google/wiki40b huggingface dataset:
Päramootor

Kirjeldus

Päramootori eelis, erinevalt sisemootorist, on selle hõlbus eemaldatavus, vahetatavus ja kompaktsus. Samuti veesõiduki kere põhjal hooldust vajava sõuvõlli + väljundava puudumine. Puudusteks on piiratud võimsus, ahtriosale mõjuv raskusjõud ja suurem ilmastikutundlikkus.
Paadil on tavaliselt 1, harvem 2-3 päramootorit, kuid on paigaldatud ka rohkem. Päramootorite võimsus on tavaliselt 2–300 hj. Päramootor võib olla lisaks sisepõlemismootorile ka elektrimootor.
Väiksemad päramootorid on käsihoovast ehk rumplist juhitavad, suuremad omavad vastavat distantsmehhanismi. Vähemalt 5 hj või võimsamatel mootoritel on tavaliselt ka tagasikäigu võimalus. Üldjuhul on käsitsi juhitavatel päramootoritel ohutusvõti ehk ohutuslukk, mille võti või klamber kinnitatakse veniva juhtmega ümber käe või riietuse külge. Paadijuhi ootamatu üle parda kukkumise korral eemaldab tema külge kinnituv juhe teise otsaga mootori küljest ohutusklambri ja mootor seiskub.
Üldjuhul on päramootori jalaosa võimalik kasutamispauside ajaks (parema säilimise huvides) mootori ülespööramisega veest välja kergitada.

Ajalugu

Esimene teadaolev päramootor oli väike 5 kg kaaluv elektrimootor, mille konstrueeris 1870. aastal Gustave Trouve ja mille patendi ta sai 1880. aasta mais (patent nr 136,560). Hiljem 25 bensiinil töötavat päramootorit esitleti 1896. aastal American Motors Co poolt, kuid sellel alal need mootorid teerajajaks ei saanud.
Esimese bensiinimootoriga päramootori, mis jõudis ka müügile konstrueeris noor Yale inseneeria tudeng Cameron Waterman 1903, ja patenditaotlus esitati 1905. aastal. Aasta hiljem alustati mootori tootmist ja loodeti müüa 25 000 mootorit aastaks 1914.
Kõige edukama mootori sellel ajajärgul lõi Norra-Ameerika leiutaja Ole Evinrude 1909. aastal, kelle nimi katab nii mõnegi tänapäevase mootori kapotti. Ajavahemikul 1909–1914 tootis Evinrude Co tuhandeid päramootoreid, mida müüdi edukalt kogu maailmas.
Ajalooliselt on enamus päramootoreid olnud kahetaktilised bensiinimootorid, mis on varustatud karburaatoriga, kuna selle konstruktsioonil on olnud oma lihtsus, usaldusväärsus, madal hind ja kergem kaal. Puudusteks on suurem looduse reostus, mis tuleb põlemata bensiini ja õlijääkidest heitgaaside hulgas ja suuremast mürast.
Kuigi neljataktilisi mootoreid müüdi 1920. aasta lõpust, siis nende mootorite laialdasem levik leidis aset sajandi teises pooles. Neljataktiliste mootorite eeliseks on väiksem müra, vähesem kütusekulu ja suurem töökindlus. Puuduseks aga suurem kaal.
Rómulo Gallegos

Rómulo Ángel del Monte Carmelo Gallegos Freire (2. august 1884 Caracas – 5. aprill 1969 Caracas) oli Venezuela kirjanik, kes oli Venezuela president 1948. aastal.
Poliitilist karjääri alustas ta 1936. aastal. Sügisel 1947 valiti ta Venezuela presidendiks. 17. veebruaris 1948 astus ta ametisse. Ta kukutati võimult sõjaväelise riigipöördega sama aasta novembris ja  saadeti eksiili. Ta naasis kodumaale 1958 ja valiti eluaegseks Senati liikmeks.
Tema auks on asutatud Rómulo Gallegose auhind.
Bulgaaria suursaadik Eestis

