Vana-Makedoonia

Philippose sõjaväereform

Philippos teostas Makedoonias sõjaväereformi, üldistades nii Makedoonia kui ka Kreeka sõjalised kogemused. Reformil oli erakordselt suur tähtsus antiiksete Ida-Vahemere maade ajaloos. Sõjaväereformi idee omandas Philippos kuulsalt Teeba väejuhilt ja riigimehelt Epaminondaselt. Reformiga loodi tingimused jõudude kontsentreerimiseks pealöögi suunas ning jala- ja ratsaväe eri liikide koostöös. Philippos täiustas Makedoonias ajalooliselt kujunenud väeliike. Reformitud armee peamiseks löögijõuks oli raskesti relvastatud jalaväeüksus, makedoonia faalanks. Faalanks koosnes mitmest tuhandest raskesti relvastatud sõdurist, kes rivistati üles tihedasti üksteise kõrvale ristkülikukujuliselt, 8–24 viirgu üksteise selja taga. Kui viirgude arv sügavuti kasvas, siis faalanksi rinde ulatus vastavalt kahanes. Sõdurid-falangistid olid relvastatud mõõkade ja suurte täisnurksete kilpidega. Faalanksi kuue esimese viiru sõduritel olid peale selle odad, sarissad. Esimese viiru sarissad olid tavalised, umbes 2 meetri pikkused, kuna igas järgnevas viirus sarissad pikenesid, ulatudes viimaks, nagu arvatakse, kuni 6 meetrini. Odade erineva pikkuse tõttu said mitme esimese viiru sõdurid tegutseda üheaegselt, pistes oma odad ees olevate sõdurite vahelt läbi rivi ette. Faalanksi front oli kohutav odaotstest turris ja suurte kilpidega kaitstud löögirühm. Faalanksist läbimurdmine oli sõjaasjanduse tolleaegse taseme juures praktiliselt peaaegu võimatu. Et aga tagumiste sõdurite odad läksid läbi esimeste viirgude sõdurite vahelt, siis oli faalanksil lahingus väga raske manööverdada. Vaenlase rünnaku vastu tiibadelt või seljatagant oli faalanks vähe kaitstud. Philippos arvestas seda ning kaitses faalanksit tiibadelt ja seljatagant ratsaväe ja kergesti relvastatud jalaväega. Kõik kolm väeliiki tegutsesid lahingus kooskõlastatult. Makedoonia ratsavägi jagunes raske-, kesk- ja kergeratsaväeks ning jalavägi – raske-, kesk- ja kergejalaväeks. Iga väeliik tegi läbi tõsise rivilise ja lahingulise väljaõppe. Sõjaväereform nõrgendas makedoonia aristokraatiat, kes teenis raskeratsaväes, mis oli olnud varem Makedoonia armee põhijõud. Nüüd muutus põhijõuks raskesti relvastatud jalaväelaste faalanks, mis moodustati makedoonia talupoegadest. Keskvõimu tugevdas ka armee komplekteerimine territoriaalsel põhimõttel. Makedoonia aristokraadid muutusid oma maade pooliseseisvatest valitsejatest kuninga õukondlasteks, kes elasid alaliselt õukonnas ja moodustasid privilegeeritud raskeratsaväe.

Makedoonia alade laienemine

Esimestel valitsemisaastatel sõdis Philippos edukalt Makedoonia loode- ja kirdepoolsete naabritega, seejärel aga vallutas Amphipolise, mis oli endiselt Egeuse mere põhjaosa tähtsaim sadam, ning Pangaioni mägismaa ühes sealsete kullakaevandustega. Seejärel laiendas ta oma valdusi Egeuse mere rannikul Traakia arvel.
Philippos II tõrjus Makedoonia aladele tunginud paioonialased ja traakialased tagasi, lubades neile andameid. Seejärel purustas ta 3000 Ateena hopliiti (359 eKr). 358 eKr aastal purustades ta lahingus illüürialased. 356 eKr vallutas Philippos Crenidese linna ja muutis selle nime Philippiks, ta rajas sinna võimsa garnisoni, et kontrollida selle kullakaevandusi, mis varustasid teda hiljem sõjakäikudel.
Ateena II mereliidu lagunemise järel olid Ateena jõud olid nõrgestatud ning pärast seda, kui Ateena oli kaotanud hegemoonia, püüdis Teeba uuesti laiendada oma mõjuvõimu Kesk-Kreekas. Teeba süüdistas naabermaakonda Fookist, et fookislased olevat üles kündnud Delfi templile kuuluva "püha maa". Fookislastelt nõuti, et nad maa Delfile tagasi annaksid ning suurt trahvi maksaksid. Fookislastele osutasid diplomaatilist toetust Sparta ja Ateena, kes kartsid Teeba tugevnemist. Fookislaste juhtideks olid kohalikku aristokraadid Philomelos ja Onomarchos. Teeba kuulutas Fookisele "püha sõja", milles Teebaga olid liidus ka tessaallased. Püha Sõda (356–346 eKr) kestis vahelduva eduga ligi kümme aastat.
Aastatel 355–354 eKr piiras Philippos ateenlaste kontrollitavat Methone linna, linn langes 354 eKr. 353 eKr aastal tungis ta Tessaaliasse, võites 7000 phokialast Onomarchuse venna all, kellel õnnestus Philippost kahes järgnevas lahingus lüüa.

