google/wiki40b huggingface dataset:
Lustivere mõis

Lustivere mõis (saksa keeles Lustifer) oli rüütlimõis Põltsamaa kihelkonnas Viljandimaal. Nüüdisajal jääb kunagine mõisasüda Jõgeva maakonda Põltsamaa valla territooriumile.
Mõisa keskus asus Lustivere külas.

Ajalugu

Lustivere mõisa on esmakordselt mainitud 1552. aastal.
17. sajandi algul läänistati Lustivere koos mitmete teiste piirkonna mõisatega Rootsi väejuhile Herman Wrangelile (1587–1643). Feldmarssali surma järel päris mõisa tema poeg Wolmar Wrangel.
18. juulil 1725 kinkis Venemaa keisrinna Katariina I Lustivere mõisa Justiitskolleegiumi asepresidendile Sigismund Adam von Wolffile (1675–1752), kelle surma järel päris mõisa tema poeg, kindralmajor parun Karl von Wolff (1706–1763). Karl von Wolffilt pärisid mõisa tema lesk Maria Juliana (sündinud von Grünewaldt; suri 1804) ja nende lapsed.
Karli ja Maria Juliana poeg, insenervägede leitnant parun Jakob Johann von Wolff (1750–1814) pantis 2. novembril 1803 mõisa oma ema nõusolekul 100 000 hõberubla eest 10 aastaks major Christoph August von Gesinskyle. Jakob Johanni pärija, kaardiväeleitnant parun Carl Johann von Uexküll pantis mõisa 13. veebruaril 1818 55 000 hõberubla eest Marie Margarethe Samson von Himmelstiernile (sündinud vabapreili von Taube; 1787–1838), kes oli maakohtunik Reinhold Johann Ludwig Samson von Himmelstierni (1778–1858) abikaasa. 26. augustil 1820 läks mõis täielikult Samson von Himmelstiernide omandusse.
Marie Margarethe omandas 28. veebruaril 1824 15 150 rubla eest ka Kaliküla mõisa, mis liideti 1825. aastal Lustivere mõisaga. Mõisa päris tema poeg, maakohtuassessor Eugen Samson von Himmelstiern (1809–1856), viimase surres aga tema ainus õde Angelika von Wahl (1811–1889). Wahlide omandusse jäi mõis kuni võõrandamiseni.

Mõisakompleks

Siegmund Adam von Wolff lasi mõisa rajada barokkstiilis puithärrastemaja. 18. sajandi algul valminud hollandi-stiilis hoone lasid Wahlid lammutada 1870. aastate alguses ning selle asemele ehitati 1871–1881 Reinhold Guleke projekti järgi uus uusgooti stiilis mõisahoone. 1881. aastal valminud uusgooti stiilis hoonele lisati 1891. aastal kaheksatahuline torn. Osa sisedetaile toodi uude hoonesse üle ka vanast härrastemajast. Tagasihoidlikumaid ümberehitusi tehti veel 1891 ja 1910, mil Wilhelm Sternfeldi projekti järgi toodi majja vesi, kanalisatsioon ja elekter.
Pärast riigistamist tegutses hoones algul pansionaat ning alates 1929. aastast sanatoorium, hilisema nimega Vabariiklik Lustivere Kopsutuberkuloosi Sanatoorium. Aastast 1992 on seal hooldekodu.
Säilinud on suur mõisapark ja hulk kõrvalhooneid. Pargi ühel välul asub ka II maailmasõja-aegne matmispaik, mis on tähistatud nimetahvlite, aastatahvli ja mälestusmärgiga (kujur Ole Ehelaid, 1975).
Albert Filozov

Albert Filozov (vene Альберт Леонидович Филозов; 25. juuni 1937 Sverdlovsk – 11. aprill 2016 Moskva) oli vene teatri- ja filminäitleja ning pedagoog, Venemaa Teatrikunsti Akadeemia professor.
Aastail 1963–1990 oli ta Moskva Stanislavski-nimelise Draamateatri näitleja.
Ta on mänginud ka ligi sajas filmis.
Naine libahundiks

