A. Le Coq

Õllepruulimise algus Tartus

Tartu kujunes põllumajanduspiirkonna ja kaubateede keskuseks juba I aastatuhande teisel poolel. Küllap on siin õlut pruulitud ja joodud sama kaua, kui küpsetatud leibagi.
13. sajandil kerkis piiskopilinnuse kõrvale linn, kus linnakodanike elumajade juures asunud pruuliköökides keedeti ja kääritati nende lemmikjooki. Kõik õlle kui tuluallikaga seonduv oli linnades rangelt reglementeeritud. Kasutatavad linnased tuli jahvatada linnale kuuluvas linnaseveskis (Meltsiveski, Malzmühle). Vastavalt piiskoppide ja hiljem kuningate poolt linnale antud privileegidele kuulus õigus õlut müügiks pruulida kaua aega suurgildi kaupmeestele. Väikegildi käsitöölised tohtisid valmistada õlut enda tarbeks. Müügiks pruulimise kord sätestati Tartu suurgildi pruulimiseeskirjas (Brauerschragen), mida esimest korda on mainitud 1461. aastal.
Suveräänide korduv vahetumine tõi paratamatult kaasa segadusi – iga uus valitseja kinnitas nii eelkäija antud privileege kui lisas omalt poolt uusi. Pärast Poola kuningale kuulumist kujunes Tartus olukord müügiks pruulimise õiguse osas pikemaks ajaks segaseks – see elatusala (Bürgernahrung) oli jäänud väikegildi käsitöölistele otsesõnu ära keelamata.
Lõputud gildidevahelised tülid õllemüügiõiguse üle tüütasid lõpuks ära Vene keisrivõimu, kes 1783. aastal käskis Riia eeskujul moodustada pruulikompaniid ka Tartus ja Pärnus. Sisuliselt oli pruulikompanii (Brauer-Compagnie) sotsiaalabiorgan, kuhu võis kuuluda võrdne arv liikmeid nii Suur- kui ka Väikegildist. Need pidid eranditult olema muu elatusvahendi kaotanud lesed, orvud või oma süüta laostunud. Kõigil teistel õllepruulimine keelati ja pruulikompaniile ehitati Emajõe kaldale ühine pruulihoone. Seal valmistatud õlu saadeti müügile 30 linnale kuuluvasse kõrtsi, mida rentisid samuti abivajajad. Õllemüügist saadud tulult võttis linn vastavad maksud ja ülejääk jagati kompanii liikmete vahel.
Selline kord kestis asehalduskorra lõpuni, mil selgus, et pruulikompanii primitiivne õllekoda ja selle toodangu kvaliteet ei rahulda enam ammu linnaelanike kasvavaid nõudmisi. Paremat õlut veeti linna ümbruskonna mõisatest ja selline olukord oli linnakassa jaoks valus. Pruulikompanii monopoolset seisundit, mis oli sätestatud kõrgeima ukaasisiga, linn vaidlustada ei saanud. Lahendusena leiti, et edaspidi rendib kompanii oma pruulimisõiguse kaupmeestest eraettevõtjatele. Selle sammuga loodeti kaasata tootmise arenguks vajalik erakapital ja ühtlasi katta rendisummadest sotsiaalabikulud.
19. sajandi esimestel aastatel alustasidki Tartus tööd mitmed pisikesed eraõllevabrikud. Õlletootmisõiguselt laekuvaid renditulusid jaotav pruulikompanii jätkas tegevust 1863. aastani, kui jõustus uus aktsiisiseadus, mis muutis õlletehaste asutamise vabaks kõigile kodanikele, kes on tasunud riigile seaduses sätestatud maksud.
1820. aastal võeti vastu Tartu uus pruulimiskorraldus, millega otsustati müügiks pruulimise õigus panna enampakkumisele ja õlle sissevedu linna keelata. Kuid peagi selgus, et õppinud õllemeistrit, kellel oleks ka piisavalt kapitali, Liivimaalt leida ei õnnestu. Sobiv ettevõtja tuli kutsuda naaberkubermangu Eestimaa pealinnast Tallinnast.

