Julius II

Varasem elu

Giuliano della Rovere sündis Albissolas Raffaele della Rovere ja Teodora (Theodora) Manirolo 5-lapselises peres vanima pojana. Tema ema oli kreeklanna, isa pärines vaesunud aadlisuguvõsast.
Nooruses soovis della Rovere teha karjääri kaubanduses, kuid siis ühines Perugias oma onu Francesco della Rovere (Sixtus IV) eeskujul frantsiskaani konventuaalidega. Ta lahkus kloostrist noviitsina ega andnud mungatõotusi, vaid jäi ordu ilmikliikmeks ja ordineeriti hiljem preestriks.
Kui 1471 sai paavstiks Sixtus IV (Francesco della Rovere), siirdus Giuliano della Rovere tema teenistusse. Aprillis 1474 võõrustas della Rovere Roomas Taani kuningat Christian I-t. 1474 suvel oli ta paavsti väejuht sõjas Umbriaga. Jaanuaris 1475 kohtus della Rovere Terracinas Napoli kuninga Fernandoga ja saatis teda Rooma. Kardinalina omas ta häid suhteid Prantsusmaaga, kus ta viibis 1476 ja 1480–1482 legaadina. 1476 tekkisid ta Prantsusmaal probleemid Avignoni haldamise üle. Kardinal della Rovere vahendusel sõlmisid Prantsusmaa kuningas Louis XI ja Saksa-Rooma keiser Maximilian I lepingu Burgundia pärandi jaotamise üle. Aprillis 1481 tegeles ta türklaste vastase ristisõja organiseerimisega. Ta saavutas kardinal Jean Balue’ vabastamise, keda Louis XI hoidis vahi all. Kardinal della Rovere osales 12. detsembril 1482 liidu sõlmimisel Kirikuriigi ja Veneetsia vahel. Ta kaitses Colonna suguvõsa huve kardinal Girolamo Riario korraldatud tagakiusamise ajal. 25. augustil 1483 pidas ta Sixtus IV kroonimise aastapäeva puhul Sixtuse kabelis missa.
Della Rovere oli Innocentius VIII ajal üks mõjukamaid kardinale. Märtsist septembrini 1486 moodustas ta Genovas laevastikku, et pidada ristisõda türklaste vastu. Mais 1491 osales ta türklaste kingitud Püha Oda, millega olevat torgatut Kristust ristil, toomisel Rooma.
1492. aasta konklaavil oli della Rovere arvestatav soosik, kuid ta oli oma Prantsusmaa suhtes avaldatud varjamatu poolehoiu tõttu mõne kardinali jaoks ebasobiv ja pidi Rodrigo Borjalt vastu võtma valimiskaotuse. Sama aasta lõpus viibis ta Ostias, kus ta haigestus. Sel ajal külastas teda Napoli prints Frederico. 24. juunil 1493 oli della Rovere taas kuurias, siirdus sealt Marinosse ja pöördus 26. märtsil 1494 tagasi Rooma. Seejärel läks ta taas Ostiasse ja siis Genovasse, kust siirdus edasi Prantsusmaale. Hoolimata sellest, et Aleksander VI säilitas talle ametid ja lubas tagasipöördumise korral puutumatust, ei uskunud della Rovere nende lubaduste siirust ning viibis Aleksander VI ajal eksiilis Prantsusmaal, kus õhutas uut kuningat Charles VIII-t tungima Itaaliasse, et kukutada simoonias süüdistatud paavsti ja kutsuda kokku oikumeenilist kirikukogu. Ta saatis Charles VIII-t Itaalia sõjaretkel. 1497 liikusid Prantsusmaa õukonnas kuulujutud, et Prantsusmaa kuningas soovis kardinal della Roveret teha paavstiks, mistõttu Aleksander VI ähvardas kardinali ametitest tagandada. Oktoobris 1498 võõrustas della Rovere Avignonis Cesare Borgiat. 9. veebruaril 1499 sõlmis ta lepingu Prantsusmaa ja Veneetsia vahel ning samal aastal sõlmis ta Prantsusmaal Cesare Borgia abielu Navarra printsessiga. Seejärel siirdus della Rovere koos Louis XII-ga sõjakäigule Itaaliasse. Juulis 1502 halvenesid tema suhted paavstiga taas. Kardinal della Rovere saabus Rooma 3. septembril 1503 ja kroonis 8. oktoobril paavstiks Pius III.
Kardinal della Rovere lasi kujundada Rooma San Pietro in Vincoli kiriku. Ta lasi rajada Sixtus IV hauamonumendi. Ta oli frantsiskaanide protektor ja rajas Avignonis ühe kooli vaestele.
Kardinal della Rovere osales 1484, 1492 ja 1503 toimunud konklaavidel, kus ta oli mõjukas soosik.
Tal oli abieluvälisest suhtest Lucrezia Normanniga 1 tütar (teistel andmetel 3 last).
Julius II kandis 27. juunist 1511 kuni märtsini 1512 habet, ehkki 13. sajandil oli kanooniline õigus vaimulikel habeme kandmise keelanud.

