Poljudje

Poljudje (vene keeles полюдье) oli andami kogumine või andamikogumisretk Vana-Venes, hilisem (sageli määramata suurusega) andam; samuti kostitamist, pidustusi ja kingitusi pakkuv ringreis distsiplinaar-, haldus- või kriminaalmenetlusteks riigi eri piirkondades. Ajalukku jäänud kui viikingite juhi ja Vana-Vene riigi rajaja vürst Olegi poolt Kiievi vürstide kõige olulisemaks privileegiks seatud korraldus vallutatud alade slaavi hõimudelt andami kogumiseks, mis andis õiguse iga-aastase ringkäigu sooritamiseks sügisel ja talvel pärast saagi koristamist igalt majapidamiselt maksude väljanõudmiseks. Poljudje võeti kasutusele IX sajandil ning oli kasutusel kuni XII sajandini seoses idaslaavi hõimudega asustatud Euroopa territooriumil varafeodaalse riikluse tekkimise ja ennekõike seisusliku ühiskonnakorralduse arenemisega. Poljudje oli Vana-Vene vürstide esimesi katseid katta družiina ülalpidamise ja riigivalitsemisega seotud kulud ning oma isiklikud väljaminekud alistatud drevljaanide, dregovitšite, krivitšite, severjaanide, radimitšite, uulitšite ja teiste slaavlaste põlluharimise, karjakasvatuse või jahipidamisega jne saadud tuludest andami kui maksu võtmisega. Andami kokkukogumiseks viibis vürst isiklikult koos 100–200 relvastatud mehest koosneva družiinaga igal aastal novembrist aprillini ringkäigul maksualuste idaslaavi hõimude maadel. Poljudje esialgseks ainulaadseks omaduseks oli selle kindlaksmääramata suurus. Andamit maksis iga maja ehk "suits". Poljudjet maksti nii vürstiriigi ja kasaaride pealinna turgudele Volgal kui ka Lääne-Euroopasse ekspordina müüdavate toodetena – karusnahad, mesi ja mesilasvaha, kala, linane kangas, rõivad, orjad, käsitöötooted, relvad, tööriistad, samuti varustus ja vahendid nende transportimiseks: lodjad, hobused ja reed. Lisaks andami loovutamisele pidid alluvad hõimud poljudje ajal vürsti ja tema družiinamehi toitma ja kostitama, jahipidamisi ja pidustusi korraldama. Hiljem, talupoegade feodaalse sõltuvuse arenedes ja süvenedes, astus asemele obroki maksmine. 
Poljudje on puhtalt slaavi päritolu termin. Poolas on see tuntud kui стан ('laager, laagriplats'), sundkoormiste võtmine – гощенье ('kostitamine'). Sõnal ei ole mingit sidet varjaagidega, kuigi Skandinaavia maades vastavat andamit kogudes kasutati sarnast slaavipärast väljendit, näiteks jutustuses Harald Kaunisjuuksest kasutatakse terminit poluta või polutasvarf.