Tänase A. Le Coqi eelkäija

Eesti vanima järjepidevalt tegutseva A. Le Coqi õlletehase otsesteks eelkäijateks on 1800. aastal asutatud Barthold Joachim Hesse ja 1826. aastal tegevust alustanud Justus Reinhold Schrammi õllevabrik. Nimetatud ettevõtetest kujunes aja jooksul suurettevõte AS Tivoli, millele uus omanik andis 1913. aastal nime AS A. Le Coq. Ettevõttega liideti hiljem veel kaks 1863. aastal rajatud väiksemat õlletehast – Gambrinus ja Livonia.
1825. aasta lõpul võeti gildikaupmehe seisuses Tartu kodanikuks Justus Reinhold Schramm, kes oli saanud õllemeistri tunnistuse 1822. aastal ja töötanud seejärel oma emale kuulunud Tallinna suurimas õllevabrikus. Alustanud Tartus 1826 pruulimist ühes väikesemas renditud õllevabrikus (ehit. 1823), hakkas Schramm esimesena linnas kvaliteetset laagriõlut tootma. 1827 alustas ta Rüütli tänaval ostetud kinnistul uue tehase ehitamist, see valmis lõplikult 1832. Laagrikeldri jaoks rentis ta 1827. aastal endise püssirohukeldri Toomel.
Pärast Justus Reinhold Schrammi surma 1851. aastal juhtis 1863. aastani firmat tema poeg. Seejärel andsid pärijad J. R. Schrammi nime kandva kaubamaja ja õlletehase rendile. Kesklinnas asunud ettevõtet laiendati 1860 ja tootmine viidi 1874 üle aurujõule. Lisaks õllele ja mõdule valmistati 1861–1914 ka mitmesuguseid viinatooteid. Ettevõttele kuulus kesklinnas ka suur koloniaalkauplus.
Renditud firma ostis pärijatelt 1885 Julius Moritz Friedrich, kes andis 1893 sellele uueks nimeks Tivoli ja viis õlletootmise üle Tähtverre, kuhu juba 1879 olid rajatud uued mahukad laagrikeldrid. Omanik muutis Tivoli 1896 aktsiaseltsiks, jäädes ise enamusaktsionäriks. Aastail 1894–1896 rajati Tähtvere mäele punastest tellistest suurejooneline tehasekompleks, millest osa on säilinud tänapäevani. Lisaks kohalikele linnadele turustas AS Tivoli õlut ka Peterburis ja Pihkvas. 1896. aastast hakati tootma ka karastusjooke.
19. sajandi lõpuks oli Tartust kujunenud tõeline õllelinn – siin töötas juba 6 õlletehast.
1900. aastal liitis AS Tivoli endaga Tartu vanima õllefirma, mille rajas 1800. aastal Nobeli kirjandusauhinna laureaadi Hermann Hesse vanavanaisa, Tartu pruulikompanii liige Barthold Joachim Hesse. Barthold Joachim Hesse lesk müüs õllevabriku 1829. aastal edasi kaupmees Alexander Diedrich Mussole, kes ehitas 1831. aastal ostetud kinnistule raekoja taga, Jaani tänava ja Toomemäe vahel, uued tootmisruumid. Alates 1880 asutaja pojale kuulunud firma A. D. Musso pankrotistus sajandivahetusel. Ettevõtte uueks nimeks sai Tivoli II ehk AS Tivoli Jaani tänava õlletehas. Jaani tänavale viidi üle ka AS Tivoli peakontor.
20. sajandi esimesel kümnendil soovis Tivoli aktsiate põhiomanik, juba eakas M. Friedrich aktiivsest äritegevusest tagasi tõmbuda. Peagi leidiski ta ettevõttele sobiva ostja, Venemaale keiserliku stout'i importinud briti firma A. Le Coq.

