Keskaegne Prantsusmaa

Karolingide pärand

Eaka Karl Suure valitsemise viimastel aastatel tegid viikingid edusamme piki tema kuningriigi põhja- ja läänepiiri. Pärast Karl Suure surma aastal 814 ei suutnud tema pärijad säilitada poliitilist ühtsust ja impeerium hakkas murenema. 843. aasta Verduni leping jagas Karolingide impeeriumi ja Charles II Paljaspea valitses Lääne-Frangi riiki, mis jämedalt vastab tänapäeva Prantsusmaa territooriumile.
Viikingite edusammudel lubati eskaleeruda ja nende kardetud pikkpaadid seilasid Loire ja Seine jõgesid ning teisi siseveeteid pidi üles, mõjudes laastavalt ja levitades terrorit. Aastal 843 mõrvasid viikingitest sissetungijad Nantes'i piiskopi ja mõni aasta pärast seda põletasid nad Saint Martini kiriku Toursis ja aastal 845 rüüstasid viikingid Pariisi. Charles III valitsemise ajal (898–922) asusid normannid Rollo juhtimisel Seine jõe mõlemale kaldale Pariisist allavoolu, sellest sai Normandia.

Kapetingid

Karolingid jagasid oma eelkäijate saatust: pärast vahelduvat võimuvõitlust kahe perekonna vahel tõi Prantsusmaa hertsogi ja Pariisi krahvi Hugues Capeti lisandumine (987) troonile Kapetingid, mis koos oma Valois ja Bourboni harudega valitses Prantsusmaad rohkem kui 800 aastat.
Karolingide ajastu oli näinud järkjärgulist institutsioonide esilekerkimist, mis olid tingimusteks Prantsusmaa arengule tulevasteks sajanditeks: krooni poolne kinnitus administratiivsest võimust riigi aadlikele nende territooriumidel vastutasuks nende (mõnikord hapra) ustavuse ja sõjalise toe eest, hästi nähtav fenomen Kapetingide tõusus ja mingil määral ette aimatud Karolingide võimule tõusust.
Vana kord jättis uue dünastia vahetu kontrolli alla Seine keskjooksu ja külgnevad territooriumid, samas võimsad maaisandad, nagu 10. ja 11. sajandi Blois krahvid, kogusid omale suuri domeene abielu kaudu ja isiklike suhete kaudu väikeaadlikega kaitse ja toetuse eest.
Piirkond Seine alamjooksu ümbruses, mis loovutati aastal 911 Skandinaavia sissetungijatele kui Normandia hertsogkond, muutus erilise mure allikaks, kui hertsog William võttis enda valdusesse Inglismaa kuningriigi 1066. aasta Normanni vallutuses, tehes endast ja oma pärijaist kuningaga võrdse väljaspool Prantsusmaad (kus ta oli nominaalselt veel krooni alam).
Esimeste Kapetingide kuninglik domeen oli alguses piiratud osaga Île-de-France'ist, Pariisi ja Orléans'i vahel, mis olid tema peamised linnad. Mujal olid suurisandad, kes rakendasid oma võimu, eriti kuus ilmalikku Prantsusmaa peeri: Akvitaania, Burgundia ja Normandia hertsogid, nende kõrval Champagne'i, Flandria ja Toulouse'i krahvid.
Halvem järgnes. Pikaleveninud troonijärgluse vaidlus Williami järglaste seas lõppes aastal 1154 Henry II kroonimisega. Henry päris Normandia hertsogkonna oma emalt Matildalt ja Anjou krahvkonna oma isalt Geoffroylt ning aastal 1152 abiellus ta Prantsusmaa vastlahutatud ekskuninganna Akvitaania Eleanoriga, kes valitses enamust Lõuna-Prantsusmaast. Pärast Eleanori ja nende neljast pojast kolme juhitud mässu mahasurumist vangistas Henry Eleanori, tegi Bretagne hertsogi oma vasalliks ja valitses Lääne-Prantsusmaad tegelikult suurema võimuga kui Prantsuse kroon. Siiski võimaldasid vaidlused Henry järglaste seas tema Prantsuse territooriumide jagamise suhtes, millele lisandus John Maata pikk tüli Philippe IIga, viimasel taastada mõju enamuse tema territooriumide üle. Pärast Prantsuse võitu Bouvine'i lahingus aastal 1214 säilitasid Inglise monarhid võimu ainult edelas Guyenne'i hertsogkonnas.
13. sajand tõi kroonile tähtsaid võite ka lõunas, kus paavsti-kuninga ristisõda piirkonna albilaste või katarite vastu (1209) viis kuningliku domeeniga liidendamiseni Alam- (1229) ja Ülem- (1271) Languedoci. Philippe IV Flandria vallutamine (1300) oli vähem edukas, lõppedes kaks aastat hiljem tema rüütliväe hävitamisega Flandria linnade ühendväe poolt Kuldsete kannuste lahingus Kortrijki lähistel.