Bulgaaria suursaadik Eestis on Bulgaaria volitatud suursaadik Eestis. Suursaadik resideerib Helsingis.
Lavamägi (tähtkuju)

Lavamägi (ladina Mensa, lühend Men) on lõunataeva tähtkuju. 
Lavamäe suurus on 153 ruutkraadi ja see on pindalalt 88 tähtkuju seas 75. kohal. Tähtkujus ei ole heledaid tähti. Heledaim täht on 33 valgusaasta kaugusel asuv Alpha Mensae tähesuurusega 5,07ᵐ. See on tähtkujude heledaimatest tähtedest kõige väiksema heledusega.
Tähtkuju autoriks on prantsuse astronoom Nicolas-Louis de Lacaille, kellele see meenutas Kaplinna lähedal asuvat mäge, mis oli sageli pilvega kaetud. Ta andis tähtkujule 1752. aastal nimeks Mons Mensae, mis John Herscheli 1844. aastal tehtud soovituse järgi lühendati Mensaks.
Euroopa Nüüdiskeelte Keskus

Euroopa Nüüdiskeelte Keskus (ka Euroopa Nõukogu Euroopa Nüüdiskeelte Keskus, inglise keeles European Centre for Modern Languages of the Council of Europe ehk lühidalt ECML) edendab innovatsiooni keeleõppes ja õpetamises ning soodustab tulemusliku keelepoliitika rakendamist. Keskus arendab materjale, pakub koolitusi, seminare ja nõustamist.
Keskus loodi 1994. aastal Euroopa Nõukogu ja keskuse liikmesriikide kokkuleppe alusel. Keskuse töös osaleb 33 liikmesriiki, nende hulgas alates 1995. aastast ka Eesti. Keskus asub Grazi linnas Austrias.

Keskuse tegevused

Keskuse tegevused põhinevad nelja-aastastel programmidel ning hõlmavad rahvusvahelisi projekte, koolituspakkumisi ja nõustamist.
2016.–2019. aasta programm "Languages at the Heart of Learning"  keskendub teemadele, nagu digioskused keelte õpetamises ja õppimises, keeleteadlikkuse tõstmine ainetundides, viipekeele õpetamine ja tasemekirjeldused, Euroopa keeleõppe raamdokumendi rakendamine, koolide toetamine õppekeelte edendamisel.
Keskuse arendustegevuste ja projektide tulemuseks on materjalid, mida saavad oma töös kasutada poliitikakujundajad, õpetajate koolitajad, õpetajad ja teised keelehuvilised. Materjalidest annab ülevaate trükiste kataloog. 2017. aastal tõlgiti eesti keelde viipekeele tasemekirjeldused.

Liikmesriigid

ELi riigid: Austria, Bulgaaria, Eesti, Holland, Horvaatia, Iirimaa, Kreeka, Küpros, Leedu, Luksemburg, Läti, Malta, Poola, Prantsusmaa, Rootsi, Rumeenia, Saksamaa, Slovakkia, Sloveenia, Soome, Taani, Tšehhi.
Mitte ELi riigid: Albaania, Andorra, Armeenia, Bosnia ja Hertsegoviina, Island, Liechtenstein,  Montenegro, Norra, Serbia, Šveits, endine Jugoslaavia Makedoonia Vabariik.
ELi riigid, kes ei kuulu keskusse, kuid osalevad mõningates tegevustes: Belgia, Itaalia, Suurbritannia, Portugal, Hispaania, Ungari.
Lisaks tehakse koostööd Brasiilia, Kosovo, Türgi, Ukraina, Ameerika Ühendriikide, Venemaa ja Kanadaga.

