Bioinvasioon

Bioinvasioon ehk invasiivsete võõrliikide (sissetungivate liikide) levimine on nähtus, kus mingi võõrliik inimese tahtlikul või tahtmatul kaasabil ulatuslikult levib ning kinnistub uue levikuala looduslikes või poollooduslikes elupaikades.

Invasiivsete liikide üldtunnused

Invasiivsetel liikidel võib olla eeliseid, mille tõttu nad suudavad välja tõrjuda looduslikud liigid. Tunnusteks võivad olla suur kasvukiirus, kiire areng suguküpseks organismiks saamisel, järglaste suur arv, hea konkurentsivõime ja väiksed nõudmised erinevatele keskkonnatingimustele. 
Enamik invasiivseid taimi on eluvormilt püsikud. Mitmed invasiivsed taimeliigid suudavad vegetatiivselt paljuneda, kuid enamik taimedest paljunevad siiski suguliselt.
Kõige edukamad invandid looduslikes ja poollooduslikes kasvukohtades on puud. Puid iseloomustab suur kohasus, kiire kasv ja vähe spetsialiseerunud tolmlemine, seemneid on palju ja need levivad edukalt erinevates keskkonnatingimustes. Eesti ohtlikuima invasiivtaime Sosnovski karuputke üks isend suudab toota kuni 100 000 seemet, mis võivad levida tuule ja vooluveega.
Invasiivsed loomad moodustavad enamasti rohkearvulisi populatsioone, nad ei ole toiduvalikus spetsialiseerunud, nende areng ja kasv on kiire ning eluiga lühike.
Tihti esineb nii looduslikel kui ka mitteinvasiivsetel võõrliikidel samu tunnuseid mis invasiivseil, ning see teeb nende leviku ennustamise keeruliseks.

Bioinvasiooni mõju

Bioinvasioon on saanud globaalseks probleemiks, kuna invasiivsed organismid muudavad järjest rohkem kooslusi ja ökosüsteeme. Liikide väljasuremise ning biodiversiteedi vähenemise peamiseks põhjuseks võib olla võõrliikide massiline levik.
Invasiivsed liigid muudavad looduslike liikide areaale ja konkureerivad nendega elupaikade ja toidu pärast. Invasiivliigid võivad kohalikele liikidele olla ka mürgised. Võõrliikide hulgas on ka patogeene ja parasiite, mille vastu pole looduslikel liikidel kaitsemehhanisme.
Bioinvasiooni tõttu häirub aineringe toiduahelas, muutuda võib mulla keemiline koostis, sadestumisprotsessid ja piirkonna häiringurežiim. Sellistel sündmustel võivad olla laiaulatuslikud tagajärjed looduslikule elustikule.
Bioinvasiooni peetakse elupaikade muutmise ja killustumise ning reostusega võrdväärseks elustiku ohuteguriks.

Floora

Eestisse on juba mitmeid sajandeid majanduslikel ja esteetilistel põhjustel kultuurtaimi sisse toodud. Sellekohast informatsiooni leidub piisaval hulgal alles 18. sajandist, seega ei ole võimalik hinnata sellele eelnevatel sajanditel sisse toodud võõrliikide hulka. Neid tuvastamata võõrliike nimetatakse arheofüütideks, neofüüdid on võõrliigid, mida on sisse toodud alates 18. sajandist.
Eestis on tehtud ühekordne uurimus  Eestis müüdavate püsiku eluvormiga rohttaimede kohta. Eesti aiandusturul pakutavaid püsikuid on 880 liiki, millest vaid ~10% (91 liiki) on pärismaises flooras esindatud. 789 võõrliigist 87,3% on levinud vaid kultuurtaimena, 7,9% juhuslikud, 4,4% naturaliseerunud ja 0,4% invasiivsed võõrliigid. Aiandusturg on suur võõrliikide allikas, k.a naturaliseerunud ja invasiivsete liikide levitaja. Enamus liikidest on ohutud, kuid enne tahtlikku sissetoomist peab arvestama liigi potentsiaalse ohuga kohalikele ökosüsteemidele.
Eestis on 787 võõrfloora liiki. 787 liigist 70,5% olid juhuslikud, 29,5% naturaliseerunud ja naturaliseerunutest 16% on invasiivsed võõrliigid. Eesti võõrflooras on invasiivliike kokku umbes 5% (37 liiki) kogu andmebaasist.
Aiakultuuridest on loodusesse jõudnud näiteks hulgalehine lupiin, harilik seebilill jt. Põllutaimestikust on ulatuslikult levinud näiteks ida-kitsehernes.
Puittaimedest on invasiivseteks liikideks osutunud palsamipappel, punane leeder, tähk-toompihlakas ja kurdlehine kibuvits.
Rohttaimedest on levinud hobuoblikas, harilik tõlkjas, väikeseõieline lemmalts, karvane võõrkakar jt.

