google/wiki40b huggingface dataset:
Stockemi raudteepeatus

Stockemi raudteepeatus on raudteepeatus raudteeliinil 162 (Namur–Sterpenich) Belgias Valloonias Luxembourg'i provintsis Arloni vallas Stockemi külas. Naaberpeatused on Habay raudteepeatus ja Viville'i raudteepeatus.
Jaam avati 15. novembril 1881. 10. septembrist 1993 kuni 24. septembrini 1995 Stockemis reisijate pealetulekut ega mahaminekut ei olnud.
Aero Airlines

Ajalugu

Aero Airlines asutati aastal 2000, äriregistrisse registreeriti jaanuaris 2001. Esimene lend toimus 2002. aastal.
Viimane Aero Airlinesi opereeritud lend tõusis õhku 6. jaanuaril 2008, mille järel alustati ettevõtte likvideerimist. Kogu lennukipark müüdi maha, viimased kaks lennukit ostis Venemaa lennufirma UTair. Eesti-Soome vahelisi lende hakkas Finnair opereerima oma Soome tütarfirmaga Finnish Commuter Airlines (Finncomm airlines). Praegu lendavad Tallinna ja Helsingi vahel Flybe Nordicu lennukid.

Sihtkohad

Aero Airlines lendas algusaastatel Helsingi, Joensuu, Jyväskylä, Kajaani, Kittilä, Kokkola/Pietarsaari, Kuopio, Maarianhamina, Riia, Tallinna, Tampere, Turu, Vaasa ja Vilniuse vahel. Detsembriks 2007 olid alles jäänud Helsingi, Tallinna, Turu ja Vaasa liinid.

Lennukipark

Aero Airlines opereeris kaheksa 68-kohalise lennukiga ATR 72-201, mis varem olid lennanud Finnairi kasutuses. Lennukite kiirus oli 509 km/h, lennata sai kuni 1528 km kaugusele.
Tom-Olaf Urb

Tom-Olaf Urb (esinejanimega Reket; sündinud 2. aprillil 1985 Tallinnas) on eesti muusik, produtsent, kirjanik ja näitleja.
Tallinnast pärit Tom-Olaf on muusikaga tegelenud alates aastast 2000. Urb on õppinud Ameerika Ühendriikides Santa Monica kolledžis ja lõpetanud Londoni kunstiülikooli helikujunduse erialal.

Albumid

"Kajapark" LP – 2008 (Legendaarne Records)
"Tuule tee" – 2015 (Legendaarne Records)
"Super ei" – 2017 (reket)
"Rahu" – 2018

Isiklikku

Tema ema on näitleja Viire Valdma ja isa laulja Toomas Urb. 
Tema elukaaslane oli 2016–2018 moedisainer Roberta Einer.
Punaselg-õgija

Levik

Punaselg-õgija on levinud peaaegu kogu Euroopas ja Aasia lääneosas, talvitub Aafrikas, Indias ja Kagu-Aasias. Eestis on ta tavaline, ehkki väikesearvuline haudelind.
Tema arvukust hinnatakse 40 000 – 60 000 paarile .

Kirjeldus

Punaselg-õgija on suhteliselt väike õgija . Linnu üldpikkus on 17 cm. Ta kaalub 25–35 grammi .
Isaslinnul on pruunikaspunane selg ja tiiva kattesuled ning üle silmade ulatuv must triip. Pea, kael ja nimmepiirkond on hallid, tiivad tumepruunid, saba must valgete servadega. Kurgualune, rind ja kõht on valged, külgedel ja puguala servadel on roosat värvi. Aasias elavad linnud on seljal ühtlasemalt pruunikad.
Emaslinnu selg ja pea on mitmes toonis pruunikad. Alapool on valkjas ja enam-vähem selgete vöötidega.
Punaselg-õgija laul on mitmekesine ja üsna vali ning sisaldab matkimishäälitsusi.