A. Le Coqi sünd ja jõudmine Eestisse

Joogikaubandusega tegelenud firma A. Le Coq & Co. rajas 1807 Preisimaal samanimeline perekond, kes põlvneb 17. sajandil Prantsusmaalt põgenenud hugenottidest. 1820. aastatel asus Albert L. J. Le Coq Londonisse, et seal kaubelda perekonna veinimõisa toodetega. Peagi hakkas ta veiniäri kõrval oma nime all villima ja eksportima vene keiserlikku stout'i. Selle erilise tumeda ja kange pinnakääritusõlle tellis ta Londoni suurõlletehastelt, kus jook pruuliti spetsiaalselt Vene turu maitse-eelistusi arvestades.
1880. aastate algul omandas kaubamaja A. Le Coq & Co. perekond Sillemid.
Vene riigis kehtestatud kõrged tollimaksud ja maineka kaubamärgi üha sagenev võltsimine sundisid 1904. aastal osaühinguks muudetud A. Le Coq & Co. (Russia) Ltd oma peakontorit ja villimistehast Londonist Peterburi üle kolima. 1912 tunnustati firmat Vene keiserliku õukonnavarustaja tiitliga.
A. Le Coqi omanikud otsisid aastaid imperial stout'i tootmiseks sobivat õlletehast Venemaal, lõpuks osutus väljavalituks AS Tivoli Tartus. Pärast veeanalüüside heakskiitmist ostis H. O. Sillem märtsis 1912 ettevõtte kõik aktsiad. Ettevõtte arendamiseks asutati 16. mail 1912 Londonis Aktsiaselts A. Le Coq Ltd. ja Tartu õlletehas hakkas tegutsema selle Venemaa tütarfirmana.
Enne esimest maailmasõda ehitati õlletehase juurde uus stout'i-osakond, mida juhtis Inglismaalt palgatud õllemeister. A. Le Coqi Imperial Extra Double Stout, mille etikettidel oli nüüdsest tekst «Brewed in Dorpat», rändas raudteedel tarbijateni üle kogu impeeriumi, Poolast Siberi ja Kaug-Idani.
Venemaal maailmasõja tõttu kehtestatud alkoholimüügikeeld peatas 1914 kiire edu. 1917. aastal rüüstasid tehase Tähtvere mäel anarhistlikult meelestatud Vene sõdurid ja 1918 rekvireerisid allesjäänud sisseseade Saksa keisririigi väed.
Iseseisvas Eesti Vabariigis alustas AS A. Le Coqi Tartu õlletehas uuesti tööd 1921. aastal. 1926. aastal ostis AS A. Le Coq ära Tartus Emajõe tänaval tegutsenud õlletehase Gambrinus (asut. 1863) kaubamärgi, samal aastal sõlmisid Eesti õlletöösturid omavahel turustustsoonide lepingu. Tekkinud trust jättis A. Le Coqile müügitsooniks Lõuna-Eesti, Saku Õlletehase ASile Põhja-Eesti. Enamik väikeõlletehaseid muudeti nimetatud kahe suurettevõtte toodangu edasimüüjateks.
A/s. A. Le Coq oli Tartu Eesti Loomakaitse Ühingu liige.
Eesti annekteeriti 1940. aasta suvel ning uus marionettvalitsus natsionaliseeris teiste suurettevõtete seas ka A. Le Coqi ja Livonia õlletehased. Välisriikide kodanikud, nende hulgas A. Le Coqi viimane direktor, inglane J. H. Sillem ja Saksa alam õllemeister H. Dietz lahkusid peagi Eestist.
Eesti Nõukogude Sotsialistlik Vabariik liideti 1940 NSV Liiduga, mille järel nõukogude koonduslaagrites hukkus või mõrvati tuhandeid Eesti Vabariigi kodanikke, nende hulgas Livonia endised omanikud, õlletöösturid Ants ja Albert Silvere.
A. Le Coqi inglastest omanikele kompenseeris riigistatud ettevõtte varad Suurbritannia leiboristlik valitsus, seda tehti Inglise Pangas külmutatud Eesti Vabariigi kullavaru müügi teel 1969. aastal saadud rahast. Kullavaru tagastas vabanenud Eestile konservatiivide valitsus 1992, kes pidas selle müüki häbiväärseks. A. Le Coq Ltd likvideeriti Londonis 1971. aastal.