Vaen Cesare Borgiaga

Esmalt otsustas Julius II, vaatamata toetuse osutamisele konklaavil, vaenust hispaanlaste vastu karistada Cesare Borgiat, kes oli sel ajal Kirikuriigi tegelik poliitiline valitseja. Borgia lootis uue paavsti tänutundele, sest ta oli suutnud lõpetada sajandeid kestnud tülid Rooma perekondade, eriti Colonnade ja Orsinide vahel, kuid eksis, sest paavstiks saanud Borgiate vana vaenlane ei unustanud kätte maksmast talle varem osaks saanud alanduste eest. Kirikuriigi valitsejana oli Julius II huvitatud sellest, et saada Borgialt tagasi talle läänistatud Romagna. Suhete teravnemise tõttu võttis paavst temalt kõik tema valdused ja vara, mistõttu Cesare Borgia lahkus Itaaliast.

Sõda Prantsusmaaga

Järgmiseks tegi Julius II ootamatult poliitilise pöörde ja asus ette valmistama sõda senise liitlase Prantsusmaa vastu. Ferrara hertsogiriik oli paavsti vasall, kuid Prantsusmaa liitlane, ning nüüd leidis paavst olevat sobiliku hetke seda täielikult endale allutada. Läänistanud 3. juulil 1510 Hispaaniale Napoli, kindlustas Julius II endale kõigepealt tagala ja ründas siis Modenat ja 20. jaanuaril 1511 Mirandolat, kuid Ferrara jäi vallutamata ja hoolimata hertsog Alfonso ekskommunitseerimisest oli paavst sunnitud sõlmima prantslastega rahu, saades esimese tõsise tagasilöögi oma poliitilise mõju suurendamisel.
Julius II jättis tähelepanuta Louis XII poolt Toursis 1510 tehtud avalduse, et paavst ei tohi pidada sõda ilmaliku valitsejaga, vastasel juhul on ilmalikul valitsejal õigus sõdida Kirikuriigiga, ning kuulutas sõja Prantsusmaa liitlasele Bolognale. Prantslaste eduka vasturünnaku järel langes Bologna Prantsuse vägede kätte, kusjuures oma väge juhtinud paavst pääses lahinguväljalt vaevu põgenema. Pärast Romagna tagasivallutamist paavstiarmee poolt lahkus Julius II erimeelsuste tõttu Prantsuse kuningaga Cambrai liigast, mille järel liiga lõpetas tegevuse. Mais 1511 hõivasid prantslased taas Bologna.
Paavsti teravnenud suhete tõttu Prantsusmaaga moodustati oktoobris 1511 paavsti eestvedamisel koos Veneetsia ja Hispaaniaga Püha Liiga paavstluse kaitseks ja Itaalia vabastamiseks Prantsusmaa okupatsioonist, millega ühinesid ka Inglismaa kuningas Henry VIII ja Šveitsi kantonid. Pisa kirikukogu otsusega nõustunud Maximilian I ei soovinud sõjas osaleda. Liiga väed said 11. aprillil 1512 Ravenna all prantslaste vägedelt kaotuse osaliseks, kuid Šveitsi palgasõdurite liitumine liigaga tagas uuesti edu, mille tagajärjel liideti Kirikuriigiga Milano hertsogkonnast Parma ja Piacenza ning Ferrara hertsogkonnast Modena ja Reggio Emilia. Paavsti võim kehtestati taas Bolognas. Kasutades ära prantslaste hävitavat kaotust, laiendas Julius II selle võiduga oma poliitilist mõju Itaalias.

Suhted Inglismaaga

Inglismaa osales 1511 Prantsusmaa vastases Püha Liigas . 1503 lubas Julius II Inglismaa printsil Henryl abielluda tolle venna lesega.

Suhted Poolaga

Julius II andis 30. augustil 1505 igale Liivimaa elanikule, nagu ka Poola, Taani, Norra ja Rootsi elanikele, kes toetasid Poola kuningat võitluses türklaste vastu, täieliku patukustutuse 2 aastaks. 1509 lubas paavst Saksa ordul osutada vastupanu Poola kuningale.
Julius II saatis 1505 kuldroosi Poola kuningale Aleksandrile.