Euroopa keeltepäev

Alates 2001. aastast tähistatakse 26. septembril Euroopa keeltepäeva. Euroopa Nüüdiskeelte Keskus toetab Euroopa keeltepäeva tähistamist.
Mõškini rajoon

Haldusjaotus

Aastal 2009 oli Mõškini rajoonis 246 asustatud punkti, mis kuulusid ühe (Mõškini) linna ja kahe valla (külaasunduse) koosseisu.
Erich Jaansoo

Erich Jaansoo (28. november 1920 Kastna, Lelle vald – 16. november 2016 Haapsalu) oli eesti näitleja ja taidlusnäitejuht.
Ta lõpetas aastal 1953 GITIS-e eesti stuudio.
Ta alustas teatritööd aastal 1940 Vanemuise teatris koorilauljana, ta oli aastatel 1944–1950 Vanemuise teatri näitleja. Aastatel 1953–1965 oli ta Draamateatri näitleja ning 1965–1974 oli ta Noorsooteatri näitleja ja peaadministraator. Aastast 1978 oli ta Haapsalu rahvateatri Randlane peanäitejuht.
Tiigrisilm

Tiigrisilm on peenkiudjas mineraalmasse sisaldav kvartsi erim, mis on kuldkollastes värvustes. Sõltuvalt valgusest võib kivi helkida nagu tiigri silm. Kuna tiigrisilm on haruldane mineraal, siis on seda juba ammustest aegadest hinnatud ja ihaldatud. Tiigrisilmale annavad omase värvuse teiste mineraalide, nagu krokidoliidi, krossiidi, tremoliidi, götiidi, ribekiidi ja rutiili, lisandid. Omapärase helgi annavad mineraalile pruuniks hapendunud krokodioliidi suletised ja toruja kujuga tühimikud. Erinevalt tavalisest kaltsedonist on tiigrisilma murdepind kiuline.
Tiigrisilma kõige kuulsam leiukoht on Lõuna Aafrika Vabariigis, kuid veel leidub teda Lääne-Austraalias, Indias, Sri Lankal, Birmas ja USA-s.
Sinakaspruuni (mustjassinist, hallikassinist) tiigrisilma nimetatakse kullisilmaks. Kullisilma puhul ei ole ribekiidi või krossiidi suletised oksüdeerunud. Leiukohtadeks on Mehhiko, Sri Lanka, Austraalia ja Austria.
Punakaspruuni tiigrisilma nimetatakse härjasilmaks.
Rohekat (kollakasrohelist, rohekashalli kuni rohelist) tiigrisilma nimetatakse kassisilmaks. Kassisilm sisaldab amfiboliit- või serpentiin-asbesti suletisi. Selle leiukohad asuvad Sri Lankal, Indias, USA-s, Mehhikos, Brasiilias ja Saksamaal. Kõige hinnalisem kassisilm on sinakasvalge helgiga kollakasroheline kivi.
Süvarihv

Süvarihv, ka lihtsalt rihv on  nõgus (konkaavne) poolringikujulise rennitaolise ristlõikega raidvorm, vastandina kumerale ümarvöödile või mõikale. Tehnilises terminoloogias nimetatakse rihvaks igasugust nõgusat soont. Esineb erinevates profileeringutes, horisontaalliistuna näiteks hoone sokli, karniisi, simsi, talumi, sambabaasi profiilis. Portaalipalestike profiilides võib rihv olla nii vertikaalne kui ka silluskaart järgivalt kõver.
Ka samba kannelüüre võib käsitleda vertikaalsete rihvadena. Süvarihv, mis paikneb joonia või korintose samba baasis kahe ümarmõika (torus) vahel, kannab nime trochilus.
Rõhtsa rihva puhul eristatakse seisvat rihva (ääred vertikaalselt kohakuti), eendrihva (ülaäär eendub) ja taandrihva (alläär eendub). Taandrihv (saksa keeles Anlauf) esineb sageli soklite ja sambabaaside kujunduses. Eendrihv (saksa keeles Ablauf) on iseloomulik simsile ja karniisile.
Plaueni Jaani kogudus

SELM Plaueni Jaani kogudus on luterlik kogudus Plauenis. Kogudus kasutab Plaueni Jaani kirikut.
Kogudus kuulub Plaueni praostkonda ning on ühtlasi praostkonna keskuseks. Praostiks (superintendendiks) on praegu Matthias Bartsch.
Koguduse õpetaja on Hans-Jörg Rummel, organist Roy Heyne.
Elmar Arro

