Tallinna ajalugu

Linna nimed

1154. aastal joonistas Sitsiilia kuningriigi kuninga Roger II õukondlane araablane Al-Idrīsī maailmakaardile linna qlwry või flwry, mida on loetud ka Kaleweny, mida Tallinnaks peetakse.
1227. aastal lõpetatud Henriku Liivimaa kroonikas kasutatakse nime Lindanise, mis võib tähendada Taani (-danise) linnust (lin-) või vanarootsi keeles linda kesa ja näs neeme. Lindanisega võib samatüveline olla linna eestikeelne nimi Tallinna (Talyna, esmakordselt mainitud 1536), kui enamjaolt ladina- ja alamsaksakeelse Tallinna linnarae kõrval andsid truudusvande uuele Saksa ordumeistrile von Brüggeneyle ka alamatesse gildidesse koondunud eestlased (Undeutsche/mittesakslased).
Alamsaksa keele kaudu tekkinud Tallinna nimi Reval tuletati arvatavasti asulat ümbritsenud Rävala muinasmaakonna nimest. Üle Soome lahe Turgu ja Päris-Soome (Varsinais-Suomi) põgenenud muinaseestlased võisid kaasa võtta vallutuseelse nime Kesoniemi. Teised vanad nimekujud on venekeelsed Ревель (Rewel) ja Колывань (Kolywan), taani Lyndanisse, rootsi Lindanäs.
Tallinn'a (kuni 1933. aastani Tallinna) nimekuju hakati kasutama pärast Eesti iseseisvumist 1918. aastal (kuni 1935. aastani oli rahvusvaheliselt ja saksa keeles lubatud kasutada ka Revali nime).

Esmane asustus

2009. aastal tehtud väljakaevamiste käigus Vabaduse väljakul leiti kiviaegse asustuse jälgi, mille vanuseks hinnati esialgu 4500–5500 aastat. Mainitud on veel võimalikke küttide laagrikohti Härjapea jõe (Kivisilla eeslinn, praegune Tornimäe) ja Liivalaia tänava kandis.

Varakeskaeg

Mõned varasemad uurijad on oletanud, et vallutuseelsel ajal olid Tallinna kohal muinaslinnus ja sadam koos nendega liituva turukoha, kauba-asula, vene ja skandinaavia kaubahoovide ja kirikutega. Seda kindlalt tõendavaid arheoloogilisi leide pole väljakaevamistel siiski leitud, samuti ei maini kirjalikud allikad midagi peale muinaslinnuse. Vanimad leiud jäävad muinas- ja keskaja piirimaile ning nende kuulumist ühte või teise ajajärku pole võimalik üheselt määrata.
1154. aastal joonistas Sitsiilia kuningriigi kuninga Roger II õukondlane araablane Al-Idrīsī maailmakaardile linna qlwry või flwry, mida on loetud ka Kaleweny, mida Tallinnaks peetakse.

Vastasseis Mõõgavendade Orduga

1223. aastal sattus Taani kuningas Valdemar II jahil olles Schwerini krahvi Henriku (Must Henrik) kätte vangi ja pidi vabanemiseks 1225. aastal loovutama kõik võõrvaldused välja arvatud Rügeni saar ja Põhja-Eesti. 1225. aastal alustas Mõõgavendade Ordu Taani kuninga valduste vastu vastu sõjalist tegevust, mille käigus vallutas 1227. aastaks Taanilt kõik Eestimaa valdused.
Vallutajate vahelist tüli saadeti lahendama Rooma paavsti legaat Balduin Alnast, kes tahtis Toompead paavstile allutada, mis saigi peamiseks põhjuseks verisele lahingule orduvendade ja Rooma paavsti legaati Balduin Alnast toetavate Taani vasallide vahel 1233. aastal, mille käigus Taani kuninga Toompea dominiiklaste kirikusse põgenenud vasallid tapeti otse altari ees ning piiskopile ega vaimulikele ei halastatud. Pärast lahinguid põgenes Eestist ka Balduin Alnast. Rahu Mõõgavendade Ordu ja Taani kuninga vahel taastus alles pärast Vordingborgi rahulepingu sõlmimist 1238. aastal, millele kirjutasid alla ka kolm dominiiklast ja mille tulemusel taastus Taani kuninga võim Tallinnas ja Põhja-Eestis. Samal aastal mainiti teadaolevalt ka esmakordselt linna ning selle kodanikkonda (civitas Revaliensis).

