Emakeele Selts

Emakeele Selts on 23. märtsil 1920 Tartu ülikooli juurde asutatud vabatahtlik filoloogiline ühendus, mis tegutseb mittetulundusühinguna ja on assotsieerunud Eesti Teaduste Akadeemiaga. Selts asub Tallinnas. Aastatel 1925–1952 kandis selts Akadeemilise Emakeele Seltsi nime. 2018 on seltsi esimees Helle Metslang.
Emakeele Selts on kuulunud aastatel 1920–1946 Tartu Ülikooli ja aastatel 1946–1998 Teaduste Akadeemia juurde ning assotsieerunud Teaduste Akadeemiaga 1998. aastal. Emakeele Seltsi büroo asub alates 1956. aastast Tallinnas.
Seltsi praegusteks põhitegevusteks on regulaarsed kõnekoosolekud Tallinnas ja Tartus, üliõpilaskonverentside korraldamine, kuhu kaasatakse ka gümnaasiumiõpilasi, samuti keelepäevad Eestis ja väljaspool Eestit ning töö koolinoortega (sh keelelaagrid, -päevad ja -võistlused). Tavapäraselt toimub 27. juunil, Johannes Voldemar Veski sünniaastapäeval konverents ehk Veski päev. Lisaks tegeleb selts kirjakeele normimisega ja kirjastamisega ning annab välja teadusväljaannet Emakeele Seltsi aastaraamat, eri toimetisi, populaarteaduslikku keeleajakirja Oma Keel ja keeleraamatuid.
Emakeele Seltsil on ka oma raamatukogu, kus seisuga 31.12.2016 oli arvel 6538 inventeeritud trükist.

Asutamine ja algusaastad

Emakeele Seltsi sünniaasta on 1920 ja seltsi asutaja on Tartu Ülikooli läänemeresoome keelte professor Lauri Kettunen oma õpilastega. Seltsi asutamiseks valitsesid ühiskonnas soodsad eeltingimused, kuna Tartu ülikool sai 1919. aastal eestikeelseks. 23. märtsil 1920, esimese väitekirja kaitsmise päeval, peeti Tartu ülikoolis ka Emakeele Seltsi esimene asutamiskoosolek. Kutse peale tuli kohale 14 inimest ning neist saidki Emakeele Seltsi asutajaliikmed. Küsimusel, kas seltsi asutada või mitte, ei peatutud: vajadus seltsi järele oli kõigile asutajaliikmetele selge. Põhikirja pani kokku professor Kettunen ning üliõpilased A. Saaberk ja O. Loorits.
Järgmisel koosolekul kuu aja pärast oli osalejaid juba 30. Teemad, millega tegeleti, olid õigekeelsus, võõrapäraste nimede eestistamine, kohanimede kogumine ja korrektse eesti keele arendamine.
Kui esimesel aastal keskenduti peamiselt koosolekute korraldamisele, siis juba järgmisel aastal hakati laiemalt tegutsema, nt lihavõtete ajal korraldati Tallinnas korjandus, millega koguti 2 miljonit marka. Kogutud summat kasutati kirjastamiseks, stipendiumiteks ning tarviliku inventari muretsemiseks. Võeti vastu juhatuse kodukord. Liikmeid oli 1921. aastal 82.
Aastaks 1922 oli liikmete arv kasvanud 107 inimeseni. Aasta 1922 ongi seltsi elus väga tähendusrikas, sest asuti oma tähtsaimaid ülesandeid täitma: hakati välja andma eesti keeleteaduslikku ajakirja Eesti Keel ja pandi alus eesti murdesugemete süstemaatilisele kogumisele. Seda ettevõtmist juhtis Andrus Saareste.
1923. aastal jätkas selts varem alustatud tööd, kuid tegi seda süvendatult.
Aastal 1925 muudeti seltsi nime ning nime Akadeemiline Emakeele Selts kandis see 1952. aastani. 1925. aastal toodi Eesti Kirjanduse Seltsi juurest Akadeemilise Emakeele Seltsi juurde täielikult üle ka nimede eestistamise toimkond, kes andis asjatundlikku nõu võõrapäraste nimede eestipärastamiseks, publitseeris ja propageeris sobivaid eesti nimesid.
1920.–1930. aastail oli kõige tegusam murdetoimkond, kus Andrus Saareste juhtimisel pandi põhirõhk eesti murrete süstemaatilisele kogumisele. Suurt tähelepanu pöörati ka kohanimedele, häälikulooliste ja morfoloogiliste ülevaadete koostamisele ning murdetekstide ülesmärkimisele. Kümne tegevusaasta jooksul jõuti küsitlemisega lõpule 24 kihelkonnas ja autentse keeleainese alusel võis Andrus Saareste 1932. aastal esitada Eesti keeleala murdelise liigenduse, mis üldkujul kehtib tänapäevani. 1940. aastaks oli Eesti Keele Arhiivi kogunenud üle 700 000 sõnasedeli, 6500 lehekülje murdetekste ja 252 fonograafirullile salvestatud murdekõnet.