Elmar Arro (2. juuli 1899 Riia lähistel – 14. detsember 1985 Viin) oli eesti päritolu muusikateadlane.
Tema isa oli jurist Johannes Arro. Ema poolt oli koduseks keeleks saksa keel.
Arro lõpetas 1917. aastal Riia vene gümnaasiumi. Eesti Vabariigi tekkimise järel sai Johannes Arro töökoha Riigikohtus ning pere kolis Tartusse. 
1922. aastal alustas Elmar Arro Berliini ülikoolis muusikateaduse ja slavistika õpinguid. 1928. aastal kaitses ta Viini ülikoolis doktorikraadi väitekirjaga "Über das Musikleben in Estland im 19. Jahrhundert." Samal aastal suri isa.
Pärast seda elas Arro aastail 1929–1939 püsivamalt Tartus. Ta töötas Tartu Usuteadus-Filosoofilises Lutheri Erainstituudis, mis oli väike saksa uurimis- ja õppeasutus. Nii jäi tal Eestis elamisest hoolimata kokkupuude eesti keelega nõrgaks.
1939. aastal läks ta Saksamaale, kus 1941. aastal sõjaväkke võeti. Sõda muutis Arro invaliidiks. Pärast Teist maailmasõda tegutses ta Saksamaal ja alates 1966. aastast Austrias.
Neeme Katt

Neeme Katt (sündinud 21. augustil 1962) on eesti keemiaõpetaja.
Loomislaul

Loomislaul on eesti rahvalaulu tüüp, mis on paljudes teisendites tuntud üle Eesti. Ingeri ja karjala sama tüüpi laule peetakse eesti omadega väga sarnasteks.
Loomislaul jutustab maailma või taevakehade loomisest või tekkimisest linnumunast või muul moel. Tüüpiliselt lendab lind vee kohal, otsides pesapaika. Leitud mättale muneb ta kolm muna, mille tuul vette pühib. Munadest tekivad maa, taevas, päike, kuu ja tähed.
Folkloristid on uurinud laulu levikut ja püüdnud selle tekkimist ja algkuju välja selgitada alates 19. sajandi teisest veerandist.
Eestis on laulust arenenud ka uuemad siirdevormilised laulud.

Näide

Üle lendsi, linnukene,

üle lendsi ilma kõige,

üle ilma suure järve,

üle ilmatse keriku.

Õtsis maad munetessanna,

aset hautellessanna.

Ei saand maad munetessanna,

aset hautellessanna.

Üle lendsi, linnukene,

üle lendsi ilma kõige,

lendsi üle sinise põesa -

põlge'es sinise põesa,

lendsi üle punase põesa -

põlge'es punase põesa,

lendsi üle kõllakarva -

võttis kõlla kõlvusasta:

siie pean pesa tegema,

siie pean munad munema,

siie poegi haudumaie.

Haudus kuu, haudus kaksi,

haudus pooli kolmatagi,

natukeise neljatagi,

hakkas alle katsumaie:

leis pojad verisulesta.

Hakkas poegija jagama:

üks sai maale marijasta,

tõine põllula kivesta,

kolmas kuusta taiva'aie,

neljas päivast pääle ilma.

Mis sai maale marijasta,

säält nie marid mainitasse;

mis sai põllula kivesta,

säält nie õlled tehtanesse;

mis sai päivast pääle ilma,

säält nie ajad arvetasse;

mis sai kuusta taiva'aie,

säält nie tunnid tunnetasse.
Jõhvi. H II 1. 328/9 (487). 1888.
Anni Kreem

Anni Kreem (aastani 1964 Anni Viiding, aastatel 1964–1965 Anni Garšnek; sündinud 26. märtsil 1942 Peedul) on eesti näitleja ja muuseumiteadur.
Ta lõpetas aastal 1960 Tallinna 7. Keskkooli ja aastal 1965 Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri (II lennu).
Ta töötas aastatel 1965–1975 Noorsootetris, aastatel 1982–1988 Eesti Nukuteatris. Aastatel 1988–1994 töötas ta Eesti Teatri- ja Muusikamuuseumis teadurina. Ta tegeleb lapitehnikaga, on korraldanud sellealaseid näitusi, peab Tallinnas käsitöökauplust. Aastal 1992 avaldas ta raamatu "Lapitarkust".