"Naine libahundiks" (ATU 409 inglise keeles The Girl in the Form of the Wolf) on Ida-Euroopas levinud imemuinasjutu tüüp, mis on tõenäoliselt läänemeresoome algupära. 
Stith Thompson loeb tüübi üles muinasjuttude loendis, mille levik piirdub Baltimaadega. Sara Graça da Silva ja Jamshid J. Tehrani kvantitatiivses uuringus, kus kõrvutatakse indoeuroopa keelte pärinemist keelepuu kaudu ning nende keelte kõnelejate elupaiku muinasjututüüpide levikuga, on tüüp esitatud muinasjuttude hulgas, mis võib olla olnud tuntud baltoslaavi algkeele kõnelejate hulgas enne algkeele lahknemist üksikuteks keelteks.

Sisukirjeldus

Vanakurjast võõrasema muudab vaeselapse või leivatainast sõtkuva nooriku hundiks. Hundiks muudetu asemele paneb oma tütre. Võõrasema tütar ei tule toime hundiks muudetud nooriku lapse imetamisega (tal võivad olla kasetohust rinnad). Seepärast peab lapsehoidja lapse viima metsa või metsa äärde kivi juurde ja kutsuma lapse õige ema imetama. Naine heidab oma hundinaha seljast kivi peale, enne kui imetama hakkab. Hundiks muudetud naise mees saab vahetamisest teada, küsib targalt nõu, kuidas oma õiget naist nõidusest päästa. Tark annab nõu kivi tuliseks kütta. Naine viskab hundinaha kivi peale, see kõrbeb ära või kuivab kokku, naine saab nõidusest vabaks. Võõrasema tütar hukatakse või jookseb sauna, kukub keeva vee katlasse või muutub harakaks.

Tüüp eesti muinasjutupärimuses

Eesti pärimuses on see muinasjutusüžee laialt levinud: Eesti Rahvaluule Arhiivis on teada 182 varianti. Neist umbes 50 puhul esineb tüüp koos tüübiga "Vahetatud mõrsja" (ATU 403C), moodustades tervikliku süžee, mida võiks lugeda eraldi tüübiks. Peamiselt Setumaalt on kogutud tüübijärjendiks "Tuhkatriinu" (ATU 510A) + "Vahetatud mõrsja" (ATU 403C) + "Naine libahundiks" (ATU 409) eritletavaid jutte. Umbes kolmandikul esinemiskordadest esineb tüüp iseseisva loona, hulk sääraseid tekste sarnaneb esituslaadilt libahundimuistenditele.
Kuncaŭščyna metroojaam

Kuncaŭščyna metroojaam (vene keeles Кунцевщина (Kuntsevštšina metroojaam), valgevene Кунцаўшчына (transkribeerituna Kuntsavštsõna metroojaam)) on üks Minski metroo jaamadest Aŭtazavodskaja liinil Frunzienski rajoonis Kuncaŭščyna ja Zachadi linnaosade piiril.
Jaam avati 7. novembril 2005.  Projektis kandis jaam nime Zachad.
Jaam on kahe lööviga, mida eraldavad teineteisest ümmargused keraamilisest materjalist ja metallist sambad.Jaama põrandat katab graniit, laeks on kullakarva alumiinium. Jaam on varustatud invaliididele mõeldud liftiga.  Sealne perroon on 10 meetri laiune ja 100 meetri pikkune. Ootesaali kohal asuvad poeruumid ja jalakäijate tunnelid.
Narva lade

