google/wiki40b huggingface dataset:
Sikhanyiso Dlamini

Sikhanyiso Dlamini (sündinud 1. septembril 1987) on Svaasimaa printsess Dlamini soost, kuningas Mswati III vanim tütar. Alates 3. novembrist 2018 on ta Svaasimaa IT-minister.
Sikhanyiso on vanim oma isa 24 lapsest. Tema ema on Inkhosikati LaMbikiza (Sibonelo MngomeZulu), üks kuninga 14 naisest, tema noorpõlvearmastus. Vanaisa Sobhuza II kaudu, kellel oli 70 naist ja sündis 201 last, on Sikhabyisol üle 200 onu ja tädi. Ta on üks Sobhuza II umbes 1000 lapselapsest. 
14-aastasena läks printsess Sikhanyiso Inglismaale, kus ta õppis erakoolides, sealhulgas St Edmund College'is Hertfordshire'is. 17-aastasena läks ta Californiasse, kus ta õppis Biola Ülikoolis näitekunsti. 2011. aasta seisuga õppis ta magistriõppes digitaalset kommunikatsiooni Austraalias Sydney Ülikoolis.
Välismaal omandas printsess Sikhanyiso oma kodumaa traditsioonide hülgaja maine. Nii kannab Sikhanyiso teksapükse ja miniseelikuid, mida Svaasimaal peetakse traditsioonide mitteaustamiseks. Välismaal viibides ei olnud printsess Sikhanyiso  umchwasho'ga seotud, mis tekitas skandaali. Pärast umchwasho kaotamist ja veidi aega enne 2005. aasta umhlangat (pillirootantsupidustusi) pidas 17-aastane Sikhanyiso valju muusika ja rohke alkoholiga pidu oma ema residentsis. Selle eest karistati teda kepihoopidega.
Aastal 2004 heideti talle ette, et ta kulutas välismaareisil üle 100 000 USA dollari ning koormas sellega maksumaksjat.  Valitsus arvas tema kulud kokku ja need jäid oletatud summale palju alla.
Aastal 2005 kritiseeris printsess polügaamiat Svaasimaal. Polügaamia olevat pahe, sest ta annab meestele suuri eeliseid võrreldes naistega. Selle peale keelati tal ajakirjandusega suhtlemine. 
Teda peetakse auahneks näitlejaks ja räppariks. Kodumaal on ta tuntud Pashu või Passonfruiti nime all.
Teda näidatakse dokumentaalfilmis "Without the King", mis räägib Svaasimaa monarhiast, kuningliku perekonna rikkuse ja rahva vaesuse vahelisest lõhest ja AIDS-ikriisist.
2019. aasta septembris külastas ta Eestit ning kohtus muuhulgas Eesti väliskaubandus- ja infotehnoloogiaministri Kert Kingoga.
Milvi Thalheim

Elukäik

Milvi Thalheim on lõpetanud Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi magistriõppe tekstiili erialal 1977. aastal.

Liikmesus

Milvi Thalheim on Eesti Tekstiilikunstnike Liidu, Eesti Kunstnike Liidu ja ON-grupi liige.
Linamees

Linamees, ka linapoiss, oli alus linakuparde kuivatamiseks. 
Linamees, mis oli 19. sajandil kasutusel Põhja-Eestis,  koosnes  maasse löödud neljast teibast ning teivaste vahele õleväätidest punutud 3 kuni 6 riiulist. Pealt kaeti rajatis õlevihkudest "mütsiga". Linamehe vanem variant oli püstine okslik kärbis.
Laiksaare vald (Saarde kihelkond)

Laiksaare vald (saksa keeles Gemeinde Laiksaar) oli Saarde kihelkonnas Pärnumaal 1866. aastal moodustatud vald.