Eluviis

Punaselg-õgija elutseb avatud või pooleldi avatud maastikul põõsastihnikutega aladel, samuti aedades ja parkides.
Ta toitub suurematest putukatest, näiteks kiilidest ja tirtsudest, samuti sellistest põllumajanduskahjuritest nagu kuldpõrnikas, maipõrnikas ja kaerasori, mistõttu punaselg-õgijat tuleb pidada kasulikuks linnuks. Kuid ta sööb ka pisinärilisi, karihiiri, nahkhiiri, konni ja linde. Lindudest langevad tema saagiks varblased, urvalinnud, vindid, tsiitsitajad, lõokesed, kiurud, västrikud, tihased ja paljud teised väikesed linnud.
Linnul on saagi astla otsa pistmise tugev instinkt. Niimoodi kogub ta endale toiduvarusid. See on kogu õgijalaste sugukonnale iseloomulik toiduvarumisviis.
Ta saabub pesitsuspaikadesse küllaltki hilja: parasvöötmesse mais, aga näiteks Anadõri äärde alles juunis. Isased saabuvad emastest varem. Nii lõunamaale kui tagasi rändavad linnud üksinda, ainult harva täheldatakse väikesi rändesalku.
 
Ta pesitseb põõsasniitudel, kadastikes, võsades, metsaservades, parkides. Pesa ehitab emaslind, rajades selle põõsasse või puu otsa, eelistades okaspuid, harvem on pesa maapinnal rohu sees. See on kausjas, põimitud taimevartest ja -raagudest, seestpoolt vooderdatud taimejuurte, kõrreliste pähikute ja pööristega, sulgede ja karvadega.
Mai keskpaigast kuni juulini munetakse munad. Täiskurnas on 4–7, harvem 3 või 8 muna. Need on roosakad, kollakad ja isegi kergelt rohekad, pruunide tähnidega. Tähnid paiknevad tömbi otsa pool tihedamini. Emaslind haub neid 14–15 päeva. Isaslind valvab pesa lähedal ja toob emasele toitu või torkab seda pesa lähedal astelde otsa.
Pojad lahkuvad pesast 12–15 päeva vanuselt. Sageli ei oska nad selleks ajaks veel korralikult lennata. Vanemad toidavad poegi pärast seda veel ligi kuu aega.

Kaitse

Eestis kuulub punaselg-õgija III kaitsekategoriasse.
Punaselg-õgija valiti koos hallõgijaga Eesti 2010. aasta linnuks.
Karüatiid

Karüatiid on maani rüüga seisva naise kuju, mis talastikku kandes täidab Vana-Kreeka ehituskunstis samba, piilari või pilastri ülesannet. Kreeka termin karyatides tähendab tõlkes "Karyai neide". Karyai oli väike linn antiikses Lakoonias, Peloponnesose poolsaarel.

Akropoli karüatiidid

Karüatiidide motiiv pärineb 5. sajandist eKr Vana-Kreekast. Sealt on tuntud ka kõige kuulsam ja enim kopeeritud karüatiidide ansambel Ateena akropoli Erechtheioni templi verandalt. Üks originaalsest kuuest karüatiidist asub tänapäeval Londonis Briti Muuseumis, selle võttis kohalt Lord Elgin 19. sajandi alguses ning viis endaga kaasa Suurbritanniasse.
Tänapäeval on akropoli mäel karüatiidid asendatud koopiatega. Viis originaali asuvad Akropoli muuseumis, eksponeeritud tegelikkusele vastavas asetuses ja on vaadeldavad igast küljest. Aastal 2011 alustati karüatiidide põhjalikku puhastustööd, mille käigus eemaldati spetsiaalse laseriga kujudelt sinna kogunenud tahm ja õhusaaste, ilma et oleks kahjustatud marmori paatinat. Iga karüatiid puhastati kohapeal, tegevust kanti samal ajal üle videona akropoli külastajatele. Puhastustööd lõppesid 2015. aastal.
Vaatamata samale pikkusele, kehatüübile, soengule ja riietusele pole kuus karüatiidi välimuselt täpselt samasugused. Nende näod, juuksed, rüüvoldid ja seisang on erinevad; kolm vasakpoolset karüatiidi toetuvad paremale ja parempoolsed vasakule jalale. Rasked ja detailsed soengud pakuvad tuge strukturaalselt nõrgimale kohale, kaelale.