Isiklikku

Tema isa Paul Viiding oli kirjanik, ema Linda Viiding oli tõlkija. Anni Kreemi õde Mari Tarand on endine raadioajakirjanik, vend Juhan Viiding oli näitleja ja luuletaja. Ta on olnud abielus filmioperaator Jüri Garšnekiga, praegu on ta abielus astrofüüsiku, Antarktika uurija ja ajakirjaniku Enn Kreemiga. Nende vanem poeg Juhan on ajaloolane, noorem poeg Jaagup on muusik.
Rahway jõgi

Rahway jõgi (inglise keeles Rahway River) on New Jersey osariigi jõgi, mis suubub Arthur Killi nimelisse suudmelahte Atlandi ookeanis.
Terrorismivastane sõda

Terrorismivastane sõda (inglise keeles War on Terrorism, Global War on Terror, hiljem Overseas Contingency Operation) on mõiste, mille all mõeldakse Ameerika Ühendriikide sõjalisi, poliitilisi, õiguslikke ja ideoloogilisi meetmeid islamiga seotud terroriorganisatsioonide vastu.
Mõiste võeti kasutuse pärast 11. septembri terrorirünnakuid, kuid 2009. aasta märtsis käskis Ameerika Ühendriikide presidendi Barack Obama administratsioon kasutada selle asemel mõistet Overseas Contingency Operation.
August Annist

August Annist (aastani 1936 August Anni; 28. jaanuar 1899 Võisiku vald – 6. aprill 1972 Tallinn) oli eesti kirjandus- ja rahvaluuleteadlane ning kirjanik ja tõlkija. Annist on kasutanud pseudonüümi Jaan Siiras.

Elukäik

Õpinguid alustas ta Leie-Lätkalu algkoolis, kus käis 2 aastat, hiljem õppis 4 aastat Kolga-Jaani kihelkonnakoolis. Aastatel 1919–1923 õppis Tartu Ülikoolis ning 1924–1927 stipendiaadina Helsingi, Bonni ja Pariisi ülikoolis. Lõpetas Tartu Ülikooli kahekordse eesti keele ja kirjanduse magistrina (1923 "Kolga-Jaani murde peajooned" ja 1924 "F.R. Kreutzwaldi "Paari sammukese" algupära").
1929–1945 oli ta Tartu Ülikooli õppejõud. Kaitses 1935. aastal doktoriväitekirja "Kalevipoeg eesti rahvaluules". Aastatel 1931–1940 toimetas raamatusarja "Elav Teadus".
Aastail 1945–1951 oli Valga ja Harku vangilaagris.
1958–1971 töötas Keele ja Kirjanduse Instituudis rahvaluuleosakonnas teadurina.1966

