google/wiki40b huggingface dataset:
Ümberkihistumine

Ümberkihistumine ehk tsirkulatsioon (inglise turnover, overturn) on parasvöötme järvede vee segumine, mis johtub veetemperatuuri kevadisest ja sügisesest ühtlustumisest, järve kogu sügavust haarav püstsuunaline ringlus.
Parasvöötme järvede veetemperatuuri kevadisest ja sügisesest ühtlustumisest johtuv vee segunemine, järve kogu sügavust haarav püstsuunaline ringlus.
Ole Rømer

Ole Christensen Rømer (25. september 1644 – 19. september 1710) oli taani astronoom. 
Teda peetakse esimeseks, kellel õnnestus mõõta valguse kiirust. 
Rømer vaatles paljude aastate jooksul Jupiteri kaaslase Io liikumist ning leidis, et kaaslane liigub perioodiliselt Jupiteri varju ja ilmub selle tagant uuesti välja. Selgus, et selles on ebaregulaarsus. Kord ilmub Io liiga vara, kord jääb jälle hiljaks. Astronoom tegi julge, suurejoonelise ja õige oletuse, et ebaregulaarsus pole mitte Io liikumises, vaid on tingitud vaatleja (Rømeri) asukoha muutumisest, Maa asukoha muutumisest Jupiteri ja tema kuu Io suhtes. Ja sellest on tingitud näivad ebaregulaarsused Io liikumises, kuna valgusel, mis liigub lõpliku kiirusega, kulub lihtsalt erinev aeg erinevate teepikkuste läbimiseks. 
Tuginedes oma teadmistele Maa orbiidi suurusest ja Jupiteri kaugusest ning võrreldes seda Io ilmumise ja planeedi varju liikumise aja ebaregulaarsusega, arvutas ta 1676 aastal oletatava valguse kiiruse. Selge, et tal puudusid täpsed andmed Maa ja Jupiteri orbiitide kohta, sealt ka mõnevõrra ekslik arvutuse tulemus. Olgugi et arvutus osutus ebatäpseks, oli avastus siiski pöördelise tähtsusega. See oli esimene ligilähedane valguse kiiruse määratlus. Tolle aja tõekspidamistele vastavalt levis valgus lõpmatult kiiresti, silmapilkselt ruumi ühest punktist teise. Vaatamata Rømeri väite argumenteeritud loogikale ja tuginemisele selgetele mõõdetavatele faktidele, ei tunnustanud paljud tolle aja väljapaistvad astronoomid Römeri vaateid.
Rømer oli meridiaaniringi ja passaažiriista leiutajana üks uusaja astromeetria rajajaid. Tema avastused ja leiutised ei piirdunud üksnes astronoomiaga – ta leiutas ka termomeetri, võttes aluseks vee külmumis- ja keemispunkti.
Erromango

Erromango on Vanuatule kuuluv saar Melaneesias, üks Vanuatu saartest. See on Vanuatu lõunapoolseima provintsi Tafea suurim saar.
Saare geograafilised koordinaadid on 18° 48′ S, 169° 4′ E.
Saare pindala on 888 km². Saar on mägine, kõrgus kuni 886 m (Santopi mägi).
Kõige nooremad vulkaanid saarel on kolm kihtvulkaani, mis moodustavad Reeturi Pea poolsaare Erromango idakaldal Cooki lahest põhjas. Veealune lõõr poolsaare ja läheduses oleva Kitsesaare vahel purskas 1881.
Ajalooliselt räägiti Erromangol vähemalt nelja keelt: sie keelt, sorungi keelt, ura keelt ja utaha keelt. Need kuulusid kõik Kesk-Ida-Okeaania keelkonna lõuna-vanuatu rühma erromanga keelte hulka. Tänapäevaks on sorungi ja utaha keel välja surnud ning ura keele rääkijaid on alles väga vähe.
19. sajandil oli Erromango presbüteri misjonäride seas tuntud märtrite saarena, sest misjonäritegevus Erromangol oli ohtlik. Tuntuimad märtrid olid John Williams ja tema abiline James Harris, kelle pärismaalased evangeeliumi jutlustamise eest tapsid ja ära sõid.
19. sajandil oli Erromango tuntud sandlipuu, kauripuu ja tamanupuu kasvukohana. Minevikus raiuti neid puid laialdaselt ja sandalipuu sai saarel peaaegu otsa. Tänapäeval on enamik puude kunagisest levilast taastunud ja tehakse pingutusi selle nimel, et saare puidutööstus oleks jätkusuutlik. Euroopa Liidu abiga rajati saarele kaitseala Happy Lands Kauri Reservaat.
19. sajandil ületas saareelanike arv 10 000. See vähenes nii eurooplaste toodud haiguste tõttu kui ka sellepärast, et meremehed käisid Erromangol meeskondadele täiendust hankimas. Seda tehti nii inimeste petmise kui ka röövimise teel. Tänapäeval elab Erromangol umbes 1500 inimest.
Saare suurimad külad on Potnarvin ja Upongkor (ingliskeelses kirjanduses Port Narvin ja Dillons Bay). Minevikus oli tähtsaim küla Ipota.
Taandatud viga