Linnataristu areng

15. sajandi alguses arenes Tallinna linnas kivihoonete ehitus ja rae korraldustega piirati linnas puithoonete ehitamist, mis käsitlesid endas suurt ohtu tulekahjude korral. Rae korraldustega piirati ka linnaäärsel rannaalal puithoonete ehitamist. 1365. aastast pärineb esimene kirjalik teade Kopli piirkonnas asunud telliselöövi kohta. Telliste ja katusekivide põletamiseks vajalikud küttepuud toodi Naissaarelt ja Aegnalt. Hiljem hakatigi Kopli poolsaart, eriti saksa keeles, nimetama just Telliskoppliks (saksa keeles Ziegelkoppel).
1410. aastal valmis Suurgildi hoone, 14. sajandi 70. aastatel ehitati ümber saksa käsitööliste gilditubadest Oleviste gildihoone, ümberehituse tulemusel sai ka tänapäevase pikkuse ja mõõtmed Tallinna raekoja hoone. 15. sajandil ehitati ka ride juurdeehitisi tänaseni säilinud Niguliste kirikus ja pärast 1433. aasta 11. mai suurt tulekahju, milles kirik kõvasti kannatada sai, otsustati ehitada ka Oleviste kiriku uus pikihoone. Laiendati Tsistertslaste ordu Tallinna Mihkli kloostrit ja dominiiklaste ehk Jutlustajate Vendade Ordu Püha Katariina kloostrit. Tallinna ehitusmeistrid osalesid Riia linna kaitseehitiste ja Riia ordulossi ümberehitamisel, samuti Turu dominiiklaste kloostri uuel ülesehitamisel ja Turu toomkiriku ehitamisel.
1407. aastal asutati Liivi ordu maadel Pirita klooster, kloostrit hakati ehitama 1417. aastal. Pirita klooster oli omal ajal suurim Vana-Liivimaal ja oma 1360-ruutmeetrise pindalaga ka suurim kirikuhoone keskaegses Eestis. Esimesed neli nunna saabusid kloostrisse juba 1412. aastal, kloostri kirik valmis ja õnnistati 1436. aastal, Tallinna piiskopi Heinrich Uxkülli poolt.

Linnasaras

Tallinna linnamüüriga ümbritsetud linna ümbritsesid eeslinna asumid. Esimesed asustuskohad olid Kalamaja, Köismäe ja Kalarand – Kalamaja ja Kalasadama kohal; Tõnismägi; Kivisilla; Härmapõllu; Pleekmäe; Härjapea jõe ülemjooksul – Ülemiste järve juures. Eeslinnades keskajal leidunust on säilinud ainult 14.–19. sajandist pärinev Jaani Seegi kirik Tartu maanteel, endises Kivisilla eeslinnas ja 15. sajandist pärineva Pirita kloostri varemed tolleaegsest linnast 7 km kaugusel kirdes. 16. sajandi keskel elas Tallinna müüride vahel arvatavasti 7000–8000 elanikku, lisaks linnasarases paiknevate eeslinnade ehk alevite rahvastik.

