Pantomiim

Pantomiimi areng

19. sajandil prantsuse teatris valitsenud anekdootlik loojutustamine, mis baseerub kindlal süžeel, aitas kaasa sellele, et juba varem tänavaetendustel, tsirkuses ja salongietendustel välja kujunenud lavakujud (Pierrot, Harlekiin jt) kinnistusid. Omamoodi aitas selleks kaasa fotograafiaga kaasnenud "elavate piltide" ja tummfilmide (Charlie Chaplin jt) loomine. Pantomiimi alusepanijad olid Joseph Grimaldi, Jean-Gaspard Deburau ja Jean-Louis Barrault.
Lavalise liikumise alal, sealhulgas pantomiimi olemuse mõistmises ja arengus on olnud oluline figuur François Delsarte (1811–1871), kes sõnastas ja põhjendas žesti olemust. Tulemust arendas edasi ja süstematiseeris Sergei Volkonski (1860–1937) printsiibil miimika-pantomiimika. 19. sajandil kujunes pantomiim Euroopas iseseisvaks kunstialaks. Lähtepunktiks on olnud semiootika, märkide keel, staatilisus kui plastilisuse vastand, teisalt dünaamika, rütm, meloodia; žesti/liigutuse vormiline tugi, dünaamika kui harmoonia (seesmise ja välise ühtsus). Dünaamikast kasvab välja mimeesile iseloomulik katkendlik või sujuv või neid kaht ühendav liigutus ning plastiline diapasoon.
20. sajandi moodsa pantomiimi eri suundade arenguks lõid eeldused Étienne Decroux, François Delsarte, Émile Jaques-Dalcroze, Rudolf von Laban. Pantomiim kujunes selgelt omaette kunstialaks, kui see ühelt poolt tungis teatrisse, teisalt aga eristus soolomiimide numbrikunstina. Sellesse väljakujunemisse andsid suure panuse Marcel Marceau Prantsusmaal, juudi päritolu Samy Molcho Austrias, Ladislav Fialka omaaegses Tšehhoslovakkias, Henryk Tomaszewski Poolas ja Jean Soubeyran Saksamaal.

Pantomiim endises Nõukogude Liidus

1960. aastatel jäi pantomiim Nõukogude Liidus peamiselt entusiastidest amatööride mängumaaks. Kuigi amatöörlus tähendas erialalisi arenguprobleeme ja organisatsioonilisi raskusi, võimaldas selline seisund samas suuremat iseseisvust, tõlgendusvabadust ja vaimset vabameelsust. Ametliku kultuuripoliitika taustal on too mõneti tõrjutud seisund, mis ajendas tegutsema võimalust mööda vabalaval, võrreldav 1960. aastate džässmuusika omaga, mida arendati klubitaolistes kinnistes ringides ja restoranimiljöös. Ametliku kultuuripoliitika tõrjuvuse üheks eredamaks näiteks on Kaunase kutseliseks arendatud pantomiimiteatri "mahamaterdamine", nii et kollektiiv koos oma juhi M. Tenisonsiga ei tõusnudki enam teovõimeliseks. Tõrjuvuse pitsat löödi ka stuudio Pantomiim 1969. aasta lavastusele "Homo Sapiens".
Sellele vaatamata pantomiim mitmekesistus eri rahvuskultuuride otsingute omapära kaudu ja hakati eristama olulisi suundi. Tartu Vanemuise "Mimeskide" ja V. Polunini juhitud Leningradi teater-stuudio "Litsedei" etenduste põhjal festivalil "Mim-parad 82" eristati kaht pantomiimi selget arenguteed teatri suunal: üks neist põhineb sümbolistlikul kujundlikkusel, teine psühholoogilise teatri elementidega rikastatud rahvalikul palaganikultuuril. Teatrite ja ansamblite kõrval jätkasid oma kunsti arendamist ka soolomiimid, kes juhul, kui õnnestus tööd saada mõnes kontserdiorganisatsioonis, nagu Anatoli Jelizarov, said laiemaltki tuntuks.
Tugevad pantomiimikeskused olid Leedus, Eestis, Moskvas ja Peterburis, kus pantomiim arenes kas klassikalise pantomiimi poole, andes estraadi- või tsirkusenumbreid, või emantsipeerus teatris, andes tantsulisi (nagu oli Eestis) ja klounaadlikke lahendusi (viimase suuna esindajaist on tuntuim vene klouni Vjatšeslav Polunini juhtimisel tegutsenud teater "Litsedei"). Professionaliseerumist taotlevad miimid tegutsesid tihti mõne kontsertorganisatsiooni juures, kuid tekkis ka päriselt pantomiimile pühendunud poolprofessionaalseid truppe ning isegi spetsialiseerunud pantomiimiteatreid. 1967. aastal loodi läti päritoluga mitmekülgse kunstiinimese Modris Tenisonsi (Muodris Tenisonas) eestvedamisel Leedus Kaunase Pantomiimiteater.
1961. aastal loodi Lätis ansambel "Riia Pantomiim" Robert Līgersi juhtimisel. Omapoolse osa pantomiimižanri arengule endises Nõukogude Liidus andsid R. Slavski (Leningrad], A. Rumnev (Moskva), I. Rutberg (Moskva), J. Markova (Leningrad), K. Adomaitis (Kaunas) jmt nii mitmete teoreetiliste publikatsioonide, kriitiliste analüüside kui ka õpetustööga. Pantomiimile teiste kunstide seas kindlama koha leidmist kinnitas I Balti vabariikide pantomiimikunsti festival 1967. aastal Riias, kus oli külastajaid üle kogu Nõukogude Liidu. Festivali eestvedajateks olid "Riia Pantomiim" Lätist, stuudio Pantomiim Adolf Traksi juhtimisel Eestist ja Kaunase pantomiimitrupp M. Tenisonsi juhtimisel Leedust. Lisaks etendustele toimusid ka arutlelud ja kohtumised.