Veeloomad

Nüüdisajal on veeökosüsteemidele üheks suuremaks ohuks bioinvasioon. Juba introdutseeritud võõrliiki on suures osas võimatu veekogudest välja tõrjuda ning võõrliikide levik veekeskkonnas võib ka inimesele ohtlik olla. Näiteks laevade ballastveest on leitud patogeenseid koolera baktereid.
Iga organism, kes vees vabalt või parasiidina elab, võib olla võõrliik. See hõlmab nii viirusi, baktereid, taimset ja loomset hõljumit, põhjaselgrootuid, vetikaid, muid veetaimi ning ka kalu.
Veeorganismid võivad sattuda uutesse elupaikadesse juhuslikult, näiteks laevade abil. Peale selle on täheldatud ka tahtlikku invasiooni – kalamaime lastakse suures hulgas järvedesse ning inimesed tühjendavad mõnikord ka akvaariume looduslikesse veekogudesse.
Eesti veekogudest on leitud mitmesuguseid invasiivseid liike, näiteks vesikirp, mis on levinud Läänemeres. Tahtlikult on püügi eesmärgil Eesti vetesse toodud vikerforell, hõbekoger ja karpkala. Invasiivsetest veeselgrootutest on Eestis kodunenud näiteks liiva uurikkarp, rändkarp ja hiina villkäppkrabi.

Maismaaselgrootud

Eestis pole veel põhjalikku uuringut invasiivsete maismaaselgrootute kohta koostatud, seetõttu ei osata hinnata nende leviku ulatust. Põhjuseks on liikide suur hulk, samuti pole selged maismaaselgrootute puhul võõrliikide eristuskriteeriumid. Esialgsete andmete järgi on invasiivseid maismaaselgrootuid Eestis 142 liiki. Nendest tuntumad on viinamäetigu, majasikk, kartulimardikas, vaaraosipelgas ja majasääsk.

Linnud

Linnud saavad ebasobivate keskkonnatingimuste puhul elupaika vahetada, seetõttu saab võõrliigiks nimetada vaid selliseid liike, mis on tahtlikult inimese poolt introdutseeritud. Linde tuuakse uutesse piirkondadesse eripärase välimuse, häälitsuste ja käitumise tõttu, tihti on oluline roll ka jahindusväärtusel. Tehistingimustes kasvatatud lindudel võib olla raskusi leida oma liigi pesitsuspartnereid ja neid ära tunda. Seetõttu tekivad tihti segapaarid. Geneetiliselt kaugel olevaid liike ristates on järglased tõenäoliselt steriilsed ning see ei mõjuta kohalike liikide genofondi. Oht on suur siis, kui sisse tuuakse omamaistele lähedasi võõrliike. Eestis on jahipidamise eesmärgil katseid tehtud sinikael-pardiga, mil neid tehistingimustes paljundati ja kasvatati ning seejärel loodusesse vabaks lasti. Kasvanduses olevate lindude genofond ei pruugi olla puhas ning seetõttu võib see olla suureks ohuks looduslike liikide genofondile. Samuti võib ohtlikuks kujuneda omamaiste liikide genofondi "värskendus", mille käigus tuuakse mujalt sisse sama liigi isendeid. Eestis on enamlevinud võõrliigid kanada lagle, kodutuvi ja (jahi)faasan.

Imetajad

Imetajaid on Eestisse tahtlikult toodud juba 19. sajandist saadik küttimise ja karusnaha tootmise eesmärgil. Eesti 60 imetajaliigist on 10% võõrliigid. Kährikkoer jõudis Eestisse 1947. aastal Venemaalt ja Põhja-Lätist, samuti lasti 1950. aastal 86 isendit vabaks. Nüüdisajal on kährik üks levinumaid kiskjaid Eestis ning ta mõjutab maas pesitsevate lindude asurkondi. Ondatra on tahtlikult introdutseeritud, mink on karusloomakasvandustest loodusesse pääsenud. Mink on Eesti omamaise liigi, euroopa naaritsa, välja tõrjunud. Kodu- ja rändrotid on inimkaaslejad ning nende levikule on inimene tahtmatult kaasa aidanud.