Kasutamine

Roomlased kasutasid Erechtheioni karüatiidide koopiaid Augustuse foorumi, Rooma Panteoni ja Hadrianuse villa kaunistamisel Tivolis. Renessansist tänapäevani on karüatiide arhitektuuri integreeritud. Tihti paiknevad need hoone fassaadil ja kõrvuti atlantidega. Interjööris kujutati karüatiide näiteks kaminatugede ja muude dekoratiivtarbeesemete osana.
Eestis on karüatiidid esindatud Tallinnas Estonia puiestee 15 maja fassaadil ning Tallinna Reaalkooli idaküljel.
Slavica Revalensia

Kolleegium

Ajakirja toimetuskolleegiumisse kuulub 18 eksperti: Irina Belobrovtseva (Tallinn), Nikolai Bogomolov (Moskva), Tatjana Tsivjan (Moskva), Lazar Fleishman (Stanford), Sergei Gindin (Moskva), Aleksei Gippius (Moskva), Peter Grzybek (Graz), Dimitar Kenanov (Veliko Tarnovo), Irina Külmoja (Tartu), Georgi Levinton (Peterburi), Mihhail Lotman (Tallinn / Tartu), Nikita Ohhotin (Peterburi), Jelena Pogosjan (Edmonton), Fjodor Poljakov (Viin), Jelena Remtšukova (Moskva), Andrew Reynolds (Madison), Tatjana Skulatševa (Moskva), Michael Wachtel (Princeton).
Tahkuranna valla lipp

Tahkuranna valla lipp on Pärnu maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Tahkuranna valla lipp.
Lipp kinnitati 29. augustil 1995.

Lipu kirjeldus

Valla lipuks on ruudukujuline vapilipp. Kangas on jagatud horisontaalse lainelise joonega kaheks väljaks. Ülemine sinine väli on kitsam ning alumisel kollasel väljal on sinine kaheksaharuline täht milles valge veskikivi.
Lipu normaalmõõtmed on 105×105 cm

Põhjendus

Kollane värvus pärineb Pärnumaa vapilt. Kollane sümboliseerib päikest ja liivarandu, samuti elujõudu ning rõõmu. Sinine tähistab merd ning kõike sellega seonduvat. Kaheksaharuline täht sümboliseerib vaimuvalgust, haridust ja taassündi. Veskikivi pärineb Tahkuranna vallas sündinud Konstantin Pätsi vapilt.
Maavärin

Maavärinate esinemine paikkonniti

Maavärinad ei toimu igal pool sama tihedalt. Maavärinate tõenäosus on suurim seal, kus on tektooniliste laamade liitumiskohad.

Uurimislugu

Juba joonia natuurfilosoofid püüdsid maavärinat seletada. Tähelepanuväärseim oli vulkaanilisusteooria: maa sisemuses tekivad tule mõjul rõhu all olevad aurud. 
Tollal eristati juba merevärinat, langatusvärinat ning püst- ja rõhtsihiliste tõugete tagajärjel tekkivat maavärinat.
Kultuuriloolisi järeldusi tegi maavärinast ennekõike Poseidonios, kes pidas sisemaa Poseidoni-kultust johtuvaks maavärinaohust ning püüdis selgitada maavärinaohtlike alade tundemärke. 
Rohkest antiikaja kirjandusest maavärinate kohta on säilinud ainult Seneca "De terrae motu" ("Maa liikumisest").
Rahvauskumustes on maavärin alati olnud jumala viha märk.
Kõva maa hakkab järsku nagu veepind lainetama ja hüplema. Maapind vappub ja praguneb. Maa-alused tõuked panevad kõikuma puud ja lõhestavad maapinda. Kostab kõrvulukustavat mürinat ja purunevad hooned. 
Tavaliselt on maavärinakolle 5–15 kilomeetri sügavusel. Maavärinad võivad olla väga erineva tugevusega. Maailma tugevamad maavärinad on olnud magnituudiga 9.