Pantomiim Eestis

Pantomiimi elemente kasutati eesti teatris juba enne Teist maailmasõda, ekspressionistlikku laadi lavastustes oli sellel vahel kesknegi koht. Mitmeid Estonia teatri ja Gert Neggo tantsustuudio etteasteid afišeeriti pantomiimina. Kõige enam vajasid pantomiimile omast lava- ja tantsuteatriartistid. Uute väljendusvahendite poole püüdleva amatöörtrupi Hommikteater lavastatud draamas "Inimesed" (1923) oli sõnaline element marginaalne ja keskne pantomiimilik element. Eesti esimeseks kutseliseks tantsijannaks kujunes Ella Ilbak (1895–1997). Saanud algõppe Eestis (E. Partsi tantsustuudios), täiendas ta ennast välismaal, töötades seal ka tantsijana. Ilbaku lemmikuteks olid impressionistliku kallakuga lühikompositsioonid. Domineeris klassikalisele muusikale toetuv plastiline skulptuursus.
Samal ajaperioodil tegutses Eestis Gert Neggo (1891–1974) tantsustuudio. Stuudios viljeleti plastilispantomiimilist suunda – tantsija/ näitleja liitumist – väljundiks stuudiolaste avalikud pantomiimilised etteasted. Gert Neggo stuudiost kasvasid välja mitmed Eesti teatriajalukku jäänud nimed. Nende hulgas hilisemad ballettmeistrid Helmi Tohvelmann ja Ida Urbel. Helmi Tohvelmann lavastas näiteks 1948. aastal Estonia teatris folkpantomiimile toetuva tantsudraama "Kalevipoeg". Pärast Teist maailmasõda rakendati pantomiimi elemente ja stiilivõtteid eesti balletiteatris.
Eestis tärkas suur huvi klassikalise pantomiimi vastu 1960. aastatel ning Tallinnas ja Tartus kujunes välja mitu huviliste truppi. Moodsa pantomiimi otsingute ja tutvustamisega Eestis oli otseselt seotud 1963. aastal alustanud stuudio Pantomiim, seda eelkõige süstemaatilise õppetööga, ansamblimängu spetsiifikaga ja esinemistega Eestis. Esimene kirjutis nüüdisaja pantomiimi suundadest maailmas ("Stuudio, miniatuurid, pantomiim") ilmus aastal 1967 ajalehes Edasi, autoriks Kalle Kurg; kirjutises esitleti ka stuudiot Pantomiim. Nõukogude Eesti kultuurijuhid ei pidanud pantomiimi arengut oluliseks, leiti, et see kunstiala ei esinda teatri "peajoont" ning sellele ei tekkinud vajalikku materiaalset baasi ega ka koolituskeskust.
1977. aastast hakkas pantomiimiõpetuse põhialusete õpetamisega tegelema stuudioteater Tallinna Pantomiim, mis pedagoogi ja lavastaja Adolf Traksi käe all pakkus algupärandit draamas ja tragöödias ning kogu õhtut täitvaid terviklavastusi. Professionaliseerumist siiski ei toimunud. Huvi kaasaegse pantomiimi rakenduse vastu sõnateatris näitas Ugala 1967. aasta lavastusega "Mees on mees" (lavastaja Heino Torga, pantomiimiseade Adolf Traks) ja mitme hilisema tööga. 1969. aastal kasutati pantomiimi elemente küll Draamateatri luuleteemalises etenduses (liikumisjuht Adolf Traks), kuid pantomiimitruppide tegevus jäi aastateks kutselisest teatrist väljapoole. Ka Moskva tsirkusekoolis pantomiimi ja GITIS-es massiliikumise erialal õppinud Maret Kristal tõi oma etendused "Surmatants" (1971 Tallinnas Kiek in de Köki tornis), "Hingemaa" (1988 Eesti Filharmoonia baasil, aga vabalaval) jm välja asjaarmastajate trupiga, mitte kutselises teatris.

Pantomiim Eesti kutselises teatris

Esimene kogu õhtut täitev moodsa pantomiimi võtetega loodud etendus eesti kutselises teatris oli "Mimeskid" Vanemuises aastal 1981. "Mimeskide" stsenarist, lavastaja ja ka lavakujunduse eskiisi autor oli Kalle Kurg, kolmeosalise etenduse kahe osa ("Valgus" ja "Rändlinnu lend") muusika autor oli Sven Grünberg, ühe osa ("Pärjaballaad") muusika kirjutas Lepo Sumera. Peaosa täitis Maret Kristal, ülejäänud osades olid Vanemuise balletitrupi tantsijad Aivar Kallaste, Gennadi Korotkin, Mare Tommingas, Jelena Tšaulina, Sirre Oengo, Rita Õunapuu, Eva Ots, Anu Kanarik). Eksistentsialistliku kallakuga "Mimeske" etendati 1980. aastate jooksul ka Leedus, Venemaal, Belgias, Soomes jm. 1985. aastal Moskvas toimunud rahvusvahelisel pantomiimifestivalil pärjati etendus kõrgeima tunnustuse, diplomiga. Uudissõna "mimesk" autor on Ain Kaalep, kes lõi selle lavastuse tarbeks.
2000. aastatel, kui huvi eri liikumisvormide vastu elavnes, pöördusid huvilised ajuti ka pantomiimi poole. Pantomiim on olnud teatrikoolis näitlejate ettevalmistuse õppekavas.