Jupiter

Ehitus

Jupiter koosneb peamiselt gaasilisest ja vedelast ainest. Jupiter on Päikesesüsteemi kõige suurem hiidplaneet ja seega ka kõige suurem planeet. Ekvaatoril on Jupiteri läbimõõt 142 984 km. Tiheduse poolest on Jupiter hiidplaneetidest teisel kohal. Kõigi nelja kiviplaneedi tihedusest on Jupiteri tihedus väiksem.

Koostis

Jupiteri ülemise atmosfääri mahust moodustavad umbes 88–92% vesiniku- ja 8–12% heeliumimolekulid. Heeliumi aatommass on vesiniku aatommassist umbes neli korda suurem, mistõttu massi poolest moodustab Jupiteri atmosfäärist umbes 75% vesinik ja 24% heelium, ülejäänud 1% koosneb teistest elementidest. Jupiteri tuum sisaldab ka raskemaid elemente, mistõttu massi poolest moodustab 71% vesinik, 24% heelium ja 5% teised elemendid. Jupiteri atmosfäär sisaldab vähesel määral metaani, veeauru, ammoniaaki ja räniühendeid. Kuigi palju leidub ka süsinikku, etaani, vesiniksulfiidi, neooni, hapnikku, fosforit ja väävlit. Atmosfääri välimine kiht sisaldab jäätunud ammoniaagikristalle. Infrapuna- ja ultraviolettspektroskoopia abil on leitud ka väike kogus benseeni ja teisi süsivesinikke
Vesiniku ja heeliumi vahekorra poolest sarnaneb Jupiteri atmosfääri koostis ürgse Päikese udukogu teoreetilise koostisega. Neooni kontsentratsioon on ülemises atmosfääris vaid 20 miljondikosa, mis on umbes kümnendik neooni kontsentratsioonist Päikeses. Raskemate inertsete gaaside kontsentratsioon on Jupiteris 2–3 korda suurem kui Päikeses.
Spektroskoopiliste uuringute põhjal arvatakse, et Saturn ja Jupiter on koostise poolest sarnased, kuid teised hiiplaneedid Uraan ja Neptuun sisaldavad suhteliselt rohkem raskemaid elemente. Atmosfääri uurivate sondide puudumise tõttu ei ole raskemate elementide kontsentratsioon Jupiterist kaugemale jäävates planeetides täpselt teada.

Mass ja suurus

Jupiteri mass on 2,5 korda suurem kui kõigi teiste Päikesesüsteemi planeetide kogumass. See tähendab, et Jupiteri ja Päikese massikese asub väljaspool Päikest. Jupiteri kõrval on Maa imeväike, kuid märkimisväärselt suurema tihedusega. Jupiteri ruumala on 1321 korda suurem kui Maa ruumala, kuid selle mass on vaid 318 korda suurem. Jupiteri raadius on umbes kümnendik Päikese raadiusest ja selle mass on umbes 0,001 Päikese massi, seega on Päike ja Jupiter sarnase tihedusega. Jupiteri massi (MJ või MJup)kasutatakse tihti teiste taevakehade, eriti eksoplaneetide ja pruunide kääbuste, massi kirjeldamisel. Planeedi HD 209458 b mass on näiteks 0,69 MJ, Kappa Andromedae b aga 12,8 MJ.
Teoreetilised mudelid ennustavad, et kui Jupiteri mass oleks praegusest palju suurem, tõmbuks Jupiter kokku.
Massi vähese muutumise korral ei oleks muutus Jupiteri raadiuses aga kuigi suur. Kui Jupiteri mass oleks 1,6 korda suurem, suruks rõhk Jupiteri sisemuses planeedi tuuma nii tugevasti kokku, et Jupiteri ruumala väheneks, kuigi aine hulk suureneb. Seetõttu arvatakse, et Jupiteri läbimõõt on hetkel nii suur, kui sellise koostise ja evolutsiooniga planeedil on võimalik saavutada.
Kuigi Jupiteri mass peaks olema 75 korda suurem, et algaks tuumasüntees ja Jupiterist saaks täht, on kõige väiksema punase kääbuse raadius Jupiteri raadiusest vaid 30 korda suurem. Sellest hoolimata kiirgab Jupiter rohkem soojust, kui ta Päikeselt saab. Jupiteri sees toodetud soojus on ligikaudu võrdne Päikeselt saadud soojusega.
Lisasoojust toodab Jupiteri Kelvini-Helmholtzi mehhanism. Jupiter tõmbub iga aastaga kokku umbes 2,5 cm. Kui Jupiter tekkis, oli see palju kuumem ja umbes kaks korda suurema läbimõõduga kui praegu.