Teadustegevus

Kirjutas enne Teist maailmasõda kolmeosalise ( I "Kalevipoeg eesti rahvaluules" 1934, II ""Kalevipoja" saamislugu" 1936 ja III "Kalevipoeg kui kunstiteos" 1944) monograafia "Fr. R. Kreutzwaldi "Kalevipoeg". Ta oli eepose "Kalevipoeg" tekstikriitilise väljaande (1961–1963) peatoimetaja. 1966 avaldas mahuka uurimuse "Friderich Reinhold Kreutzwaldi muinasjuttude algupära ja kunstiline laad". 1969. aastal avaldas rahvusvahelise kõlapinna saavutanud monograafia "Kalevala kui kunstiteos", mis tõlgiti ka soome keelde.
Juba tema esimesed tõlkeraamatud – Eino Leino "Helkalaulud" ning kaks valimikku soome rahvalaule "Kanteletar" pälvisid kriitikute ja lugejate kõrge hinnangu. August Annist on eesti keelde tõlkinud ka eeposed "Kalevala", "Ilias" ja "Odüsseia".
Aastal 1942 avaldas ta Jaan Siirase nime all soomlastele adresseeritud ülevaate "Viro neuvostokurimuksessa" (Porvoo–Helsingi 1942, soome keelde tõlkinud E. A. Saarimaa), mille algusosas kirjeldatakse eestlaste rahvuslikke taotlusi ärkamisajast peale ja põhiosas paljastatakse stalinisltiku poliitikat Eesti suhtes aastatel 1939–1941 (sh esitatakse arvandmeid kaotustest Eesti majanduse, kultuuri ja rahvastiku vallas).
Ta on kirjutanud arvukalt lühiuurimusi ja artikleid eesti (Fr. R. Faehlmann, Peter Manteuffel, Mait Metsanurk, Gustav Suits, Friedebert Tuglas jt) ning soome (Juhani Aho, Aino Kallas, Aleksis Kivi, Frans Eemil Sillanpää jt) kirjanike kohta.

Isiklikku

August Annist oli abielus ajaloolase ja koolijuhi Linda Annistiga (1902–1981). Neil sündis kolm tütart: ajaloolane ja arhivaar Anne-Sirje Annist, kunstiteadlane Elo-Mirjam Peil ja traumatoloog Helga-Maia-Ingrid Annist. August Annistil on kolm lapselast, kuus lapselapselast ja üks lapselapselapselaps: antropoloog Aet Annist (pojad Kiran Rudolf ja Rohan Sander Annist-Kolanu), rõivaäris tegutsev Madli Hildebrand (snd. Peil, pojad Edvin Kenneth, kellelt ka esimene lapselapselapselaps Tristan; Kevin Michael ning tütred Caroline Stephanie ja Kristin Sandrinne) ning politseiuurija Kristiina Avaste.
Limatünnik

Kirjeldus

Limatünniku tünnikujuline kuni 8-sentimeetrise läbimõõduga tumepruunide kortsus seintega viljakeha kujutab endast veereservuaari. Väljastpoolt on seen pruun-sametjas ja kortsuline, tema sisemus aga vesiselt sültjas. Viljakeha kuivainesisaldus on vaid umbes 0,2 protsenti. Kuivade ilmade püsides elab seen nädalaid omaenese, varakevadise lumesulamise aegsetest või esimese kevadvihmaga saadud veevarudest. Alguses kuni detsimeetrikõrgune tünn vajub madalamaks ja selle seinad voldiliseks. Kui seen on kaotanud oma kaalust üheksa kümnendikku, lõpeb viljakeha ülapinnal asuvas kausjas eoslavas eoste produtseerimine ja nende õhku paiskamine. Limatünnik on kõdusaproob.

Levila ja kasvukohad

Algselt terves Euroopas levinud limatünnik on 21. sajandiks paljudes riikides (näiteks Norras) hävinud ning mujal (näiteks Rootsis) kaduvaks liigiks kuulutatud. Limatünnikut leidub ka Ameerika Ühendriikide põhjaosas ja Kanadas.
Limatünnik kasvab peamiselt kuuse-põlismetsades ainult kuuskede all samblasse varjunult. Sümbioos kuusega on tõenäoline, kuid tõestamata. Tartu Zooloogia ja Botaanika Instituudis on limatünnikut laboratooriumitingimustes edukalt kasvatatud ka kunstlikul söötmel ilma kuusega mükoriisat moodustamata.
Eestis kirjeldati limatünnikut esimest korda 1937. aastal Taevaskojas. See on ka ainus paik, kus peaaegu igal aastal limatünniku viljakehi kasvab. Meil kasvab limatünnik Põhja- ja Kagu-Eesti samblarikastes kuusemetsades märtsist maini, harva isegi jaanuaris ja veebruaris. 2003. aasta seisuga oli Eestis teada 17 kasvukohta. 
Kuigi limatünnik on harvakasvav seen, võib soodsatel tingimustel mõnel aastal seda väga suurel arvul esineda. 2007. ja 2008. aasta kevadel, mis olid limatünnikutele eriti soodsad, leiti neid kümnete ja sadade kaupa kasvamas ka sellistes kohtades, kus varem oli nähtud heal juhul vaid üksikuid seeni. Näiteks 2008. aasta aprilli lõpus luges Eesti Maaülikooli mükoloogide uurimisrühm Ahja jõe äärses kuusikus kokku 522 viljakeha.
See reliktne häviv liik kuulub Eesti punasesse raamatusse ja looduskaitsealuste liikide I kategooriasse. Selle söögiks kõlbmatu seeneliigi korjamine on keelatud. Mitmed limatünniku kasvukohad, näiteks Akstes, on looduskaitse alla võetud ning 2011. aasta seisuga kaalub Keskkonnaamet kõigi limatünniku kasvukohtade kaitse alla võtmist.
Koplipera koobas

