Vana-Egiptuse ajalugu

Eeldünastiline periood (umbes 5300–3000 eKr)

Neoliitikum ja eneoliitikum Egiptuses möödusid üleloomuliku "väe" ajastuna, kui vaadata ajalugu usundiloolisest seisukohast. Surmajärgset elu nähti siinpoolse elu jätkuna. Eeldünastilise perioodi llikatena võib vaadelda kalmeid ja asulakohti. Egiptuse tsivilisatsiooni tekkes oli esmatähtis roll Niiluse jõel. Kõrbetest ümbritsetud Niiluse orus toimusid iga-aastased üleujutused (tavaliselt juulist kuni detsembrini), niisutades ja väetades mudaga egiptlaste põlde. Kohalikud kutsusid viljakat muda Niiluse kingituseks. Põldude niisutamist alustati Niiluse orus arvatavalt juba 6. aastatuhandel eKr. Ebaühtlase ulatusega üleujutuste reguleerimiseks ja haritava maa suurendamiseks alustati esimest laiaulatuslikku tammide ja niisutuskanalite ehitust umbes aastal 3100 eKr. Üleujutuse kõrgajal oli pea kogu Niiluse org vee all, ainult kõrgemale ehitatud ja tammidega ühendatud külad ja linnad jäid veepinnast kõrgemale.  Vana-Egiptuse aladelt 5000 aastat eKr pärinevad  Niiluse orus varasemad põlluharijate asulad ja karjakasvatuse jäljed, mis asusid Niiluse jõe ääres.

Esimene vaheperiood (u. 2250–u. 2040 eKr)

7. ja 8. dünastiate valitsejad (u 2180–2160 eKr) vahetusid peaaegu iga aasta tagant, mis annab tunnistust võimu ebastabiilsusest ning seejärel jagunes riik vähemalt kaheks. Alam-Egiptuses valitsesid Herakleopolise kuningad (9. – 10. dünastia), Ülem-Egiptuses aga Teeba kuningad (11. dünastia).
Perioodi on nimetatud ka Herakleopolise ajastuks; kestis 9.– 10. dünastia ajal umbes 2250–2040 eKr. Egiptust valitsesid Ahtoes I, II ja III, Merikara; Intef I, II ja III; Mentuhotep I, II ja III. Esimese vaheperioodi ligi 150-aastast perioodi riigis iseloomustab poliitiline ebakindlus ja võimu detsentraliseerumine.
Religioonis said suurema tähenduse teaduslikud ja eetilised arutlused. Sel perioodil tekkis mõte, et iga egiptlane saab peale surma Osiriseks. Levis õpetus Bah'st, kui iga inimese tähtsaimast olemusest. Hermopolise kosmoteogoonia saavutas ülemaalise tähenduse, demiurgi kriitika maailmas valitseva kaose pärast  ja levis surnutekohtu idee. Jumalaid nähtie inimeste karjastena. Allikatena võib vaadelda vanemaid sargatekste.
Umbes 2040 eKr võitis Teeba valitseja Mentuhotep II (u 2060–2010 eKr) Herakleopolise valitsejat ja ühendas kogu Egiptuse oma võimu alla.

Teine vaheperiood (umbes 1730–1562 eKr)

1730.–1562. aastal eKr, mil valitses 15.–16. dünastia Alam-Egiptuses. Teisel vaheperioodil valitsesid Egiptuse põhjaosa Aasiast pärit hüksoslased (semiidid-asiaadid), kes rändasid Niiluse deltasse 18. sajandil eKr ning haarasid võimu umbes aastal 1630 eKr. Hüksoslased rajasid deltasse uue pealinna Avarise, Niiluse delta idaosas ning valitsesid suuremat osa Egiptusest 15. dünastiana (1630–1521 eKr). Ülem-Egiptuses valitsesid jätkuvalt Teeba kuningate 17. dünastia. Perioodi lõpul alustasid Teeba valitsejad rünnakuid Hyksose vastu.

