimisvõte on mõjutanud paljude põlvkondade maastikumaalijaid. Tema maalide peamine ülesehitus varieerus kogu pika karjääri jooksul hämmastavalt vähe – väga tihti leidus neis pikki avatuid vaateid üle tasandiku või ookeani, mida vasakult ja paremalt raamistasid jõulised vertikaalid (puud või hooned), kuid selle malli järgi valmistatud variatsioonid, kus ta mängis valguse peenetundelise käsitlemisega, on lõpmata meeldivad. Figuurid kannavad enamasti antiikseid rüüsid, kuid erinevalt Poussinist kuuluvad need kostüümid ja templid unelmatesse ega ole korrektsed arheoloogilised tsitaadid. Maalide õhkkond on väga eleegiline, mitte kunagi tormine, täis kõikjale tungivaid lüürilisi mõtisklusi; antiiksed ehitised on tihti varemetes või vastukajavalt tühjad; inimesed on nagu näitlejad, kes on vaimustusega leidnud, et lava, millel nad liiguvad, ongi tegelik maailm – need on Rooma ümbruse maakohad. Kuigi maalide pildiline ülesehitus ja sisu pärineb rangelt antiiktraditsioonist, on nende meeleolu hiljem juba romantiliseks nimetatud.

Claude Lorraini mõju

Pole teada, kas Claude Lorraini looming oleks tema eluajal erilist huvi äratanud. Roomas väga menukal ja otsitud maalijal , arvatavasti ei tal olnud õpilast. Ta maalis oma tööd alati ise lõpuni valmis. Küll aga on tehtud tema maalidest palju koopiaid ja võltsinguid. Ta tegi ka ise tellijate soovil oma maalide repliike ja isegi koopiaid. Sajandi hiljem läks Lorraini eeskujul sadamapiltide tegemine niivõrd moodi, et tekkis isegi vastav žanr, mille silmapaistvaim esindaja oli Joseph Vernet. Suurimad Lorraini austajad on paari sajandi vältel olnud inglased. Tema kunstist oli ülimalt vaimustunud inglise maastikumaali suuresindaja William Turner; sellest kõnelevad paljud tema maalid, eelkõige aga „Dido ehitab Kartaagot“ (1815, London, National Gallery). Claude’i mõju tulevaste põlvede ettekujutusele kadunud kuldajastust on olnud püsiv. 18. sajandi Inglismaal viis see isegi katseteni uuesti luua ja tabada seda tõelise maastiku; maa, vee ja puude kadunud idülli. Inglise kunstiarmastajad eelistasid välismaal valmistatud maastikumaale ja nende tõeline panus oli hoopis maastiku enda käsitlemises: suur hulk väga andekaid maastikuarhitekte muutsid niiske Inglismaa pinna arkaadialikeks pastoraalideks, kus loodust korraldati antiiksete printsiipide kohaselt, mida inspireeris otsene nostalgia Rooma järele.
18. saj. maastikumeistritest on tähtsam Richard Wilson (1714–1782), kes oma töödes võttis eeskuju Poussini ja eriti Claude Lorraini laadist. Teda on nimetatud „inglise Claude Lorrainiks“. Ta laenab suurtelt prantslastelt peamiselt kompositsiooniskeemi; tema tööde käsitlusviis on küllalt isikupärane, neis domineerib unistav ja romantiline meelolu.
Kuigi Jhon Constable (1776–1837) taunis alati vanemate kunstnike jäljendamist, armastas ta neid ja sageli kopeeris Claude Lorraini kui ka Gainsborough’i töid, ent tema sarnasus Hollandi meistritega on veelgi suurem. Claude Josep Vermet (1714–1789) veetis Roomas aastaid ja pärast Prantsusmaale tagasipöördumist hakkas kasutama  Lorraini stiili üsna originaalitruud varianti Prantsusmaa sadamaid kujutavate kuninglike tellimustööde maalimiseks.