Maavärinad Eestis

Alates 1602. aastast on Eesti territooriumil toimunud 25 mainimisväärset maavärinajuhtu. Neist nelja korral oli tegu järeltõugetega. Nende esinemise üheks seletuseks on jääajajärgse kerkimise jätkumine (Põhja-Eestis kiirusega mitu millimeetrit aastas).
Tugevaimad neist on olnud magnituudiga 5. 1976 aasta Pakri maavärin oli selgesti tajutav kogu Tallinnas, kus kõrgemad karkass-konstruktsiooniga tootmishooned hakkasid ohtlikult kõikuma, ja väidetavalt olevat saanud ka kahjustada (RETi Jõe tänava tootmishoone, arvatavalt täidetud Jõe tänaval aset leidnud maapinnaaluse varingu tulemusena). 
Viimastest Eestis tunda olnud maavärinatest on märkimisväärne Kaliningradi maavärin (magnituudiga umbes 5), mida oli tunda isegi Tallinnas, eriti kõrghoonetes, kus väidetavalt olevat hoonete külgkõikumise peale seiskunud liftid (SEB'I kõrghoone).
Eestis toimunud maavärinate arv on olnud kõige suurem enne Kuu kulminatsioone. Pärast kulminatsiooni on maavärinate arv olnud üle kahe korra väiksem.
Kui Kuu oli perigees ja samal ajal noorkuu või täiskuu faasis, siis sel ajal toimus vastavalt 93 ja 85 maavärinat. Kui Kuu oli perigees ja samal ajal esimese ja viimase veerandi faasis, olid maavärinate arvud 44 ja 44. (maavärinate arvud olid 93, 76, 57, 44, 75, 85, 63, 44, 68, 93. Nikolai Kozõrevi andmete alusel.)
Maret Ehlvest

Maret Ehlvest (neiuna Maret Enniko; sündinud 8. aprillil 1934 Tammistus) on eesti arst.
Ta sündis Tartumaal Tammistus rätsep August Enniko ja tema õmblejannast abikaasa Linda tütrena. Tema isa oli aastatel 1941–1942 8 kuud Tartu koonduslaagris, aastal 1944 Saksa sõjaväes ja aastatel 1947–1955 metsavend. 
Ta õppis aastatel 1941–1945 Palamuse algkoolis, aastatel 1946–1948 Kohtla-Nõmme 7-klassilises koolis ja lõpetas aastal 1952 Tallinna 7. Keskkooli. Samal aastal üritas ta astuda Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonda, kuid dokumendid tagastati korduvalt, kuna seal puudus isa elukoht. Eksamitele pääses alles siis, kui ta oli ankeeti lisanud isa viibimise Tartu koonduslaagris. Ta õppis takistusteta aastani 1955, mil tema isa metsavendlus oli saanud teatavaks ja ta käis korduvalt ülekuulamistel, kuid ähvardusi ülikoolist väljaheitmiseks muutunud poliitilises olukorras ei teostatud ja ta lõpetas Tartu Ülikooli aastal 1958 arstina.
Aastatel 1958–1966 töötas ta Paide Rajooni Keskhaiglas pediaatrina, kuuludes algusest peale Lastearstide Seltsi. Aastatel 1966–1970 töötas ta Paides lasteosakonna juhatajana. Aastal 1970 tuli ta Tallinna ja asus tööle Tallinna Merimetsa Haigla pediaater-infektsionistina; aastatel 1975–1990 töötas samas osakonnajuhatajana. Erialalisel täiendusel oli ta kuus korda: aastal 1961 Tartus üldpediaatria alal, aastal 1966 Leningradis osakonnajuhatajate täienduskursusel, aastal 1969 Moskvas laste füsioloogia ja patoloogia alal, aastal 1979 Tartus nakkushaiguste alal, aastal 1979 Moskvas lapseea nakkuste alal ja aastal 1988 Leningradis nakkushaiguste, intensiivravi ja reanimatsiooni küsimustes.

Isiklikku

Tema abikaasa Juhan Ehlvest on samuti arst, poeg Jaan Ehlvest on maletaja, poeg Jüri Ehlvest (1967–2006) oli kirjanik.
Kaksikheeliks

Kaksikheeliks ehk biheeliks on kahest kongruentsest heeliksist moodustunud struktuur, kus kahel heeliksil on ühine telg, kuid erinev faas telje suhtes.
Kaksikheeliksiga on tegu näiteks DNA molekulis, mis moodustub kahe vesiniksidemetega ühendatud helikaalse desoksüribonukleiinhappe ahela keerdumisel ja võib olla väga pikk. DNA kaksikheeliks on paremakäeline nukleiinhapetest koosnev polümeer, mida hoiavad koos nukleotiidide aluspaarid. Kaks heeliksit, mis moodustavad DNA molekuli, ei paikne teineteise suhtes sümmeetriliselt, vahe ühest heeliksist teiseni "üles-" ja "allapoole" ei ole võrdne.
DNA kaksikhelikaalse mudeli avaldasid esimestena James Watson ja Francis Crick 1953 ajakirjas Nature. Artikkel põhines Rosalind Franklini 1952 tehtud DNA röntgenogrammil, mida nimetatakse Fotoks 51. Järgnesid põhjalikumad DNA uuringud, mille autorid olid Raymond Gosling, Alexander Stokes, Maurice Wilkins ja Herbert Wilson. Erwin Chargaff uuris kaksikheeliksi aluspaaride keemilist koostist ja biokeemilist ehitust.
Crick, Wilkins ja Watson said nende uurimuste eest 1962. aastal Nobeli meditsiiniauhinna. Franklin oli selleks ajaks juba surnud (suri 1958).
Narva linnavolinike loend 1921

