Saksimaa hertsogiriik

Vana Saksimaa hertsogkond

Pärast Frangi riigi võitu sakside üle hakkas Widukind valitsema 804. aastast Frangi riigi koosseisus olevat Saksimaa hertsogkonda ja nõudis paganlikelt saksidelt katoliikluse tunnistamist. Widukind sai esimeseks Saksimaa hertsogiks, Saksimaa hertsogkond loodi aastal 785, mis koosnes Engernist, Vestfaalist, Ostfaalist ja Nordalbingiast (tänapäeva Schleswig-Holstein).

Heinrich Lõvi valitsusaeg

1142. aastal andis Saksa kuningas Konrad III Saksimaa hertsogi tiitli Welfide dünastiast Heinrich Lõvile (Heinrich XII nime all). Heinrich Lõvi laiendas järk-järgult oma võimu üle Kirde-Saksamaa. Pärast ka Baieri hertsogkonna omandamist ulatusid Heinrichi valdused rohkem kui kahe kolmandikuni Saksamaast, Alpidest kuni Põhjamere ja Läänemereni välja, tehes temast võimsaima valitseja Kesk-Euroopas. Heinrich Lõvi laiendas Saksa võimu ja kristlust tänapäeva Mecklenburgi ja Pommerisse. 1143. aastal asutas Saksi hertsogi Heinrichi vasall Holsteini krahv Adolf II Trave ja Wakenitzi ühinemiskohale, saarele Lübecki linna.

Heinrich Lõvi langus

Aastatel 1180–1181 toimus kodusõda Baieri ja Saksimaa hertsogi Heinrich Lõvi ja Saksa-Rooma keisri Friedrich Barbarossa vahel. Heinrich Lõvi keeldus abist keiser Friedrich I Barbarossale tema kampaanias Lombardia linnade vastu aastal 1176, järgnevalt pandi Heinrich aastal 1180 Würzburgis riigivande alla. Keiser Friedrich I Barbarossa ja tema liitlased, kellest paljud olid tema isapoolse nõo hertsog Heinrich III Lõvi vasallid ja endised toetajad, lõid Heinrich III Lõvi lõpuks. Aastal 1181 tükeldati vana Saksimaa hertsogkond Gelnhauseni riigipäeval paljudeks väikesteks osadeks, Saksa-Rooma keiser Friedrich I Barbarossa võttis Heinrich III Lõvilt tema Baieri, Braunschweigi ja Saksimaa hertsogkonnad. Hertsogkonna lääneosa suurim jagu anti Vestfaali hertsogkonnana Kölni peapiiskopile. Saksidest piiskopid, kes olid enne seda vallanud suveräänset võimu oma territooriumitel, kuigi Saksimaa hertsogi eestkoste all, saavutasid sõltuvuse ainult keiserlikust valitsusest; sama juhtus ka suure arvu ilmalike krahvkondade ja linnadega. 1182. aastal Heinrich Lõvi ja tema naine Mathilde, Henry II ja Akvitaania Eleanori tütar ning Richard I Lõvisüdame õde, Stadest lahkusid eksiili Inglismaale.
Friedrich I Barbarossa jaotas Saksimaa mitmeks tosinaks otse keisrile alluvaks territooriumiks, andes territooriumi sellele oma liitlasele, kes oli selle varem Heinrich Lõvilt või tema allesjäänud toetajailt vallutanud.
Vana Saksimaa hertsogkonnast on säilinud rikkalik kultuuripärand; katedraalid ja kloostrikoolid Corbies, Hildesheimis, Paderbornis ja Münsteris. Ajastust on pärit Romaani stiilis kirikud Goslaris, Soestis ja Brunswickis, Püha Bartolomeuse kabel Paderbornis, konvendikirik Quedlinburgis jt. Hildesheimi romaani stiilis kirik on eriti silmapaistev näide. Katedraalid Naumbergis, Paderbornis, Münsteris ja Osnabrückis on silmapaistvad üleminekuperioodi näited.

Noorem Saksimaa hertsogkond

Kuigi aastal 1168 ei õnnestunud Askaania suguvõsal, Friedrich I Barbarossa liitlastel, seada oma pere liiget Siegfriedi Bremeni peapiiskopiks, võidutsesid nad aastal 1180 kahekordselt. Askaania suguvõsa pea Brandenburgi markkrahv Otto I, Albrecht Karu poeg, Heinrich Lõvi emapoolne nõbu, seadis oma kuuenda venna Anhalti krahvi Bernhardi Saksimaa hertsogiks Bernhard III nime all. 
Hertsogkonda kutsuti nooremaks Saksimaa hertsogkonnaks (1180–1296), ja see oli tugevalt vähendatud territooriumiga, mis koosnes kolmest eraldiasuvast territooriumist piki Elbe jõge, loodest kagusse, (1) Hadeln ümber Otterndorfi, (2) Elbe äärse Lauenburgi ümbrus ja (3) Wittenbergi ümbrus. Kuigi selle noorema Saksimaa hertsogkonna valitsejad kandsid tiitlit Saksimaa, Engerni ja Vestfaali hertsog, oli selle territooriumil (eriti pärast dünastilist jagunemist aastal 1296), mis koosnes vaid vana Saksimaa hertsogkonna (enne 1180) äärealadest, viimasega vähe ühist. Vana Saksimaa hertsogkonna alad läänes kandsid järgnevalt nimetust Vestfaal.