Ingerisoomlased

Nimetus

Ingerisoomlaste enesenimetuseks on inkeriläinen, alates 19. sajandist ka Inkerin suomalainen või inkerinsuomalainen. Etnonüüm on ilmselt tuletatud soomekeelsest jõenimest Inkere (vene Ižora, Neeva vasakpoolne lisajõgi). Võimalik, et Inkeri on seotud läänemeresoome naisenimega Inkeri. On teada, et Rootsi kuninga Olof Skötkonungi tütar Ingegard abiellus Kiievi vürsti Jaroslaviga, kes kinkis talle Staraja Ladoga linna koos ümbruskonnaga. Piirkonda hakati Ingegardi järgi kutsuma.
Soomes arvatakse üldiselt ingerisoomlaste hulka ka isurid. Venemaal ja Eestis peetakse isureid eraldi etniliseks rühmaks. Ingerisoomlased on kasutanud ka piirkondlikke enesenimetusi äyrämöised (äyrämöiset) ja savakod (savakot).

Arvukus

1848. aastal elas akadeemik Peter von Kõppeni andmetel Peterburi kubermangus 72 323 ingerisoomlast, kellest 29 243 olid äyrämöised ja 43 080 savakod. Neile lisaks elas Peterburi kubermangus 3746 soomlast, 5148 vadjalast ja 17 800 isurit.
1897. aastaks oli ingerisoomlaste arvukus kasvanud 130 413 inimeseni ning 1917. aastaks juba 140 000-ni.
1926. aasta üleriigilise rahvaloenduse andmetel elas Nõukogude Liidus 114 831 "Leningradi soomlast", nagu ingerisoomlasi siis kutsuti.
1989. aasta andmeil elas Venemaa Föderatsioonis 47 102 soomlast, neist 5469 elas Leningradis ja 11 833 Leningradi oblastis. Eestis elas 1989. aasta rahvaloenduse andmetel 16 622 soomlast.
2002. aasta rahvaloenduse andmeil elas Venemaal 34 050 soomlast (neist 314 nimetasid end ingerisoomlasteks). Peterburis oli soomlasi 3980 (sh 71 ingerisoomlast) ja Leningradi oblastis 7930 (sh 35 ingerisoomlast).
Paljud ingerisoome juurtega inimesed ei erista end teistest soomlastest, ent nende osakaal jääb teadmata. Soomlaste arv on eelmise rahvaloendusega võrreldes tunduvalt langenud, põhjusteks ilmselt väljaränd Soome, venestumine ja üldine demograafiline kriis.

Rahvapärimus

Soome rahvaluulekogujad avastasid alles 18. sajandi keskel, et Soomest juba enamasti kadunud vana laulutraditsioon elab Ingerimaal edasi. Elias Lönnrot käis Ingeris 1844. aastal, pärast seda saatis Soome Kirjanduse Selts regulaarselt Ingerisse rahvaluule kogujaid. Soomest käidi Ingeris Vene revolutsioonini, pärast seda suleti piir.
Eesti-Vene rahulepingu alusel jäi 13 Lääne-Ingeri küla Eestisse. Selles Viru-Ingeriks või Eesti-Ingeriks kutsutud piirkonnas kogusid soomlased ja eestlased rahvapärimust 1930. aastate lõpuni. Nõukogude ajal kogusid ingerlaste pärimust enamasti ainult Eesti uurijad.
Laulmine oli Ingerimaal naistele omane. Ka mehed laulsid, aga sagedamini mängisid nad mõnda pilli, nt kannelt, roopilli ning karjasarve. Naised laulsid koos paljudel puhkudel. Võimekamad olid eeslauljad, teised laulsid kooris järele. Palju lauldi liikudes – eeslaulja järel sõõris või ahelikus kõndides, tantsides, mängides või kiigel olles. Tähtsaim elusündmus oli pulm: kombetalitus, mille keskne osa oli just laulmine. Pulmad olid kui suur laulumäng.
Kuulsaim Ingeri rahvalaulja oli Larin Paraske, Põhja-Ingeri Lempaalast pärit õigeusklik isur. Temalt koguti üle 1300 lauluvariandi. Lääne-Ingeri üheks andekamaks lauljaks peetakse Maria Luukkat, kes oli pärit Narvusi kihelkonna Kaipaala külast. Temalt jäädvustati rohkem runolaule kui üheltki teiselt narvusi soome lauljalt.