Ajalugu

1867–1868 oli piirkonnas suur ikaldus. 1872 jaotati Laiksaare riigimõis (Laiksaar) õigeusulistele hingemaadeks ja asutati hulk väiketalusid.
23. septembril 1934 kukkus vallavanem Jakob Joost õunapuu otsast alla ja sai peapõrutuse.
1939. aastal moodustati uus Laiksaare vald, millest arvati välja Soometsa küla ja Võiduküla asunduse maa-alad.
Neustria margid

Bretooni mark

Algne Bretooni mark loodi ja sõjaväestati Merovingide ajal 7. sajandi lõpul või 8. sajandi algul. Kuigi selle täpne ulatus on teadmata ja selle piirid ei langenud kokku hilisema Bretooni margiga, sisaldas see Rennes'i ja Nantes'i territooriume (prantsuse pays) ning Vannes'i ja Maine'i osi. Haldus paiknes Le Mansis ja territoorium sai lõpuks nime ducatus Cenomannicus või Maine'i hertsogkond. Üks kõige kuulsamaid markkrahve (Britannici limitis praefectus) oli Roland, kes suri aastal 778 Roncevaux' lahingus ja tekitas kuulsa seeria legende, nagu näiteks Chanson de Roland.
Margi taasloomine Karolingide poolt bretoonide vastu anti aastal 861 esmalt Robert Tugevale, kes loovutas endise Bretooni margi osi kuningas Salaunile Entrammes'i lepinguga aastal 863. Robert tapeti võitluses viikingitega aastal 866, mis näitas, kuidas markide piirid ei mõjutanud ründajaid, kellega piiriäärsed markkrahvid pidid tegelema, ega hoidnud ära kahe markkrahvi koostööd teineteise territooriumidel frankide ühiste vaenlaste vastu. Roberti järglane oli Hugues l'Abbé.

Normanni mark

Esimene markkrahv viikingite vastu oli Adalard le Sénéchal. Tema mark ulatus üle Le Mansi krahvkonna ja kohe olid tema vastu Rorgoniidid, kes kontrollisid linna. Nad sepitsesid tema ja tema sõltlaste, kah võimsate aadlike vastu piirkonnas, kuni Charles andis tema volitused neile ja pani Rorgoniidid margi etteotsa, kuhu nad jäid aastani 885. Sel aastal sai Lääne-Frangi riigis võimule Karl Paks ja nimetas Heinrichi markkrahviks.

Ühendatud margid

Aastal 886 surid nii Bretooni margi Hugues kui ka Heinrich. Karl asendas nad vastavalt Eudes'i ja Bérenger II-ga. Lõpuks, aastal 911, sai Bretooni markkrahv Robert II Normanni margi ja kaks üksust said jäävalt ühendatud. Robert võttis tiitli demarchus. Sel samal aastal andis Charles III Lihtsameelne Saint-Clair-sur-Epte lepinguga viikingite juhile Rollole Roueni krahvkonna, tulevase Normandia hertsogkonna tuumiku. Rollo võttis hiljem ka tiitli demarchus.
Normannid laiendasid järk-järgult oma territooriumi ja liidendasid sellesse enamuse Neustriast. Kui Neustria markkrahv sai aastal 987 kuningaks, margi ajalugu lõppes, et asenduda erinevate vasallide ajalooga, kes selles võimule tõusid.
SMASH

"SMASH" on Jackson And His Computer Bandi debüütalbum, mis avaldati 20. septembril 2005.
Plaadil on esitaja 4 aastat kogutud IDM- ja house-stiilis lood.
Mişrātahi ülikool

Mişrātahi ülikool (ka 7. Oktoobri Ülikool; inglise keeles Misurata University) on ülikool Liibüas Mişrātahis.
Ülikool asutati 1984.
Lydia Mei