Suhted Portugaliga

Julius II saatis 1506 Portugali kuningale Manuel I-le kuldroosi.

Suhted Pärsiaga

Julius II kavatses arendada suhteid Pärsia šahhiga.

Julius II ja Eesti

Ostia kardinalina lubas della Rovere 7. aprillil 1501 Liivimaa aadlikul Johann Uxküll von Risenbergil ja tema kodakondsetel pidada missat kaasaskantava altari (altare portatile) juures.
Novembris 1503 kehtestas paavst Liivimaale interdikti, mille ta 1504 tühistas. Ta andis 30. augustil 1505 igale Liivimaa elanikule, nagu ka Poola, Taani, Norra ja Rootsi elanikele, kes toetasid Poola kuningat võitluses türklaste vastu, täieliku patukustutuse 2 aastaks. 22. mail 1509 andis ta patukustutuse Liivi ordu liikmetele.
Ta kinnitas 1. märtsil 1505 ametisse Tartu toomhärra Johann Superi.
27. juunil 1505 manitses paavst Saksamaa piiskoppe ja vürste, et nad ei takistaks relvade ja toiduainete tollivaba importi Saksa ordu aladele.
Ta kinnitas 1506 Tallinna piiskopi Nikolaus Roddendorpi ja Jasper Notke vahelise kohtuprotsessi otsuse.
8. detsembril 1506 määras ta Ruhja kiriku rektori Christian Bomhoweri nuntsiuseks Mainzis, Trieris, Kölnis ja Meissenis. Ta teatas 18. detsembril 1508 Bomhowerile Kölni asjus, andis talle volituse tühistada interdikti ja ekskommunikatsiooni. Paavst saatis 17. jaanuaril 1509 Bomhowerile motu proprio patukustutuse asjus. Julius II teatas 18. juulil 1509 Liivi ordu maameistrile Wolter von Plettenbergile ja Christian Bomhowerile Roomas sissemakstud summast. Ta kinnitas 29. juulil 1509 Bomhoweri volitused.
Julius II määras 4. oktoobril 1507 hilisema Riia peapiiskopi Johann Blankenfeldi protonotariks.
Ta andis 5. aprillil 1508 Riia kapiitlile taas õiguse valida peapiiskoppi.
Saksa ordu kõrgmeister Friedrich von Sachsen palus 27. mail 1508 kardinal Raffaele Sansoni Riariot olla ordu seisukohtade eestkostjaks paavsti juures.
11. juunil 1509 lubas Julius II läänistada Lielupe (Aa) ala mõisad aadlikule Christian von Rosenile ja tema järeltulijatele.

Piiskoppide määramised

Julius II määras 1505 Tartu piiskopiks Gerhard Schrove. Ta määras 4. mail 1509 Tallinna piiskopiks Gottschalk Hageni ja kinnitas 23. mail 1509 Riia peapiiskopiks Jasper Linde.

Suhted kirikuinstitutsioonidega

Paavsti teenistuses oli hiljem pühakuks kuulutatud Cajetan. Julius II sätestas 1510 Orihuela kiriku tegevuse katedraalina. 1512 rajas ta Freiburgi Nikolause kiriku kapiitli.
Ta andis 22. novembril 1506 kolmeks aastaks patukustutuse Mainzile, Kölnile, Trierile ja Meissenile.
Benediktlased
1504 ühendas ta Monte Cassino kloostri Santa Giustina kongregatsiooniga. 1510 taastas ta Subiaco kloostri omandi.
Kontseptsionistid
1506 kinnitas ta kontseptsionistide reeglid.
Minimi
28. juulil 1506 avaldatud bullas "Dudum ad sacrum" kinnitas ta minimi ordu reeglid ja tunnustas Francesco di Paola korrektooriumit.
Neitsi Maarja pärispatuta saamise nunnaordu
1511 tunnustas ta Beatrice da Silva rajatud Neitsi Maarja pärispatuta saamise nunnaordut.
Rüütliordud
Ta kinnitas Innocentius VIII otsust Jeruusalemma Püha Laatsaruse rüütliordu laialisaatmise osas.
Vennaskonnad
21. augustil 1508 tunnustas ta Roomas Kõige Pühama Sakramendi vennaskonna tegutsemist.