Tartu Õlletehas

Jaanuaris 1941 nimetati riigistatud ettevõte Tartu Õlletehaseks ning aprillis liideti sellega endine Livonia, millest sai Kalda tänava osakond.
Korduvalt omanikke vahetanud Kalda tänava õlletehas (asut. 1863) moderniseeriti 1910. aastal auruõlletehaseks ja kuulus 1916. aastast eestlasele Ants Silverele (enne 1935 Hans Silbergleich). Sõltumatuks jäänud Livonia tekitas terava konkurentsiga õlletrustile hulga tüli. Ants Silvere poeg Albert, kes oli õppinud õlletehnoloogiat Tšehhoslovakkias ja Saksamaal, võttis 1930. aastal ettevõtte juhtimise üle. 1939. aastal reorganiseeriti perekonnale kuuluvad mitmesugused äriettevõtted aktsiaseltsiks A. Silvere & Ko. Tehas sai sõjasuvel 1941 tõsiselt kannatada, tootmishooned hävisid lõplikult 1944.
Teise maailmasõja päevil 1941–1944 tegutses riiklik ettevõte Bierbrauerei Dorpat, mille toodangust 80% läks Saksa sõjaväe tarbeks.
Sügisel 1944 taastati Eestis nõukogude režiim ja järgnenud aastakümnetel tegutseti riikliku tootmisplaani alusel. Tartu Õlletehase tootmismahte suurendati pidevalt ja uute spetsialistide kõrge tase viis ettevõtte 1960. aastatel NSV Liidu juhtivate õlletööstusettevõtete hulka. Koostöös üleliiduliste keskasutustega töötati Tartus välja hulk tehnoloogilisi uuendusi, mida hiljem rakendati teistes õlletehastes üle kogu NSV Liidu. Tunnustusena sai 1973 ettevõtte nimeks Tartu Eksperimentaalõlletehas. 1980. aastatel oli õlletoodang sõjaeelsega võrreldes juba kuuekordistunud. 1968. aastal alustati Eesti esimese mineraalvee Värska villimist, millega varustati ka Valgevenet ja teisi NSV Liidu piirkondi.