Elukäik

Ta sündis Liepājas Hiiumaalt pärit laevakapteni pere kolmest tütrest teisena. Lõpetas 1915 Tallinna tütarlaste gümnaasiumi. Õppis 1915–1916 Peterburis Bagajevi arhitektuurikursustel ning 1916–1918 Petrogradi Naiste Polütehnilises Instituudis arhitektuuri.
Tulnud Eestisse töötas ta 1918–1919 arhitekti abina Tallinna Linnavalitsuses. 1919 esines esmakordselt Tartus kunstiühingu Pallas kunstinäitusel ning täiendas end Nikolai Triigi juures maali alal. 1920–1921 töötas Tartu Õpetajate Seminaris joonistusõpetajana. Järgneval kahel aastal viibis korduvalt Saksamaal, peamiselt kopsuhaigete sanatooriumides. Esines 1925. aastast alates järjekindlalt näitustel nii Eestis kui ka Helsingis, Riias, Berliinis, Amsterdamis jm. 
Aastatel 1950–1960 töötas tekstiilikujundajana ja kavandas postkaarte.
Aastast 1925 EKKKÜ liige, 1931–1935 EKR-i liige, 1936 RaKü liige, 1946. aastast Kunstnike Liidu liige.

Isiklikku

Kunstnikud Natalie Mei ja Kristine Mei olid tema õed. Ta oli aastatel 1920–1928 abielus Anton Starkopfiga.

Looming

Lydia Mei tõusis eesti kunstielus esile 1920ndatel, mil tema põhitehnikaks kujunes akvarell. Kahe maailmasõja vahel kujunes temast üks arvestatavamaid natüürmordi ja akvarellportree viljelejaid. Erinevalt harjumuspärasest ettekujutusest akvarellmaalist on Mei looming suureformaadiline ning nii kompositsiooni kui ka maalilise kvaliteedi poolest silmapaistev. Tema loomingus kajastusid Euroopast Eestisse jõudnud uute kunstivoolude, eelkõige uusasjalikkuse ja art deco mõjud, mis kohalikus kunstikontekstis küll tuntavalt mahendusid. Mei naiseportreed võluvad intiimse soojusega, moodustades sõjaeelses kunstipärandis omaette peatüki. 
Juba 1930ndate lõpus hakkasid tema loomingus domineerima motiivid loodusest, lopsakad vaikelud, ei puudunud ka paar agulimotiivi. Sõjajärgsetel aastakümnetel hakkas kunstnik üha enam tegelema lillemaaliga ning tema akvarellikäsitlus muutus ajastule vastu tulles detailitäpseks.Ta on jäädvustanud nii lihtsaid põllulilli kui ka suurejoonelisi bukette. Samuti maalis ta puu- ja köögiviljadega vaikelusid. On teinud ka talumööblikavandeid, eksliibriseid, raamatuillustratsioone ja maalinud portselani.
Olavi Pihlamägi