Seltsi tegevus nõukogude ajal

1940. aastal tegutses Eestis arvukalt teadusseltse, kuid esimesel nõukogude võimu aastal suurem osa eraalgatuslikke seltse suleti. Emakeele seltsi varad olid sõja-aastad üle elanud, vaid tööruumid Rüütli tänavas olid hävinud.
Saksa okupatsiooni ajal lubatud ainsal koosolekul 26. mail 1944 valiti seltsi etteotsa Arnold Kask. 1944. aasta detsembris oli juhatuse endiste liikmete mitteametlik nõupidamine, kus kaaluti tegevuse jätkamise võimalusi. Esimene ettekandekoosolek peeti 8. aprillil 1945, et tähistada seltsi 25. aastapäeva.
Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu 22. septembri 1945. aasta määruse nr 841 järgi lubati seltsil tegevust jätkata. Seltsi taastamist määrati juhtima komisjon, kuhu kuulusid J. V. Veski esimehena ning A. Kask ja K. Aben. 1945. aasta oktoobris kinnitati uus põhikiri. Detsembris 1946 valiti uus juhatus, esimeheks sai J. V. Veski. Eesti NSV Teaduste Akadeemia loomise tõttu viidi selts akadeemia alluvusse.
Seltsi ülesandeks jäi korraldada murdekogumist korrespondentide võrgu kaudu. Varem tegelesid murdekogumisega üliõpilased, kuid 1947. aasta sügisel pöörduti üleskutsetega endiste kaastööliste poole ja 35 murdekorrespondenti olid nõus jätkama.
1945. aasta lõpus asutati üliõpilaste keelering, mille eesmärk oli süvendada üliõpilastes huvi emakeele ja sugulaskeelte vastu ning innustada neid tegema teaduslikku uurimistööd, et asendada sõja-aastail kaotatud teadlaskond. 1948. aastal ühines ring Üliõpilaste Teadusliku Ühinguga (ÜTÜ). 1951. aastal keeleringi side seltsiga katkes, sest üliõpilaste teaduslikud ringid võisid kuuluda vaid ÜTÜsse. Et ergutada üliõpilasi kogumistööd tegema, kuulutati välja auhinnatööd.
Kuni 1950. aastani sai selts töötada ilma kõrgemalt poolt tuleva kriitikata, kuid 16. veebruaril 1950 oli Teaduste Akadeemia (TA) presiidiumis tõstatatud ka seltsi sulgemise küsimus. Seltsi tegevust õigustades tõi A. Kask esile, et juba mitu aastat on kogutud tööstussõnavara. Planeerides teadustöö temaatikat aastateks 1951–1955, otsustatigi uurida tööstussõnavara (tekstiili-, lina-, klaasi-, põlevkivitööstuse jne) ja kolhoosisõnavara kujunemist.
TA presiidiumi 31. mai 1951. aasta otsuse põhjal tuli selts sulgeda. Peapõhjuseks toodi, et ta teeb samalaadset tööd kui Keele ja Kirjanduse Instituut. 14. novembril 1951 esitati akadeemiale oma vastuväited, kus rõhutati, et selts peab tihedat sidet massidega ja sulgemise põhjuseks ei ole toodud seltsi halba tööd. Kasutati ka ajastule omast kõnepruuki: avaldati imestust, et selts otsustatakse likvideerida ajal, mil pärast seltsimees Stalini põhjapanevate tööde ilmumist keeleteaduse alal on avalikkuses märgata suurt huvi keeleküsimuste vastu ning mil meie nõukoguliku keeleteaduse edasiarendamise huvides oleks vaja seda huvi veelgi enam aktiviseerida. Küsimus paluti uuesti läbi vaadata ning läbirääkimiste tulemusena muutiski TA presiidium 31. mail oma otsust.
1952. aastal hakati seltsi kolima Tallinna koos Keele ja Kirjanduse Instituudiga. Kolimisel lähtuti põhimõttest, et kõik akadeemia asutused asugu Tallinnas, kus neid on kergem juhtida ja ideoloogiliselt suunata. Eesti NSV Ministrite Nõukogu 13. septembri 1952. aasta määrusega nr 43 muudeti tagaselja seltsi nimetust: Akadeemilisest Emakeele Seltsist sai Emakeele Selts. Seltsi teavitati sellest alles 20. oktoobril.
15. veebruaril 1961 Eesti NSV TA presiidiumis kinnitatud põhikirja järgi oli seltsi ülesanne "kaasaaitamine eesti keele ja sugulaskeelte uurimisele ja keeleteaduse saavutuste populariseerimine laiades rahvahulkades". Selle täitmiseks peeti ettekandekoosolekuid, murdekorrespondentide kaasabil jätkati kogumistööd, korraldati murdekogumisvõistlusi.
Murdekorrespondentide juhendamiseks ilmus aastail 1949–1958 "kogumistöö juhendaja eesti keele alal" (1–7). Parimate murdekogujate töid hakati avaldama väljaandes "Valimik Emakeele Seltsi korrespondentide murdetekste" (1956, 1957, 1969). 1955. aastal hakati välja andma "Emakeele Seltsi aastaraamatut". 1958. aastal taastati "Toimetiste" sari, esimesena ilmus selles "J. V. Veski keelelisi töid", ning 1968. aastast alates on peetud J. V. Veski päeva keelekonverentse.
Seltsis tegutsesid murde- ja keeletoimkond (1963), rahvaluule sektsioon ning poeetilise lingvistika ja stilistika sektsioon (1977). Kui 1939. aastaks oli liikmete arv kahanenud 44-ni, siis 1988. aastal oli see juba 402. Põhjuseks oli kindlasti huvi emakeele vastu ja soov kaitsta keelt venestamise eest, aga ka teiste seltside puudumine, mistõttu astusid Emakeele Seltsi mitmekesiste erialade esindajad: folkloristid, etnograafid, kirjandusteadlased, arheoloogid, ajaloolased jt.