Regentlus ja mässud

Mõiste regentlus osutus tõhusaks, kui Blanche jättis kõik otsused administraatoritele ja toimis ainult täidesaatva võimu vormis. Ta seisis vastu kõigile solvangutele ja isiklikele rünnakutele tema eraelu vastu eesmärgiga toetada riiki. Ta oli kõigi võimalike solvangute sihtmärk ja teda süüdistati paljude aadlike ja isegi piiskopi armukeseks olemises. Need olid kindlasti vaid valed, mis mõeldud tema võimu õõnestamiseks. Paljud aadlikud puudusid Reimsist, kui Louis IX kuningaks tehti: Flandria krahv oli pärast Bouvines'd veel vangis, Champagne krahvil oli keelatud tulla ja teised lihtsalt keeldusid tulemast. Siiski asendas Flandria krahvinna oma abikaasat ja Burgundia hertsog oli samuti kohal. Järgnevatel aastatel oli Blanche'i vastu mässe; esimest jaanuaris 1227 juhtisid Bretagne hertsog Pierre Mauclerc, La Marche krahv Hugues XI ja Champagne krahv Thibaut. Seda mässu toetas Inglismaa kuningas Henry III, kuid ei saatnud neile abi. Toetuse puudumise ja fakti tõttu, et nad võitlesid oma kuningaga, see mäss nurjus. Selle autoritele andestati ja neile anti raha vastutasuks ustavusvande eest kuningale.
Samal ajal Languedoci elanikud, otsides lõppu Albilaste ristisõjale, kutsusid rahule. Toulouse'i krahv Raymond VII alustas läbirääkimisi Blanche'iga ja tulemusel olid olulised tagajärjed kroonile. Nad sõlmisid Pariisi rahu, millega Raymond VII võis säilitada oma maid kuni oma surmani. Lepingu valvurina abiellus tema ainus tütar Jeanne Poitiers' krahvi Alphonse'iga tähtsa tingimusega: juhul, kui nad surevad ilma pärijata, läheb kontroll Languedoci üle tagasi kroonile. Tõepoolest, Alphonse ja Jeanne surid ilma pojata ja kuningas sai otsese ligipääsu Vahemerele läbi kuningliku domeeni, muutes märkimisväärselt jõudude tasakaalu. Languedocis järgnesid paljud muudatused, millest kõige selgem oli inkvisitsiooni loomine, uus politseivõimu vorm, milles vanemad tehnikad (näiteks piinamine) kombineeriti kõige värskematega, nagu tribunalid, kus esitati tõendeid, ja kohtuotsus tulenes formaalsest põhjendamisest. Ka Toulouse'i ülikool asutati sel perioodil.
Hädad tõusid taas põhjas, kui suur hulk rahvast mässas Blanche'i vastu, kuid kuningas oli alati kohal, kui oli konflikte, ja sellel olid alati tagajärjed. Avalik arvamus hakkas regentluse vastu pöörduma. Kui kirik palus Blanche'il karistada vastlapäeval osalevaid inimesi, tegi ta kõik mehed osalemises süüdlaseks, vahistas ja mõistis nad süüdi. Pariisi ülikooli professorid ja üliõpilased olid selle poliitika esimesed ohvrid, see põhjustas 1229. aasta streigi. Paljudele professoritele pakuti võimalust minna Londonisse õpetama ja enamus neist läks Orléans'i. Blanche andis lõpuks järele ja paavst annetas Pariisi ülikoolile privileegid. Boulogne'i krahv ründas seejärel Champagne'i krahvi, ja aastal 1230 randus Inglismaa kuningas Bretagne'is, et Prantsusmaa kuningat ärritada. Kuninglik armee liikus kiiresti Inglise vägede vastu ja Henry III põgenes Bordeaux'sse, et tagasi Inglismaale seilata. Kasutades seda diversiooni ära, asus Blanche abistama Champagne'i krahvi, saades territooriume Prantsuse kroonile. Viimast mässu juhtis Pierre Mauclerc ja selle surus aastal 1234 maha vahetult Louis IX, nüüd küllalt vana, et ise valitseda.

Majandus

Perioodi pärast Karl Suure surma tähistas majanduskriis, mille põhjustas poliitiline ebastabiilsus; linnaelu peaaegu kadus. Siiski muutus see 11. sajandiks. Uute kultuuride juurutamine, kliima paranemine ja uute põllumajandustehnoloogiate kasutuselevõtt tekitas suure põllumajandussaaduste ülejäägi. Sellega kaasnes linnaelu, kaubanduse ja tööstuse kasv. Majandus kukkus taas kord kokku 14. sajandil sõja, halva ilma ja Musta Surma tõttu.
Maamajandus põhines mõisal; linnades kujunes majanduslik aktiivsus ümber gildide.

Valitsus

Prantsusmaal oli valitsemise feodaalsüsteem; kuningavõim oli suuresti detsentraliseeritud. Maapiirkondades käsitlesid feodaalisandad teemasid nagu riigikaitse ning seaduse ja korra säilitamine. See oli tingitud kaosest, mis järgnes germaanlaste ja viikingite sisetungidele. Feodaalhierarhia algas kuningast tipus. Järgmine aste allpool olid lääniisandad, hertsogid ja teised tiitlitega aadlikud, kellele anti kontrollida mõisaid ja piiskopkondi kuninga domeenis. Nendest allpool olid vasallid või väiksemad isandad, kes kontrollisid väiksemaid maatükke lääniisanda mõisas. Rüütlitest allpool olid pärisorjad. Pärisorjad olid talupojad, kes olid vasallidele võlgu, ja et oma võlga maksta, pidid nad maal töötama ja andsid poole oma saagist vasallile. Pärisori oli oma maaga seotud, mis tähendab, et ta ei saanud ilma loata reisida. Pärisorja võlga sai müüa ühest mõisast teise. Kui mõisaisand suri, siis pärisorjad pidid jätkama võla maksmist uuele isandale. Linnades viis üldine rahutus autonoomsete "kommuunide" loomiseni, mis toimisid omavalitsusüksustena.