Antonio Canova

Possagno ja Veneetsia

Nii Canova isa Pietro kui ka vanaisa Pasino tegelesid kivitahumisega. Pärast isa surma 1761. aastal võttis poisi kasvatamise üle vanaisa. Olles vaid 11-aastane, asus Canova tööle skulptor Giuseppe Bernardi (tuntud ka kui Torretti) töökojas Pagnanos. Samal, 1768. aastal, kolis Bernardi oma ateljee provintslikust Pagnanost Veneetsiasse, kuhu võttis endaga kaasa ka noore Canova.
Pärast Bernardi surma 1774. aastal jätkas Canova õpinguid Bernardi vennapoja Giovanni Ferrari ateljees. Veneetsias veedetud aja jooksul mõjutasid teda antiikteoste koopiad, eriti Filippo Farsetti kollektsiooni kuuluvad tööd. Farsetti tellimusel lõi Canova 1774. aastal ka oma esimese iseseisva töö "Kaks puuviljakorvi".
Veneetsias avas Canova 1775. aastal enda ateljee, milles 1779. aastal valmis tema esimene oluline töö "Daidalos ja Ikaros", mille telljaks Veneetsia prokuraator Pietro Pisani. Oma stiililt kohati rokokoolikku skulptuuri peeti niivõrd elutruuks, et Canovat süüdistati elus modellide kipsi valamises.
Aastad 1779–1780 veetis Canova mööda Itaaliat reisides. Grand Touril tutvus ta kollektsioonidega Bolognas, Firenzes, Roomas ja Napolis. 1781. aastal rajas ta õitseva kultuuri- ja kunstieluga Rooma enda ateljee, kus valmistas ka oma esimese uues, klassitsistlikus, stiilis töö "Theseus ja Minotauros", millega kehtestas end ühe parima skulptorina Euroopas.

Roomas

1783. aastal telliti Canovalt paavst Clemens XIV hauamonumendi teostus Rooma Santi Apostoli kirikus, samal aastal sai ta tellimuse ka paavst Clemens XIII hauamonumendi loomiseks Rooma Peetri kirikusse. Viimane, valminud 1792. aastal, näitab Canova arengut ja paremat klassikalise esteetika mõistmist, kui Clemens XIV loodud hauamonument. Siiski võib mõlemat tööd pidada klassitsistlikult vaoshoituks, kuid samas tundeliseks.

Välismaal

Prantsuse invasioon Rooma 1798. aastal põhjustas Canova lahkumise Viini, kus ta alustas tööd vürstinna Maria Christina (1798–1805) hauasambaga Augustinuse kirikus ehk Augustinerkirches. 1802. aastal võttis Canova paavsti õhutusel vastu Napoleoni kutse Pariisi, kus temast sai viimase õukonnaskulptor. Pariisis töötas ta nii Napoleoni büsti kui ka 1806. aastal Joseph Bonaparte tellitud Napoleoni ratsamonumendi kallal.
1808. aastal lõpetas Canova ühe oma kuulsaima töö, mis kujutas Napoleoni õde Pauline Bonaparte'i. Paulinet kujutatakse, peaaegu paljalt nõjatumas diivanile, Venus Victrixina – segu klassikalisest jumalannast ja kaasaegsest portreest. 1811. aastal lõpetas Canova kaks kolossaalset skulptuuri Napoleonist, millel teda kujutatakse kangelasliku klassikalise aktina. Napoleoni perioodi jäävad ka ühed tema ambitsioonikamad ja ekspressiivsemad tööd "Perseus Medusa peaga" (1801) ja "Pugilists" (1802).

