Magnus

Magnuse elukäik enne Liivimaale saabumist

Magnus sündis 26. augustil 1540 Kopenhaageni lossis Taani ja Norra kuninga Christian III ning kuninganna Dorothea teise pojana. 17-aastasena saadeti ta Saksamaale reisima ja haridust omandama. Reisi käigus jäi ta pidama oma õe Anna ja õemehe Augusti, kes oli Saksi kuurvürst, õukonda Dresdenis. Kolm kuud pärast Christian III surma kutsus Magnuse vend Frederik II, kes oli uueks kuningaks saanud, Magnuse Taani tagasi.
Kaheaastasena kaotas Magnus haiguse tõttu ühe silma.
Magnus päris omale Schleswigi, Holsteini, Stormarni ja Dithmarscheni hertsogi, Oldenburgi ja Delmenhorsti krahvi ning Norra pärija tiitli, kuid tegelikkuses ta neid valdusi ei valitsenud. Kuna Taanis polnud kuningavõim pärilik, oldi kuningaperes juba varakult otsustatud, et perekonna pärusvaldusi ei hakata killustama kuna see võiks halvendada Frederiku šansse Christian III järel kuningaks tõusta. Seetõttu peeti õigeks, et Magnusele tuleb leida elatismaa väljaspool Oldenburgide riiki.

Liivi sõja puhkemine ja olud Liivimaal

1558. aastal puhkenud Liivi sõja käigus ründas Moskva suurvürstiriik Liivimaad ja saavutas kiiresti edu. Liivimaa seisused leidsid, et ilma välisabita ei ole võimalik sissetungijale vastu seista, ja 17. juunil 1558 otsustati Tartu maapäeval pöörduda abi saamiseks Taani poole. Kuna Taani oli koadjuutorivaenuse ajal püüdnud etendada vaenupoolte vahetalitaja osa, oli Liivimaal tekkinud üsna kaalukas Taani-meelne kildkond. Eelkõige loodeti, et liit Taaniga toob kaasa kiire vaherahu Moskvaga, usuti, et liit Poola-Leedu või Rootsiga tähendaks sõja jätkumist.
Tartu maapäeva lõpuks otsustas Tartu piiskop Hermann II Wesel (suri 1563) nimetada Magnuse oma koadjuutoriks ja anda Tartu piiskopkond Taani kuninga kaitse alla. Toomkapiitel, stiftinõukogu ja Tartu raad olid asjaga nõus ning piiskop allkirjastas otsuse 5. juulil. Paraku alustasid Moskva väed juba mõni päev hiljem Tartu piiramist ja 18. juulil linn alistus.
Läänemaa stiftifoogt Christoph von Münchhausen jätkas Taani kasuks lobitöö tegemist ja kuulutas end olevat Taani kuninga asehalduri kogu Eesti alal. 25. juulil 1558 andis Tallinna komtuur Franz von Segenhagen talle üle Toompea linnuse ja seal teeninud palgasõdurid pidid Taani kuningale truudust vanduma. Augustis suundusid Taani Eestimaa rüütelonna ja Tallinna rae saadikud, vähemasti viimased olid valmis ka vajadusel Taani ülemvõimu tunnistama. Ka Liivi ordu maameister Wilhelm von Fürstenberg (1500–1568) saatis Dünaburgi komtuuri Georg von Syburg zu Wischlingeni Taani läbirääkimistele. Ordu oli nõus loobuma kogu Eestimaast kui Taani sekkub otsustavalt Liivimaa konflikti. Taani esindajad aga andsid vaid lubadusi ja pakkusid ordule 16 000 taalrit laenu. Taani pelgas võimalikku sõda Moskva ja Poola-Leeduga, samuti oli õhus võimalus, et haige Christian III surma järel püüab Christian II taas troonile tõusta, mis tooks kaasa veel ühe konflikti. 1558. aasta detsembris peatusid Moskvasse sõitvad Taani saadikud Riias ja pidasid orduga läbirääkimisi, mis taas ei kandnud vilja. Sestap soovis Taani vaidluste vältimiseks Tallinna ja Harju-Viru ära osta.
11. aprillil 1559 õnnestus Claus Urne juhitud Taani diplomaatilisel saatkonnal Moskvas Liivimaa jaoks kuuekuuline vaherahu välja kaubelda. See suurendas Liivimaal veelgi usku Taanisse.