Siseehitus

Arvatakse, et Jupiter koosneb suure tihedusega tuumast ja seda ümbritsevast vedelast metallilise vesiniku kihist, kus leidub ka heeliumi, ja peamiselt molekulaarset vesinikku sisaldavast väliskihist. Täpsem siseehitus ei ole veel teada. Arvatakse, et Jupiteri tuum koosneb kivimitest, kuid selle täpne koostis ei ole veel teada. Tuuma olemasolu pakuti välja 1997. aastal gravitatsiooniliste mõõtmiste tulemusena, mis näitasid, et tuuma mass on Maa massist 12–45 korda suurem ja moodustab Jupiteri kogumassist 4–14% . Tuuma olemasolu on oletatud planeedi tekke uurimisel, sest mitmed välja pakutud Jupiteri tekkimise stsenaariumid eeldavad, et massiivne tuum kogus enda ümber paksu vesiniku ja heeliumi kihi. Kui eeldada, et tuum kunagi eksisteeris, siis võis see seguneda vedela vesinikuga ja tuum võib tänaseks kadunud olla, sest gravitatsiooni mõõtmised pole veel piisavalt täpsed, et see versioon välistada.
Kelvini-Helmholtzi mehhanismi tõttu temperatuur tuuma suunas liikudes tõuseb. Jupiteri nn pinnal, kus on rõhk 10 baari, on temperatuur ligikaudu 340 K. Arvatakse, et faasimuutuspiirkonnas, kus molekulaarne vesinik muutub metalliliseks vesinikuks, on temperatuur 10 000 K ja rõhk 200 GPa. Tuuma ja seda ümbritseva kihi piiril on temperatuur hinnanguliselt 36 000 K ja rõhk 3000–4500 GPa.

Atmosfäär

Päikesesüsteemi planeetidest on Jupiteril kõige paksem atmosfäär, ulatudes kuni 5000 km. Kuna Jupiteril puudub tahke pind, loetakse atmosfääri alguseks tavaliselt punkti, kus atmosfäärirõhk on võrdne 1 MPa ehk kümme korda suurem kui Maa atmosfäärirõhk.

Pilvkate

Jupiteri katavad alati pilved, mis sisaldavad ammoniaagikristalle ja võimalik et ka ammooniumvesiniksulfiidi. Pilved asuvad tropopausis ja moodustavad vastavalt laiuskraadidele iseloomulikud vööndid, mis jagunevad heledateks tsoonideks ja tumedateks vöötideks.