Emakeele Seltsi keelepäevad

Emakeele Selts on korraldanud keelepäevi alates 1961. aastast (v.a 1995. aastal). Keelepäevadele pani aluse Heino Ahven. Keelepäevade korraldamise mõte tuli tolleaegse Teaduste Akadeemia presidendi akadeemik Johan Eichfeldi soovitusest Emakeele Seltsi juhatusele kanda seltsi loenguline tegevus Tartust ja Tallinnast väljapoole. 1961. aasta sügisel korraldati esimene Emakeele Seltsi keelepäev Viljandis. Algul olid keelepäevad mõeldud õpetajatele ja teistele keelehuvilistele, kuid ajapikku hakkasid koolid keelepäevade korraldamise vastu huvi tundma ning tasapisi said ülekaalu keelepäevad, mis olid suunatud peamiselt õpilastele. Keelepäevadele lisandusid 1973. aastast rahvaluulepäevad ning 1978. aastast stilistikapäevad. Arvukalt keelepäevi on peetud eesti keele õpetajatele. Keelepäevade ettekannete temaatika on olnud küllaltki mitmekesine: tänapäeva kirjakeel (grammatika- ja sõnavaraprobleemid, kirjakeele normimine, jm), murded, kirjakeele ajalugu, uute sõnade loomime, maailma keeled ja keelepoliitika, tehiskeeled, kirjanike keeletarvitus ja stiiliprobleemid, kodukandi kultuurilugu, rahvalaulu stiilivõtted jne. Õpilaste seas on kõige populaarsemad teemad olnud õpilassläng ja ilukirjanduskeel, oma kooli õpilaste eesnimed, koolikirjandite keel ja stiil, oma kooli ajalugu või kohalik kultuurilugu jne.
Keelepäevade korraldamisel on võimaluse korral alati silmas peetud kultuuriloolisi tähtpäevi, nt J. V. Veski (1973), J. Aaviku (1980) ja A. H. Tammsaare (1978) 100. sünniaastapäev; eesti raamatu 450. sünnipäev (1975); Tartu ülikooli 350. aastapäev (1982). Keelepäevi on kõige enam peetud Valgamaal, Tallinnas, Viljandis, Tartus, Märjamaal, Õisus, Elvas ja Võrus. 1989. aastast toimuvad keelepäevad ka välismaal, nt Venemaal, Lätis, Rootsis, Soomes, Inglismaal, Ukrainas, Saksamaal, Luksemburgis, Hollandis, Taanis ja Leedus.
Viimastel aastatel on huvi keelepäevade vastu kasvanud, neid on peetud peamiselt 14. märtsi kui riikliku tähtpäeva – Kristjan Jaak Petersoni sünnipäeva (kauni emakeele päeva) – tähistamiseks.