Narva lade on keskdevoni ladestiku regionaalne lade. Narva lademe all lamab Pärnu lade ja temal lasub Aruküla lade.
Ladet hakkas esimesena eristama D. V. Obrutšev aastal 1933. Üleilmses standardis vastab sellele Eiffeli lade, lademes eristatakse Kernavė, Leivu ja Vadja alamlademeid. Lademe vanus on 384...387,5 miljonit aastat.
Lademe paksus Eestis on 30–109 m. Läti aladel on lademe paksus 70–170 meetrit, põhjast lõuna suunas liikudes lademe paksus kasvab.
Lademe avamusala kulgeb vööndina Ruhnu saarel ja Mandri-Eestis Häädemeeste ja Mustvee joonel, üksikult esineb ladet Narva jõe keskjooksul. Lätis avaneb lade Kuramaa põhjaosas Slītere rahvuspargi aladel. Selle paljandeist on tähelepanuväärseim Oore meierei paljand, kus paljanduvad nii Pärnu lade kui ka Narva lade. Lademe kivimid esinevad kogu avamusalast lõunasse jääval alal.
Litostratigraafiliselt vastavad sellele kolm kihistut: Kernavė ehk Gorodenka, Leivu ja Vadja kihistu. Lade jaguneb kolmeks alamlademeks: Kernavė alamlade, Leivu alamlade ja Vadja alamlade.
Lademe kivimkoosseisus on palju dolokivi, domeriiti ja aleuroliiti. Läti aladel moodustab lademe ülemise osa punane liivakivi, samuti sisaldab see Lätis kipsi.
Lademe vana nimetus oli Narvajõe lade.
Jooksikämbliklased

Jooksikämbliklased (Philodromidae) on ämblikuliste seltsi kuuluv sugukond.
Sugukonnas on ligi 30 perekonda kokku umbes 500 liigiga.
Luminor Bank

Ajalugu

Nordea Pank Eesti alustas Eestis tegevust 1995. aastal Nordea Bank Finland PIc (see ettevõte on osa Nordea Bank AB kontsernist) filiaalina. 
1. oktoobril 2017 ühendati Baltikumis Nordea ja DNB pangad Eestis, Lätis ja Leedus ja krediidiasutuse AS DNB Bank uus ärinimi oli pärast Nordea Bank AB Eesti filiaaliga ühinemist Luminor Bank AS, ettevõtte endised ärinimed: AS DNB NORD LIISING (16.11.2006–22.11.2011), AS DNB LIISING (22.11.2011–31.08.2012), Aktsiaselts DNB Pank (31.08.2012–04.10.2017).
2. juulil 2018 andis Euroopa Keskpank loa Luminor Bank ASi (Eesti), Luminor Bank ASi (Läti) ja Luminor Bank AB (Leedu) ühinemiseks. Ühinemine näeb ette pankade täielikku integreerimist peakontoriga Eestis ja filiaalidega Lätis ja Leedus. Piiriülene ühinemine peaks toimuma 2. jaanuaril 2019.
13. septembril 2018 teavitas Luminor, et USA päritolu finantsasutuse Blackstone poolt juhitud fondid kavatsevad omandada enamusosaluse Luminor grupis.
Ana Rucner

Ana Rucner (sündinud 12. veebruaril 1983 Zagrebis) on Horvaatia tšellist.
Ta esindas koos Deeni, Dalali ja Jalaga 2016. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Bosnia ja Hertsegoviinat lauluga "Ljubav je". Laul sai oma poolfinaalis 104 punktiga 11. koha ega pääsenud finaali.
Osatuletistega diferentsiaalvõrrand

Osatuletistega diferentsiaalvõrrandiks (lühidalt ODV) nimetatakse võrrandit, mis sisaldab otsitavat funktsiooni  ja selle osatuletisi.
Puuvõõriku ürt

Puuvõõriku ürdiks (Visci herba; Visci albi herba) nimetatakse hariliku puuvõõriku värskeid või kuivatatud noori oksi koos lehtede, õite ja viljadega (harvem kasutatakse puuvõõriku vilju ja lehti (Visci albi fructus et stipes)).
Puuvõõriku ürti kasutatakse väga erinevatel eesmärkidel ja valmistusviisidel nii töönduslikult kui ka kodumajapidamises.

Kogumine

Droogi kogutakse sügisel või ka suvel ja talvel.

Keemiline koostis

Puuvõõriku keemiline koostis ja toime olenevad puuliigist, kellel puuvõõrik kasvab. Puuvõõriku ürdis leidub glükoproteiide – lektiine umbes 11% (mistellektiin I, mistellektiin II, mistellektiin III), mistellektiine I, II ja III, lignaane, flavonoide, kardiosteroide, rasvõli.