Liturgilised otsused

25. aprillil 1506 tunnustas Julius II Torino surilina pühitsemiseks peetavat missat ja offiitsiumit. Ta seadis Savoias sisse vastava kirikupüha, et austada Torino surilina pühadust.
22. novembril 1506 lubas Julius II seoses Rooma Peetri kiriku ehitamise rahastamisega indulgentside müümist.
1507 tunnustas ta Loreto pühapaiga austamist.
1511 avaldatud bullas "In coena domini" sätestas ta ekskommunikatsiooni määramise 12 juhul.
Ta määras püha Joakimi mälestuspäevaks 20. märtsi.

Notker Balbuluse beatifikatsioon

Julius II kinnitas 1512 Notker Balbuluse austamise õndsana. 1512 eraldas Julius II kanoniseerimisprotsessist beatifikatsiooniprotsessi.

Teoloogilised vaidlused

Julius II mõistis 7. septembril 1511 hukka Piero de Lucca õpetuse inkarnatsioonist.

Julius II kultuuriloos

Julius II oli Michelangelo, Pinturicchio, Raffaeli, Sodoma, Perugino ja Donato Bramante patroon. Michelangelo rajas paavstile hauamonumendi, Raffael maalis temast 1512. aasta paiku portree ja Melozzo da Forlì kujutas teda 1477 valminud freskol.
Paavsti ihuarst oli Giovanni Vigo.
18. aprillil 1506 pandi nurgakivi Rooma Peetri kiriku praegusele hoonele.
Julius II huvitus astroloogiast ja valis vastavalt sellele oma kroonimise päeva.
17. detsembril 1504 rajati Santiago ülikool. 1505 ja 1506 andis ta privileege Sevilla ülikoolile.
Giovanni Giocondo pühendas talle oma Vitrusiuse tõlke.
19. veebruaril 1512 rajas ta Capella Julia.
Ta lubas Tudela dekaanidel kasutada pontifikaale.
Tema tiaara valmistas Milano juveliir Caradossa.
Paavstil oli hinnaline skulptuurikogu.
Julius II on kujutatud 1965 esilinastunud filmis The Agony and the Ecstasy, kus Juliuse osas oli Rex Harrison.

Haigused

Julius II oli 25. – 28. augustini 1511 väga haige.

Surm

Julius II suri 69-aastaselt Roomas ööl vastu 21. veebruari 1513, olles valitsenud 9 aastat ja 3 kuud. Ta maeti Rooma San Pietro in Vincoli kiriku Sant' Andrea kabelisse Sixtus IV kõrvale. Tema säilmed maeti Urbanus VIII ajal ümber.

Hinnang

Julius II-t peetakse ajalookäsitlustes üheks kõige sõjakamaks paavstiks. Ta oli ka osav diplomaat ja riigimees ning võimekas administraator, kes laiendas kogu oma valitsemisaja vältel Kirikuriigi valduseid ja hoidis paavstluse välisvõimust sõltumatuna. Tema valitsemisaja järel oli paavstlus üks võimsamaid poliitilisi jõude Euroopas. Talle meeldis vägede eesotsas seista ning neid vallutustele juhtida. Julius II-t peetakse ajalookirjutuses klassikaliseks renessansipaavst.
Ajaloolane Francesco Guicciardini on märkinud, et temas polnud midagi preesterlikku kui välja arvata tema riietus ja nimi.
Rotterdami Erasmus taunis paavsti tegevust oma kirjutistes.
Kirikuajaloolane J. N. D. Kelly on teda iseloomustanud kui jõulist, halastamatut ja vägivaldset valitsejat, kuid hinnanud tema vähenõudlikkust administraatorina. Julius II oli inimesena kangekaelne ja äkiline. Teda peeti Itaalia vabastajaks välisjõudude domineerimisest.
Niccolò Machiavelli on tema kohta oma "Valitsejas" öelnud, et "Julius II:
 
„“
 – "...käitus kõigis oma ettevõtmistes tormakalt, ja leidis eest aja ning asjaolud, mis olid sedavõrd hästi tema käitumislaadiga kooskõlas, et teda saatis alati edu… Kõik Julius II ettevõtmised läksid edukalt korda; tema elupäevade lühidus ei lasknud tal tunda saada vastupidist; sest kui saabunuksid ajad, mil ta oleks olnud sunnitud käituma ettevaatlikult, olnuks tulemuseks tema hukk; ja ta poleks eales kaldunud kõrvale käitumislaadist, mille poole iseloom teda kallutas."
Giralomo Priuli ja ajaloolane Marino Sanudo on tema kohta andnud väga kriitilisi hinnanguid.
"Catholic Encyclopedia" on rõhutanud tema kannatamatust, äkkviha ja ambitsioonikust.