Linnataristu areng

1864. aastal asutasid firma "Weir&Co", Tallinna linnavalitsus ja Tallinna gildide vanemad "Revaler Gesellschaft für Wasserleitung und Gasbeleuchtung" (Tallinna Veejuhtimise ja Gaasivalgustuse Ühing), mis kavandas Tallinna linna vee-, kanalisatsiooni ja gaasimajanduse väljaehitamise ning 1867. aastal avati 20 avalikku veevõtukohta ja 1882. aastal koostas Tallinna linnainsener Carl Gustav Jacoby projekti Toompea kanalisatsiooni ehitamiseks. Tallinna veevärgi peamagistraal kulges Ülemiste järvest piki Tartu maanteed Viru väljakuni, sealt piki Viru tänavat Raekoja platsini, kust hargnes laiali piki linna tänavaid. 1881. aastal valmis Saksamaalt pärit insener Salbachi koostatud Tallinna veevarustuse rekonstrueerimise projekt, alustati Masina tänaval uue veepumbajaama ehitust ning algas ka inseneride Esseni ja Friedrich Axel von Howeni projekteeritud Tõnismäe veetorni ehitus.
1862. aastal võeti Venemaal vastu Venemaa sisekubermangude politsei ümberkorraldamise seadus, mis koos kõigi linnade politseivalitsuste, -kohtute ja -ametite töökorralduse muudatustega aga kehtestati Venemaa keisririigi Läänemereprovintsides ja Tallinnas alles 1888. aastal. Politseireformi tulemusel jaotati linn senise 7 linnaosa asemel politseijaoskondade järgi 6 linnaosaks: VI jsk Vanalinn, V jsk Toompea ja Kassisaba, IV jsk Kesklinn, III jsk Suur-Tartu maantee ümbrus, II jsk Kadriorg, I jsk Tallinna lahe äärne Kopli ja Vanasadama piirkond.
24. augustil 1888 avati Tallinnas hoburaudtee "konka". Regulaarne hoburaudtee liiklus Tallinna esimesel liinil avati marsruudil Vene turg – Kadriorg – Narva mnt – A. Weizenbergi tänav – J. Poska tänav; 22. septembril 1888 alustas teine liin: Vene turg – Suur-Tartu maantee, Heeringa tänav; 28. märtsil 1901 avati veel kolmas trammiliin Vene turg – Pärnu maantee (algselt sai hobutrammiga sõita piki Viru tänavat läbi Viru värava eesväravate vanalinna, Raekoja platsi kõrval asunud Vanale turule, hiljem aga marsruudil Viru väljak – Pärnu maantee – Vabaduse väljak – Suur-Roosikrantsi tänav – Pärnu maantee kuni Tallinna–Narva raudteeni),.

Majanduse areng

19. sajandil asutati Tallinnas Drümpelmanni masinatehas (1828), Jürgensi masinatehas (1858), Friedrich Wiegandi masinatehas (1859), Franz Krull Krulli masinaehitustehas (1865) ja 19. sajandi lõpus asutati Tallinnas suurtööstus ning rajati Makarovi ja Grafi saeveski (1876), V. Roseni masinatehas (1877), Tallinna pärmivabrik (1878), Neudorfi mehaanikatöökoda koos malmivaluga (1878), Lutheri mööblivabrik (1880), E. Lausmanni masinatehas (1881), Eduard Johansoni Tallinna paberivabrik E. J. Johanson (1887), Volta masinatehas (1899), Tallinna Katusepapivabrik (1898), Ülemiste paberivabriku (1826–1893) asemele E. Osse ja Ko tselluloosivabrik (1894–1912) ja Dvigateli vagunitehas (1899).
Tööstuse arengule ja uute asulate tekkele aitas tugevalt kaasa raudteevõrgu areng. 1870. aastatel ehitati Balti raudtee, mis ühendas Paldiski ja Tallinna sadamad läbi Narva ja Gattšina Peterburi ja Venemaa sisekubermangudega. Algselt oli Balti jaam mitte tupikjaam, vaid läbisõidujaam, kust raudtee läks edasi Admiraliteedi basseinist möödudes Tallinna sadamasse. Paljurööpaline jaama-ala jätkus sealt tegelikult palju põhja poole kuni Skoone bastionini. Tallinnasse ehitati kogu raudtee veermikku teenindav Raudteede peatehased.
Tänu majanduse arengule püstitati Tallinna kesklinna sellised uusehitised nagu Tallinna Linna Vabatahtliku Tuletõrje Seltsi pritsimaja (1872–1873), Peeter I nimeline Reaalkool (1883), ringkonnakohtu hoone (1895), Tallinna Klubi Karja tänav 20 (1899), Vene turu Turu Kaubamaja (1899), Tallinna Linna Tütarlaste Kommertsgümnaasiumi hoone (1915), Eestimaa Põllumajandusseltsi näitusehoone (1896) Näituse väljakul.

