google/wiki40b huggingface dataset:
Viljar Ansko

Viljar Ansko (luuletajanimega Viljar Kaarna; 17. mai 1948 Tartus – 20. detsember 2016)  oli eesti arst, luuletaja, karikaturist ja bibliofiil.

Elulugu

Viljar Ansko lapsepõlv möödus Kaareperes, koolipõlv ja noorusaastad töölisasulas Sompas Kohtla-Järvel. Alates 1970. aastast elas ta Läänemaal Risti alevikus.   
Ta õppis (vaheaegadega) aastatel 1970–1993 Tartu Riiklikus Ülikoolis psühholoogiat ja lõpetas 1985. aastal sealsamas arstiteaduskonna.
Ansko töömehetee algas juba 15-aastaselt põlevkivikaevanduses, algul lihttöölisena, hiljem elektrilukksepana ja kaevurina (läbindajana). Järgnes sõjaväeteenistus Nõukogude Armees Kaliningradis autojuhina. Ülikooliajal tuli õpingute kõrvalt elatist teenida öösiti: elektrikuna, öövalvurina ja meditsiinivennana. Ülikooliõpingute vahepeal oli ta kuus aastat energeetik TK Vasar Risti metallitoodete tsehhis. Enamuse eluajast töötas Viljar Ansko arstina: psühhiaatrina Taageperas, kiirabiarstina, terapeudina ja vaestearstina Tallinnas ning aastatel 2010–2013 Padise perearstina. Ta oli Tallinna Arstide Liidu ja Eesti Psühhiaatrite Seltsi liige alates 1989. aastast.

Kirjanduslik tegevus

Viljar Ansko toimetas seitse aastat (1990–1996) ajalehte Memento, asutas kirjastusühistu Anamnesia, kus koostas, toimetas ja andis välja üle 30 raamatu. Suurem osa raamatutest ja Memento ajalehest olid pühendatud represseeritute luulele. Tema enda sulest ilmus kolm luuleraamatut. Ta tõlkis Vladimir Võssotski, Lev Konovalovi jt luulet, avaldas kultuuriloolisi artikleid ajakirjanduses, koostas Tallinna kiirabi ajaloo ja karikatuurinäituse kataloogi NAKS-72.
Viljar Ansko oli Eesti Ajakirjanike Liidu ja Eesti Kirjanduse Seltsi liige.

Ühiskondlik-poliitiline tegevus

Viljar Ansko on Risti raudteejaama juures asuva Lääne-Eesti küüditatute mälestusmärgi "Raudteerööpad mäletavad..." autor (1999). Teda autasustati mitmel korral ning temast tehti dokumentaalfilm "Unistaja" (ETV, 2004).

Tegevus karikaturistina

Karikatuure hakkas Viljar Ansko tõsisemalt joonistama ülikooliõpingute ajal Tartus 1970. aastate alguses. Ta oli NAKS-i (Noorte Andekate Karikaturistide Sõpruskond) asutajaliige. Antud rühmitusse kuulusid Heiki Raudla, Viljar Ansko, Raul Kilgas ja Andres Ader. Alates 1972. aastast osales ta paljudel karikatuurinäitustel Eestis, korraldas isikunäitusi Ristil, Haapsalus, Tartus, Kohtla-Järvel ja mitmel pool Tallinnas. Tema karikatuure avaldati aeg-ajalt ka ajakirjanduses, tõsi küll, enamasti suure ajanihkega. Ta andis välja karikatuurikogumiku "Hippocratitis dolorosa" (2008). Alates 1972. aastast osales ta ca 40-l karikatuurinäitustel Eestis ja korraldas 18 isikunäitust.
Ārciemsi mõis

Ārciemsi mõis (saksa keeles Erküll, läti keeles Ārciema muiža) oli rüütlimõis (fideikomiss) Liivimaal Volmari kreisis Umurga kihelkonnas. Tänapäeval jääb mõisakompleks Limbaži piirkonda ja  Pāle valda Ārciemsi küla maadele.