Saare-Lääne ja Kuramaa piiskopkonna omandamine

1559. aastal nõustus Frederik II oma ema, leskkuninganna Dorothea, nõudmisel ostma Saare-Lääne piiskopkonna, mida piiskop Johann V von Münchhausen oli üritanud juba mitu aastat kellelgi maha müüa. Läbirääkimistest võtsid lisaks vendadele Münchhausenitele osa ka piiskopkonna vasallid. Lõpuks sõlmiti kaks lepingut, millest esimesega võttis Taani kuningas toomkapiitli ja piiskopkonna oma kaitse alla, nõudes vastu piiskopi nimetamise õiguse iga kord kui see koht vabaneb. Teise lepinguga määrati, et esimeseks uueks piiskopiks on hertsog Magnus, ning lepiti kokku müügisumma (20 000 taalrit) ja selle väljamaksmise viis. Samuti sätestas leping, et Taani kuningas võib soovi korral piiskopkonna edasi anda. Frederik loovutaski õigused hertsog Magnusele, tingimusel, et viimane loobub oma pärandiosast Schleswigis ja Holsteinis. Tegelik ostuhind kujunes siiski 30 000 või isegi 40 000 taalri suuruseks. Piiskop Johannes loobus Magnuse kasuks ka oma Kuramaa piiskopkonnast, mida vormiliselt ei ostetudki. Siiski maksti rahalist hüvitist (9200 taalrit) piiskopkonna koadjuutorile Ulrich Behrile. Raha selleks ostuks andis Magnuse ema, leskkuninganna Dorothea. Tehing oli vastumeelne ordule, kes palus keiser Ferdinand I-l kinnitada oma senjööriõigusi Kuramaa piiskopkonnale, mis seisnesid ordu õiguses nimetada piiskopikandidaate. Keiser kinnitas need õigused 1561. aastal. Lisaks oli ta 1560. aastal hoiatanud Saare-Lääne ja Kuramaa rüütelkonda ning toomkapiitlit ja nõudnud, et nad takistaksid piiskopkondade loovutamist.

Konflikt Liivi orduga

1559. aastal oli ordu oma teenistusse värvanud suure hulga palgasõdureid ja sügisel alustati Moskva vägede vastu sõjategevust, mis algne hoog Laiuse ebaõnnestunud piiramise järel kuhtus. Sõdurid jaotati mitme linnuse peale talvekorterisse, kus nad kevadel maksmata jäänud palkade pärast mässama hakkasid ja oma juhid pantvangi võtsid. Põltsamaa ümbrusse kogunenud palgasõdurid otsustasid oma teeneid pakkuda Magnusele; nendega ühines teisigi, näiteks Uus-Pärnus viibinud sõjasulased. Magnuse võttis nad vastu, tekitades sellega ordu juhtide seas sügavat pahameelt. Sisuliselt omandas Magnuse selle otsusega ka nende sõjasulaste teenimiskohad (näiteks Põltsamaa), mis kuulusid tegelikult ordule.
Samuti tekitas ordu ja Magnuse vahel paksu verd Maasilinna foogtkond, mille Magnus oli hõivanud. Ordumeister Gotthard Kettler oli plaaninud, et Maasilinna foogt Heinrich Lüdinghausen-Wulff (suri 1574) haaraks Kuressaare enda valdusse ja takistaks sellega Magnuse saabumist Liivimaale. Kuna foogt oli üks orduisandatest, kelle mässavad palgasõdurid olid Pärnus vangi võtnud, jäi plaan läbi viimata. Liivimaale jõudnud Magnus sai sellest kavatsusest siiski teada. Lisaks jõudsid temani kuulujutud sellest, et Kettler soovib stififoogt Wolmar Treydeni abil Läänemaad enda võimu alla saada, mistõttu andis ta Christoph Münchhausenile ülesandeks seda takistada. Vangi võetud Maasilinna foogt oli aga kohe pärast Magnuse saabumist Kuressaarde viidud, kus teda edasi vahi all hoiti. Tegu võis olla ka kokkumänguga, kuna kroonik Balthasar Russow kirjutab, et "samuti andis Maasilinna ordufoogt Hinrik Wulf Maasilinna lossi ja kogu maakonna vabatahtlikult hertsog Magnusele üle".
15. mail saabus Kuressaarde Riia peapiiskopi koadjuutor, Mecklenburgi Christoph (1537–1592), kelle eesmärgiks oli läbirääkimiste teel püüda vabastada foogt ja lepitada vaenupooli. Kroonik Johann Renneri sõnul lõppesid läbirääkimised üsna tulutult. Saavutati küll kokkulepe, et Magnus kohtub 18. juunil Riias ordumeistriga, kuid sinna jättis ta siiski ilmumata.
Leetu suundunud ordumeistri äraolekul hakkas Magnus veelgi julgemalt orduga tüli norima. Lisaks mässuliste sõdurite enda teenistuse võtmisele, kelle laamendamisse Pärnu ümbruses ta sallivalt suhtus, asus ta väevõimuga laiendama ka oma valdusi. Magnuse rittmeister Magnus Bulling hõivas Lihula ordumõisa, mis asus Läänemaal, kuid de facto kuulus Pärnu komtuuridele. Tema sõjamehed Põltsamaal osalesid aga sageli kokkupõrkeis Moskva vägedega.
15. juunil kogunes Riias Liivimaa maapäev eesmärgiga arutada Magnusesse puutuvat. Maapäeval osalesid Gotthard Kettler, kes oli äsja Leedust naasnud, Riia peapiiskop Wilhelm ja tema koadjuutor Christoph. Magnus, kes oli kuu varem Christophile andnud lubaduse tulla, kohale ei ilmunud. Magnus lasi Liivimaa isandaile edasi öelda, et loobub nõudeist Eestimaale, mille Christoph Münchhausen olla talle loovutanud, kui saab oma senistele valdustele lisaks Tallinna, Pärnu ja Maasilinna. Kettler ei olnud sellega nõus, kuid lubas leppida Saare-Lääne ja Kuramaa piiskopkonna Magnusele jätmisega. Kokkuleppele ei jõutud ja 18. juunil läks maapäev laiali.
30. juunil ja 1. juulil käskis Frederik II mitmel Taanis asunud sõjasulaste pealikul oma meestega Saare-Lääne piiskopkonda suunduda. Siiski pole selge millal need väed Liivimaale jõudsid ja kauaks nad jäid. Aastaist 1563–1564 säilinud Magnuse väenimekirjades neid mainitud ei ole ning kindlasti ei jõudnud nad Liivimaale enne 1560. aasta sügist, mil Magnuse tegevus oma võimu laiendamisel äpardus.

