Nartsissism

Sõna "nartsissism" algupära ja mõiste teke

Sõna "nartsissist" tuleneb Vanakreeka mütoloogiast. Legend räägib kaunist ja uhkest noormehest Narkissosest. Narkissosele oli ennustatud, et ta elupäevad peagi otsa lõppeksid, kui ta enda peegelpilti juhtuks nägema. Nümf Echos, kes pidi kandma nähtamatuna-olemise needust, armus Narkissosse, kuid viimane ei hoolinud Echosest. Kord jahiretkel olles märkas Narkissos juhuslikult enda peegelpilti allikasilmast, see aga ei pakkunud Narkissosele mingisugust vastuarmastust. Nooruk ei lahkunud enam allika äärest, sinna ta nõrkes ja suri. Teda otsima tulnud kaaslased leidsid Narkissose surnukeha kõrvalt kauni kollase lille – nartsissi.
Mõiste "nartsissism" sündis psühhoanalüüsi arengu käigus. Psühhiaatriasse ja psühholoogiasse kinnistus see mõiste Sigmund Freudi artiklist "Zur Einführung des Nartsissmus" (1914). Freud mainib, et termini "nartsissism" autoriks pole ta ise vaid ta laenas selle mõiste Paul Näckelt . Esmakordselt kirjeldas Freud nartsissistlikku isiksustüüpi alles 1931. aastal ja seda loetakse ka nartsissisliku isiksushäire esimeseks kirjelduseks .

Terve nartsissism

Nartsissismi tuleks pidada inimese kõige tähtsamaks positiivseks omaduseks . Terve, normaalse nartsissismiga inimesed on enesekindlad ja seesmiselt tugevad. Terve nartsissismiga inimesed on suutelised looma vastastikku rikastavaid inimsuhteid ja leidma elus meelepärast tegevust. Selline inimene tunneb enda tugevusi ja nõrkusi ning seepärast pole tal vajadust ennast või oma andeid kunstlikult esile tõsta. Nad ei halvusta teisi inimesi. Tervet nartsissismi kandva inimese soov eneseteostuseks on ka tema elutahtelise ellusuhtumise eelduseks, neil on rikas tundeelu, nad on võimelised tundma tugevaid tundeid ning suutelised innustuma mitmesugustest asjadest. Kindel enesehinnang võimaldab sellisel inimesel vajadusel hakkama saada üksiolemisega, nartsissism aitab tal läbi tulla teistest elu raskustest ja kriisidest.
Nartsissistliku isiksushäirega samaväärt kahjulikuks omaduseks võib pidada ka normaalse nartsissismi puudumist . Terve nartsissimi puudumine avaldub reeglina kehvas enesehinnangus: sellist inimest kimbutab pidev alaväärsustunne. Tervest nartsissismist ilmajäetud inimese vildakat kuvandit iseendast ei suuda parandada ka õnnestumiste kaudu saadud positiivsed kogemused . Normaalse nartsissismi puudumist on teraapia abil võimalik ravida. Raviprotsessis käsitletakse muuhulgas empaatiavõimet, oskust teisi aktsepteerida ja neist hoolida .
Terve nartsissism sünnib lapsepõlves koos mina-mõistega ja areneb ümbritsevast keskkonnast saadud positiivsete kogemuste ja nende kahe omavahelise tugevdava koosmõju tagajärjel . Vahel võib inimese sisemine nartsissistlik tasakaal muutuda ka ebastabiilseks. Halvimal juhul võib selline tasakaalutus viia inimese nartsissistlikku masendusse, millest omakorda võivad tekkida mitmesugused sõltuvused, sealhulgas ka nartsissistlik totaalne häbitunde kadumine .

Nartsissist töökohal ja muudes kooskondades

Tuntud soome teleajakirjaniku Mirja Pyykkö arvates on nartsissiste olnud alati, igasugustel aegadel, kõikides etnilistes rühmades, kultuurides, ühiskonnaklassides ja ametites ning neid on olnud mõlemast sugupoolest . Eriliselt vaimustab taolisi inimesi võimalus saada kasutada võimu teiste inimeste üle.
Markku Salo arvates iseloomustab nartsissistlikku iseloomuhäirega inimesi soov teiste inimestega manipuleerida. Kui nartsissistil pole võimalik oma tahtmist läbi suruda heaga siis võtab ta kasutusele märksa räigemad meetodid: hakkab ähvardama, santažeerima, kirjutama politseisse kaebekirju ja avaldusi politseisse, tegelema ka muul moel pealekaebamisega . On tüüpiline, et ta moodustab oma "õukonna", mille liikmeid hoiab ta rahulolevaina mitmesuguste altkäemaksude abil. Nende suhtes, kes tema "õukonnast" välja langevad, kasutab ta alati erinevaid repressioone . Salo mainib, et tüüpiliselt on nartsissisti mänguväljakuks kohtuvõimu asutused ning sellega seotud ametkonnad, näiteks politsei. Ametiisikud kujutavad nartsissistide jaoks vaid vahendeid oma tahtmise läbisurumisel. See on ka põhjuseks, miks nad suhtlevad igasugu ametnikega märksa sagedamini kui muud inimesed keskmiselt. Nartsissist mõtleb välja pseudoprobleeme ja seetõttu on ta suuteline riidu alustama ka täiesti üksi, ilma teise osapooleta – seda kõike ikka vaid selleks, et ta saaks kehtestada kontrolli kellegi teise inimese üle. Kohtuprotsessideks valmistudes kogub ta tohutul hulgal asitõendeid ning tassib kohtusaali kõiksugust muud tema arvates protsessimise tarvis vajaminevat materjali. Reeglina on sellised inimesed erakordselt sõnavalmid ja oskavad tavatult osavalt seletada oma nägemusi. Leidliku sõnaseadmisega on nad suutelised välja mõtlema ja konstrueerima igasugu "tõdesid" ning kavalasti välja mõeldud, kuid sisult valelikke/näilikke "asitõendeid". Selline inimene on valmis ükskõik milleks, et tal õnnestuks kohtuvaidlus iga hinna eest võita, sest vaid see võimaldab tal säilitada ülimuslikkuse kuvandit enda suhtes. Häirik võib alule panna üha uusi kohtuprotsesse, seda ka kohe vahetult pärast eelmise kohtuistungi lõppemist. Tema esmaseks eesmärgiks ongi vastaspoole hävitamine .
Juhtimisteaduse ja organisatsiooniteooria professor Pauli Juuti arvates võib töökohal juhitoolil istuv nartsissistlik ülemus muutuda teiste jaoks tõsiseks probleemiks näiteks siis, kui ülemus on hakanud endale ette kujutama, et tema ise on muutunud kogu organisatsiooni kehastuseks, ning seetõttu asetab ta end teistest kõrgemale.

Nartsissistid kirjanduses ja filmikunstis

Psühhopaadi võrdkujuks võiks pidada Molière "Don Juani": mees hurmab, vägistab ja tapab ilma mingite süümepiinadeta. Oscar Wilde'i "Dorian Gray portree" nimitegelane on õudusromantilist pärimust kandev nartsissist. Maria Jotuni raamatus "Kõikuv maja" on abielumees Eero omakorda hingeliselt tühi kodutürann. Ingmar Bergmani filmis "Fanny ja Alexander" õnnestub saatanlikul piiskopil peaaegu ära rikkuda filmi nimitegelaste muus osas õnnelik lapsepõlv .