Ajalugu

Aastal 1400 ostsid mõisa Aderkased. Aastal 1506 andis Michael Hildebrand, kes oli mõisa omandanud Dirik Aderkaselt, Ārciemsi Michael Nötkenile, samas kui Uexküllid olid selle ostnud Jasper Nötkenilt. Uexküllid asusid ka mõisa, kuid olid selle sunnitud hiljem Michaelile loovutama. Michale pantis kaks küla, mis läksid hiljem Lemsalu mõisa valdusesse. Aastal 1537 päris mõisa tema poeg Johann, ent hiljem läks see tütrele, kes abiellus Tiesenhausenite suguvõssa. Aastal 1670 ostis mõisa Carl Friedrich von Mengden. Kuigi mõis panditi aastal 1713 Oettingenidele, jäi Ārciems siiski Mengdenite valdusesse aastani 1831, mil selle ostis Georg Bernhard Mellin.

Mõisa suurus

Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 9 ja 5/8 adramaad, sellele allus  262 mees- ning 249 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus seitse adramaad. 1688 oli mõisa suurus kaheksa adramaad, aastal 1734 oli adramaid 3 ja 7/8, aastal 1757 aga 9 ja 5/8. Aastal 1823 oli mõisa suurus 8 ja 16/25 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 8 ja 1/3, aastal 1881 aga 6 ja 22/80, lisaks 10 ja 18/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.

Karjamõisad

Mõisale kuulus aastal 1816 kaks karjamõisa: Johannenhof ja Gustavsberg.
Täpptaelik

Täpptaelik ehk punkttaelik (Phellinus punctatus) on taelikuliste sugukonda taeliku perekonda kuuluv seeneliik.
Seen kasvab lehtpuude (eelkõige pajude, toominga, sarapuu) elavatele või surnud tüvedele või okstele tihedalt liibununa. Viljakeha on mitmeaastane, puitunud, pruuni sametja pinnaga. Viljakeha läbilõige on padjakujuline. Pinnal nähtavad peened poorid on sageli viljakeha pinna suhtes kaldu.
Seen põhjustab ulatuslikku südamemädanikku.
Ezequiel Lavezzi

Ezequiel Iván Lavezzi (sündinud 3. mail 1985 Villa Gobernador Gálvezis, Santa Fes) on Argentina jalgpallur, kes mängib ründajana Hiina kõrgliiga klubis Hebei China Fortune.

Klubikarjäär

Aastatel 2007–2012 mängis Lavezzi Itaalia kõrgliiga klubis SSC Napoli.
Ta liitus 2012. aastal Prantsusmaa kõrgliiga klubiga Paris Saint-Germain ja mängis seal kuni 2016. aastani.
2016. aastal siirdus Lavezzi Hiina kõrgliiga klubisse Hebei China Fortune.

Koondisekarjäär

Oma esimese värava Argentina rahvuskoondises lõi Lavezzi 20. juunil 2011 sõprusmängus Albaania koondise vastu.
Sikeldi vald

Sikeldi vald (saksa keeles Sicklecht) oli vald Harjumaal Rapla kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1891 ja siis liideti see vald Rapla vallaga.
Wallfahrtslied

"Wallfahrtslied" on eesti helilooja Arvo Pärdi 1984. aastal loodud teos. Teos on pühendatud Grigori Kromanovile. Muusikateose pikkus on 9 minutit. Teos kanti esimest korda ette 1984 Berliinis.
Plastne deformatsioon

Plastne deformatsioon ehk jääkdeformatsioon on deformatsioon, mis ei kao täielikult pärast välisjõudude lakkamist. Ideaalselt plastsest materjalist, näiteks plastiliinist või savist keha säilitab deformatsiooni täielikult. Ehitustarindeid ja masinaid püütakse projekteerida tavaliselt nii, et plastset deformatsiooni ei tekiks.
Marshalli Saarte lipp