Makedoonia suurriik

Aleksander Suure esialgne eesmärk oli kindlustada Makedoonia võim Kreekas ja suurendada riigi maa-ala Aasiani. Selleks oli vaja sõdida Traakiaga, alistada Tessaalia ja Ateena, purustada Teeba ning tugevdada hegemooniat Korintose liidus. Sõja algne eesmärk oli kättemaks pärslastele Kreeka-Pärsia sõdade ja Ateena purustamise eest rohkem kui sada aastat varem.

Väike-Aasia vallutamine

Aastal 334 eKr ületas Aleksander Suur Dardanellid ja tungis seega Ahhemeniidide Pärsia aladele, rohkem kui 30 000 hästi väljaõpetatud jalamehe ja 5000 ratsaniku eesotsas. Makedooniasse ja Kreekasse jättis ta oma asevalitsejaks Antipatrose, ustava ja kogenud väepealiku. Granikose lahingus purustas Aleksander Pärsia Väike-Aasia provintside väed ja jätkates liikumist piki Väike-Aasia rannikut. Aleksandrile alistus Pärsia provintsi pealinn Sardis, Aleksander sai selle varakambri enda valdusse. Seejärel liikus ta allapoole Joonia mere rannikut. Halikarnassoses pidas Aleksander esimese paljudest edukatest piiramistest, sundides viimaks oma vastased, palgasõdurite kapteni Rhodose Memnoni ja Pärsia Kaaria satraabi Orontobatese, mööda merd taganema. Halikarnassosest liikus Aleksander edasi mägisesse Lüükiasse, saavutades kontrolli kõikide rannikuäärsete linnade üle.
Kiliikias astus ta vastu Pärsia suurkuningale Dareios III-le, kelle üle Aleksander saavutas 333 eKr Issose lahingus täieliku võidu ning otsustas seejärel vallutada terve Pärsia impeerium. 332 eKr, pärast Tüürose piiramist ja Gaza vallutamist kuulus kogu Vahemere idakallas Aleksandri võimu alla.

Egiptuse vallutamine

Seejärel suundus ta Egiptusse, mis talle vastupanuta alistus. Seal rajas ta Aleksandria linna, mis sai hiljem hellenismimaailma suurimaks metropoliks. Pärsia satraap võttis Aleksandrit pidulikult vastu ja andis talle üle aastal 332 eKr võimu ja riigikassa. Egiptuse preestrid kuulutasid Aleksandri vaaraoks.

Mesopotaamia vallutamine

Egiptuse alistamise järel algas sõja teine järk, mil Aleksander liikus Mesopotaamiasse, ületasid Eufrati ja seejärel ka Tigrise ja lõi tasandikul Gaugamela küla lähedal 331 eKr Dareios III väge Gaugamela lahingus, lahing lõppes otsustava makedoonlaste võiduga. Dareios III põgenes ja tapeti järgmisel aastal oma lähikondlaste poolt. Gaugamela lahingus kaotas Pärsia suurriik oma peamised sõjajõud. Aleksander vallutas pealinna Babüloni, Elami ja Susa.
Babüloonia tervitas Aleksandrit, Babüloni preestrid kuulutasid ta Babüloonia kuningaks. Aleksander andis käsu taastada pärslaste poolt hävitatud Marduki tempel. Pärsia satraap jäeti edasi valitsema Babüloonia üle Aleksandri nimel, kuid talt võeti õigus käsutada sõjaväge ja juhtida rahandust. Susas langesid Aleksander kätte hiiglaslikud varandused ja osa Pärsia kuninga kassast. Aleksander abiellus hiljem korraga kahe Pärsia printsessiga: Dareios III ja tema eelkäija Artaxerxes III Ochose tütrega, abiellumine kahe eelmise Pärsia kuninga tütrega pidi täiendavalt kindlustama Aleksandri õigusi nende järglasena. Ka esimesena naitud baktriatar Roxane jäi kuningannaks, nii et Aleksandril oli hiljem ametlikult kolm naist.