1905. aasta sündmused Tallinnas

20. sajandi alguses leidsid Eestis ja Tallinnas aset töölismeeleavaldused. 12.–24. jaanuaril 1905 toimusid Tallinnas streigid solidaarsusest 9. jaanuaril Peterburis toimunud Verise pühapäevaga. 12. jaanuaril algas streik vagunitehases Dvigatel, millega liitusid Tallinna tselluloosivabriku, Lutheri vabriku ning seejärel ka teiste suurkäitiste töölised, misjärel seisatati Balti Puuvillavabrik. Streikis umbes 12 000 inimest Tallinnas, Narvas ja Tartus. 13. oktoobril toimus streik Volta tehases. 14. oktoobril toimus üle-eestiline raudteelaste streik. 15. oktoobril toimusid Tallinnas rüüstamised. 1905. aasta 29. oktoobril (vkj 16. oktoobril) ilmusid tööliste esindajad linnavolikokku ja esitasid oma nõudmised, milleks olid rahaline toetus töötutele, relvad avaliku korra kaitseks ja kuberneriga peetava kirjavahetuse avalikustamine. Samal ajal toimus Uuel turul ametliku loaga demonstratsioon, mis venis pikaks, sest oodati linnavolikogu vastust esitatud nõudmistele. Demonstratsiooni lõpus piiras turu lähedal asuva ringkonnakohtu valvel olnud rohkem kui sajameheline väeüksus rahvamassi sisse ning avas kogunenute pihta tule, tappes 94 ja haavates üle saja inimese.
Pärast Nikolai II poolt välja antud 17. oktoobri manifesti asutati 1905. aasta oktoobris-novembris Eestis esimesed legaalsed parteid. Novembri lõpul valiti ka Tallinna Tööliste Saadikute Nõukogu, mille esimees oli Nikolai Janson. 11. detsembril 1905 kogunesid Tallinnas sotsiaal-demokraatide ja Aleksander Kesküla suunamisel valdade saadikud Volta tehases.  Koosoleku päevakorras oli olukorra hindamine ning uus võitluskava linnas ja maal sõjaseisukorra tingimustes. Ööl vastu 11. detsembrit vahistati VSDTP Tallinna komitee peaaegu täies koosseisus. Koosoleku lõpetas sõjavägi, kes vahistas 22 inimest. Juba 11. detsembri ööl ja järgmisel päeval asusid Tallinna tööliste võitlussalgad teele mõisate poole ning olid ka mõisate rüüstamiste ja hävitamiste initsiaatoriks.
20. juuli 1906 algas Tallinna lähedal Hara lahes asunud Tallinna eskaadri õppe-suurtükiväe divisjoni ristlejal "Pamjat Azova" spontaanne mäss. Vastuhaku põhjuseks oli ohvitseri avastatud sõjalaeval agitatsioonitööd teinud Tallinna VSDTP liikme agitaatori kinnipidamine. Madruste poolt agitaatori vabastamise käigus tekkinud rahutuste käigus tapeti kaks laeva ohvitseri ning ülejäänud visati üle parda ja pääsesid kaldale. Kuna aga puudus selge tegevuskava edasiseks ning konkreetsed nõudmised siis laevalejäänud nooremohvitseride ja laevale saabunud sandarmisalga ja sõdurite abiga suruti ülestõus maha. See lõppes 35 ülestõusust osavõtnu vangistamisega ja viimisega sõjaväevanglasse Paks Margareeta. Ülestõusust osavõtnute üle mõisteti kohut 4. augustil 1906 Sõjaväljakohtus ning 6. augustil 1906 hukati Tallinnas neist 17 madrust ja 1 agitaator. Lisaks mõisteti veel 12 madrust sunnitööle ja 28 karistati distsiplinaarkorras.

