google/wiki40b huggingface dataset:
Valga–Mõniste–Ape–Alūksne–Gulbene raudtee

Ajalugu

Raudteeliin oli üks esimesi kitsarööpmelisi raudteeliine Venemaa keisririigi Liivimaa kubermangus. Esimesed plaanid tehti aastal 1890. Raudtee ehitamiseks moodustati aastal 1898 Liivimaa Juurdeveoraudtee Selts, ehitust finantseeris ka Deutsche Bank. Kui Pärnu ja Valga vaheline raudteeliin avati 1896, siis Valga–Pļaviņase raudtee 1903. aastal.
1916. aastal ehitati Pļaviņase-Gulbene lõik sõjalisel otstarbel laiarööpmeliseks. Kitsarööpmelise raudtee lõppjaamaks jäi seejärel Gulbene raudteejaam. Allesjäänud Gulbene-Valga liinil oli kaubavedude maht väga väike ja 1918. aastal Liivimaa Juurdeveoraudtee Selts pankrotistus.
Pärast Eesti ja Läti iseseisvumist ning riikidevahelise riigipiiri ja piiriületusrežiimi kehtestamist rajati 1923. aastal Eestis Valga–Koikküla raudteelõik. Enne Valga–Koikküla raudteelõigu valmimist sõitis rong Valgast Koikülla ja mitmesse muussegi Eesti asulasse läbi Lätis paikneva Žultini (Žuldiņi) raudteejaama. Uuele 15 km pikkusele Valga–Koikküla raudteelõigule tehti Eestisse uus peatus nimega Kaagjärve. Uue kitsarööpmelisele raudteelõigu ja laiarööpmelise Valga–Petseri raudtee ristumiskohta ehitati viadukt.
Teise maailmasõja järel liiklus raudteel peatus. Gulbene ja Hopa (Ape) vaheline tee avati liikluseks aastal 1945, Hopa ja Valga vahel aastal 1954. Žuldiņi raudteejaama läbinud teelõiku sõja järel enam ei avatud.
1970. aastate alguses suleti liiklus Eestis Valga ja Lätis Eesti piiri lähedal paikneva Ape vahel. 1. jaanuarist 1973 suleti liiklus Lätis Eesti piiri lähedal paikneva Ape ja Alūksne raudteejaama vahelisel teel, mis peatselt demonteeriti (Alūksnes paiknenud Nõukogude sõjaväeosa jaoks polnud senist kivisöe ümberlaadimispunkti enam vaja).
1984. aastal võeti säilinud Alūksne-Gulbene raudteelõik tehnikamälestisena kaitse alla.
1987. aastal taastati liiklus Alūksne-Gulbene raudteelõigul. 1988. aastal võeti kasutusele kaks uut TU7A tüüpi vedurit numbritega 2994 ja 3018.
2005. aastal toodi liinile Lavassaare raudteemuuseumis restaureeritud auruvedur Kc4-332. See sai omale Škoda poolt Plzeňis valmistatud vagunid ja aastal 2006 alustas liinil diiselrongide kõrval tegutsemist ka aururong nimega „Marisa“.

Eesti Posti tervikasi

2003. aastal andis Eesti Post välja tervikasja "Valga-Mõniste-Gulbene-Pļaviņase kitsarööpmeline juurdeveoraudtee" tähistamaks saja aasta möödumist selle raudteelõigu avamisest.
Estcoy-8

Estcoy-8 oli Eesti jalaväekompanii, mis osales NATO juhitud sõjalisel operatsioonil Afganistanis maist novembrini 2009.
Üksuse ülem oli major Tarvo Luga.
Estcoy-8 vahetas välja major Raigo Paimla juhitud Estcoy-7, mis alustas teenistust Lõuna-Afganistanis Helmandi provintsis Now Zadis 2008. aasta novembris.

Langenud

15. juunil 2009 langes lahingoperatsiooni käigus veebel Allain Tikko.
23. augustil 2009 langes Helmandi provintsis lahinguülesandeid täites kaks Estcoy-8 lahingpioneeri, veebel Eerik Salmus ja seersant Raivis Kang.
 