Suur Punane Laik ja teised keerised

Tuntuim Jupiteri nähtus on ekvaatorist 22° lõunas asuv Suur Punane Laik, mis on Maast suurem alaline antitsüklon. Hubble'i kosmoseteleskoobi viimaste vaatlusandmete järgi on Suure Punase Laigu lähedal veel kolm nn punast laiku. Matemaatiliste mudelite järgi on Suur Punane Laik stabiilne ja võib olla Jupiteril püsiv nähtus. Siiski on Suure Punase Laigu suurus vaatluste ajaloo vältel kahanenud. 19. sajandil tehtud vaatlustega määrati selle oletatavaks suuruseks 41 000 km. Voyageride möödalendude ajaks oli selle pikkus 23 300 km ja laius umbes 13 000 km. 1995. aastal Hubble'i kosmoseteleskoobiga tehtud vaatlustel oli Suur Punane Laik kahanenud 20 950 kilomeetrini ja 2009. aasta vaatlustel mõõdeti tormi suuruseks 17 910 km. 2015. aastal oli tormi pikkus 16 500 km ja laius 10 940 km ning see kahaneb 930 km aastas. Suur Punane Laik on piisavalt suur, et seda oleks võimalik vaadelda maapealse teleskoobiga, mille ava on vähemalt 12 cm.
[[Pilt:Jupiter from Voyager 1 PIA02855 thumbnail 300px max quality.ogv|pisi|vasakul|Time-lapse video (ühe kuu jooksul) Voyager 1 lähenemisest Jupiterile. Näha on vööndite ja Suure Punase Laigu liikumine. Täissuuruses video
Suure Punase Laigu pikem läbimõõt on 24 000 – 40 000 km, lühem 12 000 – 14 000 km. See on piisavalt suur, et sinna mahuks kaks või kolm Maa läbimõõduga planeeti. Suur Punane Laik pöörleb vastupäeva perioodiga ligikaudu kuus päeva. Suur Punane Laik võib ulatuda kuni kaheksa kilomeetrit üle ümbritsevate pilvede.
Turbulentse atmosfääriga hiidplaneetidel on sellised tormid tavapärased. Jupiteril on ka valged ja pruunid ovaalid, mis on väiksemad ilma nimeta tormid. Valged tormid koosnevad ülemises atmosfääris asuvatest suhteliselt jahedatest pilvedest. Pruunid ovaalid on soojemad ja paiknevad nn tavalises pilvekihis. Sellised tormid võivad kesta kõigest paar tundi või lausa mitu sajandit.
Viiteid sellele, et laiku ei ole võimalik seostada sügavamal planeedi pinnal asuva moodustisega, leidus isegi enne, kui Voyager tõestas, et tegu on tormiga. Suur Punane Laik liigub nimelt ülejäänud atmosfääri suhtes vastupidises suunas – mõnikord kiiremini, mõnikord aeglasemalt. Selle aja jooksul, mil inimkond on Suurt Punast Laiku jälginud, on see teinud Jupiterile peale mitu tiiru.
2000. aastal tekkis Jupiteri lõunapoolkeral kolme väikse valge ovaali ühinemise tulemusel Suure Punase Laigu sarnane, kuid sellest väiksem moodustis. Neid ovaale märgati esmakordselt 1938. aastal. Uus torm sai nimeks Oval BA. Pärast tekkimist on selle intensiivsus kasvanud ja värvus muutunud valgest punaseks.

Magnetosfäär

[[Pilt:Jupiter.Aurora.HST.UV.jpg|pisi|Virmalised Jupiteril]]
Jupiteri magnetväli on Maa magnetväljast 14 korda tugevam; ekvaatoril on selle tugevus 4,2 G ja poolustel 10–14 G (1,0–1,4 mT), mis teeb sellest kõige tugevama magnetvälja terves Päikesesüsteemis (kui mitte arvestada päikeseplekke). Arvatakse, et magnetvälja tekitab pöörisvool vedela metallilise vesiniktuuma sees. Jupiteri kaaslase Io vulkaanid purskavad suures koguses vääveldioksiidi, mis moodustab orbiidil ümber Io gaasist toroidi. Magnetosfääri toimel gaas ioniseerub ja tekkivad väävli ja hapnikuioonid. Koos Jupiteri magnetosfäärist pärit vesinikuioonidega moodustavad need Jupiteri ekvatoriaaltasandil plasma-, ning juustukihi.
Jupiteri magnetosfääri kauget nais-sugulast ema ümbritseb magnetopaus ja nn üleminekuala. Päikesest lähtuvate laetud osakeste kokkupõrgete tulemusena Jupiteri magnetosfääriga paikneb üleminekuala piiril lööklaine, mille kaugus planeedist on võrdne 75 Jupiteri raadiusega. Päikesetuule mõjul on Jupiteri magnetosfäär pikenenud ja see ulatub peaaegu Saturni orbiidini. Jupiteri neli kõige suuremat kuud tiirlevad orbiidil, mis jääb Jupiteri magnetosfääri piiridesse, ja on seetõttu päikesetuule eest kaitstud ja ei ole ka.