Seltsi tegevus taasiseseisvunud Eesti ajal

Taasiseseisvumise algusaastad olid seltsile rasked. 1990. aastatel tuli seltsil osaleda keelepoliitikas: kümnendi esimesel poolel keeleseaduse ettevalmistamises; kultuuri- ja haridusministeeriumi juurde asutatud keeleasjade komisjonis, mis tegeles eesti keele kui riigikeele probleemidega. 1990. aastate lõpul saatis selts märgukirja siseministeeriumile nimeseaduse loomiseks ning Riigikogu põhiseaduskomisjonile põhiseaduse § 6 täiendamiseks.
Neil aastail toimusid Eesti ühiskonnas suured muudatused, kultuurile ja haridusele nappis raha. Kõige keerulisem oli olukord kirjastamisega: lõpetati Kodumurde väljaandmine, mitu aastat ei ilmunud seltsi aastaraamat. Välja anti siiski J. Peegli "Nimisõna poeetilised sünonüümid" (1991) ja G. Vilbaste "Eesti taimenimetused" (1993). 1998 hakati taas välja andma Emakeele Seltsi aastaraamatut (ESA). Ilmusid toimetiste sarja kuuluvad Theodor Saare "Kihnu raamat" (1998) ja Toomas Pauli "Eesti piiblitõlke ajalugu" (1999), lisaks Hella Keema "Võru keel" (1997) ja "Kirjakeele teataja II" (2000). 2000. aastal õnnestus hakata välja andma kõigile keelehuvilistele mõeldud ajakirja Oma Keel.
Jätkus keelepäevade, J. V. Veski päeva keelekonverentsi ja kõnekoosolekute traditsioon. 1993. aastal taastati Emakeele Seltsi keeletoimkond, sest vabariiklik õigekeelsus komisjon (VÕK) oli oma tegevuse lõpetanud, kuid seoses uue õigekeelsussõnaraamatu (ÕS 1999) koostamisega tuli teha rohkesti õigekeelsuslikke otsuseid.
1990. aastate algul sai teoks Emakeele Seltsi ja Tartu ülikooli eesti keele õppetooli ühisprojekt "Eesti murdeainese süvendav kogumine". Selle käigus salvestati helilindile peamiselt nn Võru poolmurde eri põlvkonna kõnelejaid eri situatsioonides. Paraku jäi see ainsaks sellelaadseks ettevõtmiseks. Mõne aasta jooksul korraldati veel traditsioonilisi murdekogumisvõistlusi, kuid 1996. aastal otsustas murdetoimkond jätta võistluse välja kuulutamata. Sellest hoolimata oli seltsile peaaegu igal aastal laekunud kohanimede ja slängiteemalisi kaastöid. 2001. aastal otsustas selts murdekogumisvõistlusega jätkata. Kuulutati välja murdevõistluse üldteema "Nimed ja nimetused".
Aastal 2002 lõpetati täielikult ajakirja Kodumurre" kirjastamine.
2004. aastal maist kuni aasta lõpuni oli kord nädalas Kuku raadios eetris keelesaade "Keelekuku", milles käsitleti nelja teemat: keeleuurimine, keelekorraldus, keelepoliitika ja erialakeel. Samal aastal kirjastati uuesti ka toimetis nr 15 – Juhan Peegli "Nimisõna poeetilised sünonüümid regivärssides".
2008. aasta 1. veebruarist 15. maini toimus esimest korda koolinoortele suunatud internetipõhine sõnakogumisvõistlus. Eesmärk oli koguda uut, noortepärast sõnavara, mida sõnaraamatutes ei leidu, elavdada noorte keeletegevust uute vahenditega ning äratada huvi keele vastu. 2008. aastal sõlmiti Eesti Rahvusraamatukoguga leping, mille kohaselt hakati seltsi teavikuid katalogiseerima ja nähtavaks tegema e-kataloogis ESTER.
Koostöös Haridus- ja Teadusministeeriumiga tehti 2011. aastal algust mitme projektiga: avalöögi sai keeleviktoriin, õpikute keele analüüsi projekt ja aasta keeleteo valimine. Integratsiooni ja Migratsiooni Sihtasutusega Meie Inimesed alustas Emakeele Selts kaheaastast projekti "Uusimmigrante õpetavate pedagoogide täiendusõpe". Trükist ilmusid Mati Erelti "Lause õigekeelsus. Juhatused ja harjutused" ja "Eesti keele väljendusõpetus kõrgkoolidele", Ferdinand Johann Wiedemanni "Eesti keele grammatika".
2012. aastal ilmus kogumik "Minevikupärandit Häädemeestelt. Valmik korrespondentide murdetekste VIII". Alguse sai võistlus "TUUM", milles iga osaleja saab panna proovile oma oskuse teha maksimaalselt kahesajasõnaline kokkuvõte žürii antud tekstist. Oktoobris said alguse iga-aastased keelehuviliste noorte laagrid.
Koostöös Haridus- ja Teadusministeeriumiga kuulutas Emakeele Selts 2016. aastal välja ettevõttenime võistluse, mille eesmärk on väärtustada eestikeelseid äri- ja ettevõttenimesid ning juhtida inimeste tähelepanu avaliku ruumi võõrkeelestumisele.
2017. aastal anti välja Evi Juhkami kogumik "Loode-Eesti murdelood. Valimik murdetekste IX" ja oktoobris toimus keelelaager, mis seekord kandis nime "Eesti Vabariik 100".