Toimed ja näidustused

Traditsiooniliselt on puuvõõriku ürti kasutatud kardioloogiliste ja onkoloogiliste näidustustega patsientidel.
Ürt tugevdab immuunsüsteemi, langetab vererõhku (20 kuni 30 mmHg võrra).
Puuvõõrik võib olla näidustatud ka hüsteeria, peavalu ja ateroskleroosi korral.

Puuvõõrikupreparaadid

Euroopas müüakse puuvõõriku ürti mitmesuguste prepraatidena: Iscador, Eurixor, Helixor, Isorel, Vysorel, ja ABNOBAviscum jpt.
Kuna puuvõõriku keemiline koostis ja toime olenevad puuliigist siis on ära toodud puuvõõriku peremeestaim, nii on männipuuvõõriku ekstraktil Helixor® P immunomodulatoorsed ja kasvajavastased toimed. Kasutatakse peamiselt maliigse nahamelanoomi, luuvähi, neeruvähi ja rinnavähi korral.
Raali arvates saab tänapäeval lugeda vähktõve korral põhjendatuks üksnes tööstuslike preparaatide süstimist. Süsteravim suurtes annustes veeni süstituna võib aga südamelihasele mürgiselt mõjuda.

Ajalugu

Ravimtaimena kasutatakse puuvõõrikut alates antiikajast. Hippokratese järgi aitas puuvõõrik verel hüübida.
Rahvameditsiinis on puuvõõrikut tarvitatud vererõhu langetamiseks, rasedusaegse verejooksu peatamiseks ja kopsutuberkuloosi korral, samuti langetõve, köha, astma ja mõnede teiste seisundite korral.
Antroposoofilises meditsiinis on puuvõõrik vähivastane preparaat. Antroposoofilise meditsiini rajaja Rudolf Steineri eestvedamisel oli puuvõõrik alates 1917. aastast saadaval vähivastase preparaadina ka apteekides.
Aleksander Heintalu järgi on puuvõõriku tee kasutusalad alkoholism, arterite skleroos, emakaverejooks, kopsuverejooks, kramptõbi, spasmid, mao ja seedekulgla äkkvalud (haavandilised kasvajad), veenipõletik, hemorroidid ja närvivalud, sealhulgas kolmiknärvi valud. Kasvajate puhul kasutatakse seda sümptomaatilist abiainena.
Salatsi

Kaitstavad objektid

Heinaste ja Kuiviži vahel on 100–300 m laiune rannaniitude vöönd Randu pļavas, mis ulatub osaliselt Salatsi territooriumile. Linna ulatub ka osaliselt Salatsi oru maastikukaitseala.
Muinsusmälestistest on riikliku kaitse all Salatsi piiskopilinnuse ase ning Salatsi kiriku neli reljeefi, kantsel ja altar.

Ajalugu

Salatsi piirkond asus 13. sajandil Metsepole liivlaste asualal.
Liivi ristisõja järel oli Salatsi piirkonnas Riia peapiiskopkonna Salatsi piiskopilinnus ja hiljem oli Salatsi (saksa keeles Salis või ka Salismünde) Volmari kreisi Salatsi kihelkonna keskus, kihelkonnakirikuga.
Valgekare

Valgekare on Hiiu maakonda Hiiumaa valda Salinõmme küla alale Soonlepa lahte jääv 0,13 hektari suurune saar (kare). Saare rannajoone pikkus on 150 meetrit. Saar kuulub Hiiumaa laidude maastikukaitseala koosseisu.
Saar on liivase pinnamoega.
Saare koordinaadid on 58° 50′ N, 22° 58′ E.
1954. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlused

1954. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlused olid V maailmameistrivõistlused jalgpallis, mis toimusid 16. juunist – 4. juulini Šveitsis.