Orbiit ja pöörlemine

Jupiter on ainus planeet, mille orbiidi kese Päikese suhtes on sellest väljaspool, aga mitte kuigi palju. Jupiter on Päikesest keskmiselt 778 miljoni kilomeetri (5,2 aü) kaugusel ning teeb tiiru ümber Päikese 11,86 aastaga. Jupiteri elliptiline orbiit on Maa suhtes 1,31° kaldu. Kuna Jupiteri orbiidi ekstsentrilisus on 0,048, siis on orbiidi perigee ja apogee vahe 75 miljonit kilomeetrit. Jupiteri telje nurk on ainult 3,13° ja seetõttu pole planeedil võrreldes Maa või Marsiga märkimisväärset aastaaegade vaheldumist.
Jupiter pöörleb kõigist Päikesesüsteemi planeetidest kõige kiiremini, tehes täistiiru ümber oma telje vähem kui kümne tunniga. Kiire pöörlemine tekitab ekvatoriaalse kumeruse, mis on vaadeldav ka amatööride teleskoopidega. Planeet on kujult ellipsoid, mis tähendab, et planeedi diameeter ekvaatoril on suurem kui poolustel. Jupiteri diameeter ekvaatoril on poolustelt mõõdetud diameetrist 9275 km suurem.
Kuna Jupiteri pind pole tahke, on planeedi atmosfääri pöörlemine diferentsiaalne. Jupiteri atmosfääri pöörlemisperiood polaaraladel on viis minutit pikem võrreldes ekvaatoripiirkonnaga. Erinevuste tõttu kasutatakse neid kolme süsteemi viiteraamistikuna ja seda eriti atmosfäärinähtuste graafilisel kujutamisel. I süsteem on laiuskraadidel 10° N kuni 10° S ning seal on atmosfääri pöörlemisperiood 9 tundi 50 minutit ja 30 sekundit. II süsteem on kõigil laiuskraadidel, mis jäävad I süsteemist vastavalt lõuna või põhja poole. II süsteemi atmosfääri pöörlemisperiood on 9 tundi 55 minutit ja 40,6 sekundit. III süsteemi määrasid kindlaks raadioastronoomid ning see vastab planeedi magnetosfääri pöörlemisele, mille periood on planeedi ametlik pöörlemine.

Vaatlemine

Tavaliselt on Jupiter heleduselt neljas taevakeha (Päikese, Kuu ja Veenuse järel); aeg-ajalt paistab aga Marss Jupiterist heledam. Olenevalt Jupiteri asukohast Maa suhtes võib Jupiteri heledus jääda vahemikku −2,9 (Päikese ja Jupiteri vastasseisu ajal) kuni −1,6 (Päikese ja Jupiteri ühenduse ajal). Jupiteri nurkdiameeter on samuti muutuv, jäädes vahemikku 29,8–50,1 sekundit. Jupiteri vaatamiseks on tingimused kõige sobivamad, kui Jupiter on Maalt vaadates vastasseisus – siis on tema nurkläbimõõt suurim. Kui Jupiter asub samal ajal ka periheeli lähistel, on planeedi nurkläbimõõt suurim. 2011. aasta märtsis lähenes Jupiter periheelile, mistõttu olid väga head vaatlustingimused 2010. aasta septembris.
Maalt vaadatuna teeb Jupiter taevas ühe täistiiru 398,9 päevaga, mida nimetatakse sünoodiliseks perioodiks. Aeg-ajalt paistab Jupiter aga tähtede suhtes liikuvat vastupidises suunas. Selle põhjuseks on Maa ja Jupiteri tiirlemisperioodide erinevus.
Jupiteri 12-aastane tiirlemisperiood vastab 12 sodiaagimärgile ja võib olla märkide ajalooliseks aluseks. Iga kord, kui Jupiter jõuab Päikesega vastasseisu, on see liikunud umbes 30° ehk ühe märgi võrra ida suunas.
Kuna Jupiteri orbiit jääb väljapoole Maa orbiiti, on Jupiteri faasinurk Maalt vaadatuna suurem kui 11,5°. See tähendab, et maapealsest teleskoobist vaadatuna paistab Jupiter peaaegu alati täielikult valgustatuna. Vaated osaliselt valgustatud Jupiterist saadi alles kosmosemissioonidel. Väikese teleskoobiga on tavaliselt võimalik näha Jupiteri nelja Galilei kuud ja pilvevööndeid. Paarikümne sentimeetrise avaga teleskoobiga on võimalik näha ka Jupiteri Suurt Punast Laiku.

Teleskoobieelne aeg

Jupiteri vaatlesid juba babüloonia astronoomid 7.-8. sajandil eKr. Hiina astronoomiaajaloolane Xi Zezong väitis, et hiina astronoom Gan De avastas 362 eKr palja silmaga Ganymedese, ühe Jupiteri kaaslastest. See tähendaks, et Gan De tegi oma avastuse kaks tuhat aastat enne Galileid.
Vanakreeka astronoom Klaudios Ptolemaios koostas 2. sajandil oma teoses Almagest geotsentrilise maailmasüsteemi mudeli, millega seletas Jupiteri liikumist Maa suhtes, kusjuures Jupiter tegi Maa ümber tiiru 4332,38 ööpäeva ehk 11,86 aastaga.
India matemaatik ja astronoom Aryabhata kasutas samuti geotsentrilist mudelit, mille abil hindas Jupiteri tiirlemisperioodi pikkuseks 4332,2722 ööpäeva ehk 11,86 aastat.