Tallinna piiskopiameti ostmine

29. juunil 1560 ostis Magnus endale Moritz von Wrangelilt katoliku Tallinna piiskopi ametikoha, kusjuures initsiatiivi tehinguks näitas üles just viimane. Ostutehingu summa pole teada ja tõenäoliselt ei tasutud seda rahas, vaid hoopis läänistati Wrangelile hiljem Audru mõis. Kuigi Tallinna piiskopil polnud ilmalikku võimu ning tema Kiviloo ja Porkuni linnuse olid Moskva väed juba põletanud, oli ametikoht Magnuse jaoks oluline, kuna ta sai Tallinnas, mis kunagi pikalt Taanile oli kuulunud, oma huve ja mõju näidata. Mingitel põhjustel ei nimetatud Magnust aga mitte Tallinna piiskopiks, vaid piiskopkonna juhiks. Võib oletada, et põhjus peitus selles, et toomkapiitlis ei viidud läbi ettenähtud valimisprotseduuri.
Tallinna piiskopiameti ostmine rikkus Magnuse ja ordu suhteid veelgi, kuna just Liivi ordul oli õigus nimetada piiskopikandidaate.

Läbirääkimised Königsbergis

1560. aasta hilissügisel lahkus Magnus Kuressaarest ja asus Piltenesse Kuramaal. 16. detsembril esitas ta hertsog Albrechtile palve reisid läbi tema maade Taani. Albrecht annab 31. detsembril kirjutatud vastuses selleks ka loa. Tol perioodil kohtus Magnus Kuramaal Riia peapiiskopkonna koadjuutori Christophiga, et parandada omavahelisi suhteid, ja Taani saadikute kaudu püüdis ta leida lepitust ka ordumeister Kettleriga. Albrecht saatis Taani oma saadiku Achatius von Dohna, et saavutada kompromiss ühe osapoole ehk Oldenburgide ja teise osapoole ehk Hohenzollernite, Mecklenburgi vürstikoja ning viimaseid toetava Poola-Leedu vahel.
Magnus väisas 1561. aasta jaanuari lõpus veel korra Saaremaad, kuid läks peagi Kuramaale tagasi ja saabus 27. jaanuaril Grobiņasse, mis kuulus Preisi hertsog Albrechtile. Grobiņast 29. jaanuaril saadetud kirjas andis Magnus Albrechtile lubaduse temaga 1. veebruaril Königsbergis kohtuda. Reis kujunes siiski pikemaks.
Magnus lasi 4. veebruaril oma kantsleril Konrad Burmeisteril anda ülevaade oma saamisest Saare-Lääne ja Kuramaa piiskopiks, nõudlusest Harju-Virule, lootusest rahule Moskvaga , konfliktist orduga ja üldse oma tegevusest Liivimaal. Lisaks lubas Magnus lahendada oma tüli Riia peapiiskopi ja viimase koadjuutoriga erapooletul kohtunikul ning anda Moskva-vastase sõjategevuse tarvis 500 ratsanikku. Albrechti seisukohad esitas tema kantsler Johann von Kreytzen ning vastuses öeldi lisaks muule, et Albrecht ei soovi olla Magnuse ja ordumeister Gotthard Kettleri vahekohtunikuks, vaid selle tüliküsimuse peavad lahendama kuurvürstid ja riigivürstid.
5. veebruari hommikul saadeti Magnuse sekretär Friedrich Grossi hertsog Albrechtile tutvustama mitmesuguseid dokumente, mis pidid näitama, et Magnusel oli õigus suuremale osale Kuramaast, kui seni tegelikult tema valduses oli. Albrecht kordas oma eelmise päeva seisukohta vahekohtu asjus ning keeldus võtmast seisukohta Magnuse ja Kettleri vahelises tülis. Magnus lubas anda end antud küsimuses Taani kuninga voli alla ning palus Albrechtilt abi läbirääkimiste korraldamiseks Pommeri-Stettini hertsogi Barnim IX-ga, kes oli keiserlik Liivimaa-küsimuse riigikomissar ja Brandenburgi markkrahvi Johann V-ga (keda nimetati dokumendis sarnaselt Barnimiga Liivimaa mediaatoriks). Albrecht soovitas Magnusel kõike põhjalikult kaaluda ja oma tegevuses eelkõige Liivimaa sisemist rahu silmas pidada. Samuti lubas ta kirjutada peapiiskop Wilhelmile ja koadjuutor Christopile, et nende abil pikendada Magnuse ja ordumeistri vaherahu mihklipäevani.
