Bulgaaria kuningriik

Sõdadevahelised aastad

Stambolijski eelistas demokraatlikke reforme, mitte revolutsiooni. Revolutsionääride peatamiseks veenis ta Ferdinandi oma poja Boris III kasuks troonist loobuma. Revolutsionäärid suruti maha ja armee saadeti laiali. Neuilly rahuga (novembris 1919) kaotas Bulgaaria oma Egeuse mere rannikuala Kreekale ja peaaegu kogu Makedoonia territooriumi uuele Jugoslaavia kuningriigile ning pidi Dobrudža tagasi Rumeenia kuningriigile andma (vaata ka Dobrudža, Bulgaaria Läänealad, Lääne-Traakia). Valimised 1920. aasta märtsis andsid Agraarparteile suure enamuse ja Aleksandar Stamboliyski moodustas Bulgaaria esimese tõeliselt demokraatliku valitsuse.
Kuigi Bulgaaria ei kaotanud suuri territooriume, oli rahvas jälle raskelt võidelnud mittemillegi eest. Kaotatud territooriume, eriti Dobrudžat ja Makedooniat, peeti Bulgaaria lahutamatuks osaks ja surve nende tagasivallutamiseks muutus lõpuks saatuslikuks kinnisideeks, mis ajas riigi liitu Saksamaaga. Kuid erinevalt teisest lüüasaanud Ida-Euroopa riigist, Ungarist, jätkas Bulgaaria sisuliselt sama valitsusega kui enne.
Stambolijski seisis silmitsi suurte sotsiaalsete probleemidega, riik oli ikka veel vaene maa, kus elasid enamasti talupoegadest väikemaapidajad. Bulgaariat koormasid suured sõjareparatsioonid Jugoslaaviale ja Rumeeniale ning see pidi tegelema põgenike probleemiga, kui Bulgaaria-meelsed makedoonlased pidid Jugoslaavia Makedooniast lahkuma. Sellest hoolimata suutis Stambolijski läbi viia palju sotsiaalseid reforme, kuigi vastuseis tsaarilt, suurmaaomanikelt ja palju väiksema kuid siiski mõjuka armee ohvitseridelt oli võimas. Veel üks kibe vaenlane oli Sisemine Makedoonia Revolutsiooniline Organisatsioon (VMRO), mis eelistas Makedoonia Bulgaariale tagasivallutamiseks sõda. Seistes silmitsi sellise hulga vaenlastega, asus Stambolijski liitu Bulgaaria Kommunistliku Parteiga ja avas suhted Nõukogude Liiduga.
Sõdadevaheline Bulgaaria oli majanduslikust seisukohast väga mahajäänud. Rasketööstus oli peaaegu olematu suurte loodusvarade puudumise tõttu ja olemasolev koosnes peaaegu eranditult tekstiilitööstusest ja käsitööst. Isegi need vajasid ellujäämiseks ulatuslikke kaitsetolle. Mõned loodusvarad olid olemas, kuid halvad ühendusteed tegid nende kasutuselevõtu võimatuks ja peaaegu kõiki tähtsaid tööriistu imporditi. Farmimasinad ja kunstväetised olid peaaegu ennekuulmatud. Põllumajandustooted olid peaaegu ainsad asjad, mida Bulgaaria eksportida sai ja pärast 1929. aastat muutus see väga raskeks.
Bulgaaria oli õnnelik kohaliku suurmaaomanike klassi puudumise pärast, kuna ajalooliselt olid kõik suurmaaomanikud olnud türklased, kes pärast iseseisvumist aastal 1878 välja saadeti. Sellisena oli Bulgaaria põllumajandus peaaegu täielikult väikemaaomanike ja talupoegade oma. Maavaldused olid väikesed ja peaaegu eranditult alla 50 aakri, kuid nad töötasid pingsalt ja isegi väikseimad 5-aakrised majapidamised tootsid sageli saaki turul müümiseks. Bulgaaria talupoegadel oli ajaloolistel põhjustel ka parem tööeetika, kui nende kolleegidel Rumeenias või Ungaris. Türklastest maaomanikud olid vanadel aegadel sageli julmad ja pahelised, kuid nad vaevusid ka harva oma valdusi külastama. Ja kuna nad tavaliselt nõudsid talupoegadelt maksu raha või saagi, mitte töö kujul, lõi see lisastiimuli tugevalt töötada, mis mujal Ida-Euroopas puudus.