Uurimine maapealsete teleskoopidega

1610. aastal avastas Galileo Galilei teleskoobi abil Jupiteri neli suuremat kaaslast (Io, Europa, Ganymedese ja Callisto), mida tuntakse nüüd Galilei kuudena. Galilei oli ka esimene, kes avastas, et taevakehad ei tiirle ümber Maa. See oli tugev pooltväide Mikołaj Koperniku heliotsentrilisele maailmasüsteemile. Avaliku toetuse tõttu Koperniku teooriale mõisteti Galilei 1633. aastal süüdi ketserluses.
1660. aastatel kasutas Giovanni Domenico Cassini uut tüüpi teleskoopi, millega avastas Jupiteri värvilised laigud ja vööndid ning leidis, et Jupiter on poolustel lapik. Cassinil õnnestus määrata kindlaks ka Jupiteri pöörlemisperiood. 1690. aastal märkas Cassini, et Jupiteri eri osad liiguvad eri kiirusega.
On võimalik, et Suurt Punast Laiku vaatlesid juba 1664. aastal Robert Hooke ja 1665. aastal Cassini, kuid see on vaieldav. Esimese joonise Suurest Punasest Laigust tegi 1831. aastal Samuel Heinrich Schwabe.
Aastatel 1665–1708 ei olnud Suur Punane Laik mitmel korral vaadeldav, kuid 1878. aastal muutus see vägagi silmatorkavaks. 1883. aastal ja 20. sajandi alguses märgati taas selle tuhmumist.
Nii Giovanni Alfonso Borelli kui ka Cassini märkisid Jupiteri kaaslaste liikumised täpselt üles, mistõttu oli võimalik ennustada, millal kaaslased Jupiteri eest või tagant mööduvad. 1670ndateks märgati, et kui Jupiter on Päikesest teisel pool kui Maa, toimub Jupiteri kaaslaste möödumine oodatust 17 minutit hiljem. Ole Rømer järeldas sellest, et mis tahes nähtuse toimumist ei ole võimalik vaadelda toimumisega samaaegselt (Cassini oli selle eelnevalt välistanud). Ole Rømer kasutas möödumisaegade erinevust, et määrata kindlaks valguse kiirust.
1892. aastal märkas E. E. Barnard Californias Licki observatooriumis Jupiteri viiendat kaaslast. Suhteliselt väikese taevakeha avastamine tegi ta kiiresti kuulsaks. Kaaslasele anti hiljem nimi Amalthea. Amalthea on planeedi viimane kaaslane, mis avastati visuaalse vaatluse teel. Enne kosmosesondi Voyager 1 möödalendu 1979. aastal avastati veel kaheksa Jupiteri kaaslast.
1932. aastal määras Rupert Wildt Jupiteri spektris ammoniaagi ja metaani neeldumisjooned.
1938. aastal märgati kolme pikaajalist antitsüklonit, mida hakati kustuma valgeteks ovaalideks. Need jäid mitmeks aastakümneks eraldiseisvateks nähtusteks, mis küll aeg-ajalt lähenesid üksteisele, kuid ei ühinenud kunagi. 1998. aastal ühinesid lõpuks kaks ovaali ja haarasid endasse kolmanda, mistõttu moodustus nähtus nimega Oval BA.

Galileo missioon

Esimene Jupiteri ümber tiirelnud kosmoseaparaat oli Galileo, mis jõudis Jupiteri orbiidile 7. detsembril 1995. Galileo tiirles Jupiteri ümber seitse aastat, lendas mööda kõikidest Galilei kuudest ja Amaltheast ning nägi komeedi Shoemaker-Levy 9 kokkupõrget Jupiteriga 1994. aasta juulis. Galileo kogus küll Jupiteri süsteemi kohta suure hulga andmeid, kuid kosmoseaparaadi peamise sideantenni tõrke tõttu ei õnnestunud missiooni kõiki eesmärke täita.
340-kilogrammine titaanist Galileo sond eemaldus kosmoseaparaadi küljest 1995. aasta juulis ja sisenes Jupiteri atmosfääri 7. detsembril. Sond langes langevarju abil 150 km läbi atmosfääri kiirusel 2575 km/h ja kogus andmeid 57,6 minuti jooksul, enne kui see suure rõhu (23 korda suurem kui Maa atmosfääri rõhk normaaltingimustel) tõttu kokku suruti. Pärast seda see ilmselt sulas ja võib-olla ka aurustus. Sama saatus sai osaks ka Galileo kosmoseaparaadile, mis juhiti 21. septembril 2003 kiirusel 50 km/s Jupiteri, et vältida kosmoseaparaadi võimalikku kokkupõrget Europaga ja selle saastamist.
Missiooni käigus kogutud andmetest ilmnes, et Jupiteri atmosfäär koosneb 90% ulatuses vesinikust. Enne sondi ja Galileo aurustumist mõõdetud temperatuur ületas 300 °C ja tuulekiirus 644 km/h.