Majanduse areng

20. sajandi alguses töötas Venemaa keisririigi Admiraliteet välja plaani Venemaa sõjalaevastiku uuendamiseks ja moderniseerimiseks, milleks asutati Tallinnas, kui Balti laevastiku põhibaasis uued laevaehitus ja remonditehased: Bekkeri laevatehas – Bekkeri sadamas; Vene-Balti laevaehitustehas, Vene-Balti sadamas Kopli poolsaarel; Noblessneri laevatehas – Peetri sadamas.

Esimene maailmasõda

Esimese maailmasõja lahingutegevus Tallinnasse ei ulatunud. Sõja puhkemine takistas aga Tallinnale uue raekoja ehitamist. Uus raekoda oleks kerkinud Estonia teatri ja praeguse Eesti panga hoone lähedusse. Selle arhitekt oli soomlane Eliel Saarinen.

Saksa okupatsioon

25. veebruaril 1918 jõudsid Saksa väed – 8. armee Tallinna ja 4. märtsiks Narva. 20. märtsil 1918 ilmus saksa kindrali Adolf von Seckendorffi käsk Eesti sõjavägi likvideerida. Saksa okupatsioon kestis 1918. aasta veebruarist novembrini. Seadusandlikku, kohtu- ja täidesaatvat riigivõimu Liivimaa ja Eestimaa hertsogiriikides peale Riia ja Saaremaa keiserlike kubermangude teostas Saksa ülemjuhataja. 4. märtsil 1918 võtsid sakslased Voldemar Vöölmannilt linna juhtimise üle. Uue okupatsiooni aegne linnavalitsus toimis kuni novembrini 1918. 11.–14. novembril 1918 andsid Saksamaa esindajad Riias kõrgema poliitilise võimu Balti riikides formaalselt üle rahvuslike valitsuste kätte, kuid Saksa vägede kohalolek jätkus veel mõnda aega.
1918. aasta novembris Saksamaal toimunud Novembrirevolutsioonile järgnenud Saksa okupatsioonivägede lahkumise ajal ning seda saatnud töölisstreikide ajal Tallinnas 9.–12. novembril 1918 moodustati Tallinna Tööliste Saadikute Nõukogu, kes 15. detsembril Tallinnas Estonia teatrihoones toimunud koosolekul ja kus Richard Vennikas ja Mihkel Koolmeister nõudsid avalikult Tallinna Nõukogude Punaarmee pealetungi rünnaku tõrjumiseks saabunud Suurbritannia eskaadri lahkumist, Eesti Ajutise Valitsuse tagandamist, nõukogude võimu kehtestamist ja Narvas asutatud Eesti Töörahva Kommuuni tunnistamist. 17. detsembril 1918 korraldas Tallinna TSN rahutused Tallinnas, mis Eesti Ajutisele Valitsusele lojaalsete omakaitselaste ja kooliõpilaste poolt maha suruti. Samal päeval aeti sovetimeelne ja Eesti iseseisvuse vastane Tallinna TSN laiali ning selle tegevus keelustati..
19. novembril 1918 tunnustas Saksamaa volinik Baltimaadel August Winnig Eesti Vabariiki de facto kuni rahukonverentsini. 22. novembril 1918 pani Punaarmee toime esimese katse vallutada Jaanilinna ja Narvat, kuid linnas asunud Saksa väed lõid Kulgu lahingu käigus rünnaku tagasi ja seejärel taandusid.