„Eestlastega koos lahingus olla oli suur au. Arvan kindlalt, et nad on ühed parimad, keda näinud olen. Nad on koalitsioonivägede tipp. Nende vaprust, professionaalsust ja pühendumist vaadates tekib lugupidamine.“
 – Briti maaväe kapten Alex Bourne, kes oli oma viimasel missioonil Eesti sideohvitser.
Nikolai Kruglov

Isiklikku

Nikolai Kruglovi treener on tema isa Nikolai Kruglov – endine laskesuusataja, kes tuli 1976. aastal Innsbrucki olümpiamängudel kahekordseks olümpiavõitjaks.
Parila raudteepeatus

Parila raudteepeatus on raudteepeatus Anija vallas Parila külas.
Parila raudteepeatus asub Tallinnast 35 km kaugusel. Rong sõidab Balti jaamast Parilasse umbes 32 minutit. 
Parilas on kaks lühikest perrooni pikkusega 35 m. Väljuda ja siseneda saab seega vaid läbi rongi C-ala, haakes rongi puhul ainult läbi
esimese rongi C-ala. Peatus avati aastal 1973 seoses elektriraudtee pikendamisega Tallinnast Kehrani. 
Toona jäi see Raasiku külanõukogu territooriumile.
Parilas peatuvad vaid Elroni elektrirongid (mitte kiirrongid). Piletihinnalt kuulub peatus III ja IV tsooni.
Peatuse lähedal asuvad ka Salumetsa, Paasiku ja Kihmla küla.
Omaan

Riigikord

Omaan on ametlikult konstitutsiooniline monarhia, kuid tegelikku võimutäiust omab sultan Qābūs ibn Sa‘īd. Teda toetab ka enamik rahvast, kuna ta on toonud riiki suhtelise majandusliku õitsengu ja stabiilse valitsusvõimu.
Kahekojaline parlament koosneb 58-liikmelisest Riiginõukogust, mille liikmed määrab ametisse sultan ja 83-liikmelisest Konsultatiivkogust, mille valib rahvas.
Erakonnad on keelatud.

Rahvastik

Põhirahvas on araabia keelt rääkivad omaanlased (u 3/4). 2003. aasta rahvaloendusel oli riigi rahvaarv 2,34 miljonit. Riigis elab umbes 600 000 välismaalast, peamiselt võõrtöölised Pakistanist, Bangladeshist, Egiptusest, Indiast ja Filipiinidelt.
Keeltest kõneldakse veel belutši, pärsia ja urdu keelt ning rändkarjakasvatajad väljaspool linnu etioopia keelega sarnanevaid dialekte. Arvestuslik rahvaarv ulatub 4 miljonini (aprill 2014) ning see kasvab ilmselgelt.
Suurlinnu Omaanis ei ole. Pealinna Masqati piires on ametlikult vaid meie Viljandi jagu elanikke, kogu piirkonnas u 800 000. Vahetult kokku puutuvate linnade piire on korduvalt muudetud ning loendusandmed on väga vastukäivad. Suuremad linnad on As-Sib, Salalah, Matrah (pealinna eeslinn suurima sadama ja ärikeskusega), Bawshar, Suhar, As-Suwayq ja Ibri (ülejäänud alla 100 tuhande).

Religioon

Ibadiidid 75%, sunniidid, šiiidid ja hinduistid.

Ajalugu

Omaan oli alates 6. sajandist eKr kuni aastani 632 Pärsia impeeriumi osa. Seejärel vallutasid selle araablased ning seal levis islam. 751 sai Omaan ibadiidi moslemite keskuseks ning seal hakkas valitsema nende imaam. 1508 vallutati pealinn Masqaţ Portugali poolt, kuid 1659 langes see Türgi kätte. 1741 tõrjuti türklased välja ning kehtestati sultanaat. 19. sajandil oli Omaani võimsuse kõrgaeg, ta omas kolooniaid Belutšistanis ja Sansibaris. Viimased kolooniad kaotas ta alles 1947, kui need liideti Pakistaniga. 1970 tõusis võimule praegune sultan Qābūs bin Sa‘īd, kes vabastas järgmisel aastal maa Suurbritannia protektoraadist. 1990. aastatel hakkas sultan toetama mõningaid demokraatlikke reforme, mille tulemusena parlamendi alamkoda valiti 2003 esimest korda vabadel valimistel.