Taandatud viga on absoluutse vea ja mõõteriista skaala nimiväärtuse suhe protsentides.
Mikk Mikiver

Elulugu

Mikiver õppis Loksa koolis, Tallinna mäetehnikumis, 17. Keskkoolis ja TPI-s. Mikiver lõpetas 1961. aastal lavakunstikooli 1. lennu Voldemar Panso õpilasena, lavastas ja mängis sadu rolle mitmes Eesti teatris ning juhtis peanäitejuhina Eesti Draamateatrit ja Noorsooteatrit.
Mikiveri looming püüdles ajatut ja ülevat, kuid oli samas psühholoogiline peentöö. Oma suurtes rahvuslikes draamades ühendas Mikiver üksiku inimese ja kogu rahva lood, neis põimusid isiku ja rahvuse saatused, eetilised valikud ja vastutus. Mikiveri teater suutis olla ühtaegu nii intiimne kui ka pühalik.
Aastail 1961–1965 töötas ta Draamateatris, 1965–1974 Noorsooteatris, 1974–1988 ja aastast 1992 taas Draamateatris. 
Pikka aega töötas ta lavakunstikateedri õppejõuna. 
Aastail 1989–1991 oli Mikiver NSV Liidu rahvasaadik, 1990–1992 Eesti Kongressi liige ja 1989–2006 Eesti Olümpiakomitee alaline liige.
Balti sõrmkäpp

Välimus

Balti sõrmkäpp kasvab 25–70 (100) cm kõrguseks. Varrel ühtlaselt paiknevad lehed on ühelaiused, olles keskmiselt 2 cm laiused ja laiuvad, tumerohelised ja tumedalaigulised. Mõnikord võivad laigud olla rõngakujulised. Kõige suurem leht on alt teine. Lehed on altpoolt rohelised ja läiketa. 
Roosakasvioletsed, väga selgete purpurvioletsete joontega õied on koondunud tihedasse tipmisse õisikusse.
Huule külgmised hõlmad on suunatud külgedele ning keskmine hõlm otse alla, justkui suust välja aetud keel. Taimed õitsevad Eestis juuni teisest nädalast juuli lõpuni.

Paljunemine

Taimi tolmeldavad putukad, kuid nektarit sõrmkäpad tolmeldajatele ei paku. Heades kasvutingimustes on täheldatud vegetatiivset paljunemist, kus vana juuremugula asemele kasvab kaks või enam noort mugulat. Hübridiseerub kõigi sõrmkäpa perekonna liikide ja harva ka teiste perekondade esindajatega.

Levila

Eestis esineb balti sõrmkäppa hajusalt ja väikesearvuliselt, olles rohkearvulisem Kagu-Eestis.

Kasvukoht

Peamisteks kasvukohtadeks on soo- ja rannaniidud, veekogude kaldad ning madalsood.