Tagasi Itaalias

1805. aastal määrati Canova paavsti valduste kaunite kunstide ja muinasesemete inspektoriks. 1810. aastal sai temast Roomas asuva Accademia di San Luca president, seda ametit pidas ta oma elu lõpuni. 1812–1816 töötas Canova ühe oma tuntuma skulptuuri "Kolm graatsiat" kallal. 1815 reisis Londonisse, kus Georges IV tellist temalt elusuuruses grupiskulptuuri "Veenus ja Mars". Teiste hiliste tellimuste hulka jäävad ka 1819. aastal valminud Stuarti monument Rooma Peetri kirikus, Napoleoni ratsamonumendi muutmine Charles III kujuks (1819) ning 1820. aastal tules hävnud George Washingtoni skulptuur.
Viimasel seitsmel aastal Canova elus domineerisid tellimused Briti patroonidelt, keda lummasid kunstniku looklevad figuurid ning tema kodulinnas, Possagnos, toimuva kiriku ehitus. "Tempio" (Tempio Canoviano) ehitus lubas Canoval näidata mitte ainult oma oskusi skulptorina, vaid ka maalija ja arhitektina. Olles segu Rooma Pantheonist ja Ateena Parthenonist on kirik ülimalt klassikalises stiilis ehitis, mille peamiseks sõnumiks ülistus Kristusele.
Accademia di Belle Arti di Firenze
Canova surma järel peeti mälestusteenistusi nii Roomas, Veneetsias kui ka Possagnos ning lein levis üle kogu Euroopa. Canova keha on maetud Tempiosse Possagnos, tema süda asetatud Canova enda kujundatud Santa Maria Gloriosa dei Frari kirikus asuvasse hauakambrisse ning tema kätt säilitatakse Veneetsias Accademia di Belle Artis.
Accademia di Belle Arti di Firenze

Looming

Antonio Canovat võib pidada üheks parimini klassitsistlikule maitsele ja teooriale vastavaks skulptoriks. Klassitsistliku kunsti ideaaliks peeti Johann Joachim Winckelmanni määratlust "üllas lihtsus ja rahulik suursugusus", mis väljendus joone ja kontuuri selguses ja kuju monumentaalsuses. Canova töödes säilis lisaks eelmainitule ka kontakt loodusega. Oma päeva alustas ta natuurist maalimisega, lõpetatud töödes taotles loomulikkust, mis vastaks filosoof Immanuel Kanti looduskäsitlusele.
Oma töödes jäljendas Canova pigem rooma skulptuuri või hellenistliku skulptuuri roomaaegseid koopiaid, kuna Vana-Kreeka kujudega õnnestus tal kokku puutuda alles 1815. aastal, mil ta külastas lord Elgini türklastelt ostetud Parthenoni figuuride kogu. Canova oli nähtust vaimustunud ning leidis, et neis töödes on "looduse tõde ühinenud kõige ilusama vormiga". Ka palus lord Elgin Canova abi lagunevate ja transpordi käigus viga saanud kujude taastamisel. Töö, millest Canova keeldus, pidades peitliga kujude kallale minemist pühaduseteotuseks. Canova loodud maalid moodustavad vaid väikese osa tema loomingust.

Mõju

Canova kuulsust ja skulptuuride kogu ulatust omas ajas saab mõõta ka tema Roomas asuva ateljee populaarsuse järgi, mida võis pidada üheks turistide meelispaigaks. Tema ateljees töötas suur hulk assistente, kes mahukate tööde puhul kunstnikku abistasid. Samuti oli ateljee tunnustatud peatuspaik Grand Touril olevate huviliste jaoks, kes lootsid oma silmaga kunstniku töös näha.
Külalistele tutvustati ateljees kõiki Canova töid ning nii sai sellest omamoodi protomuuseum, kus lisaks valmis skulptuuridele sai näha ka skulptuuri valmimise protsessi: väikesed terrakota bozzettid, suured savi mudelid, valik kips mudeleid ning valmis marmorkujud. Tema järgjate hulgast silmapaistvamad on Bertel Thorvaldsen (1770–1844), Gottfried Schadow (1764–1850) ning John Flaxman (1755–1826).
Canova surmale järgnenud aastatel püsis ta kuulsus niivõrd suurena, et ateljees olevad tööd lõpetati ning saadeti innukatele patroonidele. Kuigi Canova maine langes 19. saj lõpus ja 20. saj alguses, on see alates 1950ndatest taas tõusul olnud ning teda peetakse tänini üheks olulisimaks skulptoriks kunstiajaloos.