Olavi Pihlamägi (sündinud 14. veebruaril 1949 Tartus) on eesti ajakirjanik ja kultuuritegelane. 
Ta lõpetas 1967. aastal Tallinna Kaugõppe Keskkooli ja 1971. aastal Eduard Vilde nimelise Tallinna Pedagoogilise Instituudi kultuuritöötaja-näitejuhi erialal.
Tallinna Tehnikaülikooliga on Olavi Pihlamägi seotud 1973. aastast, mil alustas tööd tolleaegse nimetusega Tallinna Polütehnilise Instituudi (TPI) ametiühinguklubi kunstilise juhina. Tema initsiatiivil loodi 1. jaanuaril 1975 TPI Üliõpilasklubi, hilisem Tallinna Tehnikaülikooli Kultuurikeskus, mille juhatuse esimees ja tegevdirektor on ta tänaseni.
Olavi Pihlamägi on aidanud kaasa paljude akadeemiliste traditsioonide juurutamisele ja kinnistamisele Tallinna Tehnikaülikoolis (TTÜ-s). Aastal 2000 alustas ta esimese TTÜ avalike suhete osakonna juhina osakonna loomist ja arendamist, hiljem on ta töötanud ka rektoraadi kultuurinõunikuna. 
Olavi Pihlamägi on juhtinud TTÜ-s nii akadeemilisi kui ka kultuuriüritusi ja osalenud paljude rahvusvaheliste teadusürituste korraldamisel. Ta on paljude üleriigiliste kultuuriürituste ja üliõpilaste laulu- ja tantsupidude Gaudeamus üks korraldajatest. 
Paralleelselt põhitööga ülikoolis on Olavi Pihlamägi olnud tegev raadio- ja teleajakirjanikuna, peamiselt on ta seotud olnud Vikerraadioga ja Eesti Televisiooniga. 1978. aastal valmis tal ETV-s kontsertfilm "Tudengiloss", mis näitab meie taidluskollektiive ja jutustab Glehni lossi taastamise loo. 
2011. aastal valmis koos režissöör Peeter Brambatiga muusikaline dokumentaalfilm "Kosmos 68", mis jutustab inimestest, kes tõid 1960. aastatel ühiskonna ellu killukese vabadust ja kajastab muusikamaailma avanemist tollase nooruse ees ning ühiskondlike liikumiste algust, mis viisid lõpuks sotsialismileeri lagunemiseni. 
Ülikooli juubelitega seotult on Pihlamägi organiseerinud ja läbi viinud mitmeid saatesarju nii Eesti Raadios kui ETV-s. Ta oli esimeseks telekommentaatoriks, kes tegi 1993. aastal ülekande Eurovisiooni lauluvõistluse uute maade võistluselt Ljubljanas, kus esimest korda osales ka Eesti. Edaspidi on ta eksperdina Eurovisiooni lauluvõistluse teemat kommenteerinud meediakanalites ja 2002. aastal anti tema kaasautorlusega välja seni ainus eestikeelne eurovisiooniteemaline raamat "Eurovisioon läbi aastate". 
Praegu on Pihlamägi meedias peatähelepanu pööranud 1960. aastate biit- ja estraadimuusika tutvustamisele. Ta on tunnustatud ekspert mitmesugustes žüriides ja kultuurikogudes. Samuti on ta aastate jooksul korraldanud ja juhtinud sadu kontserte nii Eestis kui ka välismaal.
Horrea Galbae

Horrea Galbae nime kandis antiikaegse Rooma lõunaosas olnud ladude (horreumide) kompleks, mis asus Aventinuse künka lõunapoolse otsa ja prügimäe Monte Testaccio vahel (Augustuse aegse Rooma 13. regiones, mis kandis nime Aventinus). Ladude kogupikkus oli märkimisväärne ja need võisid ulatuda isegi nii kaugele kui Porta Ostensis idas ja Tiberi (nüüdse Tevere) kaldal asuv portikus Porticus Aemilia. Horreumid ehitati tõenäoliselt kohta, kus enne seda asus väljapaistvale Sulpicii Galbae (ka Galbana, Galbiana, Galbes jne) ülikuperele, kuhu kuulus ka hilisem keiser Galba, kuulunud villa.
Ladudekompleksi ees seisis Servius Sulpicius Galba hauakamber; tõenäoliselt oli tegemist aastal 108 eKr konsuliks olnud Servius Sulpicius Galba hauaga, mitte tema samanimelise isa Servius Sulpicius Galba hauaga. Ladude rajamise aeg ei ole teada, kuid oletatakse, et see toimus mõni aeg peale hauakambri ehitamist ehk see võis toimuda 1. sajandil eKr. Lähtuvalt Rooma nimetraditsioonist tunti ladusid tõenäoliselt algselt Sulpicia suguvõsa järgi nimega "Horrea Sulpicia", kuid need said keiser Galba ajal oma hilisema nimekuju.
Arheoloogilised väljakaevamised ja massiivse marmorist kaardi Forma Urbis Romae säilinud osad näitavad, et Horrea Galbae koosnes kolmest paralleelsest ristkülikukujulisest hoovist, millest igaüht ümbritsesid kaupluste (tabernae) sammastikud või kaarkäigud ja millest igaühel oli üks lühemal küljel asuv sissepääs. Ladusid tarvitati lisaks ühiskondlikule teraviljavarule (annona publica) ka oliiviõli, veini, toiduainete, rõivaste ja isegi marmori hoiustamiseks. Horrea Galbae oli ülisuur ka kaaskaasaegsete standardite järgi, sest ainuüksi hoone esimene korrus koosnes 140 ruumist, mille pindala oli umbes 21 000 m².
Arvatakse, et laokompleksiga oli seotud ka lao taga asunud üks antiikaja suurimaid prügimägesid Monte Testaccio. Kaugelt Hispania Baetica provintsist (tänapäeva Hispaania aladelt) imporditud oliiviõli tühjendati ilmselt horreumis mahukatesse konteineritesse ja nõud, millega õli Roomasse toodi, purustati ja visati Monte Testaccio mäkke. Rooma sisse veetud õli kogust saab oletada selle järgi, et oletatavasti sisaldab mägi vähemalt 53 miljoni oliiviõli vedamiseks kasutatud amfora jääke. Nendega toodi Rooma ligikaudu 6 miljardit liitrit õli.
Horrea Galbae kompleksist on väga vähe säilinud. Arheoloogid on leidnud ilmselt 1. sajandist pärinevaid müüre ja tellisehitusi ning järgmisel sajandil valitsenud Hadrianuse valitsemisajast pärinevate kirjadega suuri pliitorusid.
Brienz