Marshalli Saarte lipp on kasutusel alates 1. maist 1979.
Katalüsaator

Katalüsaator on keemiline aine (nii orgaaniline, kui anorgaaniline), mis muudab reaktsiooni kiirust. 
Tavaliselt on tegu väikese koguse lisaainega, mis võtab reaktsioonist osa alandades reaktsiooni aktivatsiooni energiat, kuid regenereerub ega esine produktide koostises. Katalüsaatori toimel võivad katalüütilised reaktsioonid kiireneda või aeglustuda. 
Reaktsiooni kiirust tõstvaid katalüsaatoreid nimetatakse positiivseteks katalüsaatoriteks või lihtsalt katalüsaatoriteks, reaktsiooni aeglustavaid katalüsaatoreid aga negatiivseteks katalüsaatoriteks, ehk inhibiitoriteks.

Katalüsaator reaktsiooni kiiruse muutjana

Katalüsaatori lisamine reaktsioonisegusse alandab reaktsiooni aktivatsioonienergiat, kuid ei muuda reaktsiooni keemilist tasakaalu, ehk tasakaalu konstanti. Reaktsioon küll kiireneb, kuid dünaamiline tasakaal jääb muutumatuks – reaktsiooni lähteainete ja saaduste suhe jääb samaks.
Graafikul on näidatud võrdlevalt reaktsiooni potentsiaalse energia muutus katalüsaatori osalusel (punasega) ja katalüsaatori puudumisel (mustaga). Võib näha, et katalüsaatori osalusel on toimuva reaktsiooni potentsiaalse energia maksimum palju madalam kui sama reaktsiooni toimumisel ilma katalüsaatorita. Katalüsaatori osalusel on reaktsiooni toimumiseks vajalik ületatav energiabarjäär väiksem.

Rakendused

Enamasti peetakse katalüsaatori all silmas reaktsiooni kiirendavat ainet, kuid leidub ka katalüsaatoreid, mille toime on vastupidine – reaktsiooni aeglustav. Neid nimetatakse inhibiitoriteks.
Katalüsaator on homogeenne, kui ta on lähteainetega samas faasis (näiteks Br⁻ vees), ja heterogeenne, kui on nendest erinevas faasis (näiteks metalne Pt).

Katalüsaatorimürgid

Aktiivsuse kaotanud katalüsaatoreid nimetatakse mürgitunud katalüsaatoriteks. 
Katalüsaatorite reaktsioonide katkemist põhjustavad mitmed raskmetallid (plii), seetõttu soovitatakse katalüüsmuunduriga autodes kasutada pliivaba märgistusega kütust.

Polümerisatsiooni initsiaator vs. katalüsaator

Aineid, mis monomeeri keskkonnas moodustavad aktiivseid osakesi ja alustavad ahela kasvu reaktsiooni, nimetatakse initsiaatoriteks või katalüsaatoriteks.
Radikaalpolümerisatsiooni initsiaatoriteks on ained, mis kergesti moodustavad vabu radikaale. Iga moodustunud radikaal võib ühineda monomeeri molekuliga ja alustada üht reaktsiooniahelat, see on üht polümeerset molekuli. Seejuures initsiaatoriks olnud osake jääb seotuks ahela „algusega” ja ei osale järgnevates reaktsioonietappides. Initsiaator reaktsiooni käigus kasutatakse ära pöördumatult, kuid selle asemele tekib uus radikaal.
Ioonpolümerisatsiooni katalüsaatoriteks on ained, mis reaktsiooni keskkonnas moodustavad ioonipaare või oluliselt polariseeritud komplekse, mis alustavad polümerisatsiooniahelat. Need ioonipaarid või polaarsed molekulid (erinevalt vabadest radikaalidest) osalevad igas järgnevas ahela kasvu etapis, st elementaarreaktsioonis järgmise monomeeri molekuliga. Katalüsaatorit protsessi käigus ära ei kasutata ja see regenereerub.
Eesti sõjaväepolitsei