Loodus

Suurema osa Omaanist (80%) moodustab orgudest (wadid) ja mäeahelikest liigestatud kiltmaa kõrgusega 800–1000 m. Rannikumadalikku on alla 3% territooriumist. Mäestike (15%) tipud ulatuvad üle 3000 m, Al-Hajari mägede läänepoolses osas mitte kaugel Omaani lahe rannikust paikneb Araabia poolsaare idaosa ja riigi kõrgeim tipp Jabal Shams (tlk. päikese mägi) – 3075 m. Mägine on ka maa kaguosa Jabal al-Qamar. Kõikjal on püstloodsete seintega kanjoneid, kuid püsivaid jõgesid nende põhjas mitte, sest kliima on kuiv ja kuum. Maist augustini võib temperatuur tõusta 48 kraadini varjus. Samal perioodil toob edelamussoon ka vihma. Sademeid on sisemaal vaid mõnikümmend mm/a, mägedes on summa selline nagu meil Eestis keskmiselt – kuni 500 mm/a.
Valdav maastikutüüp on kõrb, mägede merepoolsetes osades heitlehine mussoonmets. Leidub 56 liiki imetajaid nagu Eestiski ja 472 liiki linde (neist vaid sadakond pesitsejaid), roomajaid on meie 5 liigi asemel aga koguni 64. Omaanis on ka üks rahvuspark ja 5 UNESCO nimistu looduspärandi objekti.
Álvaro Mutis

Álvaro Mutis (25. august 1923 Bogotá – 22. september 2013 México) oli Colombia kirjanik.
Eesti keeles on temalt ilmunud "Vana kaubaauriku viimane reis" (tõlkija Mare Vega Salamanca; Eesti Raamat 2009). Selle teose on Mutis pühendanud oma heale sõbrale Gabriel García Márquezele.
Aa pioneerilaager

Aa pioneerilaager oli Kohtla-Järve rajoonis Lüganuse külanõukogus Aa külas Aa ranna ääres asunud pioneerilaager. Tänapäeval jääb see koht Ida-Viru maakonna Lüganuse valla maadele.
Laager rajati 1946 alale, kus 1930. aastatel asus piirivalve ohvitseride kasiino ning hiljem keemiatööstusele kuuluv puhkekodu.
Rajati palju uusi hooneid.
Igal suvel puhkas laagris sadu lapsi.
Alates 1993. aastast on endise pioneerilaagri alal Eesti Metodisti Kiriku lastelaager Giideon. Algul renditi laagrit Eesti Põlevkivilt, hiljem ostis kirik selle ära.
Jakob Sildnik

Jakob Sildnik (4. veebruar 1883 – 25. märts 1973) oli Eesti fotograaf ja filmimees.
Sildnik elas Tartus. 1923. aastal valmis tal koostöös Fjodor Ljubovskiga Eesti esimene lühidraama "Must teemant"
Jakob Sildnik tapeti 1973 röövi käigus.
Takson

Takson ehk mest on taksonoomilisse üksusesse kuuluvate organismide kogum.
Takson on taksonoomia põhimõiste ning organismide süstemaatika üksus. Põhiline taksonoomiline üksus on liik, peamised liigisisesed üksused on alamliik,   teisend ehk varieteet, alamteisend ja vorm. Liigist kõrgemad üksused on perekond, sugukond, selts, klass ja hõimkond.
Taksoneiks on näiteks liik metsvint (Fringilla coelebs), sugukond nelgilised (Caryophyllaceae).
Taksoneiks nimetatakse ka muldade klassifikatsiooni ühikuid.
Protistid