Nagu mujal Ida-Euroopas, kasvatasid Bulgaaria talupojad traditsiooniliselt teravilja oma maaomanikele, mida pärast sõda ei olnud konkurentsi tõttu Ameerika Ühendriikide ja Lääne-Euroopaga võimalik tõhusalt turustada. Kuid nad suutsid kergesti ümber lülituda aiakultuuridele ja tubakale, erinevalt teistest riikidest, kus talupojad kannatasid raskemini jätkuva sõltuvuse tõttu maisist ja nisust.
Olles palju edukam, kui ülejäänud Ida-Euroopa, kannatas Bulgaaria põllumajandus ikka veel mahajäänud tehnoloogia pärast ja eriti maapiirkondade ülerahvastatusest ja hajutatud maatükkidest (talupoegade traditsioonilise tava tõttu jagada oma maa võrdselt kõigi poegade vahel). Ja kogu põllumajanduslik eksport kannatas suure depressiooni alguse tõttu. Teisest küljest tähendas vähearenenud majandus, et Bulgaarial oli vähe probleeme võlgade ja inflatsiooniga. Veidi alla poole tööstusest kuulus välisfirmadele, erinevalt ligikaudu 80% Rumeenia tööstusest.
Kuna rahvastik oli 85% etnilised bulgaarlased, oli suhteliselt vähe sotsiaalseid tülisid peale konflikti rikaste ja vaeste vahel. Enamus Sofia asukaid säilitas tihedad sidemed maapiirkondadega, kuid see ei hoidnud ära lõhet talupoegade ja linnaklassi vahel (s.o Sofia versus keegi teine), kuigi veidi oli ka tahtlikku manipuleerimist poliitikute poolt, kes püüdsid ära kasutada talupoegade traditsioonilist umbusaldust "linnavurlede" suhtes. Aga enamasti oli see tingitud tülist valitsejate ja valitsetavate vahel. Umbes 14% rahvastikust olid muslimid, peamiselt türklased (s.o maaomanike klassi riismed), kuid ka käputäis niinimetatud "pomakke" (etnilised bulgaarlased, kes praktiseerisid islamit). Moslemid olid võõrandunud domineerivatest õigeusklikest nii religioossetel kui ka ajaloolistel põhjustel. Nad ei rõhunud vähemuste õigustele ega püüdnud luua omi koole ning selle asemel ei küsinud midagi muud, kui et nad jäetaks omaette omi asju ajama. Bulgaaria valitsus kohustus hea tahte märgiks aitama neil tagasi Türki minna.
Võrreldes majandusega oli Bulgaaria haridussüsteem väga edukas ja vähem kui pooled elanikud olid kirjaoskamatud. Nõutav oli kaheksa aastat kooliharidust ja üle 80% lastest käis koolis. Vähestele õpilastele, kes läksid keskkooli, põhinesid kõrgkoolid saksa gümnaasiumil. Kohtukolledžisse tahtjatele korraldati vastuvõtukonkursse ning Bulgaarias oli lisaks Sofia ülikoolile arvukalt tehnilisi ja erikoole. Paljud Bulgaaria üliõpilased läksid ka välismaale, peamiselt Saksamaale ja Austriasse (haridussidemed Venemaaga lõppesid aastal 1917). Üldiselt jõudis haridus alamklassideni rohkem, kui kusagil mujal Ida-Euroopas, kuid puudusena all liiga palju üliõpilasi vabades kunstides ja teistes abstraktsetes asjades kraadi nõutamas ja ei leidnud tööd mujal, kui valitsusbürokraatias. Paljud neist kaldusid Bulgaaria Kommunistliku Partei poole.
