Brüsseliseerimine

1960.–1980. aastad

Esialgu määratleti brüsseliseerimisena seda tüüpi linnaplaneerimist nagu kasutati Brüsselis 1958. aasta maailmanäitusega seoses. Valmistamaks linna näituseks ette kisti hooneid maha hoolimata nende arhitektuurilisest või ajaloolisest tähtsusest, ehitati suure mahutavusega büroohooneid/kortermaju, tekitati puiesteid ja kaevati tunneleid. Kõik need muudatused projekteeriti linnas töötavate ja elavate inimeste arvu kiireks suurendamiseks ja transpordi parandamiseks.
Täiendavad muudatused tulenesid Brüsseli rollist Euroopa Liidu ja NATO keskuseks olemisest ning see hõlmas ka Euroopa Komisjoni peakorteri ehitamist aastal 1959.
Need muudatused kutsusid Brüsseli elanike ning keskkonna- ja looduskaitseorganisatsioonide seas esile pahameeletormi. Victor Horta loodud kuulsa juugendstiilis hoone Maison du Peuple lammutamine aastal 1965 oli koos nime IBM Tower kandva hoone ehitamisega aastal 1978 nende protestide üks olulisemaid keskpunkte (vt paremal üleval olevat pilti sellest, mis antud kohal nüüd seisab).
Selle vastu protesteerisid ka paljud arhitektid ja just arhitektuurimaailm oli see, kes termini "brüsseliseerimine" välja mõtles. Brüsselit tabanud ohjeldamatu modernismi mittetunnustamisena sõnastasid sellised arhitektid nagu Léon Krier ja Maurice Culot antikapitalistliku linnaplaneerimise teooria.

Ajalooline pretsedent ja põhjendused Brüsseli kaasajastamiseks

Tegemist ei olnud esimese korraga, mil Brüsselit jõuliselt ümber planeeriti. 19. sajandil Zenne'i jõe kinni katmise järel Pariisi eeskujul loodud uued avenüüd ning linna põhja- ja lõunaosa ühendamine 1930. aastatel olid eelmised kaks radikaalset muudatust Brüsseli linna struktuuris. André De Vries väidab, et analoogseid eeskujusid leiab ka varasemast ajast: isegi nii kaugelt kui kuningas Leopold II valitsemisaeg 19. sajandi teisel poolel ja linna pommitamine 1695. aastal. Tema andmetel on ajast enne 1695. aastat linnas püsti vaid üks maja (kui arvata välja mõned kirikud ja raekoda).
Leopold II püüdis anda Brüsselile koloniaalvõimu suurejoonelise pealinna muljet. 20. sajandi keskpaigaks oli tekkinud sõnatu liit linnas arendusega tegelevate ettevõtjate ja kohaliku omavalitsuse vahel: neil oli modernistlik reeglistik ja nende pilk oli kindlalt suunatud suuremahulistele arendusprojektidele. Brüsseli elanikud jäeti sellest protsessist suuresti kõrvale.

1990. aastad: brüsseliseerimisest fassadismini

1990. aastate alguses võeti vastu seadused, mis piirasid arhitektuuriliselt või ajalooliselt oluliseks peetavate hoonete lammutamist, ning aastal 1999 linnavõimude kehtestatud linna arenguplaan nägi ette, et kõrghooned linnakeskuses säilinud esteetikaga arhitektuuriliselt kokku ei sobi. See aga viis fassadismi tekkimiseni – ajaloolise hoone kogu sisemus lõhuti ja säilitati vaid hoone ajalooline fassaad.
Mainitud seaduste näol oli tegemist nii 1991. aastast pärineva linnaplaneerimise seadusega, mis andis kohalikele võimudele volitused luua arhitektuurilise pärandi tsoone ning ka keelduda lammutamisest hoone ajaloolise, esteetilise või kultuurilise tähtsuse tõttu, kui ka 1993. aastast pärineva pärandi säilitamise seadusega, mis andis Pealinna Brüsseli piirkonna valitsusele voli teha kindlaks hooned, mida tuleks nende ajaloolisuse tõttu kaitsta. Samas olid sel süsteemil ka omad puudused. Kui pealinna piirkonnavalitsus võis määrata ajaloolisi hooneid, olid lammutuslubade eest vastutavad hoopis 19 piirkonda kuuluvat munitsipaalametkonda. Alles hilisem permis unique süsteem lahendas selle vastastikku kahjustava konflikti.