Varakeskaegses Euroopas

Ajalooteaduste kandidaat J. Kobištšanov oma artiklis "Poljudje" (ru: "Полюдье") on kirjutanud sellest varakeskaegsest andamikogumisest Euroopas, kus poljudje eksisteeris lääne- ja lõunaslaaviriikides, samuti muinasgermaanide maadel. VI sajandil frangid eesotsas Merovingide dünastia kuningatega käisid poljudjet kogumas anastatud Gallias. Anglosaksi kuningriigid ja ühinenud Inglismaa kuningriigi poljudje kandis nimetust feorm, samuti gefol. Oma valdustes ringi sõitev kuningas koos õukonna ja kaitseväega said leiba, õlut, suuremaid ja väiksemaid kariloomi, mett ja mesilasvaha, karusnahku, käsitöötooteid. Täpsemad kirjeldused leiduvad VIII–X sajandi Inglismaa kuninglikes dokumentides.
Samuti Rootsi, Norra ja Taani kuningad saatkondadega sõitsid mööda oma määramispiirkonda ja valdusi, võttes osa pidudest, mida neile korraldasid kohalikud valitsejad ja kogukonna liikmed. Vürstinna Olga eeskujul nad oma teekonnal andsid langetada metsa ja ehitada uusi majapidamisi lootes kasvavalt elanikkonnalt maksukogumisega rikastuda. Tuntud "Heimskringla" jutustab, kuidas ennevanasti norra kuningad korra kolme aasta jooksul käisid 60–70-liikmelise saatjaskonnaga reisil Upplandis. Hiljem need veizla (gafol) ringreisid muutusid iga-aastasteks ja saatjaskond suurenes, millega kohalikul elanikkonnal pidi nõustuda. Rootsi kuningad Kiievi Olga eeskujul langetasid metsi, rajasid majapidamisi ja asutasid need alluvatega. Poljudje oli tuntud samuti Šotimaal ja konservatiivsel Iirimaal see oli kestnud vägagi kaua. Islandi "Ljósvetningasaga" jutustab, kuidas "kogukonna juht ja preester Gudmund Tugev jumalate kombel sõitis ringi kolmekümne mehe saatkonnas samavõrra hobuste seljas ja ööbis mitmes kohas seitse ööd". Ta käis igaühe juures kogukonnas ja hiljem jutustuses selgub, et seitse ööd oli kogukondlastele tähendanud liialt pikaaegset kostitamist, sest mitmed jäid nälga nägema. Seepärast ühel talvel kogukondlased saatsid omalt poolt "kolmkümmend meest ja nende hobused külla Gudmundi juurde Madruvellirisse, kus nad sõid ja jõid nii palju, et Gudmund oli sunnitud ostma moona meestele ja hobustele. Järgmisel kevadel reisis Gudmund põhja vaid 9-liikmelise saatjaskonnaga ja ööbis vaid 2 ööd seal, kus enne 7 ööd oli olnud".
Euroopa teises otsas, Pürenee poolsaare nendes osades, mis ei kuulunud umaijaadide araabiaimpeeriumi koosseisu, varafeodalismi sünnikoldeid oli kinnitamas poljudje. Selgusetuks jääb, kas seda enam rakendati roomaimpeeriumi järgsel perioodil Gallias, Britannias, Serbias. Karolingide keisririigi X sajandi imperaatoridki tegid igal aastal ringi ümber oma valdusi, Prantsusmaalt Saksa kaudu Lausitzi ja Poola piirini.