Bulgaaria valitsusel oli enamiku konstitutsiooniliste monarhiatega sama puudus, mis ei tõmmanud selget joont kuningavõimu ja parlamendivõimu vahele. 1879. aasta põhiseadus oli mõeldud võimu viimase kätte andmiseks, kuid võimaldas piisavalt targal monarhil siiski valitsusaparaadi üle kontrolli saavutada. Nii juhtus riukaliku tsaari Ferdinandiga, kes sunniti siiski troonist loobuma pärast järjestikusi kaotusi Balkani sõdades ja Esimeses maailmasõjas. Troonile järgnes tema poeg Boris, kuid noor kuningas ei saanud asendada oma isa võimu, mida see oli ehitanud aastakümneid läbi intriigide. Seetõttu hakkas parlament domineerima pärast seda, kui Boris nimetas Aleksandăr Stambolijski peaministriks. Stambolijski Agraarpartei domineeris varsti parlamendis üle poole kohtadega. Ülejäänud kohad võttis Bulgaaria Kommunistlik Partei, mis (huvitaval kombel) oli riigi teiseks suur poliitiline partei ja ainus muu, millel oli mingi tähtsus (oli kümmekond väiksemat parteid, kuid neil ei olnud esindust parlamendis või mingitki tähtsust). Agraarpartei esindas peamiselt talupoegi ja eriti neid, kes olid valitsusega Sofias rahulolematud Ferdinandi valitsusajast saati, kui valitses ulatuslik korruptsioon ja talupoegadelt raha varastamine. Samal ajal, kui suurem osa Bulgaaria alamklassidest toetas Makedoonia annekteerimist, olid nad rahulolematud kahes edutus sõjas tekkinud suurest verevalamisest selle tagasivõtmiseks. Tõepoolest veetis Stambolijski sõja-aastad tegelikult vanglas homa hääleka kriitika pärast selle suhtes. BKP koosnes peamiselt intelligentsist ja linna palgatöölistest, kuid selle peamine koosseis oli vaesed talupojad ja muud vähemused. AP esindas aga jõukamaid talupoegi. Sellises kliimas ruttas Stambolijski aastal 1920 vastu võtma maareformi, mille eesmärk oli tükeldada mõned riigimaad, kirikumaad ja rikkamate talupoegade valdused. Ettearvatavalt andis see talle ulatuslikku toetust ja sundis BKP AP-ga liitu peamiselt hääle saamiseks parlamendis.
Kuid Stambolijski oli veendunud antikommunist ja püüdis luua rahvusvahelist liikumist marksismiga võitlemiseks. See oli tema niinimetatud "Roheline internatsionaal", vastuseks kommunistlikule "Punasele internatsionaalile". Ta reisis Ida-Euroopa pealinnadesse, kuulutades oma vaateid talupoegade liidust. Kuid hädad algasid siis, kui ta püüdis seda levitada Jugoslaavias, riigis, milles olid Bulgaariaga väga sarnased tingimused (s.o väga vähe tööstust ja palju kommuniste). Stambolijski oli Belgradi teretulnud, kuna toetas Makedoonia probleemile rahumeelset lahendust. Ta soovis ka kõigi Ida-Euroopa slaavi rahvaste suurde Jugoslaavia konföderatsiooni ühendamist. Kuid kodus sattus ta hätta sõjaka IMRO fraktsiooni tõttu. Paljud Makedoonia juhid elasid pärast nurjunud 1903 mässu Osmanite riigi vastu Sofias ja nüüd olid nendega ühinenud teised, kes põgenesid Jugoslaavia valitsuse eest (mis säilitas ametliku seisukoha, et makedoonlased olid etnilised serblased). Kuna Bulgaaria oli pärast Esimest maailmasõda sunnitud piirama oma relvajõudude suurust, saavutasid IMRO juhid kontrolli suure osa piirialade üle Jugoslaaviaga.
Märtsis 1923 sõlmis Stambolijski Jugoslaaviaga kokkuleppe, tunnistades uut piiri ja lubades VMRO mahasurumist. See päästis valla rahvusliku reaktsiooni ja 9. juunil toimus IMRO poolt korraldatud riigipööre pärast seda, kui AP saavutas sama aasta valimistel 87% parlamendikohtadest. Bulgaaria valitsus võis vastupanuks koondada vaid käputäie vägesid ja veel hullem oli Stambolijski koondatud relvadeta talupoegade jõuk. Vaatamata sellele puhkes Sofia tänavatel kaos ja õnnetu peaminister lintšiti lisaks relvastamata talupoegade ründamisele. Kogu asi kahjustas tõsiselt Bulgaaria rahvusvahelist mainet. Võimu võttis Aleksandăr Cankovi parema tiiva valitsus, teda toetasid tsaar, armee ja VMRO, kes korraldas Valge terrori agraarparteilaste ja kommunistide vastu. Kommunistide juht Georgi Dimitrov põgenes Nõukogude Liitu. Pärast teist, kahest nurjunud katsest tsaari elu kallale aastal 1925 pommirünnakus Sofia toomkirikus (esimene katse leidis aset Arabakonaki mäekurus) toimusid metsikud repressioonid. Kuid aastal 1926 veenis tsaar Cankovit tagasi astuma ja ametisse asus Andrej Ljapčevi palju mõõdukam valitsus. Välja kuulutati amnestia, kuigi kommunistid jäid keelatuks. Agraarparteilased reorganiseerusid ja võitsid Nikola Mušanovi juhtimisel 1931. aasta valimised.