Eesti sõjaväepolitsei (lühendatult SP) on Eesti kaitseväe keskalluvusega struktuuriüksus, mille ülesannete hulka kuuluvad: distsipliinijärelevalve teostamine, liiklusjärelevalve teostamine, liikluse reguleerimine, õigusrikkumiste menetlemine oma pädevuse piires ning erinevad kaitsejõudude tegevusega seotud julgeolekuülesanded.
Ülesannete täitmisel, mis nõuavad selget eristumist, peab sõjaväepolitseinik kandma paremal õlavarrel musta käesidet, millel on kujutatud hõbedased tähed "SP".
Sõjaväepolitsei koosseisu kuulub Vahipataljon.
Kuigatsi raamatukogu

Kuigatsi raamatukogu on Otepää valla rahvaraamatukogu. Kuigatsi küla, Otepää vald, Valga maakond

Ajalugu

1914. aastal asutati Kuigatsi Hariduse Seltsi raamatukogu. Priipalu algkooli juhataja ruumes asunud seltsi raamatukogu oli avatud pühapäeviti kella 11–13. Raamatute laenutamiseks tuli pöörduda kogu hoidja algkooli juhataja P. Lutheri poole ning korraga sai laenutada kuni kaks köidet kahe nädala peale. Kuigatsi Hariduse Seltsi raamatukogu kuulus avalikkude raamatukogude võrku.
Seltsi 1935. aasta aastakoosolekul võeti vastu raamatukogu tarvitamise kord. Tundmatutelt isikutelt hakati võtma tagatist, mis vastavalt raamatu väärtusele võis ulatuda kuni 2 kroonini. Uueks raamatukogu juhatajaks valiti Juhan Raieste, kes pidi aga varsti elukoha muutmise tõttu ameti maha panema. Uueks juhatajaks asunud seltsi liige Robert Tamm võttis üle 497 nummerdatud raamatut.
1940. aastate alguses toodi vahepeal asukoha järgi nime muutnud Priipalu Haridusseltsi raamatukogu Priipalust Kuigatsisse. Varasemast perioodist on Kuigatsi raamatukogus alles üks raamat: „Koidula ja Almbergi kirjavahetus” (1925). Kuigatsis asus raamatukogu rahvamaja eesruumis, kooliõpetaja Eerika Peebu hoole all. Teise maailmasõja ajal Saksa sõjaväe rahvamajja majutamisel viis õpetaja raamatud oma koju ja laenutas neid tasuta kord nädalas. Uuesti avati raamatukogu 1945. aasta mais juhataja Alviine Tamme kodus. Raamatukogu inventariks olid 1 riiul, 1 laud ja 1 haridusseltsi raamatukapp.
1950. aastatel remonditi rahvamaja, eemaldati uhke torn, tuletõrje pritsikuur muutus riidehoiuks, raamatukogu sai endale osa endisest einelauast. 1970. aastani tegutsenud rahvamajas olid kultuurielu ja isetegevus väga heal järjel. Pärast seda jäid majja ainult raamatukogu ja raamatukogu juhataja korter. Aastatel 1971–1974 laiendati raamatukogu ruume.
Kuigatsi eriinternaatkoolile töökodade tarbeks ruumide ümberehitamise ajaks oli raamatukogu aastatel 1985–1991 kolitud rahvamajast ajutistele pindadele. Täiskasvanute fond viidi teedevalitsuse maja teisele korrusele ja lastefond koolimajja. 1991. aastal kolis raamatukogu ajutistelt pindadelt tagasi rahvamajja – kooli töökoja hoonesse, kuhu väikeste vaidluste käigus leiti ruumid raamatukogule. 1994. aastast tegutseb raamatukogu juures õpiring Siiliklubi.
2000. aastast on raamatukogul internetiühendus. Kasutusel on Raamatukogude Info- ja Kataloogisüsteem (RIKS).
Raamatukogu remondi projektidega alustati 2007. aastal ja 2009. aastal kolis raamatukogu remonditud ruumidesse.