Majandus

Tähtsad on turism ja puunikerdamine. Brienzis asub kantoni nikerdamis- ja viiulimeisterdamiskool (rajatud 1862), mis on asjatundjate seas tuntud ja hinnatud.

Ajalugu

Brienzi alal on hiljemalt 7. sajandist olnud alemannide asula.
Brienzi mainiti kirjalikult esimest korda 1146. Pärast mitmeid ajaloo keerdkäike sai Brienzist 1528 Berni kantoni osa.
Orkut

Statistika

2005. aasta juuli seisuga oli 73% Orkuti kasutajatest Brasiiliast, järgmine riik oli ainult 6 protsendiga Ameerika Ühendriigid.
2006. aasta aprillis oli 72% kasutajaid Brasiiliast, järgnes USA 11%-ga. Eesti oli 10. kohal.
2006. aasta juulis Eestis asunud kasutajate arv enam esikümnesse ei kuulunud – 10. koha võttis endale Itaalia.
2010. aasta 29. juuli seisuga oli 50,6% kasutajatest Brasiiliast, 20,4% Indiast ja 17,8% Ameerika Ühendriikidest.
Orkut oli 2010. aasta seisuga külastatavuselt maailmas 68. veebisait, Eestis oli see kaheksas.
Fredericki maakond (Virginia)

Fredericki maakond (Frederick County) on maakond USA-s Virginia osariigis. Geograafilised koordinaadid on 39°31' N, 78°61' W.
Maakonna halduskeskus on Winchester.
Maakonna pindala on 1076 km², millest 3 km² moodustab veepindala.
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 78 305. Aastal 2000 oli elanikke 59 209.

Ajalugu

Fredericki maakond moodustati 1743. aastal Orange'i maakonna osast. Maakond sai nime Walesi printsi Fredericki järgi.
Kiirendus

Kiirenduse mõõtmine

Kiirendust mõõdetakse kiirendusanduriga.

Geomeetriline tõlgendus

Kui kiirust kujutada aja ja kiiruse koordinaatteljestikus, siis kiirenduse absoluutväärtus mingil hetkel on võrdne graafiku joone puutuja tõusuga sellel hetkel.
Uglitši rajoon

Uglitši rajoon (vene keeles Угличский район) on 2. järgu haldusüksus (munitsipaalrajoon) Venemaal Jaroslavli oblastis, asudes oblasti edelaosas. Rajooni keskus on Uglitši linn.
Rajoon piirneb põhjas Mõškini rajooniga, idas Bolšoje Selo ja Borissoglebski rajooniga, lõunas Pereslavli rajooniga ning läänes Tveri oblastiga.
Rajooni pindala on 2568 km². Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 13 255. 2002. aastal oli elanikke 15 540 ja 1989. aastal 18 069.