Kaitsestaatus

Eestis on balti sõrmkäpp III kaitsekategooria kaitsealune liik.
Friedrich Niggol

Friedrich Niggol (9. jaanuar 1900 Tartu – 27. mai 1942 Tallinn) oli Eesti kohtuametnik ja poliitik.
Ta lõpetas aastal 1919 Tallinna Vene poeglaste eragümnaasiumis. Ta võttis osa Vabadussõjast. Aastatel 1920–1923 (lõpetas) õppis ta Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas. Ta oli EYS Veljesto vilistlane.
1923–1926 oli ta kohtuameti kandidaat, 1926–1930 Tallinna 3. jaoskonna tähtsamate asjade kohtu-uurija, 1930–1932 Viljandi-Pärnu rahukogu, 1932–1934 Rakvere-Paide rahukogu, 1934–1938 Tartu Ringkonnakohtu liige, alates 1938. aastast Kohtukoja liige. Vaatamata sellele, et ta kohtunikuna osales sageli ka kommunistide süüdimõistmisel, olid ta vaated vasakpoolsed ning ta uskus, et Nõukogude Liit on maailma parim ja arenenuim riik.
Pärast Boris Sepa tagandamist kohtuministri kohalt 1940. aasta 5. juulil sai temast Johannes Varese valitsuse kohtuminister.
Sakslaste sissetungi ajal jäi Niggol Eestisse, arreteeriti ning suri Tallinna Keskvanglas tiisikusse.
Nardid

Kirjandust:

"Nardid". Tõlk. Elbert Tuganov. Varrak, 2005
Alexander Heinrich Neus

Alexander Heinrich Neus (16. detsember 1795 Tallinn – 10. veebruar 1876 Tallinn) oli Eesti baltisaksa estofiil-folklorist, pedagoog ja luuletaja.

Elulugu

Alexander Heinrich Neus oli kunstniku-joonistusõpetaja poeg.
1814. aastal lõpetas Neus Tallinna kubermangugümnaasiumi, 1814–17 õppis Tartu Ülikoolis teoloogiat. Ülikoolis õppides huvitus ta ka filosoofiast ja keeleteadusest.
Neus oli 1817–19 koduõpetaja ja 1820 Paldiski kreiskooli õpetaja. 1821–41 Haapsalu kreiskooli juhataja ja inspektorina töötades viis kooli heale järjele. Pärast rasket silmahaigust pensioneerus 1841 ning asus elama Tallinna.

Teadustöö

Alexander Heinrich Neus avaldas saksakeelsetes väljaannetes ("Dorpater Jahrbücher" 1835, "Inland" 1839–41) eesti rahvalaulude tõlkeid koos selgitustega eesti rahvalaulu tekkimisaja, sisu ja vormi kohta. 1847. aastast oli ta kirjavahetuses Friedrich Reinhold Kreutzwaldiga seoses oma tähtsama töö, tolle aja kohta eeskujuliku teadusliku eesti rahvalaulukogu koostamise ja väljaandmisega. Valimik "Estnische Volkslider. Urschift und Uebersetzung" (I–III, Tallinn, 1850–52) sisaldas 119 teksti (sh A. Knüpfferi, Fr. R. Kreutzwaldi jt käsikirjalistest kogudest), sissejuhatuses käsitles autor eesti rahvalaulu ainestikku, värsiehitust ja keelt; tekstid olid varustatud päritoluandmete või koguja nime ning kommentaaridega. Järgmine, koos Fr. R. Kreutzwaldiga Peterburi Teaduste Akadeemia väljaandel avaldatud nn maagiliste laulude kogu ("Mythische und magische Lieder der Esten", SPtb, 1854) sisaldas peamiselt imitatsioone ja pseudofolkloori (suuresti tänu Fr. R. Kreutzwaldile). Sellegi publikatsiooni sissejuhatuses anti selgitusi eesti muistse usundi ja nõiakommete kohta, võrreldes seda teiste rahvaste usundiga.
Neus avaldas ka kirjutisi eesti sõnalise vanavara, keeleteaduse, ajaloo ning pedagoogika alalt. Ta oli Tallinnas üks baltisaksa Eestimaa Kirjandusliku Ühingu (Estländische Literärische Gesellschaft) asutajaid (1842) ning aktiivsemaid liikmeid, juhatas 1842–53 ühingu koduloo osakonna. Neus esines ettekannetega eestlaste, nende keele, mütoloogia ja folkloori kohta. Ta avaldas oma luuletusi enda väljaandes "Inländische Dichtergarten" (Reval, 1828–30) ning tõlkis saksa keelde Tacituse "Germania" (Reval, 1826). Samuti osales ta Õpetatud Eesti Seltsi tegevuses.
Oranž

Mida oranž sümboliseerib?