Juhatajad/laenutajad

P. Luther 1914
Juhan Raiste 1935
Robert Tamm
Eerika Peebu 1940
Alviine Tamm 1945
Asta Ottender 1946-1951
Niina Allik
Helgi Püttsepp
Eha Sõrg
Ida Kärsna 1956-1971
Hele Kärema 1971
Hele Reimaa 1971-1974
Õnne Paimre alates 1974

Statistika

Kogud: 13 071
Kasutajad: 158
Külastused: 2 019
Laenutused: 3 107
Töökohad: 1
Abrutsid

Abrutsid ehk Abruzzo Apenniinid (Appennino abruzzese) on mägede rühm Kesk-Itaalia idaosas, osa Kesk-Apenniinidest ja Apenniinide mäestikust. See ulatub ühtede autorite järgi Passo di Monterealest või Passo della Torritast kuni Bocca di Forlìni, teiste järgi Tronto jõest Sangro jõeni.
Abrutsides on mitu loode-kagusuunalist mäeahelikku. Need on enamasti metsatud.
Abrutsid on lubjakivimäed suurte karstialadega.
Abrutsides on Apenniinide kõrgeimad tipud, sealhulgas Gran Sassos paiknev Corno Grande (2912 m), mis on Apenniinide kõrgeim mäetipp, ja La Majella (2795 m). Need asuvad Abruzzo maakonnas.
Piirkonnas on Fucino, mis enne täielikku kuivendamist põllumajanduslikel eesmärkidel 1854–1870 oli Itaalias suuruselt kolmas järv.
Abrutsides on 496,8 km² suurune Abruzzo, Lazio ja Molise rahvuspark, kus elavad muu hulgas karud, hundid ja kotkad.
Phillip Cocu

Klubikarjäär

Cocu mängis sellistes klubides nagu AZ Alkamaar, Vitesse Arnheim, PSV Eindhoven, Barcelona ja Al Jazira.
Kokku tegi ta oma karjääri jooksul kaasa 773 kohtumises ja lõi 151 väravat.
Phillip Cocu tuli PSV-ga neljal korral Hollandi meistriks, võitis kahel korral KNVB bekeri ja Hollandi superkarika. Barcelonaga tuli ta 1999. aastal Hispaania meistriks.

Koondisekarjäär

Debüüt koondises toimus 24. aprillil 1996, kui mängiti Saksamaaga ja kaotati 0:1. Esimese värava lõi Cocu koondise kasuks 4. juunil 1996, kui võideti 3:1 Iirimaad. 2001. aastal lõi ta MM-i valikmängus värava ka Eesti vastu.
1998. aasta maailmameistrivõistlusel lõi ta kaks väravat. Väravad tulid mängudes Lõuna-Korea ja Mehhikoga. Holland lõpetas turniiri neljanda kohaga.
Hollandi jalgpallikoondises mängis Cocu 101 mängu ja lõi 10 väravat.

Treenerikarjäär

Aastatel 2008–2012 oli Cocu Hollandi jalgpallikoondise abitreener ja 2013–2018 PSV peatreener. PSV peatreenerina võitis ta viis karikat, sealhulgas tulnud kaks korda Eredivisie meistriks.

Isiklikku

Phillip Cocu on 182 cm pikk ja kaalub 74 kg.
Ökosfäär

Ökosfäär (inglise ecosphere) on maa ökosüsteemide kogum.
Charles Armstrong-Jones

Charles Patrick Inigo Armstrong-Jones, Linley vikont (sündinud 1. juulil 1999) on Linely vikonti David Armstrong-Jonesi ja Linely vikontessi Serena Armstrong-Jonesi poeg ja George VI pojapojapoeg. Charles sündis Londonis ning tal on noorem õde, auväärne Margarita Armstrong-Jones.
Charles on isa kantud Snowdoni krahvi tiitli pärija, kandes praegu tiitlit "Linley vikont". Varem kandis ta tiitlit "auväärne" (Honourable).
Esimese nime sai ta vanaema õepoja prints Charlesi auks; teine nimi pandi püha Patricku järgi (Serena Armstrong-Jones on pärit Iirimaalt) ning kolmas nimi 17. sajandil elanud Inglise arhitekti Inigo Jonesi järgi.
Varangu mõis (Haljala)