Tallinn Eesti Vabariigi pealinnana

28. novembril 1918 alanud Eesti Vabadussõjas taandus Eesti Rahvavägi 1919. aasta jaanuari alguseks Tallinnast 40 km kaugusele ning läksid seejärel vastupealetungile. 12. detsembril saabus Tallinna reidile Liepajast Suurbritannia sõjalaevastik admiral Sir Edwyn Alexander-Sinclairi juhtimisel, kes turvas linna Nõukogude Venemaa Balti laevastiku eest. 30. detsembril jõudsid Tallinnasse ka Martin Ekströmi juhitud 1. Soome vabatahtlike salga vabatahtlikud Soomest. Tallinn kui riigi pealinn oli üks neid piirkondi, kus kogu iseseisvusaja jooksul kehtis katkematult kaitseseisukord (kuni 1930. aastani sõjaseaduse nime all). 17. juulil 1920 valiti Tallinna linnapeaks Anton Uesson. Eesti iseseisvusaja algul, 1920. aastail, toetasid Tallinna valijad enamasti kommunistide ja nende variorganisatsioonide (Töörahva Ühise Väerinna) kandidaate, kelle volikokku saamist riigivõim püüdis takistada neid arreteerides või kandidaatide nimekirju tühistades. 1. detsembril 1924 toimus kommunistide riigipöördekatse, mille järel kommunistidest volikogu liikmete volitused tühistati. 1. jaanuarist 1925 lahutati Kaitseliidu Tallinna malev Harjumaa malevast. 1930. aastal tühistati Eesti Tööliste Partei nimekiri. 1934. aasta kohalike omavalitsuste valimistel kogus Tallinnas ja mõnedes teistes suuremates linnades üle 40% häältest Vabadussõjalaste Rahvaliikumine (Tallinnas 47 kohta 101-liikmelisest volikogust). Tallinna linnavolikogu vapsidest liikmete volitused lõpetati 19. märtsil 1934. 1. mail 1934 nimetati linnapeaks erakondadest sõltumatu kindral Jaan Soots. 1938. aasta linnaseadusega nimetati Tallinna linnapea ümber Tallinna ülemlinnapeaks ja abilinnapea linnapeaks, linnavolikogu liikmete arvu vähendati 101-lt 60-le. 15. ja 16. oktoobril 1939 valitud linnavolikogu koosseis oli esimene, mille koosseisu kuulusid ainult eestlased. 1939. aasta oktoobris sai ülemlinnapeaks senine Tartu linnapea kindral Aleksander Tõnisson.
1930. aastate teisel poolel töötas Tallinna Linnavalitsus välja uued linnaarenduse põhimõtted, kuna tänavad omasid ilmelt ebaühtlast, isegi korratut kuju, kuna üksteise kõrvale on ehitatud väga erineva kõrgusega hooneid. Et seda tulevikus vältida ja anda ehitustegevusele vastav suund, töötas Tallinna linnavalitsus välja peatänavate ruumilise mõju kujundamise projektid, määrates kindlaks ehitatavate hoonete kõrgused. Selle kava kohaselt tuli ehitada Vabaduse väljaku ja Vene turu ümbrusse 6–7-korruselised majad; Narva maanteele, Suur-Tartu maanteele, Paldiski maantee algusse, Mere puiesteele, Estonia puiesteele ja Vabaduse puiesteele, Väike-Roosikrantsi tänavale, Väike-Pärnu maantee osale, Kaarli puiestee otsale vastu Vabaduse väljaku ja Kopli tänava osale vastu Balti jaama ning Aia tänava osale Viru tänavast kuni Inseneri tänavani 5-korruselised majad; Kopli tänava osale, Põhja puiesteele, Mere puiestee osale, Narva maantee ja Suur-Tartu maantee osale, Väike-Tartu maantee, Väike-Pärnu maantee osale, Suur-Pärnu maanteele, Tõnismäele, Toompuiesteele, Vaksali puiesteele, Paldiski maantee osale, Suur-Roosikrantsi tänavale, Kaarli puiesteele, Väike-Pärnu maantee, Väike-Tartu maantee ja Liivalaia tänava vahelisele maa-alale ning Politsei aeda 4-korruselised majad.