Oranž sümboliseerib rõõmu, julgust, luksust, sõbralikkust, kombelisust ja hiilgust. Hiinas ja Jaapanis seostatakse oranži armastuse ja õnnega. Budistide safranikarva oranžikas rüü osutab sellele, et nad on andnud alandlikkuse ja loobumise tõotuse.

Oranž riigilippudel

Oranž esineb 5 % riigilippudest. Näiteks Armeenia, Bhutani, Elevandiluuranniku, Iirimaa, Küprose ja Sambia lipul.

Oranži mõju inimpsüühikale

Oranž värvus muudab inimesed positiivsemaks ja aitab vabaneda hirmudest. Olles aktiivne ja pilkupüüdev, kasutatakse seda sageli reklaamides. Oranž toimib ergutavalt, aga suurtes kogustes võib mõjuda ka ärritavat ja rahutukstegevalt. Ruumis jätab see toast väiksema mulje. Suurendab söögiisu.
Lembit Maamets

Lembit Maamets (sündinud 22. detsembril 1957) on eesti metsandustegelane.
Ta on pikka aega töötanud tegeva metsakorraldajana ja Eesti Metsakorralduskeskuse osakonnajuhatajana.
Ta tegeleb ökoloogiliselt tasakaalustatud metsanduse edendamisega ja kuulub Eesti FSC juhatusse.
Heinrich Johann Paucker

Heinrich Johann Paucker (8. august/19. august 1759 Järva-Jaani – 12. aprill/24. aprill 1819 Simuna) oli Eesti vaimulik.
Paucker õppis Tallinna gümnaasiumis. Immatrikuleerus 24. augustil 1776 Leipzigi ülikooli, oli seal kohal septembrini 1777; 29. oktoobril 1777 immatrikuleerus Kieli ülikooli, 16. septembrini 1779 oli kohal. Töötas seejärel Purilas koduõpetajana. Alates 16. märtsist/27. märtsist 1782 töötas Tallinna toomkoolis kolleegina (alamõpetajana). Ordineeriti 19. novembril/30. novembril 1783 õpetajaks.
Oli aastatel 1783–1785 (kutsuti 16. oktoobril/27. oktoobril 1783) Nissi Maarja koguduse õpetaja. Aastatel 1785–1819 oli ta Simuna Siimona ja Juuda koguduse õpetaja. Jättis aastal 1812 praosti ametikoha vastu võtmata.
Paucker vastas aastal 1788 põhjalikult kindralkuberneri ankeedile kihelkonna kooliolude kohta. Ta nimetas talurahva koolmeistreid: Seppa Juhhani Hindrik, Salla kõrtsmik Hans, "vaba" käsitööline (ilmselt saksa soost) Berend Johann Wiekberg, Rahkla kingsepp Berend Ottensohn, Muuga talupoeg Jani Hans (talvel õppis tema juures 25 õpilast) jt. Käru mõisas oli koolmeistriks vabadikulesk Sameli Marri. Koostas aastal 1798 pastorileskede kassa statuudi, mille konsistoorium kinnitas, ja töötas välja aastal 1804 asutatud Eestimaa pastorileskede kassa statuudi.