Pärsia vallutamine

Aleksander vallutas järgnevalt põlised Pärsia alad ning pealinna Persepolise. 330 eKr allutas Aleksander Pärsia riigi põhiosa ja Meedia. Ida pool Susat algas Pärsia suurriigi põhiterritoorium – päris-Pärsia. Kui seniste vallutuste käigus oli Aleksander hõivanud pärslaste poolt alistatud maid ja paljudes kohtades oli teda kui vabastajat vastu võetud, siis Pärsias kohtas ta esimest korda tõsist vastupanu. Ent Pärsia väeriismed purustati Pärsia iidse pealinna Persepolise lähistel. Persepolis rüüstati Makedoonia armee poolt, Xerxese luksuslik loss süüdati Aleksandri käsul kättemaksuks Ateena hävitamise eest Kreeka-Pärsia sõdade ajal. Persepolises asetsenud Dareiose varandused, langesid Aleksandri kätte.
330 eKr algul suundus Makedoonia armee Pärsiast Meediasse. Dareios III viibis sel ajal Meedia vanas pealinnas Ekbatanas, kuid kuulnud Aleksandri lähenemisest, taandus ta veel ustavaks jäänud vägedega edasi ida suunas. Hõivanud Ekbatana, jättis Aleksander sinna ka hiiglaslik sõjasaak ja Pärsia kuningate varem anastatud varandused. Ekbatanast hakkas Aleksander jälitama Dareiost, kes põgenes edasi ida poole. Põgenemise ajal tagandati Dareios troonilt ja vahistati Kesk-Aasia satraapide poolt, kelle eesotsas oli Baktria satraap Bessos. Bessos ja tema kaaslased tapsid Dareiose, Aleksandri kätte langes vaid kuninga surnukeha.

Vallutused Kesk-Aasias

Aleksandri vallutussõdade kolmandas järgus hõivas ta Kesk-Aasia ning vallutas Baktria ja Sogdiana. Aleksander kuulutas kui võitja enda tapetud Pärsia kuninga seaduslikuks järglaseks ja sellest tulenevalt kättemaksjaks tema surma eest. Et Dareios III tapja Baktria satraap Bessos oli põgenenud Kesk-Aasiasse, hakkas Aleksander teda jälitama. Kolmeaastane sõjakäik esmalt Bessose ja seejärel Sogdiana satraabi, Spitamenese vastu, viis Aleksandri läbi Meedia, Partia, Aria (Lääne-Afganistan), Drangiana, Arachosia (Lõuna- ja Kesk-Afganistan), Baktria (Põhja- ja Kesk-Afganistan) ja Sküütia. Selle käigus vallutas ta ja taasrajas Herati ja Maracanda.
Kesk-Aasias püüdis Aleksander kohalikku aristokraatiat aina rohkem enda poolele tõmmata, andes talle võrdselt makedoonlastega kõrgemaid ameteid. Oma väliõukonnas hakkas ta sisse viima Pärsia kuningakoja tseremoniaali elemente. See põhjustas üha vaenulikumat suhtumist makedoonia aristokraatide poolt, kes ei soovinud jagada esikohta vallutatud maade aristokraatiaga. 330 eKr teatati Aleksandrile vandenõust tema vastu hetairide hulgas, Makedoonia kombe kohaselt peeti sõjaväekohut ja vandenõus kahtlustavad hukati. Aleksander lähenes üha rohkem kohalikule aristokraatiale ja püüdis väliselt omandada kohalikke kombeid. Viimane tendents tõi talle kaasa uusi konflikte makedoonia aristokraatidega.
Baktria satraap Bessos kuulutas enda uueks Pärsia kuningaks Artaxerxes IV nime all ning uue kuninga ilmumine näitas, et Pärsia impeeriumi idaosa satraabid üritavad jätkata vastupanu. Aleksandril oli vajalik kindlustada juba vallutatud piirkonnad rünnakute vastu ida poolt ning likvideerida viimane vastupanubaas endise Pärsia suurriigi idaosas. Artaxerxes IV Bessos kergendas Aleksandri võitlust enda vastu, tehes tõsise poliitilise vea: ta kuulutas enese kuningaks kui Ahhemeniidide dünastia jätkaja. Enamik Kesk-Aasia rahvaid aga oli Pärsia kuningast väga nõrgas sõltuvuses ja Pärsia suurriigi kokkuvarisemisega tekkis neil väljavaade saavutada täielik iseseisvus. Bessos ei leidnud seetõttu Kesk-Aasia territooriumil kuigi suurt toetust.
Kevadel 329 eKr ületas Aleksander Hindukuši mäestiku ning asus vallutama Batriat ja Sogdianat, kõige tugevamaid ja tegelikult iseseisvaid idapoolseid satraapiaid. Baktrias sattus Aleksandri kätte Artaxerxes IV Bessos, kes hukati. Aleksander vallutas Baktria pealinn Baktra ja Sogdiana pealinn Marakanda. Aleksander ehitas mitu kindlustatud linna – Aleksandriat ning paigutas mitmesse tugipunkti Makedoonia garnisonid. Alles 328 eKr lõpul põgenes makedoonlaste poolt löödud Spitamenes rändsuguharude juurde, kelle juhid ta tapsid. Aleksander püüdis luua häid suhteid kohaliku aristokraatiaga ning 327 eKr abiellus ta Baktria tugevaima valitseja Oxyartese tütre Roxanega. Kesk-Aasia vallutamine kestis üle kolme aasta.

