Jules Massenet

Jules Émile Frédéric Massenet (prantsuse [ʒyl emil fʁedeʁik masnɛ]; 12. mai 1842 Montaud – 13. august 1912 Pariis) oli romantilise ajajärgu Prantsuse helilooja, dirigent ja muusikapedagoog. 19.sajandi lõpu juhtiv prantsuse ooperikomponist. Komponeeris 34 ooperit, 8 oratooriumi, 12 orkestrikompositsiooni, klaveripalu, muusikat pidulikeks sündmusteks, üle 80 laulu, kaks operetti  ja muusika neljale balletile

Õpingud

Pärit  varaka rauakaupmehe Alexis Massenet ja eduka pianisti Adélaïde Royer de Marancouri perekonnast. Emalt sai  6-aastaselt esimesed klaveritunnid. 9-aastaselt proovis teha Pariisi konservatooriumisse sisseastumiseksameid, kuid ebaõnnestus. 11-aastaselt oli aga edukas ja asus õppima François Adolphe Laurent’i klaveriklassi, kuid õppis ka solfedžot Augustin Savardi juures. Kuna perekond lahkus 1854 Pariisist Chambérysse, pidi ajutiselt loobuma õpingutest. Naasnud Pariisi asus elama oma isa esimese naise ja selle uue mehe juures. Õpingute rahastamiseks mängis  teatrites timpanit ja teisi löökpille, samuti kohvikutes klaverit. Sai 1859. aastal  konservatooriumi klaveriala premier prix’ ja hoopis trummimängija koha orkestris. Liitus  Henri Reberi harmoonia- ja François Bazini kompositsiooniklassiga ning võttis eratunde Augustin Savard’ilt. 1861. aastal alustas õpinguid Ambroise Thomas’ kompositsiooniklassis. Osales 1863. aastal  regulaarsetel Prix de Rome’i võistlusel kantaadiga Mary Stuarti legendaarse sekretäri David Rizzio auks. Suuresti tänu Hector Berlioz-ile selle ka võitis. Auhind võimaldas kolme aasta jooksul end Itaalias täiendada. Tutvus seal Ferenc Liszt-iga, kelle soovitusel hakkas andma klaveritunde Liszti rikka patrooni tütrele Louise-Constance "Ninon" de Gressyle. Tulemuseks oli armumine ja abiellumine. Kirjutas Itaalias süidi Pompeia, mis kanti 1866 ette Pariisis.

Esimesed ooperid

Ooperikomponisti karjääri algus oli vilets. Victor Hugo tekstile loodud Esmeralda jäi esitamata. Selle partituur on tänaseks kadunud. Ka teine ooper Le coupe du roi de Thulé (Thule kuninga alandamine) jäi ette kandmata. Kolmas ooper La grand’ tante (Suur tädi) ettekantuna Pariisi Opéra-Comique’is oli mõõdukalt edukas. 1867. aastal osales varem komponeeritud teosega Le coupe du Roi de Thulé ooperite komponeerimise võistlusel ja sai teise koha. 1870. aastal  liitus koos Georges Bizet’ jt heliloojatega vabatahtlikuna rahvuskaardiga, et võidelda preislaste vastu.
Liitus 25. veebruaril 1871. aastal Romain Bussine ja Camille Saint-Saëns-i poolt asutatud ühinguga  Société national de musique. Ühingu eesmärgiks oli suurendada publiku huvi prantsuse sümfoonilise- ja instrumentaalmuusika vastu. Selle liikmeteks olid veel Alexis de Castillon, Théodore Dubois, Henri Duparc, Gabriel Fauré, César Franck, Jules Garcin, Ernest Guiraud  ja Paul Taffanel. Jätkas aktiivset avamängude, kantaatide, oratooriumide, muusikaliste stseenide jne komponeerimist, millest suuremat tähelepanu äratasid vaimulikud oratooriumid Marie-Magdeleine (1873) ja Eve (1875).
Esimese loominguperioodi kuus ooperit olid keskpärase edukusega. Kuna aga prantsuse ooperikomponistidest oli suur puudus, siis polnud nende lavastamisega erilisi probleeme. Bizet' üksi ei suutnud teatrite vajadusi katta, mis avas tohutult viljakale Massenet’le laia tegevuspõllu. Pealegi jättis tema ühe parima sõbra Bizet’ varajane surm 1875 ta hoopis konkurentidest ilma ning muutis kõige nõutavamaks prantsuse heliloojaks 19. saj viimasel neljandikul.