Isiklikku

Tema isa Johann Christoph Paucker oli Järva-Jaani Ristija Johannese koguduse õpetaja. Ta oli kolm korda abielus: esimese naise Hedwig Eleonore Christine isa Albert Magnus Haller oli Käina Martini koguduse õpetaja, teise naise Anna Ulrika isa David Christoph Schnabel oli Tallinna toomkoguduse õpetaja. Tema pojad Heinrich Wilhelm Christoph Paucker ja Hugo Richard Paucker (mõlema ema oli Anna Ulrika) olid (nagu ka Hugo Richardi poeg Eduard Peter Heinrich Paucker) Simuna Siimona ja Juuda koguduse õpetajad, poeg Magnus Georg Paucker oli matemaatik ja astronoom. Tema pojapoeg Hermann Julius Georg von Paucker (Hedwig Eleonore Christine poeg) oli sõjaväeinsener (kindralleitnant 1876), mehaanikateadlane ja Venemaa keisririigi teedeminister.
Meggan

Meggan oli 90ndate 
Eesti uue proge- ja džässroki laine vanim vokaalinstrumentaalansambel, mis tegutses aastatel 1994–1996. Bändi muusika oli segu rokist, funkist, popist ja džässist. 
1994. sügisel tekkis Tarvo Kaspar Toome (kitarr, klahvpillid) ja Madis Arvisto (kitarr) eestvedamisel vokaal-instrumentaalansambel Meggan, mille koosseisu moodustasid peale juba nimetatute Marje Laurend (vokaal), Jaanus Tüli (löökriistad) ja Andrus Uuspõld (bass). 
1995. sügiseks lahkusid Madis Arvisto ja Marje Laurend muusikaliste erimeelsuste tõttu ning ansambliga liitusid Kalle Klein (saksofon) ja Iljo Toming (kitarr). Meggan jõudis Eesti Raadio stuudios ja kunagise Muti klubi stuudios salvestada kümmekond lugu, kuid plaati siiski ei tehtud.
1996. sügisel läks bänd muusikaliste erimeelsuste tõttu laiali ning Meggani alustatud liini džässilikumas võtmes jätkas 1997. aastal Tarvo Kaspar Toome moodustatud džässrokki viljelev instrumentaalansambel Megan Quartet.
Arvid Mörne

Isiklikku

Tema abikaasa oli näitleja Signe Mörne (neiuna Signe Hagelstam). Neil oli kolm last, kellest Håkan Mörne ja Barbro Mörne olid kirjanikud ning Gudrun Mörne oli toimetaja ja lastekirjanik.
Rosen Plevneliev

Rosen Plevneliev (bulgaaria keeles Росен Плевнелиев; sündinud 14. mail 1964) on Bulgaaria ettevõtja ja poliitik, Ta oli 22. jaanuarist 2012 kuni 22. jaanuarini 2017 Bulgaaria president.
Ta lõpetas 1989. aastal Sofia tehnikaülikooli informaatika alal, töötas seejärel elektroonikainstituudis ning tegeles ehitusettevõtlusega.
Aastatel 2009–2011 oli ta regionaalarengu ja riigihangete minister.
Oktoobris 2011 peetud presidendivalimistel oli ta paremtsentristliku partei GERB kandidaat. Ta jõudis koos sotsialisti Ivajlo Kalfiniga valimiste teise vooru, kus võitis 52,58 protsendiga häältest.
Sope

Pärimused

Sope Hiiemäel olevat pärimuste järgi vanasti kasvanud ringikujuliselt 13 puud. Seda kohta olevat nimetatud vanemate paigaks, sest nõupidamiste ajal istunud iga puu all üks vanem. Rahvavanemad olevat seal elanud. "Kui nad tahtnud, et rahvas kokku tuleks, teinud nad öösel suured tuled üles. Siis tuli rahvas palvele ja pärast seda peeti nõu."
Hiiemäel olevat kasvanud ka ohvripärn. Seal olevat olnud terviseallikas, millel olevat käidud ka truudust vandumas. Otto Liiv täheldas 1924, et Hiiemäge laastatakse, raiutakse sealt puid maha.
Hiiemäe lähedal on ka Annemäe küngas, mis olevat saanud nime Anne-nimelise nõia järgi, kes olevat Sope metsast kõik ussid minema peletanud.
Sope ja Jabara kaluritel on olnud tavaks leida kalaparvesid, ranna äärest vaadeldes. Vaatlejat nimetati kallaspapiks. Ta andis kätega märku, mis suunas noota liigutada ja kus see merre lasta. Üks kuulsamaid kallaspappe olevat olnud Mihkel Sope Sope küla Sope talust. Ta olevat olnud muudest kohustustest mõisa ees vabastatud.
Gamla stani metroojaam