29. ja 30. jaanuaril 1921 valiti Narva linnavolinikeks volitustega kuni 1. jaanuar 1924:
Gazprom

Gazprom (vene keeles: Газпром) on Venemaa riiklik maagaasi kaevandamis-, töötlus- ja tarneettevõte.

Gazpromi loomine

Gazprom moodustati 1989. aastal NSV Liidu nafta- ja gaasiministeeriumi ühendamisel ja ettevõtte peamiseks tegevusalaks on maagaasi kaevandamine, töötlemine ja tarnimine. 
Gazprom kontrollib 60% kõigist Venemaa ja umbes 17% kogu maailma gaasivarudest. Gazpromi tõestatud gaasireservide suuruseks hinnatakse 29 triljonit kuupmeetrit. Tegu on suurima ettevõttega Venemaal ja maailma suurima gaasitootjaga. Ettevõtte tarnitavast gaasist sõltuvad valdava osa Ida-Euroopa ja Kesk-Euroopa riikide energiasüsteemid.

Gazprom Venemaa poliitika tööriistana

Gazprom asutati 1989. Tänapäeval on tegu avatud aktsiaseltsiga (vene keeles: открытое акционерное общество, OAO), kus viimastel aastatel on taastatud riigi enamusosalus. Riigile kuulub 50% Gazpromi aktsiakapitalist pluss üks aktsia. See võimaldab ettevõtet kasutada majandusliku ja poliitilise surve avaldamiseks Venemaa naaberriikidele, mida on peetud mitme gaasitarnete konflikti põhjuseks 2006. aastast alates. Neist tuntuim on aeg-ajalt uuesti lahvatav Vene-Ukraina gaasitüli. Sarnaseid Venemaa ja tarneriikide vahelistest poliitilistest konfliktidest tingitud konflikte ja Venemaa kütusest sõltumine on teistele riikidele energiajulgeolekuaspektina olnud ka Gruusia, Aserbaidžaani ja Valgevenega.
2010. aasta aprillis avaldatud Forbesi andmete kohaselt oli Gazprom suurimat kasumit teeniv ettevõte maailmas, turuväärtuselt aga alles 31.
Firma juhatuse esimees on 2001. aastast Aleksei Miller, direktorite nõukogu juhtis aastatel 2002–2008 asepeaminister Dmitri Medvedev. (Formaalselt oli Medvedev ametis 2008. aasta juunikuuni, mil aktsionäride koosolek kinnitas ametisse uue esimehe.) Alates 2008. aastast on nõukogu esimeheks Venemaa esimene asepeaminister Viktor Zubkov.

Gazprom ja Eesti

Ka Eesti gaasivajaduse katab 100% liselt Gazpromi tarnitav maagaas, mida Eestis müüb edasi osaliselt Gazpromile kuuluv ettevõte Eesti Gaas. Kuna aga Eestil puudub aletrnatiivne gaasitarneallikas, siis müüdi 2010. aastal gaasi Eestisse kõrgemate hindadega kui neisse Euroopa riikidesse, kellel on võimalus hankida vedelgaasi. Venemaa ajaleht Kommersant kirjutas, et samal ajal kui Euroopa riigid maksid Gazpromile esimeses kvartalis gaasi eest 265–270 dollarit tuhande kuupmeetri eest, siis nii Eesti kui ka teised Balti riigid 318,2 dollarit.
2011. aasta septembris viis Euroopa Komisjoni konkurentsi peadirektoraat mitmes Gazpromilt gaasi importivas Lääne-Euroopa firmas läbiotsimise Kesk- ja Ida-Euroopast gaasi importimise konkurentsi reeglite võimaliku rikkumise uurimisega ning läbiotsimine toimus ka Eesti Gaasis.
Aleksandr Popov