Populaarsuse tipul

1877 . aastal taasavati Pariisi ooperimaja (Palais Garnier), mille puhuks telliti Massenelt Giacomo Meyerbeeri tüüpi hoolikalt läbikomponeeritud ja pompoosne suurooper (grand opéra). Selleks sai Le roi de Lahore (Lahore kuningas) mille publik võttis vastu suure entusiasmiga. Teos levis kiiresti ka Itaalias kui Il Re di Lahore ja mujal Euroopas. Seejärel räägiti temast juba kui prantsuse muusika juhtfiguurist.
1878. aastal  sai Pariisi konservatooriumi kompositsiooni eriala professori koha ning oli peagi oma ajastu üks populaarsemaid õppejõue selles mainekas õppeasutuses. Tema õpilasteks olid Alfred Bruneau, Gustave Charpentier, Ernest Chausson, George Enescu, Xavier Leroux, Gabriel Pierné, Georges Marty, Max d’Ollone, Florent Schmitt ja Henri Rabaud, kes pea kõik võitsid ka Prix de Rome’i.
Alates 1880. a-st tegutses ka dirigendina, juhatades peamiselt oma oopereid ja sümfooniaid. Järgmised lavastatud ooperid olid aga juba meistriteosed ning on tänapäevalgi sageli esitatavad. Richard Wagner-i mõjutustega Hérodiade ja eriti Manon kuuluvad rahvusvahelisse standardrepertuaari. Kuid oli ka tagasilööke. Kahele täistabamusele järgnes kolm ebaõnnestumist (Le Cid, Esclarmonde ja Le mage), kuid siis sündis uus meistriteos Werther, mida Opéra-Comique’i mänedžer Léon Carvalho keeldus esimese hooga kui liiga depressiivset teost lavastamast. Ooper tuli esiettekandele hoopis Viini Hofoper-is ja saksa keeles. Järgnesid eksootiline Thaïs ja keskpärased veristlikud ooperid La navarraise, Sapho, Cendrillon ja Grisélidis.