Haldusjaotus

Aastal 2009 oli Uglitši rajoonis 501 asustatud punkti, mis kuulusid ühe (Uglitši) linna ja viie valla (külaasunduse) koosseisu.
Serial Attached SCSI

Nimetus ja addresseerimine

SAS-i domeen koosneb SAS-seadmete komplektist (nagu ka SCSI domeen), mis suhtlevad omavahel teenuse kohale toimetamise alamsüsteemi abil. Igal SAS-domeenil on SCSI pordi identifikaator, mis tuvastab vastava pordi SAS-domeenis. See on seadme tootja määratud ja on unikaalne. Analoogiks võib tuua Etherneti seadme MAC-aadressi, millel on sama põhimõte. SAS-seadmed kasutavad pordi identifikaatoreid, et luua üksteisega ühendusi.
Lisaks on igal SAS-seadmel SCSI seadme nimi, mille kaudu saab SAS-seadet kogu maailmas unikaalselt tuvastada. Paralleelliidesega SCSI puhul on SCSI ID pordi identifikaator ja seadme nimi.
SCSI pordi identifikaatorid ja seadme nimed esitatakse SAS-i puhul SAS-aadressina (64 bitti). SAS’i aadressi kutsutakse vahel ka World Wide Name'iks (WNM).

Topoloogia

Algataja võib ühendada otse sihtmärgiga läbi ühe või mitme PHY (sellist ühendust kutsutakse pordiks, nii ühe kui ka mitme PHY korral).
Agathe Hiielo

Agathe Hiielo (30. märts 1901 Veriora – 16. aprill 2002 Pärnu) oli eesti näitleja ja pikaealine.
1918–1948 töötas ta Võru Kandle primadonnana, 1948–1961 Endla näitlejana ja viimati samas aastani 1993 ka teatri valvelauatöötajana.
Ta oli Fr. R. Kreutzwaldi Mälestuse Jäädvustamise Seltsi asutajaid, kuulus Naiskodukaitse ridadesse, pälvis esimesena Eesti näitlejannadest ka seetõttu Kaitseliidu III klassi Valgeristi.
Jõelähtme postijaam

Jõelähtme postijaama hooned on ehitatud 19. sajandi I veerandi lõpus. Postijaama peahoone ehitati samas kohas varem asunud kõrtsihoone asemele.
Alates aastast 1920 tegutseb postijaama peahoones Jõelähtme vallavalitsus ja aastal 1924 avati samas ka Jõelähtme postiagentuur.
Postijaama osa hooneid (sealhulgas ka peahoone) on arvele võetud ehitismälestistena.
Tiit Kõrvits

Tiit Kõrvits (sündinud 3. oktoobril 1951 Tallinnas) on eesti muusik, arhitekt ja õpetaja.
Tiit Kõrvits lõpetas aastal 1970 Tallinna 22. Keskkooli ja aastal 1976 ERKI arhitektina.
Ta on mänginud palju aastaid ansamblis Rock Hotel.

Isiklikku

Tiit Kõrvitsa isa Harri Kõrvits (1915–2003) oli muusikateadlane ja helilooja. Tema vennad Toomas, Tõnis ja Harry ning vennapoeg Tõnu Kõrvits on muusikud.
Lemetinmäki

Lemetinmäki ehk Lemedimjaki (ka Lemetinkylä, vene Лемедимяки) on endine ingerisoome küla ajaloolises Tuutari kihelkonnas Kesk-Ingerimaal Peterburi linnast lõunas. Kaasaegse haldusjaotuse järgi jääb ala Leningradi oblasti Lomonossovi rajooni Villozi valla territooriumile.
Lemetinmäki kuulus Sulkula külade gruppi, mistõttu on seda mõnedes allikates nimetataud ka Sulkula nimega, eristamata seda teistest Sulkula küladest (Jänismäki, Leininmäki, Parkonmäki, Pulkkisenmäki, Pökkösenmäki ja Talsinmäki).
1817. aastal oli külas (nimetatud kui Лемядикюля или Леметимяки) 9 talu.
1831. aastal oli külas (nimetatud kui Лемядимяки) 6 talu.
1848. aastal elas külas (nimetatud kui Lemetinmäki) 33 ingerisoomlast äyrämöist, kellest 12 olid mehed ja 21 naised.
1860. aastal oli külas (nimetatud kui Леiметимяки) 6 talu. 
1880–1890. aastail oli külas (nimetatud kui Леинетемяки) 5 talu.
1941. aastal oli külas (nimetatud kui Лемедимяки) 11 majapidamist.
Küla hävis Teises maailmasõjas.
Viisu mõis

Viisu mõis (saksa keeles Wieso) oli rüütlimõis Peetri kihelkonnas Järvamaal. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Paide linna Järva maakonnas.
Mõisa keskus asus Viisu külas.