Assüüria periood

Assüüria kuningas  Asarhaddon (ka Esarhaddon) (680–669 eKr) vallutas 671 eKr Memphise. Kuigi ta suutis tol ajal Egiptust valitsenud nuubialased ja etiooplased pagendada, ei õnnestunud tal poliitiliselt mõranenud ja väiksemateks omavalitsusteks jagunenud riigi üle siiski täielikku kontrolli saavutada. Kaks aastat hiljem ette võetud retk Egiptuses lõkkele löönud rahutuste lämmatamiseks osutus aga saatuslikuks ja Asarhaddon suri teel Egiptusse 669 eKr.
Pärast Asarhaddoni surma jagunes impeerium tema kahe poja, Assurbanipal II (669–627 eKr) ja Šamaš-šum-ukini vahel. Assuribanipalile kuuletunud alad ulatusid Kaukasuse mäestikust põhjas Nuubiani lõunas ja Küprosest läänes Pärsiani idas. Assurbanipal suutis lõpetada isa alustatud võitluse Egiptuse vastu, vallutada Teeba ja alistas terve Egiptuse ning võitis seda annekteerida üritanud Nuubia kuningat Tantamanit. 
Assurbanipali valitsemisaja lõpuks oli Assüüria saavutanud oma absoluutse kõrghetke. Idas olid löödud Eelami kuningriik; mannealased, iraani pärslased ja meedlased oli Assüüria vasallid. Lõunas oli okupeeritud Babüloonia, allutatud kaldealased, araablased, sutud ja nabatlased, teisalt oli hävitatud Nuubia suurriik ja Egiptus sunnitud regulaarselt andamit maksma. Põhjas olid tagasi löödud sküüdid ja kimmerlased, vasalliriikideks muudetud Urartu, Früügia, Karduusia ja mitmed uushetiidi riigid ning Lüüdiaga sõlmitud sõbralikud suhted. Läänes olid alistunud Aramea, Foiniikia, Iisrael, Juudamaa, Samarra, Küpros, Kiliikia, Kapadookia ja Kommageene.
650datel aastatel lõi assürlaste nimetatud asevalitseja Psamtik I (664–610 eKr) Assüüriast lahku ja pani aluse Egiptuse viimasele hiilgeajale (26. dünastiaga).
Pärast Assurbanipali surma 627 eKr võtsid Assüürias võimust pikaajalised ja verised kodusõjad. Assur-uballit II ja tema Egiptuse valitsejast (610–595 eKr) liitlane Necho II tegid 609 eKr veel viimase ebaõnnestunud jõupingutuse, et pealinn Harran tagasi võtta ning impeerium päästa. Assüüria kui iseseisev poliitiline üksus kadus maailmakaardilt sootuks, järgmised kolm aastat nägid vaid egiptlaste ja assüürlaste väe jäänuste nurjunud katseid sissetungijad Assüüriast välja tõrjuda. Ka need lõppesid, kui aastal 605 eKr alistasid babüloonlased Karkemiši all Egiptuse väe koos selle viimaste järelejäänud assüürlastest toetajatega.

Aleksander Suure impeerium

Sõjas Ahhemeniidide Pärsiaga okupeeris Aleksander kogu Vahemere idaranniku ja suundus  Egiptusse, mis talle vastupanuta alistus. Pärsia satraap võttis Aleksandrit pidulikult vastu ja andis talle üle aastal 332 eKr võimu ja riigikassa. Egiptuse preestrid kuulutasid Aleksandri vaaraoks. Egiptuses rajas Aleksander Niiluse deltasse  Aleksandria linna, mis sai hiljem hellenismimaailma suurimaks metropoliks. Ta rajas Aleksandria-nimelisi linnu mujalegi, kuid ükski teistest ei saanud nii suureks ja edukaks kui Egiptuse oma.
Pärast Egiptuse vallutamist makedoonlaste poolt osutus kogu Vahemeri Pärsiast äralõigatuks, pärslaste sõjalaevastik, mis oli pärast Issose lahingut küll tunduvalt nõrgenenud, aga siiski takistas Aleksandri armeed Kreeka ja Makedooniaga regulaarselt sidet pidamast, kapituleerus nüüd täies koosseisus. Egiptuse alistamise järel algas sõja teine järk, mil Aleksander liikus Assüüriasse. Aastal 332 eKr vallutas Aleksander Suur Egiptuse ning oli pärast seda oli Egiptus kuni aastani 30 eKr kreeka-makedoonia päritolu valitsejate Ptolemaioste dünastia võimu all. Nende viimane esindaja oli Kleopatra VII.
Aleksander Suure surma ajal oli Ptolemaios Egiptuse asevalitseja ning erinevalt regendiks määratud väepealik Perdikkasest pooldas tema Aleksandri riigi jagamist väepealike ehk diadohhide vahel. Aleksander Suure (356 eKr–323 eKr) loodud maailmariik lagunes Diadohhide sõdades ja Makedoonia jäi laostuva riigiosa tuumikuks. Alek­sander Suure väejuhid ja järglased diadohhid (kreeka keeles diadochos, 'järglane'; tähtsamad: Antigonos, Kassandros, Ptolemaios, Seleukos, Lysimachos) võitlesid pärast Aleksandri surma (323 eKr) ülemvõimu ja seejärel riigi jagamise pärast. Makedoonia riik jagunes pärast Aleksander Suure surma Kreeka ja Makedoonia, Egiptuse, Väike-Aasia ja Aasia osaks ning kujunesid Ptolemaioste (Egiptus), Seleukiidide (Süüria ja Mesopotaamia), Antigoniidide (Make­doonia) ja Attaliidide (Pergamon) hellenistlikud riigid. Ptolemaios I kindlustas oma võimu Egiptuses, liites sellega ka Kürenaika, ning alistas oma võimule ka Küprose, teisi väiksemaid Vahemere saari ning ka Väike-Aasia lõunaranniku. Samuti alistas ta ajutiselt teisi alasid, näiteks Süüria ja Palestiina.