Keskaegne Aasia ja Aafrika

Ulatuslike impeeriumite tekkimisega kaasnes poljudje majandusliku tähtsuse kasv ja seda koguma saadeti kuningate saadikud koos võimsa sõjaväega, millest varaseimad on egiptlastest muinaskuningate regulaarsed andamikogumisekspeditsioonid Palestiinasse ja Liibanoni. Eriti laialdaselt poljudjet kasutati Etioopia ning Kesk- ja Lääne-Sudaani imperaatorite, Nuubia kuningate ja Sennari sultanite poolt. Jimma-Bonga (Etioopias), Bornu, Bagirmi ja Wadai imperaatorite valdustes poljudje tunti piirist piirini veel XIX sajandil. Sel eelkoloniaalsel perioodil Aafrikas lõunapoolsete savannide Lubahõimu pealikud ja riigijuhid kogusid poljudjet ning näiteks aastatel 1873–1875 türann nimega Kasongo Kalombo võis endale haarata kogu küla toiduained koos naiste ja lastega. Juudi päritoluga pooleks müstiku ja pooleks rännumehe David Reubeni viibides aastal 1523 Sennari sultanaadis Sudaanis, poljudjes käis nii valitseja kui tema pojad. Reubeni on jäädvustanud nii sultanipoegade saabumise koos 200 saatjaga Dongolast kui selle põhjaossa jäävast nuubia linnast al-Habirist saabunud inimesed, kes tõid kümnist valitsejale loovutades talle talled ja pullid, nisu ja otra. Oyo kuningriigi valitsejad saatsid igal aastal 1741–1818 oma sõjaväe koguma andamit Dahomeesse ja Borgousse, kusjuures XVII–XVIII sajandivahetuse aegne kuningas Odžigi läks isiklikult kogumismatkale, millest osa pidi paatidega piki Nigeri jõge ja osa üle Bengali lahe sõudma. Poljudjet kasutasid Kongo jõe alamjooksu Manikongo, sh Nsundi, Loango, Kakongo, Ngoyo kuningad, ülempreestrid (kitomed) ja vasallid. Enne kroonimist käis Loango kuningas koos oma sõjameestest, õukondlastest ja preestritest saatjaskonnaga läbi kuningriigi pühad paigad ja reis kestis peaaegu aasta. Veel võttis ta kaasa kaks oma naist, kes pidid selle ringreisi ajal lapsed sünnitama. Ngoyo kuninga ülesandeks oli igas ringreisi peatuskohas kasvatada, korjata ja maitsta esimesi vilju banaanisaagist, samas kui tema naised lapsi sünnitasid. Mwene Mutapa (Monomotapa) vasallriigis Kiteve dünastia saatis poljudjereisile kuningapoja, kelle saatkonda kuulus kolm aadlikku ja rohkem kui sada lihtinimest, kes talle andamit kokku kogusid ja kandsid.
Samuti J. Kobištšanov oma artiklis on puudutanud poljudjet varafeodalistlikus troopilises Aafrikas ja Kagu-Aasias. Põhja-Etioopia territooriumile jäänud Aksumi kuningriigis III sajandil ja IV sajandi esimese poole kristluse eelsel perioodil poljudje on täitnud religioosseid ülesandeid. Etioopiakeelsete gravüüride kohaselt ei ole kahtlust, et IV–VI sajandil ise Aksumi tsaarid madalama auastmega vasallvalitsejatega koos käisid poljudjes. Poljudjekord jätkus seal pärast Aksumi kuningriigi langust ja lagunemist XI sajandi esimesel poolel.
Kagu-Aasias oli oma variant poljudjest, mis oli kasutusel peamiselt Kambodža territooriumi hõlmaval hindu-budistlikus Angkori kuningriigis IX–XII sajandil. Siinses bürokraatse templihierarhia all kannatavas ühiskonnas oli säilinud poljudje, mil imperaator liikus ringi saatjaskonnaga, kuhu kuulus tuhandeid mehi ja naisi: tema naised, liignaised, teenrid ja teenijannad, sõjamehed jt. Võib oletada, et poljudje on olnud kasutusel Jaava saarel Indoneesias, sest mõnevõrra andmeid sellest jaavapäraselt tõlgendusest on säilinud üksnes kohalikus XIV sajandi poeemis.
Poljudje ilminguid esines Euraasia tasandike steppides ja Euroopast Hiinani ulatuva rändrahvaste, sh mongolitega asustatud vööndis. Hiinas see säilis rituaalse jäänusena, kus imperaator oma valitsusperioodil kord viie aasta jooksul tegi valdustele ringi peale, suundudes kevadel idasse, suvel lõunasse, sügisel läände ja talvel põhja.

Poljudje lõpp

Poljudje kogumine vähenes märgatavalt juba Igori poja, Svjatoslav I valitsemisperioodil 966. aastal ja hiljem, 982. aastal, lakkas see olemast suurvürst Vladimir Püha ja tema valitsuse sissetulek. Feodalismi arenedes lakkas selline algne ja koormav tulumaksu kogumine nagu poljudje olemast. Viimane teade poljudjest on aastast 1190 , mil seda koguti veel Vladimiri-Suzdali vürstiriigis vürst Vsevolod III valitsemisperioodil. Ajalooliste ürikute põhjal oli Novgorodimaal ja Smolenski vürstiriigis XII sajandil kindlas rahalises määras fikseeritud maksukohustus, mille kas vürst või tema feodaalid kokku kogusid. Leedu suurvürstiriigis kehtisid veel XV–XVI sajandil elanikkonna poolt makstavad andamid talu saagist, mida käisid sisse nõudmas asevalitsejad, saabudes ringkäigule kihelkonda. Mõningate andmete põhjal oleks poljudje justkui säilinud mingil, sh kostitamise kujul XIX sajandi keskpaigani Venemaa kaugemates kolgastes. Ajaloolasi on eriti huvitanud poljudje pikaaegne kestmine Gruusias ja Dagestanis, kus väiksemates kuning- ja vasallriikides veel XIX sajandil esines sellel detailseid ja nimelisi erinevusi, aga igal pool kaasnesid sellega suurejoonelised pidustused, mille kohta öeldi, et "ühe päevaga pühiti minema kogu aasta töö".