Ajalugu

1613. aastal sai mõisa omanikuks Hans von Fersen Kirna mõisast. 1623. aastal ostis mõisa Jakob Williamson Silmsi mõisast. 1633. aastal sai mõisa omanikuks Bogislaus von Rosen.
Rosenite kätte jäi mõis kuni 1725. aastani, mil see abielu teel läks Kaspar Friedrich von Engelhardtile.
1823. aastal ostis mõisa Henriette Christine von Harpe. Harpede kätte jäi mõis kuni 1919. aasta võõrandamiseni.
Viimane omanik oli Eugen von Harpe.
Eesti Kristlik Televisioon

Eesti Kristlik Televisioon on mittetulundusühing, mis tegeleb kristlike telesaadete valmistamisega, video- ja helisalvestusega ning montaažiga.
Eesti Kristliku Televisiooni rajasid Andres ja Peeter Võsu septembris 1991 aktsiaseltsina. Alates 1993. aastast mittetulundusühing.
Kasutajakonto

Kasutajakonto  (ingl user account) on pääsuõiguse identifikaator, mis annab arvuti ja/või võrguteenuse kasutajale õiguse siseneda piiratud juurdepääsuga IT-süsteemi (ehk sellesse sisse logida). IT-süsteemiks võib olla arvuti, arvutivõrk, meilikonto, veebiportaal, e-pood, suhtlusvõrgustik vm võrgukeskkond. 
Et kasutajakontot saada, tuleb kõigepealt end kasutajaks registreerida (kirja panna). Selleks peab taotleja esitama kontaktandmeid (telefon, meiliaadress), sageli ka muid isikuandmeid.
Kasutajakonto tegemiseks on vaja valida kasutajanimi ja luua salasõna. Kasutajakonto võimaldab süsteemil  kasutaja autentida, s.t tema identsust (isikusamasust) kinnitada.
Bridž

Bridž on nelja mängijaga kaardimäng, mille eesmärgiks on tihide võtmine. Mängitakse paarides, partnerid istuvad mängulaua taga vastastikku. Traditsiooniliselt tähistatakse mängijad ilmakaarte järgi – N, E (mõnikord ka O), S ja W; paarid on seega NS ja EW. Mäng jaguneb kaheks etapiks: pakkumiseks ja väljamänguks.

Ajalugu

Bridž põhineb alates 16. sajandist Euroopas laialdaselt mängitud kaardimängul vist (whist). Vistist on teada hulgaliselt variatsioone. Bridžile omased reeglid tekkisid ilmselt 19. sajandi lõpul Lähis-Idas. Vanimad teadaolevad bridžireeglid pärinevad 1886. aastast ja räägivad mängust nimega biritch või "vene vist".
Bridži peamised erinevused vistist on mängu jagunemine pakkumis- ja väljamängufaasideks (vistis pakkumisfaas puudub), võimalused konkreetse mängu kahe- ja neljakordistamiseks (nn. kontra ja rekontra) ning reegel, mille kohaselt väljamängus paneb üks mängija oma kaardid lahtiselt lauale.