Läbirääkimised jätkusid 6. veebruari õhtul: Magnus lubas taas minna vaidluste lahendamiseks oma venna Frederiku juurde ning väitis end lootvat tema ja orduvahelise vaherahu kestmisele ka pärast selle ametlikku lõppu. Arutati ka mõningaid väiksema tähtsusega punkte. Järgmise päeva arupidamised toimusid koos Christoph von Münchhauseni ja Kettleri asekantsleri Michael von Brunnow'ga ning muuhulgas arutati dokumente ordu ja piiskoppide õigustest Kuramaal. Königsbergi läbirääkimiste lõpus soovitas Albrecht Magnusel mitte oma venna tahte vastu tegutseda ning püüda oma valdusi naabritega rahus olles valitseda, kuna just sedasi teenivat ta Taanit parimal moel.
Königsbergis peeti samal ajal (5.–11. veebruaril) ka läbirääkimisi Taani kuninga saadiku Albrecht Knopperiga. Hertsog Albrecht kinnitas Knopperile, et tema pooldab Magnuse jäämist piiskopkondade isandaks, ja avaldas lootust, et vaherahu orduga jääb kestma. Samuti rääkis ta vajadusest Magnust rahaliselt toetada, kuna muidu ei suuda ta sõdureid palgata. 11. veebruaril kirjutatud pikas vastuses selgitab hertsog enda seisukohti Liivimaa-küsimuses ja väidab, et olulisim on sisemise üksmeele saavutamine ning Poola-Leedu ja Taani kuninga sekkumine sõtta.
Hertsog Albrecht tegutses edukalt Liivimaa isandate vaheliste tülide lahendamisel ja ordumeister teavitaski 2. märtsil Albrechtit vaherahu pikendamisest.
Teel Taani peatus Magnus Mecklenburg-Schwerini hertsogi Johann Albrecht I õukonnas ning kirjutas 20. märtsil Doberanist hertsog Albrechtile, kus avaldas rahuolu vaherahu pikendamise üle, arutelude üle hertsog Johann Albrechtiga ning hertsog Barnim IX valmisolekust Magnuse ja ordumeistri konflikti lahendada.
Taani-reis kujunes Magnusele ebaõnnestunuks. Oli selge, et Magnus pole suuteline lahendama olukorda, millesse ta oma poliitikaga sattunud oli. Magnuse ja Frederiku ema Dorothea nõudmisel abistas kuningas oma venda taas raha ja sõjaväelastega, kuid tingimusel, et võim Magnuse valdustes läheb Frederiku määratud asehaldurile Dietrich Behrile. Lisaks pidi Magnus oma saatjaiks ja nõunikeks võtma kogenud Taani ametnikud Christoffer Valkendorfi, Vincens Jueli ja Friedrich Grossi. Oma valdustest võis Magnus ilma Frederiku loata lahkuda mitte kauemaks kui kaheks kuuks, samuti sõdida ja sõlmida liite. Venna luba vajas ta ka abiellumiseks. Iseseisvast maaisandast oli sisuliselt saanud oma venna läänimees, kelle maad ei erinenud enam oma olemuselt teistest Taani läänivaldustest. Kuningliku asehalduri määramise tõttu oli tal aga koguni vähem sõnaõigust oma maade haldamisel. Dokumendi, mis kõik need tingimused kindlaks määras, allkirjastas Magnus 4. mail 1561. Kuningas andis talle teekonnale kaasa 10 laeva kauba ja sõduritega, samuti 3000 taalrit sularaha kingiks ja 10 000 taalrit laenuks. Kuressaarde jõudis ta 18. mail 1561.