Termini ja mõiste ajalugu

Termin "protistid" võeti kasutusele 19. sajandi teisel poolel. Enne seda jaotati kogu elusloodus peaasjalikult taimedeks (ka bakterid ja seened) ja loomadeks Praegu taimedest eraldiseisvaid riike liigitati tollal lihtsalt "alamateks taimedeks" ja loomadest eraldiseisvaid riike "algloomadeks" või "alamateks loomadeks". Vetikatel on fülogeneesi seisukohast vähe tegemist taimedega ja algloomadel loomadega, mistõttu selline liigitamine on eksitav. Selline jaotamine tingis ka protistide uurimise killustatuse teadusasutustes ja takistas nende organismide uurimist mitme sajandi vältel. Iseäranis segasteks kujunesid botaanilised ja zooloogilised klassifikatsioonid ja nomenklatuurid, kus samad organismid ja organismirühmad esinesid nii zooloogiliste kui botaaniliste objektidena ning mõnikord ka erinevate nimede all.
Protistide kontseptsiooni kasutuselevõtt oli teaduses oluline läbimurre, sest võimaldas täpsustada praegu eukarüootidena tuntud organismide rühma võrreldes varasema tingliku jaotamisega "taimseks" ja "loomseks". "Protistide" alla sai võrdlemisi vabalt ühise nomenklatuuriga koondada eluslooduse "taimse" ja "loomse" poole organismid, mis aga reaalsetest taimedest ja loomadest paljus erinesid.

Mittefülogeneetilised liigitused

Protiste saab tinglikult mitmel moel välistunnuste põhjal jaotada. Selliseid liigitusi kasutati varem ka protistide süstemaatikas.

Teised jaotused

Kuna mõnedel protistidel puuduvad mitokondrid, saab neid ka jaotada mitokondriaalseteks ja amitokondriaalseteks protistideks ja vastavalt rakkude hulgale ainu- ja hulkrakseteks protistideks.

Elukeskkond

Algloomad on kohastunud väga erinevate elutingimustega. Enamik neist elab temperatuurivahemikus +4 °C kuni +30 °C, kuid mõned liigid taluvad ka karmimaid tingimusi. Näiteks on algloomi leitud nii kuumaveeallikates (kuni +54 °C) kui ka jäisest mereveest (−2 °C). Algloomad on vastupidavad hapnikupuudusele, keskkonna suurele süsihappegaasisisaldusele ja muudele äärmuslikele mõjutustele.

Elu

Protistid on valdavalt lihtsad organismid, suurem osa neist on üherakulised. Vaatamata sellele loetakse neid füsioloogiselt sõltumatuteks indiviidideks, kelle paljud füsioloogilised protsessid, ka kaitse ja paljunemine, on täiuslikult kohanenud ja aktiivses suhtlemisseisundis teda ümbritseva keskkonnaga.
Suurelehine pärn

Levila ja kasvukoht

Suurelehise pärna levila on Lääne- ja Kesk-Euroopas. Eestisse on suurelehine pärn sisse toodud ja kasvab peamiselt pargipuuna.

Botaanilised tunnused

Koor on noorelt valkjashall, vanemas eas hallikaspruun. Võrsed noorelt helepruunid, valkjate karvadega. Lehed on ümmargused, läbimõõt harilikult 6–10 cm pikad, tömpja või südaja alusega, teravneva tipuga, teravsaagja servaga. Alt helerohelised, pealt tumerohelised. Vanemas eas on lehed alt pehmekarvased. Leheroots on kuni 5 cm pikk ja on karvane. Õitsemise aeg on juulis, õisikus on 3–8 õit mõlemast soost. Kollakasvalged õied on meerikkad ja lõhnavad hästi. Õite hea lõhn meelitab ligi putukaid, kes aitavad puud tolmeldada. Vili on pähklisuurune pikal rootsul, kuni 0,9 cm pikk ja pikliku või kerajas kujuga. Pähklikeses on 1–2 halli- või pruunikarvast seemet.
Suurelehisele pärnale on kõige lähedasem sugulasliik harilik pärn (Tilia cordata). Erinevad selle poolest, et hariliku pärna lehtede alaküljel roodude hargnemiskohtadel on roostjad karvad, aga suurelehisel pärnal on seal valged karvad.

Kasvutingimused

Suurelehine pärn on mullastiku suhtes nõudlik. Tormikindel, kuna sammasjuurestik on hästi arenenud.

Kasutamine

Puit on kerge, mille tõttu on see väga hinnatud puidutööstuses. Suurelehine pärn on väga hea meetaim, ta talub saastunud õhku ja seetõttu leidub teda põhiliselt haljastuses, kasutatakse mitmeid võravorme.
Andres Kuresoo

Andres Kuresoo (6. septembril 1954 – 2. september 2014) oli eesti ornitoloog. 
Ta on õppinud Elva Keskkoolis ning lõpetanud Tartu Ülikooli bioloogina (1977). Seejärel on ta töötanud Zooloogia ja Botaanika Instituudis.
Ta on olnud Eesti Ornitoloogiaühingu esimees (1994–2000).