Just siis, kui poliitiline stabiilsus oli taastatud, tabasid Bulgaariat suure depressiooni kõik tagajärjed ja sotsiaalsed pinged kasvasid taas. Mais 1934 toimus veel üks riigipööre, agraarparteilased suruti taas maha ja loodi Kimon Georgievi autoritaarne režiim, mida toetas tsaar Boris. Aprillis 1935 võttis Boris ise võimu, valitsedes nukupeaministrite Georgi Kjoseivanovi (1935–1940) ja Bogdan Filovi (1940–1943) kaudu. Tsaari režiim keelas kõik opositsiooniparteid ja viis Bulgaaria liitu natsistliku Saksamaa ja fašistliku Itaaliaga. Kuigi Balkani pakti sõlmimine aastal 1938 taastas head suhted Jugoslaavia ja Kreekaga, jätkas territoriaalne küsimus hõõgumist.

Saksa-Itaalia Balkani kampaania

1. märtsil 1941 allkirjastas Bulgaaria ametlikult Kolmikpakti, saades Natsi-Saksamaa, Jaapani impeeriumi ja Itaalia kuningriigi liitlaseks. Saksa väed sisenesid riiki, et ette valmistada Saksamaa sissetungid Kreeka kuningriiki ja Jugoslaavia Kuningriiki. Kui Jugoslaavia ja Kreeka olid alistatud, lubati Bulgaarial okupeerida kogu Kreeka Traakia ja suurem osa Makedooniast. Bulgaaria kuulutas Suurbritanniale ja Ameerika Ühendriikidele sõja, kuid seisis vastu Saksamaa survele kuulutada sõda Nõukogude Liidule, kartes venemeelseid tundeid riigis.
Augustis 1943 suri tsaar Boris äkitselt pärast naasmist Saksamaalt (võib-olla mõrvati, kuid seda ei ole kunagi tõestatud) ja tema järglaseks sai kuueaastane poeg Simeon II. Võimu hoidis regentide nõukogu, mida juhtis noore tsaari onu, prints Kirill. Uus peaminister Dobri Božilov oli enamaltjaolt Saksa marionett.
Vastupanu sakslastele ja Bulgaaria režiimile laienes aastaks 1943, seda koordineerisid peamiselt kommunistid. Üheskoos agraarparteilaste, keda nüüd juhtis Nikola Petkov, sotsiaaldemokraatide ja isegi paljude armeeohvitseridega asutasid nad Isamaarinde. Partisanid tegutsesid mägises läänes ja lõunas. Aastaks 1944 oli selge, et Saksamaa kaotab sõja ja režiim hakkas otsima väljapääsu. Božilov astus mais tagasi ja tema järglane Ivan Bagrjanov püüdis korraldada läbirääkimisi lääneliitlastega.
Vahepeal, 1943. aasta lõpul ja 1944. aasta algul pommitas pealinna Sofiat Liitlaste õhuvägi, hiljem korraldati reide teistele suurtele linnadele. Kuid Nõukogude armee lähenes kiiresti Bulgaariale.

Ühepoolne väljumine sõjast

1944. aasta augustis teatas Bulgaaria oma ühepoolsest sõjast väljumisest ja palus Saksa vägedel lahkuda: Bulgaaria väed toodi kiiruga Kreekast ja Jugoslaaviast välja. Septembris ületasid nõukogulased põhjapiiri. Valitsus, lootusetuna Nõukogude okupatsiooni vältimiseks, kuulutas Saksamaale sõja, kuid nõukogulased ei lasknud end takistada ja 8. septembril kuulutasid nad sõja Bulgaariale – mis seega leidis end mõne päeva jooksul olevat sõjas nii Saksamaa kui ka Nõukogude Liiduga. 16. septembril sisenes Nõukogude armee Sofiasse.