Ajalugu

1954. aasta MM-finaalturniiri korraldamise andmine Šveitsile oli  loogiline, kuna FIFA peakorter asus Zürichis ja 1954. aastal tähistati ka FIFA asutamise viiekümnendat aastapäeva. Kuigi šveitslastele anti korraldusgarantii juba FIFA esimesel sõjajärgsel kongressil 1946. aastal, tuli lõplik jah-sõna aga FIFA kongressil 22. juulil 1950 Rio de Janeiros.
Tänu nii pikale etteteatamisele jäi šveitslastel ettevalmistusteks ja uute staadionide ehitamiseks kaheksa aastat. Ehkki korraldusliku poole pealt võis neile etteheiteid teha, saatis võistlust siiski edu. Šveitslased teenisid võistluse korraldamisega kasumit, kuigi  staadionid mahutasid suhteliselt vähe pealtvaatajaid. Esimest korda olid mängupaikades üles seatud ka telekaamerad ja tähtsamatest mängudest tehti ülekandeid, šveitslaste ärivaistu tunnistuseks oli MM-i mälestusmündi vermimine. Mängupaikadeks olid Basel, Bern, Genf, Lausanne, Lugano ja Zürich.
Osalejaid registreeriti 31. jaanuarini 1953 ja huvilisi kogunes 45. Neist 39 loositi 15. veebruaril 1953 valikgruppidesse, pärast seda loobus veel kolm riiki. 
1954. aastal pani FIFA presidendi kohustused maha tolleks ajaks juba 80-aastane Jules Rimet ning tema järglase belglase Rodolphe Seeldrayersi juhtimisel otsustati taas muuta MM-finaalturniiri formaati, paraku siiski segasema suunas.
16 finalisti jagati esmalt nelja alagruppi, kusjuures kaks meeskonda olid igas grupis asetatud ja omavahel mängima ei pidanudki! Märkimisväärne oli ka, et viigi korral mängiti juba alagruppides lisaaega. Iga grupi kaks paremat jätkasid veerandfinaalides, kus paarid loositi. Loos otsustas vastased ka poolfinaalis. Finaalturniiri alagrupid loositi 30. novembril 1953 Zürichis.
Veerandfinaali viimases mängus toimus Ungari ja Brasiilia jalgpallurite vahel inetu vahejuhtum, mida hiljem nimetati Berni lahinguks. Nimetatud kohtumises tuli inglasest kohtunikul Ellisel eemaldada kaks brasiillast ja üks ungarlane ning käsikähmlus jätkus ka pärast lõpuvilet rõivistus. Ajalukku läks kohtumine sellega, et esimest korda finaalturniiride ajaloos realiseerisid mõlemad meeskonnad ühes mängus penalti – ungarlastest oli täpne Mihaly Lantos ja brasiillastest Djalma Santos.
Raido Mitt

Raido Mitt (sündinud 11. märtsil 1991) on eesti orienteeruja ja kergejõustiklane.
Aastatel 2006–2009 võitis orienteerumisjooksu Euroopa noorte meistrivõistlustel kulla, hõbeda ja 2 pronksi teatevõistlusel Eesti meeskonna koosseisus.
2011. aastal orienteerumisjooksu juunioride maailmameistrivõistlustel teates 8. koht. 2016. aasta orienteerumise Euroopa meistrivõistlustel sai ta segateatesprindis koos Annika Rihma, Kenny Kivika ja Evely Kaasikuga 8. koha.
Eesti meistrivõistlustel orienteerumises võitis ta 2015. ja 2016. aastal OK Põlva Kobras võistkonnas kulla segateatesprindis.
Eesti meistrivõistlustel ekidenis võitis ta 2014. aastal pronksi ja 2015. aastal hõbeda Sparta spordiseltsi võistkonnas.
Vannituba