Vallutused Indias

Sõja neljandaks järguks oli Aleksandri juhitud retk Indiasse, kodusõjad piiriäärsete India riikide vahel kergendasid Aleksandri sissetungi Indiasse. Ta ületas Induse ja rajas uusi kindlustatud tugipunkte sõjategevuse jätkamiseks. 326 eKr võitis ta Hydaspese ääres Porose vägesid, Poros ise aga langes vangi. Aleksander jättis talle ta riigi alles vastutasuks liidu ja vallutaja ülemvõimu tunnustamise eest. Hydaspese äärde asutas Aleksander kaks kindlustatud linna: Nikaia (Võidu linn) ja Bukephala ning tungis edasi itta. 
325 eKr rajas eelposte ka Induse madalikule. Aleksander ise arvas, et on jõudnud enam-vähem maailma lõppu. Hyphasise ääres tõstsid Aleksandri sõdurid mässu ja keeldusid edasi minemast, tema sõdurite hulgas tekkis suurest kurnatusest rahulolematus, mis sundis Aleksandrit tagasi pöörduma. Aleksander tuli tagasi Babüloni, millest kavatses teha oma impeeriumi pealinna. Aleksander pidi 326 eKr lõpetama sõjakäigu, mis oli kestnud üle kaheksa aasta. Kreekast ja Makedooniast olid saanud suurriigi äärealad.
Aleksander Suure maailmariik piirnes Balkani poolsaare Aadria mere läänerannikuga, põhjaosas Doonauga, Kaukasuse ja Indusega, lõunas ulatus India ookeanini, Aasias – Araabia poolsaareni ning hõlmas Aafrikas Egiptuse, Liibüa ja Kürenaikani. Aleksander ei muutnud rahvale harjumuslikke kohapealseid valitsemisvorme, ta jättis alles Pärsia võimu aegse administratiivse jaotuse satraapiatesse, aga kitsendas satraapide võimu.
Kevadel 323 eKr oli Aleksandri armee valmis uueks suureks sõjaretkeks Araabiasse, hiljem kavatses Aleksander liikuda Põhja-Aafrikasse. Juuni keskel suri ta aga ootamatult ja kohe algasid diadohhide sõjad tema riigi jagamise pärast.
Pärast Aleksandri surma 323 eKr aastal läks impeeriumi juhtimine ta poolvennale, Philippos Arrhidaiosele ja Aleksandri pojale, Aleksander IV-le. Kuna Philippos oli vaimselt haige ja poeg alles imik, nimetati nende asemele kaks regenti, Perdikkas ja Craterus. Perdikkasel õnnestus ruttu ainuvõim endale saada, Perdikkas eemaldas peagi mitmeid oponente, tappes umbes 30 Aleksandri endist kindralit, kes nüüd valitsesid satraapidena üle impeeriumi. 321 eKr aastal Perdikkas konflikti ajal Ptolemaiosega tapeti oma sõdurite poolt. Uueks regendiks määrati Antipatros ja taas vahetusid satraapiad kindralite vahel. Viimaks lahendati konflikt pärast Ipsose lahingut Früügias 301 eKr.