Tänane A. Le Coq – Eesti suurim joogitootja

Eesti Vabariik erastas riikliku aktsiaseltsi RAS Tartu Õlletehas 1995. aastal aktsiaseltsile Magnum Konsumer, kes ostis 1996. aastal ka AS Saare Õlu õlletehase (1970–1999) Kuressaares. Uued omanikud alustasid ettevõtete moderniseerimisega ja müüsid 1997. aastal mõlemad õlletehased Soome õlletootjale Olvi OY-le (asut. 1878 Iisalmis).
Olvi Oyj järgnenud suurinvesteeringud muutsid AS Tartu Õlletehase 1999. aastaks tänapäevaseks suurettevõtteks.
Balti riikide joogiturgudel tegutsemiseks moodustas Olvi Oyj 1998. aastal valdusfirma AS A. Le Coq Group, millele kuulub ka AS Cēsu Alus õlletehas Lätis Cēsises (Baltimaade vanim, esmamainimine 1451) ja kuulus AS Ragutis õlletehas Leedus Kaunases. Eestis uuesti turule toodud A. Le Coqi kaubamärk ja suurejooneline investeerimine tootmisse on andnud tulemuse, et Olvi Oyi müüb Balti riikides õlut rohkem kui kodumaal Soomes.
Murrangulisteks aastateks olid 2003 ja 2004, mil osteti Tartu lähedal tegutsenud mahla- ja joogitootja AS Ösel Foods ning jätkati ise Aura kaubamärgi all mahlade ja mahlatoodete tootmist ning arendamist. 2004. aastaks oli A. Le Coq esimene Eesti joogitootja, kes tootis aastas üle 100 miljoni liitri jooke, kindlustades oma liidripositsiooni joogiturul veelgi. Ettevõte tegi mahukad investeeringud tehnoloogiasse, seadmetesse, ehitistesse ning joogitootmise arendamisse ja laiendamisse. Uued purgi- ja plastpudelite villimisliinid, uued pastöörid õlle ja mahla villimiseks ning kvaliteetse plastpudeli kasutuselevõtmine on olnud olulised etapid tänapäevase edu kujunemisel.
Ettevõtte arengus oli oluliseks etapiks kogu lao ja jaotusvedude kolimine eraldi kõrgtehnoloogial põhinevasse logistikakeskusse. Valminud keskus muutis ettevõtte logistika varasemast tõhusamaks ning võimaldas suurendada veelgi tootmismahte. A. Le Coqi logistikakeskus pälvis logistiliste protsesside automatiseerimise eest ka 2007. aasta logistikateo auhinna.
Kolimise käigus vabanenud pindadele rajati uus plastpudelite villimisliin koos siirupiköögi laiendusega. Uus liin võimaldas ettevõttel kahekordistada senist plastpudelite tootmisvõimsust kuni 30 000 liitrini tunnis. Kasutusele võeti ka uued kvaliteetsed plastpudelid.
Tänapäevane A. Le Coq on Eesti suurim joogitootja, kelle tootegruppide arv on kasvanud kümnele – alates veest, mahlast, siirupist, karastus-, mahla-, energia- ja spordijookidest ning lõpetades lahjade alkohoolsete jookide – õlle, siidri ja gin-long-drink'idega. Ettevõtte olulisemateks brändideks on A. Le Coq, Fizz, Aura ja Limonaad.
A. Le Coq peab tähtsaks seista Eesti tipp- ja harrastusspordi arengu eest ning toetab jalgpallistaadionit A. Le Coq Arena ja kuldsponsorina Eesti Jalgpalliliitu. Tartu linnas toetab A. Le Coq Aura Veekeskust ja spordihalli A. Le Coq SPORT.
A. Le Coq peab oluliseks pakkuda tarbijale üha suuremat ja mitmekesisemat tootevalikut ning tegeleb pideva tooteuuendusega, et luua uusi tervislikke tootekontseptsioone. Joogitootja tähtsustab väga ka tarbijamugavuse tõstmist, mistõttu täiustatakse ja kaasajastatakse pidevalt pakendeid. Läbimõeldud strateegiliste tegevustega hoitakse ja säilitatakse oma liidripositsiooni Eesti joogiturul.
2007. aastal siseneti A. Le Coqi jaoks uude tootekategooriasse ja hakati tootma energiajooki Dynami:t. 2008. aasta alguses hakati tootma ettevõtte jaoks uues tootekategoorias Aura siirupeid. 2009. aastal äratas ettevõte ellu vana kaljatootmise traditsiooni ja tõi turule ehtsa kääritatud kalja. A. Le Coqi naturaalne kääritatud kali on valmistatud rukki- ja odralinnastest ning kääritatud pärmi- ja piimhappebakteritega, nagu seda on ajalooliselt tehtud. Toodet on saatnud suur edu, see pälvis 2009. aasta Eesti edukaima toote tiitli. 2010. aasta kevadel siseneti karastusjookide turul koola segmenti, hakates tootma Ameerikast pärit koolajooki Royal Crown Colat ehk RC Colat. Tegemist on rahvusvahelise koolabrändiga, mille retsepti taga on farmatseut Claude Hatcher, kes 1905. aastal Ameerika Ühendriikide Georgia osariigis alustas oma perekonna keldris karastusjookide valmistamist. RC Cola on kolmas koolabränd maailmas, mida toodetakse 60 riigis üle maailma.
Järjepidev on olnud ka A. Le Coqi tehnoloogiline areng õllede segmendis. 
Sama oluline kui toodete innovatsioon, on austada ka ettevõtte rikast ajalugu. 2013. aasta kevadel taastati ajalooline õlu A. Le Coq Imperial, millele anti 1912. aastal Venemaa Tsaariõukonna ametliku õlle tiitel. Imperial Ale ja Gold on Vene Tsaari esindusõlle Imperial Extra Double Stouti järeltulijad. Üks originaalsisuga 1986. aasta Imperial Extra Double stout on säilinud tänaseni A. Le Coqi Õllemuuseumis. Pudel pärineb samal aastal Norra lähistel põhja läinud parvlaeva Oliva pardalt, mis oli teel Londonist Danzigisse, lastiks Londoni suurimas õlletehases Barclay & Perkinsi pruulitud A. Le Coq Londoni kuulsat stout-õlut.