Tallinn Saksa okupatsiooni ajal

Saksa väed sisenesid Eesti territooriumile 1941. aasta 7. juulil operatsioon "Barbarossa" raames. Eesti Omakaitse vabatahtlike üksuste toel hõivasid sakslased 28. augustil Tallinna. Septembris moodustasid sakslased Eesti Omavalitsuse, mida asus juhtima saksameelne Hjalmar Mäe. Tallinna linnavalitsuse eesotsas oli kuni 1943. aastani Tallinna linna piirkonnakomissari ja linnapeana SA-Obersturmbannführer Walter Mentzel. Hiljem võttis tema ameti üle ilmselt baltisaksa päritolu SA-Oberführer Karl Walter. Ülemlinnapea oli alates 1941. aastast eestlane Artur Terras, kes Saksa vägede suvise edasitungi ajal oli Põhja-Eesti Omakaitse juht. 1942. aasta keskpaigani vahistati Saksa julgeolekuorganite poolt ligi 18 900 inimest, kellest 94% süüdistati kommunistlikus tegevuses. Tallinn jäi mõne aasta jooksul ilma kohalikust juudi vähemusest. Ajaloolaste oletuste kohaselt hukati 1941. aasta lõpus üle 660 Tallinna juudi. 1. juunil 1941. aastal elas Tallinnas 187 712 inimest. Nõukogude võimu korraldatud küüditamise ja Saksa okupatsiooni esimeste kuude järel oli rahvaarv Tallinnas 140 917. 1. jaanuariks 1944 oli rahvaarv 133 281.

Tallinn Nõukogude Liidus

1944. aasta märtsi algusest oli Tallinn varemeis. 9. märtsi õhtul ja ööl vastu 10. märtsi toimunud õhurünnak tekitas märkimisväärseid purustusi. 1944. aasta 6. oktoobril andis Eesti NSV juhtkond teada, et kõik pealinna meditsiiniasutused töötavad jälle. Töökorras olevat ka gaasi-, vee- ning osaliselt elektrivõrk. Sisse seati toidukaartide süsteem ning lubati, et peagi hakkavad tööle ka koolid. Punaarmee tagasipöördumise järel võttis EK(b)P taas kontrolli linnas enda kätte. 1944. aasta lõpus oli parteiliikmete arv Tallinnas 1372. 1945. aasta lõpuks oli arv kahekordistunud ning 1951. aastal oli parteil juba üle 8000 liikme. 1960. aastate lõpus oli Tallinnas üle 20 000 parteilase, umbes 6% rahvastikust. 
1949. aasta kevadel toimus uus massiküüditamine, mille käigus saadeti Eestist välja üle 20 000 inimese. Tallinlasi oli nende hulgas umbes 1000. Küüditamisele järgnes 1950. aasta märtsis EK(b)P Keskkomitee VIII pleenum, mis viis lõpule poliitilise pöörde. Industrialiseeritud ehitusviis aitas leevendada eluruumipuudust, mille põhjuseks oli linna kiire kasv. Lisaks loomulikule iibele umbes 2000 inimest aastas kolis linna igal aastal veel umbes 9000 inimest, kes said tööd tänu tööstuse arendamisele. Neile uutele elanikele oli vaja leida elamispind. Pärast sõda saabus Tallinna inimesi ka teistest liiduvabariikidest. 1934. aastal moodustasid eestlased 85,6% rahvastikust. Esimese sõjajärgse rahvaloenduse ajaks 1959. aastal oli nende osakaal vähenenud 60,2% peale. 
Aastaks 1989 oli eestlaste osa langenud alla 50%. Tallinnas oli levinud kommunaalkorter, s.t ühiskorter, kus elas mitu perekonda, kes jagasid omavahel kööki ja vannituba. 1960. aastal oli elamispinna ruutmeetreid kokku rohkem kui enne sõda, kuid inimese kohta oli pinda vaid 10,6 m2.
Vaata Tallinna linnarajoonid Eesti NSV-s: Kopli rajoon (1945–1946), Nõmme rajoon (1945–1956), Mererajoon  (1945–1991), Kesklinna rajoon (1945–1961), Kalinini rajoon (1946–1991), Keskrajoon (1961–1974), Lenini rajoon (1974–1991),  Oktoobri rajoon (1974–1991)