Vannituba on inimese eluruumides paiknev ruum, kus on pesemiseks mõeldud vann. Tänapäeval on vannitoas üldjuhul ka dušš ja kraanikauss. Vannituba võib olla tualetiga ühendatud või eraldiseisev; tualetiga ühendatud vannitubadest tuleneb Põhja-Ameerika inglise keeles levinud komme nimetada vannitoaks (bathroom) tualettruumi (tihti isegi juhul, kui seal vanni ei ole).
Tavaliselt hoitakse vannitoas hügieenivahendeid nagu seep, dušigeel, šampoon, inimeste pesemiseks mõeldud pesunuustikuid ja -harju, rätikuid kuivatamiseks, hambaharju ja -pastat jms. Vahel paiknevad vannitoas kosmeetika ja ravimid. Kuna korteri või maja veevarustus paikneb üldjuhul vannitoas või köögis, asub vannitoas tihti ka pesumasin, samuti pesukuivatusvahendid (pesunöör, pesurest vms). Enamasti on vannitoad varustatud nagidega, kuhu saab pesemise ajaks riputada rõivad ja rätikud, ning peegliga, mille ees saab kasutada kosmeetikat ning kontrollida puhtust.
Sagedaste veeprotseduuride tõttu on vannituba tavaliselt kõige niiskem ruum, seepärast kasutatakse vannitubades erilisi niiskuskindlaid põranda- ja seinakattematerjale. Eestis on kõige levinumad keraamilised plaadid, millega võidakse katta kas ainult põrand, seinte alumine pool või terved seinad. Sellegipoolest ohustavad vannitube niiskuskahjustused ja hallitus.
Daunia

Daunia (kreeka keeles Δαυνία), tuntud ka kui Capitanata, on ajaloolis-geograafiline piirkond Lõuna-Itaalias Põhja-Apuulias, umbes tänapäeva Foggia provintsi piirides. Daunia, koos Peucetia ja Messapiaga, moodustas japüügide järgi nime saanud Japüügia.
Stop Online Piracy Act

Stop Online Piracy Act ('internetipiraatluse tõkestamise seadus') ehk SOPA on Ameerika Ühendriikide Esindajatekojas 26. oktoobril 2011 esitatud seaduseelnõu (number H.R. 3261), mis laiendab USA politsei ja jõuagentuuride ning autorikaitseorganisatsioonide õigusi võitluses autoriõigusega kaitstud intellektuaalomandi ebaseadusliku levitamise ja võltsimise vastu internetis.
Eelnõu esitasid Texase vabariiklane Lamar S. Smith ja veel 12 saadikut mõlemast parteist.
Õigusakti on laialdaselt kritiseeritud ning seda on nimetatud tehnoloogiatööstust kahjustavaks ja sõnavabadust piiravaks.
18. jaanuaril 2012 katkestasid ingliskeelne Vikipeedia, itaaliakeelne Vikipeedia ja Vikipeediad veel mõnes keeles ligipääsu saidi inforuumile 24 tunniks, et protestida selle seaduseelnõu vastu. Protestiaktsioone kavandasid ka mitmed teised tehnoloogiaettevõtted ja veebilehed, sealhulgas Google, Facebook, Twitter, Yahoo!, eBay, LinkedIn, AOL, Reddit, Zynga, WordPress, Roblox, Avaaz.org jt.

Megauploadi sulgemine

19. jaanuaril 2012 sulgesid USA võimud populaarse failijagamislehe Megaupload. Kuna suur osa selle veebilehe kasutajatest jagasid seal legaalset materjali, vihastas see teguviis paljusid internetikasutajaid ja suurendas SOPA vastaste hulka. Küsimusi on tekitanud ka veebilehe omanikfirma töötajate vahistamine FBI poolt teistes riikides, nt Uus-Meremaal. Sulgemine pole küll otseselt seotud SOPA-ga, kuid rünnaku ajastus tekitas avalikkuse silmis seose. On küsitud, et kui sellised asju võib juhtuda ka ilma seaduseelnõu läbiminekuta, siis mis saaks veel SOPA vastuvõtmise järel. Protestiks Megauploadi sulgemise vastu ründasid häkkerid mitme SOPA-t toetava organisatsiooni ja ka FBI kodulehti.