Gamla stani metroojaam (rootsi keeles Gamla stan tunnelbanestation) on üks Stockholmi metroo jaam. See asub Stockholmi vanalinnas Stadsholmeni saarel. Jaam avati 1957. aastal. Jaama kasutavad punase ja rohelise liini rongid.
Aastal 2012 kasutas metroojaama 21 600 inimest päevas.
Vaal (tähtkuju)

Vaal (ladina Cetus, lühend Cet) on suur põhjataeva tähtkuju.
Vaal katab 1231 ruutkraadi ja on ulatuselt 88 tähtkuju seas 4. kohal. Heledaim täht on β Ceti ehk Deneb Kaitos (2,04ᵐ). Ekliptika möödub Vaalast vähem kui 1 kraadi kaugusel ja seetõttu võivad Kuu ja planeedid ning osa Päikesest lühikest aega Vaala tähtkujus olla.
Tähelepanuväärne täht on Mira ehk ο Ceti, mis oli esimene vaadeldud muutlik täht ja sai seega omasuguste prototüübiks. Selle heledus võib muutuda kuni 1700 korda.
Vaal on Ptolemaiose poolt loetletud 48 tähtkuju seas. Vanakreeka mütoloogias oli see merekoletis Ketos, kes saadeti Andromedat tapma ja kelle Perseus tappis.
Abaja laht

Abaja laht (keskkonnaregistri kood VEE3243040) on laht Saaremaa läänerannikul, Kihelkonna lahe kaugem kagupoolne sopp Papissaare poolsaarest kirdes.
Lahe veepeegli pindala on 114 ha. Laht on piklik, kagu-loodesihiline, lahesuu jääb loodesse. Lahe pikkus on umbes 2 km. Lahe laius on lahesuus umbes 400 m, kõige laiemas kohas umbes 1 km. Laht on madal, lahesuus on sügavuseks mõõdetud 1,8 m.
Lahte suubuvad kagusopis Kihelkonna oja ja Allika oja. Lahesuu edelaküljel on Vassiklaid, sellest umbes 100 m kagupoole jääb Süllanina kuiv (laid). Sellest edelapoole jääv laheosa kannab nime Vanavõrkealune. Lahe kirdekaldal on Saaremaaga kokku kasvanud Kadaklaid (nüüd poolsaar). Sellest põhja poole jääb kunagine lahesopp Kassiauk. Kadaklaiu kõrval meres on Kadakalaiu kuiv (laid). Lahes on veel kaks nimeta laidu.
Administratiivselt jääb laht Saaremaa valla territooriumile ja on osa Vilsandi rahvuspargist. Lahe geograafilised koordinaadid on 58° 22′ 13″ N, 22° 0′ 24″ E.
Corvara

Geograafia

Valla pindala on 42,2 km².
Corvara külgneb järgmiste valdadega: Badia, Canazei, Livinallongo del Col di Lana, San Martin de Tor ja Sëlva.
Corvara on maineka turismipiirkonna Alta Badia peamine keskus, paiknedes Badia oru ülemises otsas, mida ümbritsevad Dolomiitide mäetipud. Tänu oma geograafilisele asukohale Dolomiitide südames muutus Alta Badia järk-järgult avangardseks turismipiirkonnaks, säilitades puhtalt oma alpi-iseloomu.

Frazioni

Corvara vallas on frazioni Calfosch (itaalia: Colfosco, saksa: Kolfuschg) ja Pescosta.

Keeleline jaotus

2011. aasta rahvaloenduse järgi kõneles 89,70% rahvastikust esimese keelena ladiini keelt, 6,84% itaalia keelt ja 3,46% saksa keelt.