Varangu mõis (saksa keeles Wrangelshof) oli rüütlimõis Haljala kihelkonnas Virumaal.
Mõis rajati 1652.
Gražiškiai

Ajalugu

Asula tekkis XVI sajandi teisel poolel. Küla on esimest korda mainitud aastal 1598. Esimesed teadaolevad omanikud olid Gintatutased, kellele kuulus ka küla juures olev mõis. Jonas Naruševičiuse initsiatiivil ehitati sinna aastal 1600 esimene kirik. Aastal 1623 mainitakse kiriku juures tegutsenud kihelkonnakooli. Hiljem põles kirik maha, aastal 1745 ehitati selle asemele uus. Järgmisel aastal sai Gražiškiai omale turuplatsi, ka hakati seal neli korda aastas pidama laata. Aastal 1781 avati taas kihelkonnakool. 
Aastail 1877–1881 ehitati alevisse praegune kirikuhoone.  Nõukogude võimu ajal oli Gražiškiai kohaliku kolhoosi keskasula.
Teikovo rajoon

Haldusjaotus

Teikovo rajoonis on 142 asustatud punkti, mis kuuluvad ühe linna tüüpi asunduse ja viie valla (külaasunduse) koosseisu.
Xaver Dombrowsky

Xaver Julius von Dombrowsky (10. mai/22. mai 1852 Friedrichstadt (Jaunjelgava), Läti – 19. detsember 1921 Petrograd, Venemaa) oli baltisaksa arst.
Aastatel 1864–1871 õppis ta Jelgava (Mitau) kubermangugümnaasiumis. Aastatel 1873–1880 õppis ta Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas, 1880. aastal kaitses ta samas arstiteaduse doktori kraadi (Dr. med) väitekirjaga "Zur orthopädischen Behandlung der fungösen Gelenkkrankheiten und Fracturen an den unteren Extremitäten".
Aastatel 1880–1881 töötas ta Tartu kirurgiakliinikus assistendina. 1882. aastal täiendas end Heidelbergis, Viinis, Berliinis ja Pariisis. 
Aastatel 1883–1895 töötas Peterburis Peter-Pauli hospitali arstina, aastatel 1895–1905 Oldenburgi printsi lastehospitali ülemarstina. 1904. aastast keiser Nikolai II õukonna ihukirurg, aastatel 1904–1906 keisrinna Aleksandra Fjodorovna laatsareti peaarst Tsarskoje Selos. Aastatel 1905–1920 Peterburis (Petrogradis) Aleksandri haigla ülemarst, 1920–1921 haigla direktor.

Isiklikku

1886. aastal abiellus ta Kundas parun John Carl Girard de Soucantoni tütre Ellinor Josephine Henriette Eleonore Girard de Soucantoniga.
Tema järgi on nimetatud Karepal asuv Villa Dombrovka.
Thomas Sabler

Thomas Sabler (21. jaanuar/1. veebruar 1734 Haljala – 18. detsember/29. detsember 1797 Haljala) oli Eesti vaimulik.
Ta õppis aastatel 1752–1755 Halle ülikoolis. Pärast ülikooli lõpetamist töötas ta Tallinna gümnaasiumis õpetajana. Ordineeriti õpetajaks 11. juunil/22. juunil 1762.
Ta oli aastatel 1762–1797 (kutsuti ) Haljala Püha Mauritiuse koguduse õpetaja. Lisaks sellele oli ta 30. jaanuarist/10. veebruarist 1780 Eestimaa konsistooriumi assessor; veel oli ta aastatel 1786–1788 Viru praostkonna abipraost ja aastatel 1768–1797 praost.
Aastal 1779 ilmunud eestikeelses jutluseraamatus on temalt seitse jutlust. 12. juunil 1788 kirjutas ta põhjaliku ülevaate Haljala kihelkonna koolioludest. Kooli peeti ainult Vihula, Varangu ja Andja mõisas, teistes mitte. Visitatsioonidel tõdes ta, enamik lapsi oskab lugeda tänu koduõpetusele; kes ise õpetada ei osanud, saatis lapsed naabrite juurde õppima.

