Saksamaa mediatisatsioon

Reichsdeputationshauptschluss

Reichsdeputationshauptschluss (vormiliselt Hauptschluss der außerordentlichen Reichsdeputation või "Erakorralise keiserliku delegatsiooni peamine järeldus") oli resolutsioon, mille 25. veebruaril 1803 võttis vastu Saksa-Rooma riigi Reichstag (Riigipäev). See osutus viimaseks oluliseks seaduseks, mille keisririik kehtestas enne selle lõpetamist aastal 1806.
Tuginedes juunis 1802 kokku lepitud kavale Prantsusmaa ja Austria vahel ning Lunéville'i rahus kirjeldatud üldpõhimõtetele aastast 1801, kehtestas seadus territoriaalse suveräänsuse ulatusliku ümberjaotamise keisririigis, et kompenseerida arvukatele Saksa vürstidele territooriume Reinist lääne pool, mille annekteeris Prantsusmaa Prantsuse revolutsioonisõdade tulemusel.
Reichsdeputationshauptschlussi ratifitseeris Reichstag ühehäälselt märtsis 1803 ja kinnitas keiser Franz II järgmisel kuul. Siiski tegi keiser ametliku reservatsiooni häälte ümberjaotamise suhtes Reichstag'is, kui tasakaal protestantlike ja katoliiklike riikide vahel oli nihkunud kõvasti esimeste kasuks.
Ümberjaotamine saavutati kahe protsessi kombinatsioonina: vaimulike vürstkondade ilmalikustamine ning arvukate väikeste ilmalike vürstkondade ja vabalinnade mediatisatsioon.

Ilmalikustamine

Alates Saksa-Rooma riigi loomisest Saali ja Saksi keisrite poolt 10. ja 11. sajandil oli feodaalsüsteem muutnud Saksamaa ja Põhja-Itaalia väikeste riigikeste võrgustikuks, igaühel oma kindlad privileegid, tiitlid ja autonoomia. Selleks, et aidata hallata Saksamaad silmitsi kasvava detsentraliseerimise ja kohaliku autonoomiaga pärast feodalismi esiletõusu, andsid järgnevad Saksa-Rooma keisrid üle Saksamaa paljud piiskopkonnad ja kloostrid ilmalikeks valdusteks ja aadlitiitliteks, nagu vürst, hertsog või krahv. Piiskoppide isiklik ametissenimetamine Saksa-Rooma keisrite poolt tekitas investituuritüli ja selle järel ei saanud keisrid enam piiskoppe enda kasuks kasutada. Selle järel alustasid piiskopid ja abtid oma äsjaste valduste valitsemist kui ilmalikud isandad, mitte vaimulikud isandad. Järgnenud korruptsioonisüüdistused ja mandumine viisid vaimulike valitsejate aujärje langusse ja aitasid lõpuks kaasa protestantlikule reformatsioonile, kui mitmed endised vürst-piiskopkonnad ilmalikustati ja need muutusid ilmalike vürstide territooriumiks. 16. sajandi lõpul püüdis vastureformatsioon pöörata mõned nendest tagasi ja küsimus ilmalikustatud territooriumite saatusest muutus tähtsaks Kolmekümneaastases sõjas (1618–1648). Lõpuks kinnitas Vestfaali rahu ilmalikustamised, mis olid juba toimunud, kuid stabiliseeris ka olukorra, et hoida ära edasisi muudatusi.
Aastal 1794 vallutasid revolutsioonilise Prantsusmaa armeed Reinimaa ja Campo Formio rahuga aastal 1797 tunnistas keiser Franz II Prantsuse anneksiooni kõigil keiserlikel territooriumitel Reini jõest läänes. Keiser püüdis kompenseerida riigita jäänud või vähenenud territooriumitega monarhe, lubades neile uusi valdusi. Ainsad võimalikud maad olid need, mida valdasid vürst-piiskopid; nii ilmalikustati enamik neist ja jaotati Saksamaa monarhide vahel.
Vaimulikud riigid annekteeriti üldiselt ilmalike naabervürstkondade poolt. Ainult kolm säilisid kui mitteilmalikud riigid: Regensburgi peapiiskopkond, mis kerkis piiskopkonnast seoses Mainzi peapiiskopkonna liidendamisega, ning Saksa ordu ja Hospitaliitide ordu maad. Märkimist väärib ka endine Salzburgi peapiiskopkond, mis ilmalikustati hertsogkonnaks suurenenud territooriumiga ja tehti ka kuurvürstkonnaks.
Kloostrid kaotasid oma olemasolu mõtte, kui nad pidid loobuma oma maast ja enamik neist suleti. Ülejäänud vaimulikud riigid ilmalikustati pärast Saksa-Rooma riigi lõppu aastal 1806. Hospitaliitide ordu maad ilmalikustati aastal 1806, Regensburgi annekteeris Baieri aastal 1809 ning samal aastal saatis Napoleon I laiali Saksa ordu ja andis nende maad naabervürstidele, peamiselt Württembergi kuningale.
1803. aasta Reichsdeputationshauptschlussi tulemuseks oli kõige ulatuslikum vara ümberjagamine saksa ajaloos enne aastat 1945. Ligikaudu 73 000 km² vaimulikke territooriume, ligikaudu 2,36 miljonit elanikku ja 12,72 miljonit kuldnat aastatulu liikus uute valitsejate kätte. Reichsdeputationshauptschlussi mõte oli kompenseerida neile valitsejatele, kes olid kaotanud territooriumi Prantsusmaale, kuid märgatavalt rohkem territooriumi omandasid tohutu ilmalikustamise kaudu: Baden sai üle seitsme korra rohkem territooriumi, kui see kaotas; Preisimaa peaaegu viis korda. Hannover sai Osnabrücki piiskopkonna, isegi kui see ei kaotanud midagi. Austrial läks ka väga hästi.
Katoliku kiriku kui Reichskirche positsioon Saksamaal mitte ainult ei vähenenud, see peaaegu hävitati. Katoliku kirik kaotas oma põhiseadusliku rolli keisririigis. Enamik katoliiklikke ülikoole suleti, samuti tuhanded kloostrid. Tohutul hulgal katoliiklikke asutusi pandi kinni. Reichsdeputationshauptschluss tegi Saksamaale seda, mida revolutsioon tegi Prantsusmaale.