Maratona dles Dolomites

Iga-aastase ühepäevase seitset mäekuru läbiva Maratona dles Dolomites jalgrattasõidu finiš on Corvaras.
Sámose piirkonnaüksus

Haldusjaotus

Sámose piirkonnaüksuses on ainus Sámose vald.
Laura Dekker

Laura Dekker (sündinud vanemate paadis 20. septembril 1995 Whangareis Uus-Meremaal) on hollandi purjetaja, kellel on ka Uus-Meremaa kodakondusus, noorim üksinda ümber maailma purjetanud inimene.
Merereisi soovis ta alustada 13-aastasena 1. septembril 2009, kuid sotsiaaltöötajad nurjasid kavatsuse, pöördudes kohtusse kaebusega, et tüdruk on liiga noor selliseks ettevõtmiseks. Kuna Laura vanemad toetasid Laura plaani, võeti neilt ära õigus langetada oma tütre üle otsuseid. 27. juulil 2010 sai Laura kohtult loa ümbermaailmareisi alustamiseks.
Laura alustas merereisi 4. augustil 2010 kell 9 hommikul Hollandist. Kuni Portugalini purjetas kaasa ka tema isa, et veenduda tüdruku hakkamasaamises ja ohutuses. Ümber maailma sooloreisile startis Laura Gibraltarist 21. augustil 2010.
Reisikulud tasusid sponsorid, reisi ajal õppis Laura läbi interneti, samuti olid tal kaasas kooliõpikud.
16. sünnipäeva tähistas Laura Darwinis Austraalias, olles ületanud Vaikse ookeani.
Nõuetekohane ümberilmareis sai teoks 21. jaanuaril 2012 Saint-Martini saarelt Kariibi meres. Laura Dekker oli sel ajal 16 aastat ja 123 päeva vana ning läbis kõik meridiaanid 366 päevaga (Saint-Martini saarelt Saint-Martini saarele).

Jahid

Laura plaanis ümber maailma reisida ühemastilise jahiga Guppy, tüübilt Hurley 800, mille pikkus on 8,5 m, kuid hiljem hankis ta isaga oma plaani teostamiseks uueks jahtlaevaks kahemastilise ketši Jeanneau Gin Fizz, millel pikkust 11,40 m, laiust 3,76 m ja süvist 1,9 m. Ka uus jaht sai nimeks Guppy.
Acre Vabariik

Ajalugu

Neljakümne aasta jooksul pärast 1860ndaid asustasid Acre piirkonna brasiillased, kes moodustasid lõpuks suurema osa populatsioonist. 1867. aastal Brasiilia ja Boliivia vahel sõlmitud Ayacucho lepingu tulemusel liideti Acre Boliiviaga. Piirkond meelitas 19. sajandi lõpus toimunud kummibuumi jooksul ligi paljusid Brasiilia migrante. Aastatel 1899–1900 juhtis Hispaania ajakirjanik ja endine diplomaat Luis Gálvez Rodríguez de Arias ekspeditsiooni, mille eesmärk oli Acre üle Boliivialt kontroll saada. Ekspeditsiooni rahastas salaja Amazonase osariigi valitsus, mille eesmärk oli selleks ajaks äsja iseseisvunud Acre uuesti Brasiiliaga liita. Gálvez kuulutas iseenda 14. juulil 1899 Acre Esimese Vabariigi presidendiks, pealinnaks sai Antimary linn, mille ta nimetas ümber Arieopoliseks. Esimene vabariik kestis üheksa kuud, kuni 1900. aasta märtsis saatis Brasiilia valitsus sõjaväelased Gálvezt arreteerima ja andis Acre tagasi Boliiviale. Gálvez saadeti Hispaaniasse sundasumisele, Acre elanikud olid endiselt Brasiilia või Boliiviaga liitumise vastu.
Novembris 1900 prooviti uuesti iseseisvuda, Teise Acre Vabariigi presidendiks sai Rodrigo de Carvalho. Seegi katse suruti maha ning Acre jäi Boliivia osaks kuni 1903. aastani.
Pärast Teise Vabariigi läbikukkumist pöördusid iseseisvusvõitlejad Rio Grande do Suli osariigist pärit veterani José Plácido de Castro poole. Nad pakkusid talle Boliiviast iseseisvumise juhi kohta. Plácido, kes oli Acres alates 1899. aastast ekspeditsiooni peainspektorina töötanud ja oli just tagasi Rio de Janeirosse tulnud, võttis pakkumise vastu. Ta kehtestas armees range korra ning organiseeris peaaegu 30 000-mehelise armee ümber. Acre sõjavägi võitis mitu lahingut ning 27. jaanuaril 1903 kuulutas José Plácido de Castro välja Acre Kolmanda Vabariigi. Brasiilia president Francisco de Paula Rodrigues Alves saatis Brasiilia sõjaväelased Põhja-Acresse, et tõugata Plácido Acre presidendi kohalt. Tänu Rio Branco paruni José Paranhose oskuslikele läbirääkimistele lahendati situatsioon suhteliselt rahulikult. Pärast läbirääkimisi allkirjastati rahuleping. Petrópolise leping, mis allkirjastati 11. novembril 1903, andis Brasiiliale kontrolli Acre (191 000 km²) üle. Vastutasuks sai Boliivia väiksemad alad Mato Grosso piirkonnas ja kaks miljonit naelsterlingit ning Brasiilia võttis vastutuse ehitada Madeira–Mamoré raudtee, mis andis Boliiviale ühenduse välismaailmaga. 25. veebruaril 1904 sai Acre ametlikult Brasiilia osaks.
Nony Salasoo