Isiklikku

Tema isa Georg Sabler oli Haljala Püha Mauritiuse koguduse õpetaja. Thomas Sabler oli kaks korda abielus. Tema esimese abikaasa Johanna Juliana (1745–1778) isa Marcus Kelch oli Türi Püha Martini koguduse õpetaja, sellest abielust sündinud poeg Georg Christian Sabler oli Haljala Püha Mauritiuse koguduse õpetaja, pojapoeg Georg Thomas Sabler oli astronoom, Friedrich Georg Wilhelm Struve kaastöötaja. Tema teise abikaasa Anna Dorothea (1747–1803) isa oli Tallinna Toomkoguduse õpetaja Johann Georg Tideböhl.
Harilik luuderohi

Nimetus

Hedera oli luuderohu nimetus Vana-Roomas. Harilik luuderohi on tuntud ka selliste rahvakeelsete nimetustega nagu aknavääne, efei, jooksvarohi, taevatäht.

Levila ja kasvukoht

Harilik luuderohi on levinud Kesk- ja Lõuna-Euroopas, Krimmis, Kaukaasias, Põhja-Aafrikas, Aasias. Eestis esineb Saaremaa ja Hiiumaa lääneosas varjulistes ja niisketes segametsades. Harilik luuderohi on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (2012. aasta seisuga).

Morfoloogia

Varred roomavad või ronivad puutüvedel lisajuurte abil. Lehed on nahkjad, igihaljad, vahelduvad, sõrmroodsed, 4–10 cm pikad, munajad või 3–5-hõlmalised lihtlehed, terveservalised, pealt tumerohelised, alt kollakasrohelised. Noored lehekesed on karvased. Õiteta vartel on lehed 3–5-hõlmalised, õitega vartel aga rombjad või ovaalsed, lõhestumata. Võrsed kannavad haardjuuri. Õied on kollakasrohelised, väikesed, asuvad kerajates sarikjates õisikutes. Viljad on herneterasuurused kerajad mustad marjataolised. Õitseb sügisel septembris ja oktoobris, vili valmib aprillis või mais. Eestis õitseb väga harva. Viljad on mürgised, nende söömine tekitab kõhuvalu ja oksendamist.

Ravimtaimena

Arsti järelevalve all kasutatakse lehti köhaärrituse puhul ja röga tõttu ummistunud bronhide raviks, samuti kerge valuvaigistina. Rahvameditsiinis on luuderohi tuntud luuvalude leevendajana. Droogina kasutatakse kuivatatud lehti. Lõhn on nõrk, taimele iseloomulik, veidi kopitanud. Maitse limajas, pisut ärritav ja mõrkjas. Värsked lehed ja nende mahl võivad põhjustada allergilist vastust nahal, ärritust (allergilist kontaktdermatiiti).

Keemiline koostis

Harilik luuderohi sisaldab 2,5–6% triterpenoidsed saponiine, millest peamine on hederageniini glükosiid hederakosiid C (kuni 5%). Lisaks, sisaldab hederageniini glükosiidi α-hederiin ning oleanoolhappe glükosiide hederakosiid B-d ja β-hederiini. Teistest ainetest on luuderohu lehtede koostises on flavonoidid, alkaloidid, polüatsetüleenid (falkarinoon, falkarinool), steroidid, orgaanilised happed, eeterlik õli, polüsahhariidid. Seemnetes aga on rasvõli.