Elulugu

Aleksandr Popov sündis Uuralis. Perekonnas oli kuus last, nende hulgas ka tuntud kunstnik Avgusta Kapustina. Isa oli kohaliku kiriku preester. Elati väga vaeselt.
10-aastaselt Aleksandr saadeti Dalmatjevi vaimulikku kooli, kus ta vanem vend Rafail õpetas ladina keelt. Popov õppis seal aastast 1868–1870. Aastast 1871 Popov jätkas õpinguid kolmandas klassis Jekaterinburgi vaimulikus koolis. 1873. aastal lõpetas Popov õpingud Jekaterinburgis väga hea tulemusega. Popov õppis veel Permi vaimulikus koolis 1873–1877. Seejärel õppis Peterburi ülikoolis füüsika-matemaatika erialal. Ülikooliaastad olid Popovi jaoks erakordselt keerulised, kuna raha ei jätkunud ja ta pidi tööl käima. Just sel ajal Popov sai aru, mis ala talle huvi pakub: kaasaegsa füüsika probleemid.
Pärast edukat ülikooli lõpetamist (1882), Popovile pakuti jätkata õpinguid ja saada kraad, mis võimaldaks tal töötada professorina. 1882. aastal kaitses Popov oma elektriteemalise lõputöö. Kroonlinnas sai ta matemaatika, füüsika ja elektrotehnika professoriks. Hiljem, aastal 1901, töötas professorina Aleksandr III elektrotehnilises ülikoolis. Popov oli väga austatud füüsikute hulgas.
Popov suri 31. detsembril 1905 (13. jaanuaril 1906) Peterburis.

Popovi teadustöö

Popovi sadama raadiovastuvõtujaam oli vastuvõtmiseks lindile. Selliste jaamadega olid varustatud paljud laevad ja sadamad. 7. septembril 1899 õnnestus pidada raadiosidet laevadega, mis olid 14 kilomeetri kaugusel kaldast.
1895. aasta algul konstrueeris Aleksandr Popov Peterburis elektromagnetlainete koheerertüüpi vastuvõtja, mida kasutas algul äikesemärkijana, seejärel morsesignaalide vastuvõtjana. Täiustanud ja lisanud antenni Popov esitas oma leiutise 25. aprillil (7. mail uue kalendri järgi) 1895. aastal Vene füüsikute-keemikute koosolekul. Loengu teema oli “Metallpulbri mõju elektrilise võnkumisele”. Popov ühendas oma aparaadi vendade Rišaride kirjutusmasinaga ja nii tekkis masin, mis registreeris elektromagnetilist võnkumist atmosfääris. Popov korraldas 24. märtsil 1896 Venemaa esimese raadiosaate, suutes edastada 250 m kaugusele radiogrammi „Heinrich Hertz“.

Tänav

Paavli tänav Tallinnas on kandnud aastail 1950–1990 Aleksandr Popovi nime.
Rakvere (koor)

Meeskoor Rakvere on Eesti meeskoor, mis tegutseb Rakvere Kultuurikeskuses. Koori dirigent on Jaanus Nurmoja ja abidirigent Ahti Bachblum.
Koor asutati 1949.
Kooris on 13 liiget.
Nõguslääts

Nõguslääts on lääts, mille ääred on paksemad kui keskkoht. Nõgused läätsed hajutavad valgust.
Foundation (raamistik)

Struktuur ja funktsioon

Grid-süsteem ja paindlik disain – Foundation on standardselt 940 pikslit laia ja paindliku paigutusega. Samas on raamistik võimeline töötama vastavalt resolutsioonidele ning erinevatele seadmetele (mobiiltelefonides, portree ja maastiku formaadis, tahvelarvutites ja laiekraanidel). Vastavalt seadmele, muutuvad tulpade laiused automaatselt.
CSS-laadileht – Foundation pakub hulga stiililehti, mille abil saab lihtsalt luua HTMLi komponente.
Korduvkasutatavad komponendid – Foundation kasutab tuntud kasutajaliideste elemente. Näiteks erinevad nupud, sildid, tabelid, sõnumid.
JavaScripti komponendid – Foundationi JavaScripti osa on tihedalt seotud JQueryga ning neid kasutatakse koos. Sellega saavutatakse kasutajaliidese osas veelgi efektsemad tulemused. Foundation kasutab näiteks JQuery vorme, küpsiseid, teateid, erinevaid menüüstiile, sektsioone, tööribasid ja palju muud.
Karl Siider