Rooma riigi periood (30 eKr–395)

Rooma keiser Augustus vallutas Egiptuse 30 eKr ning kuni 7. sajandini oli Egiptus Rooma riigi ning hilisema Bütsantsi riigi koosseisus.
Egiptuse kuningas (80–58 eKr ja 55–51 eKr) Ptolemaios XII ajas Rooma-meelset poliitikat, 59 eKr sai ta Rooma ametlikuks liitlaseks, kuid 58 eKr aastal kukutati ta tänu ebapopulaarsele ja saamatule katsele anda Küpros roomlastele. Ta põgenes riigist, 55 eKr taastas ta tänu roomlaste toetusele oma võimu, kuid 51 eKr jäi ta raskelt haigeks ning suri. Ta määras oma pärijaks tütre Kleopatra VII, kelle trooniletõusu tagajateks määras ta testamendis roomlased. 48. aastal eKr tõugati Kleopatra VII õukonna poolt troonilt ja asendati alaealise Ptolemaios XIV-ga. Rooma keisririigis Julius Caesari ja alaealiste Ptolemaioste kaitsjaks Rooma senati poolt määratud Pompeiuse vahelises kodusõjas taandus Pompeius Farsala lahingu kaotuse järel Egiptusse, kus ta aga 48 eKr tapeti.
Sõjavägedega Egiptusse saabunud Julius Caesar taastas võimule ka Kleopatra, kaitstes võimu Aleksandrias pool aastat kestnud piiramise kestel Ptolemaios XIII eest. Egiptus oli autonoomne, Rooma klientriik.
Julius Caesari surma järel naasis Kleopatra Roomast Egiptusse. Julius Caesari mõrvamise järel 44 eKr kontrollisid Roomat Caesari vabariiklastest mõrtsukad Marcus Junius Brutus ja Gaius Cassius. Octavianus sõlmis liidu Marcus Antoniuse ja Marcus Lepidusega nad ning moodustasid valitsemiseks teise triumviraadi. Antonius ja Octavianus  läksid võitlusse Brutuse ja Cassiusega, kes olid põgenenud itta. Brutuse ja Cassiuse enesetapu sooritamise järel (42 eKr) läks Octavianus Rooma tagasi, Marcus Antonius aga siirdus Egiptusesse. Seal liitus Marcus Antonius Egiptuse kuninganna Kleopatraga, kes oli Julius Caesari endine abikaasa ja Caesari väikese poja Caesarioni ema.
Rooma valdused jagati  Octavianuse (läänes) ja Marcus Antoniuse (idas) vahel. Aktioni merelahingus (Kreekas) 31 eKr lõi Octavianus oma rivaale, Marcus Antoniust ja Gaius Sosiust, kes siis põgenesid Egiptusesse. Octavianus järgnes neile ja pärast veel üht kaotust sooritasid Kleopatra ja Antonius enesetapu 30 eKr. Kleopatra surma järel sai Egiptusest Rooma impeeriumi provints, mille territoorium langes suures osas kokku tänapäevase riigi aladega (v.a Siinai poolsaar, mille roomlased hõivasid hiljem). Seejärel muutus Egiptus Rooma riigi jaoks võtmetähtsusega provintsiks, kuna enamik impeeriumi viljast imporditi sealt. Augustuse valitsemisaega Roomas (27 eKr–14) peetakse Rooma vägevuse ja õitsengu kulminatsiooniks. Egiptust valitses Roomast määratud prefekt, Egiptusse paigutati kolm Rooma leegioni ja prefekt  Aelius Gallus tegi aastatel 26–25 eKr ebaõnnestunud sõjaretke Araabiasse Rooma piiride laiendamiseks. Provintsi kaitses ja valvas kolm leegioni, kellel tuli maha suruda ülestõuse ja rahvastevahelisi konflikte. Rooma võimu all segunesid Egiptuses mitmed kultuurid – Egiptuse, Aleksandria kreeklaste, Rooma ja juutide omad.
1. sajandil pKr tõi evangeeliumi kirjutaja Markus kristluse Egiptusse, kus see hakkas väga kiiresti levima ja muutus 3. sajandi lõpuks provintsis valitsevaks usundiks. Rooma riigi valitsejad nägid kristluse kiires levikus ohtu impeeriumile ja organiseerisid üle riigi vägivaldset kristlaste tagakiusamist, mis saavutas haripunkti Diocletianuse valitsemise (285–305) ajal. Vägivald lõppes Constantinus Suure võimuloleku ajal (306–337), kes tunnustas kristlust impeeriumi ametliku religioonina. Constantinus Suure surma järel jagunes Rooma riik kaheks riigiks ning Egiptus jäi Bütsantsi ehk Ida-Rooma keisririigi võimu alla.