Juno

Järgmine kosmoseaparaat, mis Jupiteri orbiidile jäi, oli Juno mis saabus Jupiteri orbiidile juulis 2016. NASA plaanide kohaselt teeb Juno Jupiteri ümber 37 tiiru ja juhitakse seejärel Jupiteri atmosfääri, et kaitsta Europat. Juno tiirleb ümber Jupiteri polaarorbiidil orbitaalperioodiga 53,5 päeva ja läheneb praegusel orbiidil kuni 4200 km kaugusele planeedist ning kaugeneb seejärel kuni 8,1 miljoni kilomeetri kaugusele. Juno missioon peaks lõppema 2019. aastal.

Tulevased missioonid

Järgmine kavandatud Jupiteri süsteemi missioon on Euroopa Kosmoseagentuuri (ESA) kosmoseaparaadi Juice missioon (Juice peaks kosmosesse lennutatama aastal 2022).

Tühistatud missioonid

Jupiteri jäiste kaaslaste Europa, Ganymedese ja Callisto täpsema uurimise vastu on palju huvi tuntud, kuna kaaslaste pinna all võivad olla vedela vee ookeanid. Arengut on pidurdanud rahastamisraskused. 2005. aastal tühistati NASA Jupiter Icy Moons Orbiter (JIMO) missioon. Selle järel esitasid NASA ja ESA ettepaneku ühismissiooniks EJSM/Laplace, mille esialgne kava nägi ette, et aastal 2020 lennutatakse kosmosesse NASA juhitud Jupiter Europa Orbiter ja ESA juhitud Jupiter Ganymede Orbiter. 2011. aasta aprillis lõpetas ESA aga koostöö NASA-ga viimase eelarveprobleemide ja nende mõju tõttu missiooni ajakavale.

Kaaslased

Jupiteril on 2018. aasta seisuga 79 looduslikku kaaslast. Neist 51 läbimõõt on väiksem kui 10 km ja need avastati alles pärast 1975. aastat. Nelja kõige suuremat kuud, mis on selge ilmaga Maalt binokliga nähtavad, tuntakse ka kui Galilei kuud. Nendeks on Io, Europa, Ganymede ja Callisto.

Jupiter ja Päikesesüsteem

Päikesesüsteemi arengule on Päikese gravitatsiooni kõrval avaldunud suurt mõju ka Jupiteri gravitatsioon. Enamik Päikesesüsteemi planeetide orbiite asub Jupiteri orbiidi tasandile lähemal kui Päikese ekvaatori tasandile (ainuke planeet, mis asub Päikesele lähemal on Merkuur), Jupiter on asteroidide vöös asuvate Kirkwoodi aukude ja võimalik, et ka hilise ägeda meteoriidipommituse peamiseks põhjustajaks.
Jupiteri gravitatsioonivälja mõju all on peale planeedi kaaslaste arvukalt ka asteroide, mis on paigutunud kahte rühma Jupiteri-Päikese süsteemi Lagrange'i punktides Jupiteri ees ja taga. Jupiterist eespool asuvaid asteroide nimetatakse troojalasteks, tagapool olevaid kreeklasteks. Esimese Jupiteri asteroidi troojalase 588 Achilles avastas 1906. aastal Max Wolf, praeguseks on avastatud juba üle kahe tuhande asteroidi. Kõige suurem neist on 624 Hektor.
Suurem osa perioodilisi komeete kuuluvad Jupiteri perekonda (see tähendab, et komeedi orbiidi pikem pooltelg on lühem kui Jupiteri orbiidi pikem pooltelg). Arvatakse, et Jupiteri perekonna komeedid moodustuvad Neptuuni orbiidi taga Kuiperi vöös. Kui komeet satub Jupiteri lähedale, muutub komeedi periood lühemaks ning orbiit Päikese ja Jupiteri gravitatsiooni tõttu ringikujulisemaks.