Teadustöö

Ta on uurinud muu hulgas rohunepi bioloogiat.

Pere

Tema vend on Rein Kuresoo.
Jeffrey Blustein

Jeffrey Blustein on USA filosoof.
Ta on õppeasutuses The City College of New York esimene Arthur Zitrini bioeetika professor ja filosoofiaprofessor.
Blustein sai doktorikraadi Harvardi Ülikoolis John Rawlsi ja Robert Nozicki käe all.
Tema uurimusalad on bioeetika ja mälu eetika.
Sarnaluu

Sarnaluu (kõnekeeles ka põseluu; ladina keeles os zygomaticum, zygoma) on üks paarilistest luudest inimese ja teiste imetajate koljus.

Inimese sarnaluu

Sarnaluu on näokolju paariline luu silmakoobaste külgservas.
Tema tahapoole suunatud oimujätke moodustab oimukaare eesmise osa. Peale selle moodustab sarnaluu osa silmakoopa ja ninakoopa seinast.
Simon Mignolet

Koondisekarjäär

Debüüdi Belgia rahvuskoondises tegi Mignolet 25. märtsil 2011 EM-i valikmängus Austria vastu.
Ta on kuulunud Belgia koondisse 2014. aasta maailmameistrivõistluste ja 2018. aasta maailmameistrivõistlustel ning 2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel.
Lesila

Lesila on loivaliste koondumispaik maismaal või jääl.
Enamasti on lesilad püsivad. Seal viibitakse suvel mõni kuu. Seal sünnitatakse, paaritutakse ja vahetatakse karva.
Lesilatesse koonduvaid loomaseltsinguid nimetatakse lesinguteks ehk lesikondadeks. Suurimad lesingud on kotikul, sivutšil, grööni hülgel ja hallhülgel.
Como järv

Como järv (itaalia Lago di Como) asub Põhja-Itaalias Alpide lõunajalamil. Itaalias tuntakse järve ka Lario nime all.
Como on laevatatav ja kalarohke.
Hargikujulise järve uhkuseks on maalilised mäed ning jõukad linnad Como ja Lecco. Juba sajandeid on Como ümbrus meelitanud ligi turiste ja suvitajaid.
Järve põhjaosa rannik on hõredama asustusega kui lõunaosa rannik.
Järve pindala 146 km², suurim sügavus 410 m. Suuruselt Itaalia kolmas järv peale Garda ja Maggiore järve. Samuti on Como üks Euroopa sügavamaid järvi.
Läbi järve voolab Adda jõgi, mis suubub Colico linna ning voolab välja Lecco kohalt. Adda jõgi on järve suurimaks veega toitjaks. Järve põhjaosa on laiem ja kui lõunaosa. Järve kagusoppi kutsutakse ka Lecco järveks.
Järve ainus saar Isola Comacina asub järve kõige kitsamas kohas, kuurortlinnade Tremezzino ja Menaggio läheduses.
Advokaadibüroo HETA

Advokaadibüroo HETA on Tallinnas tegutsev Eesti advokaadibüroo.
Büroo asutati 1989.
2010-2014 kandis büroo nime Advokaadibüroo HETA Biin ja Pihlakas.
Apolda

Apolda on linn Saksamaal Tüüringi liidumaal Weimarer Landi kreisis.
Apolda on ka Weimarer Landi kreisi pealinn.
Tammiku mõis (Simuna)

Tammiku mõis (saksa keeles Tammik) oli rüütlimõis Simuna kihelkonnas Virumaal.
Mõisast on teateid alates 1526.
Männi-koorepõletik

Levila

Cronartium ribicola pärineb Euraasiast ning tema vaheperemeesteks on karusmarja- ja sõstrapõõsad. Nakatunud põõsastel esineb vaid lehekahjustusi, kuid nakatunud mändide okstelt tüveni jõudnud põletik põhjustab puu surma. 20. sajandi alguses viidi Cronartium ribicola koos valge männi istikutega Põhja-Ameerikasse, kus ta põhjustas ulatuslikke kahjustusi valge männi levilas. 1930. aastatel jõudis ta Vaikse ookeani rannikuni, põhjustades läänemändide, suhkrumändide ja valgetüveliste seedermändide hulgas isegi suuremat suremust kui valge männi metsades. Praeguseks on männi-koorepõletik jõudnud California, Arizona ja New Mexico osariigini. Haiguse levikut on mõnevõrra pidurdanud lõunapoolsete piirkondade kuivem kliima.