Autorsuse vargus SOPA kampaanias

Tähelepanu on pälvinud asjaolu, et SOPA eelnõu esitaja Lamar R. Smithi kampaanialehel www.texansforlamarsmith.com on kasutatud taustafotot, mille autorit, fotograaf DJ Schultet, kampaaniasaidil ei mainita. Foto on küll avaldatud Creative Commonsi vaba litsentsi all, mis ei nõua autorile tasu maksmist, kuid nõuab autorile viitamist. Kui SOPA oleks juba jõustunud, võiks kampaanialehe autorsuse varguse tõttu sulgeda. "Minu pilte on kohatult kasutanud (varastanud) igaüks alates mingist Pakistani kutist kuni Missouri Vabariiklike Naiste Klubi ja ühe Hiina firmani, mis neid hulgi müüb, nii et õiguste kaitsmist on vaja, kuid SOPA eelnõu ei lahenda probleemi," kommenteeris eelnõud DJ Schulte. "Selle eelnõuga püüavad suured meelelahutuskorporatsioonid haarata kontrolli interneti üle, see kahjustab innovatiivset ja avatud internetti, kus jagatakse ja kasvatatakse uusi ideid ja kunsti."
Schwarzwaldi hobune

Ajalugu

Tegu on suhteliselt vana tõuga mis eksisteeris juba keskajal , aga alles aastal 1896 loodi ametlik tõuraamat ja sai alguse organiseeritud aretamine. Eesmärgiks oli tõu säilitamine ja edasiarendamine. Kõigest 210 hobust kes siis tõuraamatusse sisse kirjutati olid puhast Schwarzwaldi päritolu ja tõug oli tol ajal suhteliselt heterogeenne (erisugune).
Masinate laialdane kasutusele võtmine põllumajanduses ja tööstuses tähendas selle hobusetõu allakäiku. Aastal 1947 oli 1234 mära ja 47 sugutäkku tõuraamatus arvel. Täkkude arv oli aastaks 1973 kahanenud kolmeni ja märade arv oli 1977. aastal kõigest 159. Selle tulemusena tekkis ühtne ja homogeenne hobune, kuid tõug oli väljasuremise äärel. Et tõugu päästa võeti appi Norikeri tõugu täkud Reith-Nero (1961)  ja Wirts-Diamant (1970) . Hiljem lisati aretusse ka Freibergeri tõugu täkke. 1990. aastate alguseks oli märade arv tõusnud – 416 isendit oli arvel ja aastaks 2009 oli 716 mära ja 34 sugutäkku sisse kirjutatud. Siiski veel on Schwarzwaldi hobune väljasuremisega ohustatud koduloomade nimekirjas Saksamaal.

Välimus

Schwartzwaldi hobune on äratuntav tema raudja värvuse ja heleda laka ning saba poolest. Karva värvus võib erineda heledast kuni tumeda raudjani. Värvused pruun ja õunikhall võivad haruldastel juhtudel ka ette tulla. Lakk ning saba on paksud ja rohked. Turjakõrgus märadel on 1,48 ja 1,56 meetri vahel ning täkkudel 1,52 ja 1,60 meetri vahel. Pea on lühike ja kuiv, kael tugev ja laudjas lai. Kabjad ning liigesed tugevad. Nad on elavaloomulised, vastupidavad, pika elueaga ja leebe ning sõbraliku iseloomuga.

Kasutamine

Ta on sobiv nii veo-töödeks kui ka rakendussõiduks ja ratsutamiseks.
Eino Kõiv

Eino Kõiv (28. veebruar 1926 Sadala vald – 13. november 2016) oli eesti rahvamuusik, dekoraator ja näitleja.
Ta lõpetas 1943 Tartu Tööstuskeskkooli 9. klassi. Teenis 1944–1950 Nõukogude armees, töötas 1951–1970 maalrina, oli 1970–1978 Vanemuise teatris butafoor-dekoraator, 1978–1985 tuletõrjeülem ja 1985–2004 tuletõrjevalvur.
Kõiv on mänginud Vanemuise lavastustes ning aastast 1960 ka Eduard Vilde nimelises Tartu Rahvateatris. Tegutsenud 1990–2005 laulumehena ja lõõtspillimängijana (1996 ilmus Eino Kõivu helikassett "Pihtimus: laulud lõõtspilli saatel").
Liibüa