Tagasi Liivimaal

Magnuse valduste kuninglik asehaldur Dietrich Behr oli lisaks Magnuse tegevusel silma peal hoidmisele saanud ülesandeks ka kiiresti ordu ja Moskvaga vaherahu sõlmida. Taani kuningas ega suurem osa riiginõunikke polnud huvitatud Liivi sõtta sekkumisest, tunduvalt olulisemad olid võimalik sõda Rootsiga ning luterlaste ja katoliiklaste konflikt Saksamaal.
Vaherahus Liivi orduga jõuti kiiresti kokkuleppele ja 16. juunil 1561 pikendati Pärnu vaherahu 1564. aastani. Samal ajal üritas Behr jõuda kokkulepeteni Moskvaga. Vastavalt Frederik II juhenditele pidi Behr Taani võimu Liivimaal kindlustama ainult rahumeelsete vahenditega. Behr suundus sügisel saatkonnaga Moskvasse, kus õnnestus välja kaubelda vaherahu 1562. aasta kevadeni.
Asehaldur Behr viibis 1561. aasta lõpus ja 1562. aasta alguses Kuramaal ning ka Magnus oli aastail 1561–1562 peamiselt seal, peatudes Embūtē, Piltene ja Cīravā linnuses.
7. augustil 1562 kirjutati Možaiskis alla Taani kuningriigi ja Moskva suurvürstiriigi neutraliteedi- ja koostöölepingule. See sätestas, et sõja korral ei või kumbki pool abistada lepingupartneri vaenlast. Määrati kindlaks Taani ja Moskva piir Liivimaal, kuid Kolga mõisa kohta otsust ei langetud. Kogu Liivimaal asuv, kuid Magusele mittekuuluv territoorium loeti Moskvale omandiks, kuid samas tunnustati Magnuse õigust Tallinna piiskopkonna varadele (ka mõisatele). Reguleeriti ka kaubandusküsimusi. Moskva seda lepingut hiljem siiski kuigivõrd ei tunnistanud, müües Narvast piiramatult kaupa Taaniga vaenujalal olevatele rootslastele.