Sümptomid ja haiguse kulg

Nakatunud puul ilmnevad esimesed sümptomid suve lõpus või sügisel, kui okastele ilmuvad raskesti märgatavad kollased või punakad täpikesed. Infektsioon laieneb seejärel mööda okast võrsesse, mis veidi paisub ja kolletab järgmisel kasvuhooajal. Mitu kahvatukollast põletikukollet (kuni 3 mm) tungib läbi koore järgmise aasta aprillis-mais, aasta või paar peale nakkuse jõudmist kooreni. Need kolded rebenevad ja sellest väljub palju kuivi, kollakas-oranžikaid spoore. Kolded kaovad pärast spooride eraldumist ja moodustuvad järgmisel kasvuhooajal uuesti. Nii kestab see aastaid, kuni nakkus jõuab ümber tüve. Seejärel puu hukkub. Haiguse kulgu on võimalik pidurdada, kui eemaldada nakatunud oks või lõigata tüvel välja esimesed nakatunud kolded koos koorega.
Lümfisüdamed

Lümfisüdameteks ehk lümfipumpadeks (ladina cor lymphaticum) nimetatakse osade selgroogsete loomade lümfisüsteemi (lümfoid(-immuun)süsteemi) elundeid.
Lümfisüdamete ülesandeks on lümfivoolu tagamine ja juhtimine veenidesse, see toimub vöötlihaskoest lihaste kontraktsioonide abiga.
Lümfisüdamete kontraktsioone koordineerib lümfisüdame rõhk. 
Lümfisüdameid esineb sõõrsuudest kuni lindudeni, kuid inimestel neid ei esine.
Lümfisüdamete areng, anatoomia, morfoloogia, histoloogia ja patoloogia võivad erineda nii liigiti, indiviiditi kui ka arenguastmeti.
Lümfisüdamete arv varieerub, nii arvatakse et mõnel kahepaiksel on paarsada lümfisüdant.
Lümfisüdamesein koosneb kolmest kestast: sise-, kesk- ja väliskestast.

Lindudel

Lindudel paikneb lümfisüda sabalülidel ja tema ülesandeks on lümfipumbana suguti erektsiooni tagada ja vererõhku reguleerida.

Madudel

Lümfisüdamed kuuluvad ka madude lümfisüsteemi. Kuid nende paiknemise ja hulga kohta on andmed vastakad, osad autorid kirjeldavad lümfisüdametena üksnes ühte paari lümfisüdameid vaagna ja tagajäsemete jäänuste vaagnakannuste piirkonnas. Vahel aga loetakse lümfisüdamete hulka ka lümfisoonte seintel paiknevad lümfiklapikud.
Lümfisüdame lihaste kokkutõmbeid koordineerivad paljuski seljaaju närvikiududest saabuvad impulsid.
Lümfisüdamerütm ei lange kokku südame löögisagedusega.
Boris Mirov

Isiklikku

Boris Mirovi isa oli rohuteadlane Boris Mirov, abikaasa oli rahvaluuleteadlane Ruth Mirov ja tütar on arhitekt Krista Karu.
Miroslav Hroch

Miroslav Hroch (sündinud 14. juunil 1932 Prahas) on tšehhi ajaloolane.
Hroch on põhjalikult tegelenud Ida-Euroopa rahvusluse uurimisega, rajades laialt kasutatava teooria rahvusluse arengu faasidest. A-faasis rahvuslus on tema järgi vaid kitsa eliidi isiklik hobi, mil pole rahva seas erilist kandepinda (Eestis on seda faasi nimetatud ka eelärkamisajaks). B-faasis asuvad rahvuslusega tegelevad haritlased ideed laiemate rahvahulkade seas levitama, tekitades kohalike aktivistide võrgu. C-faasis muutub rahvuslus massiliikumiseks, mis võib kaasa haarata enamiku rahvast. 
Hrochi skeemi on oma doktoritöös ("Äratajad: Rahvuslik ärkamisaeg Eestis ja selle kandjad") kasutanud Mart Laar.
Birger Brosa

