Liège'i piiskopkond

Burgundia mõju

Pärast Flandria krahvi Lodewijk van Male surma aastal 1384 alustasid Madalmaad ühinemist Burgundia Madalmaadeks. Kuigi vürstkond oli nimeliselt veel sõltumatu, kasvatasid Burgundia hertsogid oma mõju selle valitsuses.
Pärast Baieri-Straubingi hertsogi Wilhelm II surma aastal 1417 päris Hainaut', Hollandi, Zeelandi krahvkonna tema ja Philippe Julge ning Flandia krahvinna Margaret III tütretütar Jacoba, kes pidi aastal 1432 loovutama krahvkonna koos Hollandiga Burgundia hertsogile Philippe Heale. Viimane sõltumatu krahvinna suri 8. oktoobril 1436 (arvatavasti tuberkuloosi) Teylingeni lossis Haagi lähistel (kuhu ta on maetud), tema valdused liidendati Burgundia Madalmaadega.
Baieri-Straubingi hertsogi Wilhelm II surma järel päris Baieri-Straubingi, tema vend Liège'i piiskop ning Baieri-Straubingi hertsog Johann III, kes nõudis ka Hollandi, Zeelandi krahvkonda oma pärandina ning teda toetas ka Saksa kuningas Sigismund. Jacoba sõlmis oma valduste kaitseks ebaõnnestunud abielud (1415–1417) Prantsusmaa kuninga Charles VI poja, Touraine hertsogi ja dofään Jeani, (1418–1421) nõbu Brabanti hertsogi Jean IV ning (1422–1428) Inglismaa ajutise regendi, Inglismaa kuninga (1422–1461) Henry VI onu, Gloucesteri hertsogi Humphreyga. Brabanti hertsog Jean IV ja Jacoba sõda Johann III oli ebaedukas, nad ei suutnud vallutada 1418. aastal piiramisega Dordrechti ning 1419. aastal sõlmis Jean IV, Johann III-ga Woudrichemi lepingu, millega tunnistas Johann III Hollandi regendina ja pantis talle 12 aastaks sõjakulude katteks Hollandi ja Zeelandi krahvkonna. Vastuolude Jeaniga tõttu saavutas Jacoba vastupaavst Benedict XIII poolt abielu lahutamise.
Burgundia hertsogid laiendasid oma territooriume Madalmaades mitmete keiserlike valduste omandamisega: hertsog Philippe Hea ostis aastal 1421 Namuri krahvkonna, päris aastal 1430 Brabanti hertsogi Jean IV surma järel Brabanti ja Limburgi hertsogkonnad ning hõivas aastal 1432 Hainaut', Hollandi ja Zeelandi krahvkonnad ning aastal 1441 Luksemburgi hertsogkonna.
Louis de Bourbon (1456–1482) pandi Liège'i troonile Burgundia hertsogi Philippe Hea poliitiliste mahhinatsioonidega. Rahvas seisis Burgundia võimule vastu, mis viis Liège'i sõdadeni, Dinanti purustamiseni aastal 1466 ja Liège'i purustamiseni aastal 1468 Charles Südi poolt, tähistades demokraatliku ülemvõimu lõppu vürstkonnas.

Habsburgide mõju

Saksa-Rooma keiser Karl V lõpetas Saksa-Rooma riigi Seitsmeteistkümne provintsi ühendamise 1540. aastatel ja mitteametlikult kontrollis ka vürstkonda. Ta nimetas ametisse Érard de La Marcki (1505–1538), kes tõi taastumise. Érard oli valgustatud kunstide kaitsja. See oli tema, kes alustas võitlust protestantlike reformijate vastu, mida tema järglased edasi viisid, eriti Gerard van Groesbeek (1564–1580). Olles selles võitluses abiks, andis paavst Paulus IV välja bulla (Super Universi, 12. mai 1559), millega asutas Madalmaades uued piiskopkonnad. Uued piiskopkonnad loodi suuresti Liège'i piiskopkonna arvelt; paljud selle kihelkonnad anti Roermondi, 's-Hertogenboschi ja Namuri piiskopkondadele, või liideti olemasolevate Mecheleni ja Antwerpeni piiskopkondadega. Praostkondade arv Liège'i piiskopkonnas vähenes 13-ni.
Liège moodustas viimase lüli Habsburgide liitlaste ahelas, mis tekitas niinimetatud Hispaania tee, sõjalise koridori Hispaania kontrollitavate Lombardia ja Hispaania Madalmaade vahel. Olles täielikult ümbritsetud Hispaania territooriumist oli Liège kaitstud neutraliteedilepingutega, mis lubasid Hispaania vägede liikumise läbi vürstliku piiskopi territooriumi tingimusel, et need ei veeda mitte rohkem kui kaks ööd ühes kohas. Vürstliku piiskopkonna tähtsus Habsburgide sõjalisele logistikale Kaheksakümneaastases sõjas põhjustas Hispaania sissetungi Hollandi sissetungi tõrjumiseks aastal 1595.
Enamus piiskoppe 17. sajandil olid välismaalased, paljud neist valdasid mitut piiskopkonda korraga. Nende sagedased eemalolekud andsid vabad käed Chiroux' ja Grignoux' vasallidele, mille Maximilian Heinrich von Bayern (Kölni peapiiskop 1650–1688) 1681. aasta ediktiga peatas. 18. sajandi keskpaigas hakkasid Prantsuse entsüklopedistide ideed jõudma Liège'i; piiskop Velbrück (1772–1784) soodustas nende levikut ja valmistas seega ette tee Liège'i revolutsioonile. Olles osaliselt seotud Prantsuse revolutsiooniga, arenes protest vürstliku piiskopi Cesar van Hoensbroecki absolutistliku valitsemise vastu 1789. aastaks Liège'i revolutsiooniks. 1791. aasta alguses purustati revolutsioon Saksa-Rooma riigi vägede poolt.
Vürstlik piiskopkond kaotati aastal 1795, kui see annekteeriti Prantsusmaa poolt. Selle territoorium jagati Meuse-Inférieure'i, Ourthe'i ja Sambre-et-Meuse'i departemangude vahel.