Liivimaa konföderatsiooni lõpp ja Magnuse suhted Rootsiga

4. juunil 1561 tunnistasid Harju-Viru rüütelkond ja Järva orduvasallid Rootsi kuningat Erik XIV oma uue isandana. Kaks päeva hiljem tegi sedasama ka Tallinn. Toompea lossis asunud Liivi ordu garnison osutas mõnikümmend päeva vastupanu, kuid pärast nädalapikkust suurtükituld alistus. Frederik II esitas küll Tallinna ja Harju-Viru annekteerimise tõttu protesti, kuid mingit tulu see talle ei toonud. Ka Magnus ise oli saatnud tallinlastele kirja, kus manitses neid Rootsi valitsuse alla minemast.
Rootsi likvideeris ka katoliikliku Tallinna piiskopkonna ja määras 1561. augustis ametisse esimese luterliku superintendendi Johannes Robertus von Gelderni.
Magnus, kelle teenistusse oli 1560. aasta juunis asunud endine Tartu müntmeister Erich Beck, soovis asuda oma münte vermima, näitamaks oma pretensioone Tallinna piiskopina. Magnus esitas Rootsi asehaldurile Tallinnas Klas Kristersson Hornil oma soovi hakata linnas münte lööma, mille viimane Rootsi kuningale edasi saatis. Erik XIV vastas Magnuse soovile siiski eitavalt.
Eelkõige propagandaeesmärkidel, kuid osalt ka sularahapuuduse tõttu asus Magnus 1562. aastal siiski Haapsalus ja hiljem Kuressaares oma raha vermima. Müntidel oli ladinakeelne kiri MAGNUS DEI GRATIA EPISCOPUS OSILIENS CVRONIENSIS ET REVALIENSIS (müntidel olid enamasti nende sõnade algustähed), mis tähendas "Magnus, Jumala armust Saaremaa, Kuramaa ja Tallinna piiskop". Magnuse raha ei sisaldanud piisaval hulgal hõbedat ja sellest pettusest saadi peagi ka aru. Magnus ajas kogu süü müntmeister Becki kaela, kes end ka süüdi tunnistas.
Kuressaare elanikkond oli mandrilt sõja eest Saaremaale pagenud inimeste tõttu kosunud ja 1563. aastal algul esitasid Kuressaare saadikud Magnusele, kes asus Piltenes, palve anda Kuressaare alevile linnaõigused. Magnus andiski Kuressaarele 8. mail 1563 Riia linnaõiguse. 11. mail kinnitas ta Kuldīgas viibides Saaremaa aadliprivileegid, mis laiendas nende õigusi.
Magnuse tädipoeg Erik XIV oli pärast Eestimaa peremeheks saamist teinud Magnusele kui Tallinna piiskopiameti valdajale ettepaneku tema alamaks hakata. Ajavahemikust 1561–1563 on säilinud mitmeid selleteemalisi kirju Erikult Magnusele. Kui Taani kuulutas 13. augustil 1563 Rootsile sõja, mida tuntakse Põhjamaade seitsmeaastase sõjana, oli Magnuse ülemeelitamiskatset nimetatud ühe sõjapõhjusena. Magnus ja tema ema väitsid hiljem, et Erik ja Magnus olid omavahel täiesti normaalsetes suhetes ning Magnus kisti sõtta oma tahte vastaselt. Magnuse ema Dorothea üritas hiljem vahendada ka separaatrahu Magnuse ja Rootsi vahel ning lootis selle hõlbustamiseks sõlmida abielu Magnuse ja mõne Rootsi printsessi vahel.
Tõenäoliselt 1561. aasta oktoobris saatis kuningas Erik Magnuse juurde oma saadikud Andreas Perssoni ja Christoph Schiferi, kes pidid saadud juhendi järgi selgitama miks Tallinna linn ühes Harju-Viru ja Järva aadliga Rootsi võimu alla läks ning millistel põhjustel algas Rootsi ja Liivi ordu vaheline sõjategevus. Samuti öeldi Magnusele, et oma positsiooni säilitamiseks peab ta uuendama liitu Rootsi ja Taani vahel ning andma end Rootsi kuninga kaitse alla. Lisaks pakuti talle Rootsi kuninga protektsiooniõiguse tunnustamise korral 40 000 taalrit ja lubati tagasi anda Tallinna piiskopkonna piiskopimõisad.