Toime

Hederakosiid C on röga lahtistav ja väljutav. Läkaköha, spastilise bronhiidi ja hingamisteede kroonilise katarri korral avaldab spasmolüütilist mõju. Hederasaponiini C kasutatakse viiruste, seente, bakterite, soolenugiliste ja amööbide vastu. Polüatsetüüleenid falkarinoon ja falkarinool mõjuvad seenevastaselt, peale selle neil on ka bakterivastane, valuvaigistav ning nõrgalt rahustav toime.

Ilutaimena

Luuderohtu kasvatatakse ka dekoratiivtaimena aedades (ronitaimena müüridel ja majaseintel), kasvuhoonetes, eluruumides. Iluaedades on teda kasvatatud juba antiikajal. Luuderohi on Antiik-Kreekas seotud religioossete tavadega, sest see on pühendatud veinijumal Dionysosele. Lõunamaiste vanade kõrtside ustel võib sageli näha sisseraiutud luuderohu kujutist.
Soome puss

Soome puss (soome keeles puukko) on traditsiooniline Soome või Skandinaavia stiilis pussnuga, mis on tuntud puutööriist.
Soome pussi kuju pärineb rauaeelsest ajast. Skandinaavias on leitud pronksist ja rauast nuge, mis ehituselt Soome pussist ei erine. 10.–12. sajandil olid sellised noad levinud kõikjal Põhja-Euroopas, kaasa arvatud Põhja-Venemaal. Soome puss hakkas teistest Põhja-Euroopa nugadest erinema ja rahvuslikuks sümboliks kujunema suhteliselt hilja, 17. sajandi lõpus ja 18. sajandil.
Kainuu maakonnast Hyrynsalmist pärit relvasepp Kalle Keränen õppis nugade valmistamist Fiskarsis 1867–1868 Sheffieldist pärit inglasest sepa Thomas Woodwardi juures. Seejärel avas Keränen oma ettevõtte Kainuun Puukko, mis hakkas kõige uuemaid metallitöötehnikaid kasutades tootma väliselt traditsioonilisi nuge. Neid hakati nimetama Woodwardi järgi tommi puukko.
Soomlased kasutasid pussi külmrelvana Talvesõja ajal. See tekitas punaarmees laialdast hirmu. Punaarmee komandörid rääkisid alluvatele hirmujutte Soome pussi kasutamisest, et neid distsiplineerida. Soome pussi eeskujul töötati NSV Liidus välja niinimetatud luuraja nuga (NR-40, нож разведчика 1940).
Kui Teise maailmasõja ajal saadeti okupeeritud Eestisse eestlastest koosnenud luuresalk Erna, jätsid nad tapetud punaväelaste juurde Soome pussi, et kohalikke süüdistama ei hakataks.
1977 keelustati Soomes pusside kaasaskandmine linnades. Kuid selle seaduse täitmist ei nõuta väga rangelt. Näiteks ehitustöölised käivad sageli lõunal, endal puss riietel nähtaval kohal rippumas, ja põhjas on tavaline, et jahimehed liiguvad ringi täies jahiriietuses, mille hulka kuulub puss.
Soome puss on tänapäeval ainus tsiviilese, mida sõjaväelased võivad oma vormi juures avalikult kanda. Enamik noorsõdureid tuleb sõjaväkke oma pussiga. Sõdurid, allohvitserid ja kadetid kannavad vormi juures sageli graveeritud või muul viisil kaunistatud pussi, mis tähistab seda, et nad on läbinud väljaõppe. Selle poolest erineb puss pistodast, mida kaasas ei kanta. Pussi kaasaskandmist põhjendatakse vajadusega omada käepärast tööriista.
Tänapäeval on Soome pussid levinud suveniirid.
K. K. Downing

K. K. Downing (kodanikunimega Kenneth Downing Jr.; sündis 27. oktoobril 1951 Inglismaal West Bromwichis) on briti muusik, ansambli Judas Priest endine kitarrist ja asutajaliige.
Downing mängis bändis alates 1970. aastast kuni 20. aprillini 2011, mil ta teatas oma bändist lahkumisest.