Mediatisatsioon

Kuigi Saksa riikide arv oli Kolmekümneaastasest sõjast alates pidevalt vähenenud, oli Napoleoni ajastu saabumiseks siiski veel ligikaudu 200 riiki järel. Esimese koalitsiooni kaotus põhjustas vaimulike riikide ilmalikustamise ja kõigi Reinist lääne poole jäävate maade annekteerimise Prantsusmaa poolt.
Napoleoni liitlased said järgnevatel aastatel mitmel korral tulu nii territooriumite kui ka staatuse osas.
Mediatisatsioon kandis väikeste ilmalike riikide suveräänsuse üle nende suurematele naabritele. Lisaks arvukatele vürstkondadele annekteeriti nende naabrite poolt ka kõik, kuigi käputäis riigilinnu.
Aastal 1803 mediatiseeriti enamus vabalinnu Saksamaal. 12. juunil 1806 rajas Napoleon Reini Liidu Prantsusmaa idapiiri laiendamiseks ja kaitseks. Tõrksalt tunnistades keisririigi territooriumi tükeldamist Napoleoni poolt, kuulutas Saksa-Rooma keiser Franz II 6. augustil 1806 keisririigi laialisaadetuks ja nõudis nii palju võimu, et ta saaks jääda Habsburgide valduste valitsejaks. Selleks, et saada toetust võimsamatelt Saksa riikidelt, nõustus endine Saksa-Rooma keiser (Napoleon julgustusega) sellega, et jättis mediatiseerimata väikesed naaberriigid.
Enne Waterloo lahingut ja Napoleoni pagendamist Saint Helena saarele toimus aastatel 1814 ja 1815 Viini kongress, et taastada vanad Euroopa piirid. Otsustati, et Saksamaal jääb jõusse Napoleoni lammutustegevuse status quo ante: mediatiseeritud vürstkondi, vabalinnu ja ilmalikustatud riike ei taastatud. Selle asemel said nende endised valitsejad nautida dünastilist staatust, nad võrdsustati valitsevate monarhidega abielulistel eesmärkidel ja neile anti õigus nõuda kaotuste eest kompensatsiooni. Kuid jäi iga annekteerinud riigi asjaks kompenseerida mediatiseeritud dünastiaid ja viimastel ei olnud rahvusvahelist õigust kaitsele rahulolematuse korral uue režiimi hüvitamise otsuste suhtes.