Liikmed

26. aprilli 2017. aasta seisuga on Emakeele Seltsil 384 liiget, kellest 15 on auliikmed. Põhikirja järgi võivad Emakeele Seltsi tegevliikmeks olla isikud, kes tegutsevad filoloogidena eesti keele ja selle sugulaskeelte alal, samuti isikud, kel on teeneid nende keelte ainestiku kogumisel või kes seltsi eesmärkide taotlemisele muul viisil kaasa aitavad. Liikmed tasuvad liikmemaksu.
Auliige valitakse Emakeele Seltsi üldkoosolekul kas seltsi juhatuse ettepanekul või vähemalt viie tegevliikme kirjalikul põhjendatud ettepanekul. Emakeele Seltsi auliikmed on keeleteadlased Mati Erelt, Tiiu Erelt, Enn Ernits, Mati Hint, Helju Kaal, Reet Kasik, Valve-Liivi Kingisepp, Uno Liivaku, Viivi Maanso, Helmi Neetar, Huno Rätsep, Ellen Uuspõld, Lembit Vaba, Tiit-Rein Viitso, Asta Õim.

Toimkonnad

Emakeele Seltsi juures on aegade jooksul tegutsenud mitmeid toimkondi.

Murdetoimkond

Murdetoimkond (1926–1940, 1963–1996) on olnud murdeainestiku kogumise ning uurimise arendaja. Aastatel 1939–1944 ja 1963–1996 korraldati keeleainestiku ja kohanimede kogumise võistlusi.
1990ndateks oli selts oma ülesande vanema murde kogumisel täitnud, uueks sihiks seati tänapäeva keele varieerumise uurimine.
Emakeele Seltsi ja Eesti Keele Instituudi murdearhiiv EMSUKA sisaldas 2016. aasta lõpuks 5 250 000 sedelit sõnavara, 140 000 lehekülge tekste ja 3000 tundi helisalvestisi.

Keeletoimkond

Keeletoimkond (1969–1972, alates 1993) on keskne keelekorralduskomisjon, mis teeb otsuseid ning annab soovitusi oluliste kirjakeeleprobleemide kohta. Toimkonna 7–11 liiget esindavad eesti keele uurimise ja korraldamisega tegelevaid asutusi. Vanema valib iga kahe aasta tagant seltsi üldkoosolek.
Keeletoimkonna riiklik ülesanne on osalemine kirjakeele normi määramisel. Aastate 1993–2000 otsused ja soovitused leiduvad kogumikus "Kirjakeele teataja II", hilisemad veebiaadressil http://www.emakeeleselts.ee/keeletoimkond.htm.