Panus Eesti õllekultuuri arendamisse

Eesti vanima õlletootjana seisab A. Le Coq hea Eesti õllekultuuri säilimise ja edendamise eest. Õllekultuuri olulisemateks alustaladeks on õige õlleserveerimine, lai õllesortide valik ning vastava õlle õige toiduga sobitamine. Õllekultuuri arendamiseks Eestis käivitas A. Le Coq 2011. aasta oktoobrist projekti "Beer Star", mille eesmärk on tõsta õllede serveerimiskvaliteeti Eesti pubides ja restoranides. Projekt annab A. Le Coqi õlut müüvatele toitlustuskohtadele spetsiaalse väljaõppe, kuidas õlut hinnata, serveerida ja toiduga sobitada. Koolituse läbinud kohad tunneb ära vastava Beer Star märgi järgi. Tänapäevaks on Beer Stari sertifikaadi saanud juba ligi 80 baari ja restorani Eestis ja koolitatud üle 1000 õlleserveerija.
Lisaks õllekultuuri arendamisele HoReCa sektoris toetatakse "Beer Stari" projekti raames ka Eesti Kelnerite ja Ettekandjate Liitu oskusliku õlleserveerimise koolitustega Aasta Kelneri võistlusteks. 
2013. aasta sügisel pandi algus Beer Stari ja Eesti Sommeljeede Assotsiatsiooni ühisettevõtmisele – Eesti parima õllesommeljee võistlustele.  
2003. aastal rajatud A. Le Coqi Õllemuuseumi eesmärk on seista Eesti joogi- ja õllekultuuripärandi säilimise eest järeltulevatele põlvedele. Ettevõtte enam kui kahe sajandi pikkune eluiga võimaldab rääkida Eesti õlle- ja joogikultuuri ajaloost muuseumisse välja pandud huvitavate lugude ning esemete varal, alates Muinas-Egiptuse õllekultuurist kuni tänapäevani. Muuseum tegeleb Eesti õlle- ja joogikultuuri kogumise, uurimise ja talletamisega.  
Muuseumi juures tegutseb ka eriline kingipood, kust leiab ligi 200 erinevat A. Le Coqiga seotud meenekingitust.

Õlled

Ettevõtte tuntumateks õllebrändideks on A. Le Coq Premium, A. Le Coq Special, A. Le Coq Imperial Extra Double Stout, A. Le Coq Porter, A. Le Coq Pilsner, Alexander, Tõmmu Hiid ja Saaremaa Tuulik. Rahvusvahelistest õlledest impordib A. Le Coq Eestisse Warsteinerit, König Ludwigit ja Sandelsit.

Siidrid ja kerged alkohoolsed joogid

A. Le Coq toodab naturaalse õunaveini baasil valmistatud siidreid kaubamärkde Fizz ja Sherwood all. Lisaks puu- ja marjamaitselistele siidritele toodab ettevõte ka alkoholivaba siidrit Fizz Pear Non-Alcoholic. 
Kerged alkohoolseid jooke toodab ettevõte G:N kaubamärgi all.

Mahlad, nektarid, siirupid ja Active'i mahlajoogid

A. Le Coq toodab Aura kaubamärgi all täismahlu, nektareid ja mahlajooke ning Limpa kõrrejooke. Samuti kuuluvad Aura brändi alla ka puu- ja marjamaitselised siirupid. Vitaminiseeritud mahlajoogid on pakendatud käepärastesse plastpudelitesse ning on tuntud Dr. Active'i mahlajookidena.

Karastusjoogid

A. Le Coq toodab Eesti populaarseimat karastusjooki – traditsioonilist Limonaadi – mille valmistamise algusest on möödunud nüüd juba 80 aastat. Lisaks on ettevõttel seni tootmises nostalgiahõnguline Kelluke ja Valge Klaar. Tuntud Ameerika koolabrändi RC Cola tootmist alustas A. Le Coq 2010. aasta kevadel. A. Le Coq esindab Eestis ka populaarset karastusjoogi brändi Kanes.

Spordi- ja energiajoogid

A. Le Coq toodab spordijooke kaubamärgi Arctic Sport ja energiajooke kaubamärgi Dynami:t all.

Veed

A. Le Coq ammutab Aura vett Lõuna-Eesti maapõuest, 410 meetri sügavuselt ordoviitsiumikihist. Ordoviitsiumikiht on tekkinud 505 miljonit aastat tagasi, mistõttu on see veekiht kaitstud igasuguste välistegurite eest ja on rikas looduslike mineraalide poolest. 
Vitaminiseeritud ja lisandväärtusega vesi toodab ettevõte Vitaminerali nime all.