Koplipera koobas on koobas Põlvamaal Põlva vallas Taevaskoja külas, Ahja jõe paremkaldal Suure Taevaskoja ja Otteni vesiveski vahelisel lõigul, ligi 400 meetrit enne Otteni vesiveski silda.
Koopa sügavus on kuni 6 meetrit. Koobas on vaadeldav jõe vastas- ehk vasakkaldalt.
Kartulitärklis

Kartulitärklis ehk kartulijahu (ladina keeles Amylum Solani) on looduslikult hariliku kartuli mugulates oleva tärklise vastava töötlemise tulemusel saadav aine.
Kartulitärklis on ka kartulitest eraldatud tooraine mitmetele tööstustele (paberitööstus, toiduainetetööstus, alkoholitööstus, ravimitööstus jt).
Toidulisaainena on tööstuslikult valmistatud kartulitärklis söödav toiduaine ja seda loetakse taastuvaks tooraineks. Kartulitärklis ei sisalda gluteeni.

Kartulitärklisest alkoholi valmistamine

Kartulitärklisest alkoholi valmistamisel on levinud mitmed meetodid: nii kartulitärklise fermenteerimise kui ka eelnevalt kartulitärklisest suhkru valmistamise teel.

Toiduvalmistamisel

Toiduainetööstused ja toitlustusettevõtted kasutavad toidulisaainetena keemiliselt (alused, happed, soolad), ensümaatiliselt või füüsikaliselt töödeldud nn modifitseeritud tärkliseid.
Kodustes majapidamistes kasutatakse tänapäeval osaliselt kartulitärklist ka toiduvalmistamisel.
Kartulitärklis talub halvasti nii termilist kui ka mehaanilist töötlust, seetõttu tuleb toiduvalmistamisel võtta arvesse nõuandeid temperatuuride (segada külma veega) ning valmistusviiside kohta (mitte keeta).
Kartulitärklist kasutatakse kastmete, kissellide, pudingite ja muude toitude paksendajana, aga ka küpsetistes (biskviittainas, kartulijahutordis).
Vjatško ja Meelis Tartu kaitsel