Birger Brosa (surnud 9. jaanuaril 1202 Visingsöl) oli Rootsi jarl aastatel 1174–1202.
Brosa tähendab 'naeratav' ja seda lisanime kasutatakse Lääne-Skandinaavia allikates alates 13.-14. sajandist. 1180. aastatel tituleeriti teda kui dux Sweorum (Rootsi hertsog).
Birger Brosa oli Bengt Snivili ja Birgitta Haraldsdotter Gille poeg. Üks tema vendadest oli Magnus Minnesköld, Birger Jarli isa.
Ta oli oma aja võimukaim mees Östergötlandis, sest ta omas lisaks oma suguvõsa mõisale Bjälbos veel mitut mõisa Östergötlandis, Närkes ja Värmlandis. Tõenäoliselt omas ta mõisaid ka Södermanlandis. Birger Brosa oli Riseberga kloostri suur rahaline toetaja.
Tema suur võim aitas Rootsis pikka aega rahu hoida. Pärast tema surma puhkes kohe verine võimuvõitlus.
Birger kasutas oma vapil liiliat.

Kujutamine kirjanduses

Rootsi kirjaniku Jan Guillou triloogias Arn Magnussonist on Birger Brosa Arni isa Magnuse poolvend. Teda kehastab filmides "Arn – templirüütel" ja "Arn – Riik tee lõpus" Stellan Skarsgård.
Hugo Kulbok

Isiklikku

Kulbok arreteeriti NKVD poolt 14. juunil 1941, tema viimased sõnad tütrele Asta-Lainele olid: "Ma teid enam ei näe." Hugo Kulbok mõrvati Sverdlovski oblastis Sevurallagi vangilaagris 13. aprillil 1942. Tütar Asta-Laine, poeg Ado ja abikaasa Elsa-Natalie olid sunnitud viibima asumisel Siberis 17 aastat.
12. septembril 2003 avas Eesti Sõjahaudade Hoolde Liit Kulbokile Elva kalmistul mälestuskivi.
Cremona keelpillimeistrite koolkond

Cremona keelpillimeistrite koolkond (itaalia keeles Saperi e saper fare liutario della tradizione cremonese) on kogum Cremonas tegutsenud muusikainstrumentide, eelkõige keelpillide valmistajajaid. 
Koolkonnale pani aluse Amatide perekond, kelle tegevus viis tänapäevase viiuli kujunemiseni. Andrea Amati muusikainstrumentide töökoda ja kauplus tegutses Cremonas juba 1530. aastal. Kuni 18. sajandini ehitas Amatide perekond elegantse kuju ja erilise heleda tooniga keelpille.
Amatide perekonna olulisemaks esindajaks oli Nicolò Amati, kelle juures õppis arvatavasti ka Antonio Stradivari ja Andrea Guarneri. Stradivaril õnnestus valmistada keelpille, mis olid ideaalsed nii oma konstruktsiooni, disaini, mõõtmete kui ka viimistluse ideaalse tasakaalustatuse poolest. 
Guarneri perekond ning eriti Giuseppe Guarneri keskendus oma instrumentide puhul eelkõige massiivse konstruktsiooni ja võimsa tooni arendamisele. 
Bergonzi perekonna liikmed tegutsesid pillimeistritena kogu 18. sajandi jooksul.
2012. aastal kanti Cremona keelpillimeistrite koolkond UNESCO immateriaalse kultuuripärandi nimekirja.
Metronoom (ansambel)

Metronoom oli 1950. aastatel Tallinnas tegutsenud džässansambel. Ansamblis mängisid Kalju Terasmaa, Uno Loop, Hillar Kareva, Teas Kipso, Samuel Saulus (pärast eelmise surma), Mart Lille, Venda Tammann. Ansamblit juhatas algul Aleksander Rjabov ja alates 1958. aastast Uno Naissoo. Tollal suurenenud koosseisus oli veel Tiit Varts ja Eri Klas.
Metronoom esines Tallinna džässifestivalidel (1952, 1956, 1957, 1959) ja võitis hõbemedali VI Ülemaailmsel noorsoo- ja üliõpilasfestivalil Moskvas (1957).