Mängustrateegia

Peamine probleem (raskus) on sobivaima lepingu saavutamine. Leiutatud on palju kaartide kirjeldamise meetodeid, mida kutsutakse konventsioonideks. Kasutada tohib üldtunnustatuid konventsioone, seega on keelatud kasutada selliseid pakkumissüsteeme, mida vastased ei tea, kusjuures eristada tuleb bluffi, mis annab vale teavet, et tõkestada vastaste pakkumist. Levinud pakkumissüsteemid on SAYC, ACOL ja ekspertide poolt rohkem tunnustatud 2/1 (2over1).
Nii pakkumised, kontrad kui rekontrad võivad olla kas loomulikud (naturaalsed) või kunstlikud. See sõltub pakkumissüsteemist. Kõige universaalsem on nn kõrgete kaartide punktide arvestamine (HCP - high card points), kus äss annab 4 punkti, kuningas 3, emand 2 ja soldat 1 punkti, seega sisaldab kaardipakk 40 punkti. Kui ühel paaril on vähemalt 26 punkti, siis seda loetakse kindlaks geimiks, milleni partnerid peaksid omavahel pakkumissüsteeme kasutades välja jõudma. Enamik süsteeme nõuab, et esimesel kõrgusel pakkujal oleks vähemalt 11–13 punkti. Kui kellelgi on punkte rohkem, siis pakutakse 1NT või 2NT, kui aga punktide arv küündib üle 21, siis on enamikus pakkumissüsteemides levinud kunstlik avapakkumine 2C (eriti tugev leht). See kehtib ainult avapakkumise kohta. Bridžis on standardsüsteem veel nõrk teisel kõrgusel pakkumine, mis tähendab nõrka lehte, aga head pakutud masti. Ka see kehtib ainult avapakkumisel.
Kõige huvitavamaid bridžistrateegiad leiab slämmi pakkumisel ja mängimisel. (Slämm tähendab pakkumist kuuendal või seitsmendal kõrgusel.) Slämmi jõudmiseks kasutatakse mitmesuguseid konventsioone, millest kuulsaimad on Blackwood ja Gerber. Mõlemad küsivad ässasid ja vajadusel kuningaid. 
Eri riikides võivad olla levinud eri pakkumissüsteemid, näiteks Eestis nn Ranna Ruutu, mis põhineb nn Precision Club süsteemil.

Mängimisvõimalused

Kuna bridžireeglid näevad ette mängimist nelja inimesega, siis tehnoloogia arengu ja alatise inimmängijate puuduse tõttu on hakatud bridži programmeerima arvutitele, et saaks piirduda ühe inimmängijaga.
Peamine probleem vastuvõetava bridžiprogrammi loomisel on inimpsüühika modelleerimine. Programmil peab olema motivatsiooni ja järelduste tegemise võime.
FC Kose

Ajalugu

FC Kose loodi 1998. aasta kevadel Kose-Uuemõisa ja Oru noorte poolt. Meeskond treenis algul Kose Gümnaasiumi staadionil, aga kuna sealsed tingimused olid viletsad, koliti Oru kooli staadionile. Seda kuni Kose koolistaadioni ümberehitustööde lõpuni, misjärel jätkati treeninguid taas Kosel. Praegu kasutatakse mõlemat staadioni.
Štši

Štši (vene keeles щи) on vene päritolu supp, mille põhikomponent on kapsas. 
Štši on pikka aega olnud vene köögi üheks oluliseks soojaks toiduks. Arvatavasti hakati Venemaa aladel štši '​d sööma mitte varem kui 9. sajandil. Enne seda vene talupojad veel kapsast ei kasvatanud.
Puiatu Haridusselts

Puiatu Haridusselts (1919-1926 Puiatu Valla Rahvaraamatukogu Selts) oli 1919-1940 Viljandimaal Puiatu vallas tegutsenud haridusselts.
Puiatus avati raamatukogu (Puiatu raamatukogu) 1906 ja see asus Puiatu vallakooli juures.
1919 registreeriti Viljandi-Pärnu rahukogus Puiatu Valla Rahvaraamatukogu Selts, mis alustas tegevust 1920.
1925 võeti seltsi raamatukogu avalike raamatukogude võrku.
1926 nimetati selts peakoosolekul ümber Puiatu Haridusseltsiks.
1940 lõpetas selts tegevuse.
İzmir

Sport

Linnas tegutseb spordiklubi Bucaspor.