Skulptuur "Vjatško ja Meelis Tartu kaitsel" (täisnimega "Polotski vürst Vjatško ja Lembitu poeg Meelis Tartu kaitsel 1224. a.") on Tartusse 1980. aastal püstitatud mälestusmärk Enn Kippeli noorsoojutustuse "Meelis" tegelastele, Sakala vanema Lembitu pojale Meelisele ja endisele Koknese vürstile Vjatškole, kes hukkusid Tartu lahingus 1224. aastal võitluses sakslastega.
Monument asub Kassitoomel, Oru tänava äärsel künkal. See oli skulptor Olav Männi diplomitöö Tartu Riiklikus Kunstiinstituudis. Teos valmis kipsmudelina 1950. aastal ning valati pronksi 1956. aastal, monumendi maksumus oli 800 000 rubla. Pärast valmimist esitleti skulptuuri 1951. aastal Eesti NSV kunsti ülevaatenäitusel. Ajakirja "Pilt ja Sõna" 1951. aasta detsembrinumbris arvustati teost järgnevalt: "Näituse ühe kõige väljapaistvama teosena tuleks esile tõsta O. Männi erakordse andekusega teostatud monumentaalset skulptuurigruppi "Polotski vürst Vjatško ja Lembitu poeg Meelis Tartu kaitsel 1224.a", milles on jõuliselt edasi antud eesti ja suure vene rahva vääramatu sõprus. Mõlemad kangelased on kujutatud suure sisemise emotsionaalsusega. Nende ühisest eesmärgist - välja kihutada saksa penirüütlid - kõnelevad nii ilmed, pingelised kehahoiakud kui ka kogu skulptuurigrupi aktiivne siluett."
Praegusel asukohal avati skulptuur 1980. aastal, tähistamaks Eesti ja Vene riigi ühinemise 250. aastapäeva. 1990. aastal tegi Tartu linnavolikogu Tartu Kunstimuuseumile ettepaneku "leida Oru tänava ääres asuvale skulptuurigrupile "Meelis ja Vjatško Tartu kaitsel" ning Riia 19 hoone ees asuvale Kodusõja väejuhtide A. Korgi ja A. Kuke monumendile nende kunstiväärtuse kohane asupaik", kuid erinevalt Korgi ja Kuke mälestusmärgist Meelist ja Vjatškod siiski ei teisaldatud.
Meelis on puhtkirjanduslik tegelane, kuid Vjatško oli ajalooline isik. Tema kujutisi pole siiski säilinud, skulptuuri aluseks on kunstniku fantaasia.
Nõukogude ideoloogias sümboliseeris skulptuurigrupp eesti ja vene rahva igipõlist sõprust, seepärast sai selle reljeefne kujutis keskse koha mahuka koguteose "Eesti NSV ajalugu" I köite kaanekujunduses. Skulptuurist on omakorda mõjutatud "Meelise" 1976. aasta trüki kaanekujundus.
Laine Hone

Laine Hone (neiupõlves Laine Võsamäe, 21. august 1926 Tallinn – 11. august 2005) oli eesti tõlkija ja filoloog, Tartu Ülikooli inglise keele õppejõud.

Isiklikku

Tema abikaasa oli Arthur Robert Hone.
Kuldmikrofon

Kuldmikrofon on Eesti Ringhäälingute Liidu poolt väljaantav eetriajakirjaniku aastaauhind.
Kuldmikrofoni on välja antud alates 1996. aastast. Auhind antakse raadio- ja teleajakirjanikele väljapaistvate saavutuste eest, kas elutöö või ühekordse saavutuse eest. 
Auhind antakse üle iga aasta detsembris, kui tähistatakse Eesti rahvusringhäälingu aastapäeva.

Kirjeldus

Auhind kujutab endast keraamilist mikrofoni, mis on igal aastal erineva kujuga. Auhinnale lisandub rahaline preemia. Kuju autor on keraamik Urmas Puhkan.
Alates aastast 2009 on Kuldmikrofoni autor disainer Krista Lehari. Mikrofon on valmistatud 925 hõbedast, mis on üle kullatud.
MTÜ Aruküla Kultuuriselts

MTÜ Aruküla Kultuuriselts loodi 19. oktoobril 1998 Aruküla rahvamaja identiteedi hoidja, kandja ja säilitajana; kultuuritegevuse, rahvakultuuri eesmärkide, tegevuste korraldaja ja “rahva maja” heaks haldjaks, koondada enda ümber aktiivseid inimesi, et koos nendega korda saata põnevaid ettevõtmisi, muutes kultuurielu igapäevaste toimingute üheks osaks.
Mittetulundusühing Aruküla Kultuuriseltsi tegevdirektor on Garina Toomingas.
Juhatusse kuulub viis kultuuriseltsi liiget: esimees Alari Kruusvall, Marju Rähni, Age Imala, Henry Kari ja Guido Liiskmann.