Viimane loominguperiood

Viimase loominguperioodi edukaimaks teoseks on hinnatud lihtsa helikeelega, kuid vaimuka muusikaga Don Quichotte’i. See sündis silmas pidades lähedasi suhteid 40 aastat noorema metsosoprani Lucy Arbell-iga, kes vajas enda võimete demonstreerimiseks spetsiaalselt talle kirjutatud teost. Massenet oli Lucyga kohtunud alates 1905. aastast ning võtnud teda kui head muusat. Nii head, et komponeeris edaspidi Arbelli võimeid ja tahtmisi silmas pidades veel viis ooperit - Ariane, Thérèse, Bacchus (Massenet kõige suurem läbikukkumine üldse, esitati vaid 5 korda), Roma ja Panurge.  Lõpetas ka manalateele läinud Lèo Delibes’i ooperi Kassaya. Massenet oopused on tuntud elegantse sarmi ning suursugususe ja meisterliku orkestratsiooni poolest. Pärast surma vajusid need aga mõneks ajaks unustusse.
Massenet oli väga viljakas. Alustas tööpäeva sageli kell 4 hommikul. Muusika kirjutamisel ei kasutanud klaverit, vaida pani noodid paberile kujutlusvõimet kasutades. See oli meelepärane tema teoste orkestreerijatele, sest ka kõige valjemates muusikakäikudes said nad jätta instrumentide kõla selgeks. Massenet ei käinud oma teoste avalikel ettekannetel. Tavaliselt sõbrad teatasid talle esietendunud oopuse edust või ebaedust.
Oli eluajal väga populaarne, kuid varsti pärast surma läks tema stiil ning ta looming praktiliselt unustati. Alates 1970. aastatest hakati Massenet teoseid uuesti esitama. Kuid samasugust menu kui eluajal pole ta enam saavutanud jäädes selgelt teiste nimekate prantsuse heliloojate nagu Bizet, Charles Gounod ja Offenbach varju. Tänapäeval leiavad aga  Manon, Werther ja Don Quichotte taas aktiivset esitamist. Eriti Prantsusmaal. Aegade jooksul on Wertherit ette kantud 63 lavastuses kõikides ooperilembelistes maades, järgneb Manon (47 lavastust), Don Quichotte (22), Thaïs (21) ja Cendrillon (Tuhkatriinu, 17). Eestis on esitatud: Don Quijote (Vanemuine 1995), Manon (Estonia 1928, 1959, 1992, Vanemuine 2009), Thaïs (PromFest, 2009) ja Werther (Est Talveaed 1996).
On kirjutanud autobiograafia Mes souvenirs (Minu mälestused, 1912). Talle on antud Légion d’honneur (1895) ja Grand officier de la Légion d’honneur (1899) aumärgid. 1902. aastal sai Monaco Grand-croix de l’Ordre de Saint-Charles. On Ordre de Léopold ohvitser (1894) ja Royal Philharmonic Society (1902) auliige.
Põdes kõhuõõne vähki, mida ei hinnatud eluohtlikuks. Tervis halvenes  aga väga kiiresti ning suri ootamatult Pariisis oma majas Égreville’is. Mujal elanud abikaasa ja lapsed olid haigusest teada saades kiirustanud Pariisi ning olid tema kõrval. Soovis, et matused oleksid tagasihoidlikud, ilma muusikata ja perekesksed. On maetud Égreville’i surnuaiale.

Ooperid

Esmeralda (1865, esitamata), La coupe du roi de Thulé (1866, esitamata), La grand’ tante (Pariis, 1867), Manfred (1869, lõp-ta), Méduse (1870, lõpetamata), Don César de Bazan (Pariis, 1872), L’adorable Bel’-Boul (operett, Pariis, 1874, hävitatud), Le templiers (1875, lõpetamata, kadunud), Bérangère et Anatole (Pariis, 1876), Le roi de Lahore (Pariis, 1877), Robert de France (1880, esitamata), Les Girondins (1881, esitamata, kadunud), Hérodiade (Brüssel, 1881), Manon (Pariis, 1884), Le Cid (Pariis, 1885), Esclarmonde (Pariis, 1889), Le mage (Pariis, 1891), Werther (Viin, 1892), Thaïs (Pariis, 1894), Le portrait de Manon (Pariis, 1894), La navarraise (London, 1894), Amadis (komponeeritud 1895, esitatud Monte Carlo, 1922), Amadis (komponeeritud 1895, esitatud Monte Carlo, 1922), Sapho (Pariis, 1897), Cendrillon (Pariis, 1899), Grisélidis (Pariis, 1901), Le jongleur de Notre-Dame (Monte Carlo, 1902), Chérubin (Monte Carlo, 1905), Ariane (Pariis, 1906), Thérèse (Monte Carlo, 1907), Bacchus (Pariis, 1909), Don Quichotte (Monte Carlo, 1910), Roma (Monte Carlo, 1912), Panurge (komponeeritud 1912, esitatud Pariis, 1913), Cléopâtre (komp 1911–12, Monte Carlo, 1914), L’écureuil du déshonneur (operett, Monte Carlo, 1914).