Karl Siider (30. märts 1905 Peterburi – 8. aprill 1988 Västerås) oli eesti notar.
Ta lõpetas Tartu Ülikooli õigusteaduskonna 1931, oli alates 1933 notar Järva-Jaanis, põgenes 1944 Rootsi.
Kuusalu vald (1939)

Kuusalu vald oli vald Harjumaal aastail 1939–1950.
Vald moodustati senise Kiiu valla maa-alast, välja arvatud Kõrveveski ja Tõrrepõhja külade piirkond ja osa Anija metsandiku maa-ala; senise Kodasoo valla maa-alast, välja arvatud Rammu saare ja Kääniku küla Kääniku, Reie, Kadaka ja Upsi talude maa-alad.
1939. aastal oli vallas 2412 elanikku, territooriumi suurus oli 10 758,79 ha.
Esimene vallavanem oli Josep Muru.
Põhjatähe orden (Sahha)

Põhjatähe orden (jakuudi keeles «Хотугу Сулус» уордьан; vene keeles oрден «Полярная Звезда») on  Sahha (Jakuutia) Vabariigi kõrgeim riiklik autasu, mis on nimetatud Põhjanaela järgi.
Orden asutati 1997. aastal. Seda kantakse kaelalindil.
Aastatel 1997–2015 on Põhjatähe ordeni pälvinud 77 füüsilist isikut ja 1 juriidiline isik (Venemaa Teaduste Akadeemia Siberi osakond).
Vladimir Reznitšenko

Vladimir Reznitšenko (sündinud 27. juulil 1965 praeguses Almatõs Kasahstanis) on Nõukogude ja Saksa vehkleja (epee). Tema isa oli kuubalane ja ema oli venelane.
Reznitšenko sai 1988. aasta olümpiamängudel Sŏulis epee üksikvõistlusel 8. koha ja meeskonnavõistlusel Nõukogude meeskonnas pronksmedali. Ta sai 1992. aasta olümpiamängudel Barcelonas epee meeskonnavõistlusel Saksa meeskonnas kuldmedali.
Reznitšenko elas 1984–1990 Eestis. Ta oli 1986. aastal Eesti NSV meister nii epee üksik- kui ka meeskonnavõistlusel ja Eesti NSV 1986. aasta parima spordivõistkonna liige.
Reznitšenko elas 1990–1993 Saksamaal. Ta oli 1992. aastal Saksamaa meister epee üksikvõistlusel. Ta elab alates 1993. aastast vaheldumisi Saksamaal ja Venemaal, Moskvas.
Tanel Veeremaa

Tanel Veeremaa (sündinud 15. novembril 1977) on eesti muuseumidirektor.
Ta lõpetas 1996 Paide Ühisgümnaasiumi.
Veeremaa on lõpetanud Tallinna Pedagoogikaülikooli kunstiajaloo ja joonestamise õpetaja erialal. 2008. aastal kaitses ta Eesti Muusikaakadeemias magistritöö "Culture-educational programs of museums: the necessities and possibilities of linking to state curriculum".
Ta on töötanud Eesti Vabaõhumuuseumis muuseumipedagoogi ja hariduskeskuse juhatajana. 2009–2012 töötas Veeremaa Tallinna Linnamuuseumi filiaali Miia-Milla-Manda muuseumijuhina.
1. jaanuarist 2013 töötab ta Eesti Teatri- ja Muusikamuuseumis direktorina.
Richard Devid

Richard Devid (ka Richard Deevid; 30. aprill 1893 Kärdlas – 5. juuni 1942 Sevurallag, Sverdlovski oblast) oli Eesti ärimees.
Richard Devid oli Tallinnas Harju tänaval asunud Eesti eliithotelli ja restorani Kuld Lõvi omanik ning Tallinna Rotary Klubi liige.
Olles pärit Kärdlast, kinkis ta Kärdla kirikule 1920. aastate lõpul uue kella.
Talle kuulunud hotell natsionaliseeriti 1940. aastal. Ta ise vahistati 14. juunil 1941 ning küüditati NSV Liidu sisemaale, kus talle tribunali otsusega 21. märtsil 1942 määrati surmanuhtlus. Otsus viidi täide 5. juunil 1942.
Tema tütar on Viveka Devid.