Nony Salasoo (aastani 1931 Sogenbits, 8. jaanuar 1928 Tartu – 19. august 1990 Sydney, Austraalia) oli Eesti tehnikateadlane.

Elulugu

Nony Salasoo õppis Tallinna Nõmme Gümnaasiumis. Ta viidi 1944. aastal Saksa lennuväe abiteenistuslasena Saksamaale, oli sõjavangis, vabanes 1946. aastal. Lõpetas 1947. aastal Kempteni Eesti Gümnaasiumi Kemptenis Baieris. Siirdus 1948. aastal Austraaliasse, lõpetas 1962. aastal Uus-Lõuna-Walesi Ülikooli metallurgia erialal, M.Sc. (metallurgia ja metallitehnoloogia, 1972, Pittsburghi Ülikool, USA; väitekiri "Macrosegregation in the region of section change in leaded bronze and brass castings"). Oli aastatel 1955–62 Uus-Lõuna-Walesi Ülikooli metallurgialaboratooriumi assistent, 1963–64 juhataja abi, 1964–85 Wollongongi Ülikooli (Uus-Lõuna-Wales) metallurgia lektor.

Teadustöö

Uurimusi metallurgiast. Uus-Lõuna-Walesi Ülikooli ajakirja Metallurgical Rewiew toimetaja. Eesti Võitlejate Ühingu Austraalias, Metsaülikooli Austraalias ja Eesti Meeskoori Austraalias juhatuste liige, Australasian Institute of Metals'i, Australasian Institute of Mining and Metallurgy, American Society for Metals'i, American Institute of Mining, Metallurgical and Petroleum Engineers'i liige.

Isiklikku

Tema isa Hugo Salasoo oli eesti botaanik, farmatseut ja arhivaar, vend Inno Salasoo on keemik ja botaanik. Ta oli aastatel 1956–1977 abielus Silvia Salasooga, abielu lahutati; hiljem oli tema elukaaslaseks Tiiu Mäe.
Anti Selart

Anti Selart (sündinud 11. augustil 1973 Tallinnas) on eesti ajaloolane ja Tartu Ülikooli õppejõud, alates 2002 filosoofiadoktor. Ta uurib põhiliselt Eesti keskaega.
Alates 2009. aasta 19. juunist on ta Tartu Ülikooli keskaja professor. 2013. aasta 1. juulist on ta Tartu Ülikooli ajaloo ja arheoloogia instituudi juhataja.
2012. aastal ilmus Selarti koostatud ja toimetatud "Eesti ajaloo üldkäsitluse" teise köite "Eesti keskaeg" uus versioon, mis pälvis meedias ja ajaloolaste seas elavat vastukaja ning sai ka aasta parima ajalooraamatu auhinna. 2013. aastal ilmunud Eesti ajaloo kolmanda köite uusversiooni kirjutas ta ülevaate Vene võimu perioodist Eestis Liivi sõja ajal (1558–1582).