Tallinn olümpialinnana

1980. aastal toimusid Tallinnas olümpiamängude purjetamisvõistlused. Tänu sellele sündmusele tehti Tallinnas mitmeid uusi arendusi. Tallinn sai hotell "Viru" lähedusse uue peapostkontori ja 26-korruselise hotelli nimega "Olümpia", lisaks ehitati välja Pirita tee ühes Pirita jõe uue sillaga. Pirita sai rikkamaks telefonikeskjaama, rannahoone ja vabaõhulavaks kujundatud kloostrivaremete võrra. Tallinna sadama lähistele ehitati Tallinna linnahall peaaegu 5000 pealtvaatajale mõeldud saali ja 1981. aastal valminud 3000-pealisele publikule mõeldud jäähalliga. Osalt seoses olümpiamängude eel toimuvate ehitustöödega hakkas teistest Nõukogude Liidu piirkondadest pärit inimeste juurdevool 1970. aastatel uuesti kasvama. 1979. aastaks oli eestlaste osakaal Tallinna elanike hulgas vaid 52%.

Tallinn laulva revolutsiooni ajal

1985. aastal valiti NLKP Keskkomitee peasekretäriks Mihhail Gorbatšov. See juhatas sisse sisepoliitilise pöörde, mille tagajärjeks oli Nõukogude Liidu kokkuvarisemine. Mõni aeg hiljem toimusid esimesed avalikud protestid, mis looduskeskkonna kaitsmise nimel astusid vastu keskvõimu kavandatud fosforiidikaevandamisele Kirde-Eestis ning Muuga sadama laiendamise projektile Tallinna külje all. Nendest 1987. aastal alanud rahvuslikest ja keskkonnakaitselistest protestidest, mis olid suunatud ka nimetatud projektidega seotud mitte-eestlaste suurenenud sissevoolu vastu, kasvas muu hulgas välja Eesti roheliste liikumine. 1987. aasta 23. augustil avaldas üle 2000 inimese Toompea nõlval Hirvepargis meelt Molotovi-Ribbentropi pakti vastu. Septembri alguses avaldasid neli majandus- ja ühiskonnateadlast, Siim Kallas, Tiit Made, Edgar Savisaar ja Mikk Titma, Isemajandava Eesti ehk IME plaani, mis lähtus perestroika ideedest, kuid seadis eesmärgiks autonoomia. Võimud hakkasid kaotama autoriteeti ning 1988. aastast sai eestlaste jaoks massilise ärkamise aasta. Tallinna vanalinna päevadest kasvasid välja öölaulupeod. Vanalinna päevade viimasel, 14. juuni õhtul, mis on ühtlasi 1941. aasta juuniküüditamise aastapäev, kogunes Lauluväljakule üle 100 000 inimese. Mõni päev hiljem nimetas Heinz Valk toimunut kultuurilehes "Sirp ja Vasar" laulvaks revolutsiooniks. Sellega sai iseseisvusliikumine endale nime ning missiooni jääda rahumeelseks. 23. juunil tunnistas Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidium sinise, musta ja valge eesti rahvusvärvideks. 11. septembril korraldas Rahvarinne Lauluväljakul ürituse nimega "Eestimaa laul", millest võttis osa 250 000 kuni 300 000 inimest. Seal nõuti esimest korda avalikult Eesti iseseisvuse taastamist. 16. novembril võttis Eesti NSV Ülemnõukogu suure häälteenamusega vastu suveräänsusdeklaratsiooni, millega kinnitati Eesti seaduste ülimuslikkust NSV Liidu seaduste ees. Deklaratsiooniga ei kuulutatud Eesti eraldumist liidust, kuid selles nõuti vabariigi ja keskuse suhete uut korraldamist. 1991. aasta augustis pidi Moskvas allkirjastatama uus liiduleping, kuid Eesti selles enam ei osalenud. 3. märtsil toimus Eestis referendum, millest võttis osa 83% elanikest ning 77% neist, sealhulgas märkimisväärne osa mitte-eestlastest, olid iseseisvuse poolt. Sellest lähtuvalt otsustati kuulutada Eesti iseseisvus taastatuks. Taasiseseisvumise otsuse võttis parlament vastu 20. augustil 69 poolthäälega ja ilma ühegi vastuhääleta. Esimene Lääne-Euroopa riik, mis uut riiki tunnustas, oli Island. Seetõttu kannab Tallinnas asuv välisministeeriumi esine plats praegu Islandi väljaku nime.