Sagedusmodulatsioon

Sagedusmodulatsioon ehk FM (lühend ingliskeelsest nimetusest frequency modulation) on kandevõnkumise sageduse hetkväärtuse muutmine vastavalt sisendsignaali hetkväärtusele, mida kasutatakse telekommunikatsioonis ja signaalitöötluses teiste signaali moduleerimismeetodite seas.
Meetod seisneb selles, et andmeid edastatakse kandevõnkumisega, mille sageduse hetkväärtust muudetakse. Sagedusmodulatsioon erineb amplituudmodulatsioonist, kus kandevõnkumisel muudetakse sageduse asemel laine amplituudi, kuid on lähedane faasimodulatsiooniga.
Analoogsignaali edastamise puhul on sageduse hetkväärtuse ja baassageduse (sageduse keskväärtuse ehk kesksageduse) vahe ehk sagedusdeviatsiooni hetkväärtus proportsionaalne sisendsignaali hetkväärtusega.
Digitaalsete andmete edastamiseks saab kasutada meetodit, kus kandevõnkumise sagedust muudetakse teatud etteantud sageduste vahel, millele on seatud vastavusse digitaalse signaali teatud väärtused. Binaarse signaali puhul oleks kasutusel kaks erinevat sagedust, kus üks esindab kahendväärtust 0 ja teine kahendväärtust 1. See meetod on tuntud kui sagedusmanipulatsioon (FSK, frequency-shift keying). FSK-d kasutatakse laialdaselt modemites ja sellega on võimalik saata ka Morse koodi.
Sagedusmodulatsiooni rakendusi on palju. Kõige tuntum neist on raadio, eriti FM-raadio ringhäälingus. Raadiosüsteemide puhul piisavalt suure ribalaiusega sagedusmodulatsiooni üheks tugevaimaks eeliseks on see, et loomulikult esinev müra signaaliedastust eriti ei häiri. Teiste rakenduste seas on ka radar, videomagnetofonid, kahesuunaline raadioside, telemeetria ja seismilised uuringud.

Müravähendus

Võrreldes amplituudmodulatsiooniga, on sagedusmodulatsiooni üheks suurimaks eeliseks parem signaali ja müra suhe (SNR, signal-to-noise ratio). Võrreldes optimaalse AM-skeemiga, on FM-signaali SNR tavaliselt alla teatud signaalitaseme halvem kui AM-signaali puhul. Kõrgema signaali puhul on FM-signaali SNR palju suurem, kui see oleks AM-i puhul. Sagedusmoduleeritud signaali puhul sõltub SNR täiustus ka modulatsioonitasemest ja sagedusnihkest. Tüüpiliste suhtluskanalite jaoks on SNR täiustus 5–15 dB. Kasutades laiemat sagedusnihet on võimalik isegi parem signaali ja müra suhe. Kasutatakse ka teisi tehnikaid, millest üks on kõrgemate sageduskomponentide võimendamine saatjas ja vastupidine protsess vastuvõtjas. Kuna sagedusmoduleeritud signaali edastatakse konstantse amplituudiga, on FM-vastuvõtjatel süsteem, mis eemaldab AM-müra, mis omakorda suurendab SNR-i väärtust.

Demoduleerimine

Sagedusmoduleeritud signaali tuvastamiseks eksisteerib mitmeid vooluringe. Üks levinud meetod algse signaali taastamiseks on kasutada Foster-Seeley diskriminaatorit. Demodulaatorina võib kasutada ka faasilukku.

Magnetlindile salvestamine

Sagedusmodulatsiooni kasutatakse ka kandesagedustel videokassettsüsteemides (kaasa arvatud VHS). Nimelt salvestatakse selle modulatsiooni abil infot pildi heleduse kohta (must ja valge). Tavaliselt salvestatakse värviinfo sellega koos, kasutades kvadratuursete abikandjate amplituudmodulatsiooni. FM on ainus rakendatav meetod, et salvestada heledusinfo magnetlindile ilma suurema moonutuseta, sest videosignaalide sageduskomponentide piirkond (mõnest hertsist mitme megahertsini) on magnetsalvestuse sageduskarakteristiku korrigeerimiseks (ekvaliseerimiseks)  jaoks liiga lai.
Siinjuures tekib ka probleeme, sest kasutatav kandesagedus on reeglina videosignaali ribalaiusega võrreldes küllaltki madal (näiteks 6 MHz).

Heli

Sagedusmodulatsiooni saab kasutada ka tavaliste helisageduste juures (20–20 000 Hz), et heli sünteesida. Seda tehnikat tuntakse kui FM-sünteesi ja see populariseeriti varajaste digitaalsete süntesaatoritega. See tehnika oli kasutusel mitme põlvkonna helikaartides.

Raadio

Edwin Howard Armstrong (1890–1954) oli USA elektriinsener, kes leiutas laiaribalise FM-raadio. Ta patenteeris aastal 1914 regeneratiivvastuvõtja. Aastal 1918 patenteeris Edwin Armstrong superheterodüünvastuvõtja ja aastal 1922 super-regeneratiivvastuvõtja. Armstrong esitas 6. novembril 1935 Raadioinseneride Instituudile oma artikli, mis oli esimene, kus on kirjeldatud sagedusmodulatsiooni. Artikkel avaldati aastal 1936.
Nagu nime järgi eeldada võib, vajab laiaribaline sagedusmodulatsioon (WFM, wideband frequency modulation) laiemat ribalaiust kui samaväärne amplituudmoduleeritud signaal. See teeb signaali vastupidavamaks müra ja interferentsi suhtes. Sagedusmodulatsiooni mõjutab vähem ka amplituudi hääbumise nähtus (fading). Nendel põhjustel otsustati kasutada sagedusmodulatsiooni kui standardit kõrgsagedusliku hi-fi signaalide raadiolainete teel edastamiseks. FM-vastuvõtjad kasutavad signaalide detekteerimiseks spetsiaalset detektorit, millega neil tekib omadus, mida tuntakse kui püüdmisefekti (ingl. keeles capture effect). Püüdmisefekti olemus seisneb selles, et samal sagedusel olevast kahest raadioedastusest "püütakse kinni" (õieti küll detekteeritakse) ainult tugevamat. Amplituudmodulatsiooni puhul oleksid mõlemad edastused korraga kuulda, kuigi nõrgem signaal nõrgemini. Heterodüüni sageduse triivi või vahesagedustrakti liiga väikese selektiivsuse tõttu võib FM-raadio puhul toimuda iseenesestlik ümberlülitumine naaberkanalile, seda juhul kui selle signaal on tugevam kui antud kanali oma.
Sagedusmodulatsiooni.kasutades saab edastada ka stereofoonilist signaali, multipleksides saatjas stereokanalite signaale sagedusmodulaatori sisendile ja pärast FM protsessi läbimist vastuvõtjas neid uuesti demultipleksides stereokanalitesse.
FM-saatja väljundvõimendi võib töötada lülitirezhiimis, mis teeb sagedusmodulatsiooni kasutamise teatud mõttes efektiivsemaks ja lihtsamaks kui AM-i kasutamise.
Sagedusmodulatsioon on väga laialdaselt kasutusel ülikõrgsagedusalas (VHF, very high frequency), et edastada muusikat ja kõnet hi-fi tasemel. Analoogtelevisiooni heli edastatakse samuti, kasutades sagedusmodulatsiooni. Amatöörraadios kasutatakse kitsaribalist FM-i otseseks kahesuunaliseks sidepidamiseks inimeste vahel.