Riik

Liibüas toimus 2011. aastal kodusõda, mille käigus kukutati pikaajalise riigijuhi Mu‘ammar al-Qadhdhāfī sisseseatud riigikord. 2011. aasta 27. augusti seisuga olid 57 riiki ja Araabia Liiga tunnustanud riigivõimuna Qadhdhāfīle vastanduvat Rahvuslikku Üleminekunõukogu. 20. oktoobril 2011 tabati al-Qadhdhāfī tema sünnilinnas Surtis ja hukati.
Kodusõja ajal moodustatud Rahvusliku Üleminekunõukogu juht andis võimu üle 7. juulil 2012 valitud 200-liikmelise Rahvuskongressi esimehele Muḩammad Yūsuf al-Maqariyafile 9. augustil 2012.

Senine riigikord

Qadhdhāfī Liibüa oli unitaarne riik. Vastavalt 1977. aasta põhiseadusliku dekreedile kuulusid seadusandlik ja täidesaatev võim Üldisele Rahvakongressile, mille alatine organ oli viieliikmeline Sekretariaat. Täidesaatva võimu organ oli Kõrgem Rahvakomitee. Tegelikult kuulus kõrgeim võim viieliikmelisele juhtkonnale.

Rahvastik

Ligi 84% rahvastikust on araablased. Oaasides elab berbereid, kõrbealadel umbes 15 000 tuareegi. Naftatööstuse arengu tõttu on sisse rännanud umbes 400 000 inimest mujalt araabia aladelt. Eurooplastest elab Liibüas enim itaallasi ja kreeklasi.
90% rahvastikust elab riigi põhjaosas Vahemere rannikul.
Elanikest 78% elab linnades. Suurimad linnad on Tripoli, Benghazi ja Al-Bayḑā’.
97% rahvastikust on muhameedlased.
Mediaanvanus on hinnanguliselt 24,5 aastat. Kirjaoskuse määr 2003. aasta seisuga on 82,6%, naiste kirjaoskus 72%.

Loodus

Suurem osa Liibüa territooriumist on 200–600 m kõrgune lavamaa, mida liigestavad suured madalikud. Kõrbed, poolkõrbed ja kuivstepid katavad ligikaudu 98% riigi pindalast. Taimkatet leidub vaid Vahemere ranniku loode- ja kirdeosas.
Kuu keskmine õhutemperatuur on juulis 26–29 kraadi, jaanuaris 11–13 kraadi.
Liibüa kõrbetes on kohti, kus aastaid ei saja. Sademeterohkeim piirkond on riigi kirdeosa.
Püsiva vooluga jõgesid ei ole. Põhjavee varu on suur.

Majandus

Naftasektor annab Liibüale 95% ekspordituludest, 80% valitsuse tuludest ja 25% SKT-st. SKT elaniku kohta on üks Aafrika suuremaid (2010. aasta hinnangul 13 800 USA dollarit). Ühiskonna madalamate kihtideni jõuab sellest aga väike osa. Põllumajandusolud on viletsad, mistõttu Liibüa impordib kolmveerandi oma toidust.
2011. aasta algul oli Liibüa maailma riikidest 17. naftatootja, Aafrika riikidest aga kolmas. Liibüa naftatoodang moodustas umbes 2% maailma tarbimisest. Umbes 85% naftatoodangust müüdi Euroopasse.
Liibüa naftatoodang, mis on küündinud kuni 1,6 miljoni barrelini päevas, kuivas 2011. aastal puhkenud kodusõja tõttu kokku vähem kui 100 000 barrelile päevas. Asjatundjate arvates võtab tootmise viimine taas vähemalt miljoni barrelini päevas aega aasta või mitugi.
Liibüa on OPEC-i liige.
Liibüa taotleb alates 2004. aastast Maailma Kaubandusorganisatsiooni liikme staatust.
Poweshieki maakond

Ajalugu

Maakond moodustati 17. veebruaril 1843.