Ärakirjana on säilinud Magnuse 26. oktoobril 1561 Kuressaares kirjutatud vastus Eriku ettepanekule. Magnus väitis kirjas, et loodab kuninga ja ordu konflikti rahumeelsele lõppemisele ning soovib hoida Erikuga heanaaberlikke suhteid, kuid ütles samas, et Liivimaa ees seisvate ohtude osas saab ta loota ainult oma vennale, kuningas Frederik II-le. Samuti lisas ta, et peab Erik XIV ettepanekut arutama oma sugulastega kuna "noorema vürstina" ei ole ta teadlik Taani ja Rootsi vahelise liidu sisust. Ta lubas aga kaasa aidata Christian III ja Gustav Vasa kunagi sõlmitud liidulepingu uuendamisele. Suhtlus Eriku ja Magnuse vahel jätkus edaspidigi ning Rootsi kuningas kordas oma ettepanekuid.
Magnus oli kontaktis ka Rootsi riigimarssali krahv Svante Sturega (1517–1567), kes aastail 1562–1563 oli Tallinna asehaldur. Magnus oli Sturega ühendust võtnud pärast Tallinnast Pärnu alla suundunud ja sealt hiljem tagasi läinud sõdurite läbimarssi Läänemaalt ning nende vägivaldne käitumine talupoegade ja nende vara suhtes. Magnus saatis 26. oktoobril 1562 Tallinna Svante Sture juurde oma saadikud, kelleks olid Läänemaa stiftifoogt Klaus Aderkas, asehaldur Christoffer Valkendorf ja Georg Wilcken. Saadikud pidid instruktsiooni järgi tänama kuningas Erikut heatahtliku suhtumise eest ning avaldama lootust, et ka tulevikus on Rootsi ja Magnuse suhted rahumeelsed. Samas tuli kaevata kahjude üle, mida olid Rootsi väed tekitanud oma kahe läbimarsi ja Pärnu piiramise ajal läbi viidud moonamuretsemisega. Lisaks sellele tuli probleemidena mainida ka Paide piiramise ajal tekitatud kahju Tallinna piiskopimõisatele ning Magnuse kui Tallinna piiskopi jurisdiktsiooni mitmesugustele rikkumistele. Saadikud pidid nõudma Magnuse jurisdiktsiooni tunnustamist, Pärnu piiramise ajal Läänemaalt äraviidud veiste tagamist ning liigse metsaraie lõpetamist Padisel.
Sture vastas alles 18. jaanuaril 1563 ning selgitas Magnusele, et kaebused Rootsi vägede marodööritsemise asjus on teadmiseks võetud ning et kuningas on Liivimaal asuvate vägede ülemjuhatajale Klas Kristersson Hornile saatnud korralduse tulevikus taolisi olukordi vältida. Anti lubadus süüdlased välja selgitada ja neid trahvida. Sture palus Magnuselt luba tulevikuski Läänemaa läbida, kuna üle Märjamaa ja Vana-Vigala läks oluline tee. Tallinna piiskopi õiguste rikkumisest aga ei teadvat Sture midagi. Sture palus saata endale ka dokumendid, mis sätestavad Padise metsa kasutamist, et neid kontrollida ja neile kuninglik kinnitus saada.
28. novembril 1561 olid Liivi ordu maameister Gotthard Kettler, Riia peapiiskop Wilhelm ning orduvasallide, Volmari ja Võnnu linna esindajad Vilnos sõlminud Poola kuninga ja Leedu suurvürsti Zygmunt II Augustiga alistumislepingu. Liivi orduriik ja ühes sellega ka Liivimaa konföderatsioon lakkasid eksisteerimast. Daugavast lõunasse jäävatest maadest moodustati Kuramaa ja Semgallia hertsogkond, mida asus valitsema Poola-Leedu vasalliks saanud Gotthard Kettler. Daugavast põhja poole jäänud alad moodustasid aga Üleväina-Liivimaa hertsogkonna, kus Kettler oli asehalduriks.

