Ferrara sõda

Diplomaatiline taust

Nii Medicide vastu suunatud Pazzi vandenõu ebaõnnestumine aastal 1480 Firenzes kui sellele järgnenud ootamatu rahu tegemine (Lorenzo de' Medici julged diplomaatilised suhted Napoli kuninga Ferdinando I ehk paavsti endise võistlejaga) tõi kaasa nii paavst Sixtus IV kui veneetslaste rahulolematuse. Veneetsia oli aastal 1479 allkirjastatud Konstantinoopoli rahuga lõpetanud oma kauakestva konflikti Osmanite riigiga ja oli nüüd vaba suunama kogu oma tähelepanu oma rollile riigi maismaavaldustes ja kogu Itaalias.
Lisaks tavapärastele väiksematele hõõrumistele piiridel asuvate kindluste pärast võitlesid osapooled ka kaubandusleppega Veneetsiale reserveeritud soolakaubanduse pärast. Kehtivale lepingule vaatamata oli Ercole I d'Este valitsetud Ferrara hakanud haarama kontrolli Comacchios asunud soolatehaste üle. Seda aga nägi Veneetsia ohuna oma maismaavaldustega seotud huvidele. Veneetsiat toetas Imola ja Forlì valitseja Girolamo Riario, paavst Sixtuse lähisugulane, kes oli 1480. aasta septembris võtnud enda valdusse strateegilise tähtsusega Forlì kindluse ja kes vaatas della Rovere perekonna valduste laiendamisel Ferrara poole.
1482. aastal alanud sõja otsene põhjus (nn casus belli) oli nagu tavaliselt vähetähtis eesõigustest üle astumine: Veneetsial oli Ferraras oma kõrge visdominio tiitliga esindaja, kelle hoole all oli Este maadel olev Veneetsia kogukond. Aastal 1481 arreteeris ta oma volitusi ületades võlgadesse sattunud preestri; seepeale pani Ferrara piiskopi vikaar visdominio kirikuvande alla ja ta sunniti linnast lahkuma. Sel oligi Ferrarale sõja kuulutamise põhjus.
Veneetsiaga astusid liitus lisaks paavsti vägedele ja Riariole ka Genova vabariigi ja Montferrat' markii William VIII poolt antud kontingendid. Ferrara poolel võtsid konfliktist osa veel järgmised pooled: Urbino hertsogi Federico da Montefeltro üldjuhtimise all võidelnud Ercole äia Ferdinando väed, mida juhatas tema poeg Calabria Alfonso ning mis tungisid lõunast Kirikuriiki; Ludovico il Moro poolt Milanost saadetud väed; oma vägedega osalesid ka Federico I Gonzaga Mantovast ja Giovanni II Bentivoglio Bolognast (neid mõlemat ohustas Veneetsia võim maismaal).

Sõja käik

Kondotjeer Roberto Sanseverino juhitud Veneetsia väed ründasid Ferrara territooriumi põhjast, rüüstates jõhkralt Adriat, vallutades kiiresti Comacchio, rünnates soolaksoode serval asuvat Argentat ja piirates Ficarolot mais (kapituleerus 29. juunil) ja Rovigot (kapituleerus 17. augustil).
Veneetsia väed ületasid Po jõe ja seisid 1482. aasta novembris Ferrara müüride all ja asusid linna karmilt piirama. Tundub, et paavst Sixtus muutis selle hooaja edenedes oma meelt, kuna Veneetsia edusammud ähvardasid asetada viimase Põhja-Itaalia maismaaosal ebamugavalt tugevale positsioonile.
Kirikuriigis lõikas korralagedusest kasu Colonna perekond, kes võitles pidevalt oma della Rovere perekonnast pärit vaenlaste vastu. Ent peamine võitlus leidis aset 1482. aasta 21. augustil toimunud Campomorto lahingus, kus kondotjeer Roberto Malatesta juhitud väed alistasid kindlalt Napoli väed ja kust Calabria hertsog Alfonsol õnnestus vaid napilt pääseda (ta päästsid ta Türgi päritolu sõdurid). Paavsti kätte langesid ka mõned Orsini lossid, kuid kus ei saavutatud edu lahinguga, seal aitas neid malaaria: Roberto Malatesta surm 10. septembril Roomas aitas suurel määral kaasa paavsti edukäigule Lazios. Sixtus tegi Napoliga 28. novembril eraldi vaherahu ja 12. detsembril allkirjastati ka vastav rahuleping.
Veneetslased tõrjusid jõuliselt tagasi Sixtuse palved vaenutegevuse lõpetamiseks. Paavsti ähvardusele kirikuvande alla panemise kohta vastas Veneetsia oma saadiku tagasi kutsumisega; seejärel panin paavst Sixtus 1483. aasta mais Veneetsia kirikuvande alla. Seepeale võimaldas Sixtus Alfonsole ja tema vägedele vaba läbipääsu oma valdustest, et kaitsta Ferrarat paavsti hiljutiste liitlaste eest; Alfonsot aitasid ka Virginio Orsini juhtimise all olevad paavsti väed. Ferrarat kaitsma saabus ka Firenze vägesid ja d'Este seis oli paranemas.
Tähelepanu kõrvale juhtimise manöövrina saatis Veneetsia Roberto Sanseverino Visconti suguvõsa toetamise ettekäändel Milano hertsogiriiki ründama. Kuid veneetslaste manööver juhiti oma ettenähtud rajalt kõrvale siis kui Sanseverino pidi astuma vastu Milano territooriumi rüüstanud Alfosnole. Sellega hakkas sõda juba oma hoogu kaotama.