Maasilinn

Kuningas Frederik II pidas õigemaks Taani võimu Liivimaal rohkem mitte laiendada vaid pigem püüelda selle konsolideerimise ja kindlustamise suunas. Seetõttu otsustati loovutada Kuramaa piiskopkond Maasilinna foogtkonna ja Läänemaa ordumõisate vastu. Selline käik muutnuks Taani valdused kompaktsemaks ning hõlpsamalt valitsetavaks ja kaitstavaks. Kui aga foogtkonna omandamine pidanuks ebaõnnestuma, tuli Frederiku nõudmisel Maasilinna linnus hõivata ning maha lõhkuda, et Poola-Leedu või Rootsi sellest endale tugipunkti ei saaks. Ka Kettler oli vahetusest huvitatud ning pärast ordu alistumist Poola-Leedu valitsejale kinnitas Zygmunt II August Kettleri nõudmisi Piltenele. Vilno vojevood ning Leedu kantsler vürst Mikołaj Radziwiłł, kelle hallata olid riigi Liivimaa-küsimused saatis Zygmunt II Augusti soovil saadikud Magnuse juurde Saaremaale, et vahetustehingu üksikasjades kokkuleppele jõuda. Poola kuningas saatis Taani sama küsimust arutama ka Achaz von Zehman noorema, kuna oli ilmselt teadlik Magnuse piiratud õigusest asju ise otsustada. Kuningas Frederik oli vahetusega nõus.
Peagi saabusid Saaremaalt Kuramaale Frederiku esindajad Dietrich Behr, Gerloff Troll ja doktor Koppern. Piltene piirkonna vasallid andsid aga teada, et ei soovi omale ilmalikku valitsejat. Vahetustehingule seisid vastu ka Magnuse kõige lähemad nõuandjad. Magnus, mõistnud, et tal leidub toetajaid, asus läbirääkimistele vastu töötama ja katkestas need 1562. augustis sootuks, pidades paremaks vastu Frederiku tahtmist Kuramaa endale jätta. Läbirääkimised algasid septembris uuesti, kuid katkesid ja algasid veel mitmel korral. Mingite tulemusteni ei jõutud. Siiski andis Kettler taanlastele loa Maasilinna oma garnison saata. 29. jaanuaril 1562 andis Magnus lubaduse tunnustada Kettleri (kui Liivi ordumeistri) ja tema järglaste õigust Maasilinnale, samuti viia vajadusel Maasilinnast ära Taani sõdurid.
Läbirääkimisi hakati pidama ka Maasilinna foogti Heinrich Lüdinghausen-Wulffiga, et foogtkond temalt lihtsalt ära osta. Wulff nõustus kohe Maasilinna müüma. Kuni müügitehingu toimumiseni pidi ta olema Taani ametnik ja 1562. aasta detsembris kasutas ta ametinimetust "Taani kuninglik asehaldur Maasilinnas". Kuna 1563. aastal algas Põhjamaade seitsmeaastane sõda, jäi Maasilinna ost katki ning Wulff pidi foogtkonna tuludest, oma isiklikust varast ja laenude abil rahastama sõjategevusega kaasnevaid kulusid. Hiljemalt 1564. aasta jaanuariks andis ta Maasilinna täielikult Taanile üle.

Põhjamaade seitsmeaastane sõda

1563. aastal Taani ja Rootsi vahel puhkenud Põhjamaade seitsmeaastane sõda puudutas kohe ka Magnuse valdusi. Rootsi väed vallutasid suure osa Magnuse Läänemaa-valdustest ning kuigi Kettleri väed suutsid Lihula tagasi vallutada ja Magnuse meestele üle anda, langes see peagi taas Rootsi vägede kätte. Lihula langedes vangistati ka Magnuse nõunikud Dietrich Fahrensbach, Klaus Aderkas ja Otto Gilsen. 19. veebruaril 1564 sõlmiti vaherahu, mis pausidega kestis 25. juulini 1565.
Magnuse ise oli sõja eel Taani kutsutud, kuhu ta läks maad mööda läbi Preisimaa. 15. aprillil 1563 kirjutas Magnus Piltenest hertsog Albrechtile, et soovib luba endale ja oma kaaskonnale läbi Preisi hertsogkonna reisida, öeldes, et plaanib 7. või 8. mail Memelisse saabuda. Albrecht selle loa talle ka andis. 30. juunil saatis Magnus Güstrow'st Albrechtile, et kohtub oma venna Frederik II-ga 4. juulil Flensburgis.
Magnus viibis koos Frederikuga Älvsborgi piiramisel, kus arutati lisaks muule ka plaane Liivimaa-valdused mõne muu vastu vahetada. Magnuse ja tema venna suhted muutusid mingil põhjusel piiramise ajal halvaks. Kuningas andis lõpuks Magnusele korralduse Liivimaale tagasi minna. Reisi kulud tasus Magnuse ema Dorothea. Kuramaale tagasi jõudis ta oktoobris või novembris. Leskkuninganna Dorothea proovis veel 1565. ja 1566. aastal vahendada Magnuse ja Erik XIV vahel rahu, kuid tulemusteta.
Magnus viibis 1564. aastal Kuramaal, peatudes Piltene ja Dundagas, kuid ka Kettleri maadel asunud Kuldīgas. Kuramaa hertsogi valdustes viibis ta nendel aastatel mitmel puhul. 1566. aastal käis ta Kuldīgas Gotthard Kettleri ja Mecklenburg-Güstrow' printsessi Anna (kes oli Magnuse sugulane) vahelise abielu sõlmimise auks korraldatud pidustustel.

Isiklikku

Magnus kihlus ja abiellus 1573. aastal Vene tsaari Ivan IV onupoja Staritsa vürsti Vladimir Andrejevitši tütre Maria Vladimirovnaga. Pärast Magnuse üleminekut Poola kuninga Stefan Batory leeri veendi Mariat naasma Venemaale, kus ta pügati nunnaks ja suleti Pjatnitski kloostrisse 1586. aastal, kus ta ka suri millalgi pärast 1611. aastat.