Üldine kultuurielu

Pärast pärisorjuse kaotamist hakkas ingerisoomlaste kultuurielu kiiresti arenema. Kultuuripürgimusi ergutasid alguses enamasti luteri vaimulikud, kes said mõjutusi Soomest. Asutati pühapäeva- ja algkoole ning propageeriti koorilaulmist. Esimene lauluselts asutati Ida-Ingeri Markkovas, aga suurema tõuke andis 1863. aastal avatud Kolppana õpetajate seminar. Koorilaulu alal võeti eeskuju nii Soomest kui ka Eestist.
Soome eeskujul hakati Ingeris rajama mitmesuguseid ühinguid, nt vabatahtlikke tuletõrjeseltse. 1888. aastal kirjutas Mooses Putro laulu Nouse Inkeri ("Tõuse Ingeri"), millest sai ingerlaste rahvushümn. Mooses Putro eestvedamisel toimus 1899. aastal Skuoritsas esimene ingeri laulupidu.
1870. aastast anti välja esimest väljaspool Soomet ilmuvat soomekeelset ajalehte Pietarin sanomat. 1908. aastal lisandus sotsiaaldemokraatliku suunitlusega ajaleht Neva. Nende kõrval ilmus ka konservatiivne Inkeri.
Soomekeelne kultuurielu õitses veel Nõukogude Liidu algusaastatel. Leningradis ja Petroskois ilmusid sajad soomekeelsed raamatud, samuti ajalehed. Olid isegi soomekeelsed raadiosaated. Kirjastus Kirja avaldas aastatel 1929–1932 kokku 768 soomekeelset raamatut.

Usund

Ingerisoomlased on traditsiooniliselt luterlased. Luterlus on olnud nende etnilise identiteedi teljeks. Kristluse-eelse usundi elemente ingerisoomlaste juures eriti säilinud pole. 20. sajandil levis ateism, sajandi lõpul ka nn uususundid.
1721. aastal sõlmitud Stolbovo rahu lubas Venemaale alluvatel Ingeri ja Balti aladel südametunnistuse vabaduse. Usuelu sai hoogu pärast Soome annekteerimist Venemaaga 1809. aastal. 1823. aastal arvati Ingerimaa Peterburi luteri piiskopkonna koosseisu, mis säilitas oma vormilise autonoomia ja administratiivse iseseisvuse kuni sajandi lõpuni. 19. sajandil oli usuelu ja koolikorraldus Soomest tulnud kiriku- ja kooliõpetajate käes. Sealtkaudu tulid Ingerisse rahvusliku liikumise mõjud.
Luteri usk ühendas õigeusklike venelaste keskel elavaid ingerlasi. Peale algkoolide hariti ingeri rahvast ka kiriku leeri-, pühapäeva- ja rändkoolides, mille õppematerjalid olid Soomest pärit. Sajandi lõpus alanud venestamine nõrgendas tunduvalt soome keele positsiooni, aga Ingeri soomlased said ka edaspidi võrdlemisi hea hariduse ning kirjaoskus oli üsna levinud. Kirikuõpetajad tegelesid ka kultuurieluga: toetati kooride ja karskusliikumise tekkimist. Samuti asutati kiriklates esimesed avalikud raamatukogud.
Ingeri evangeelne luterlik kirik on 1993. aastast iseseisev usuorganisatsioon oma piiskopiga, kellele allub umbes 60 kogudust üle kogu Venemaa. Ingeri kiriku ametlikud keeled on vene ja soome keel. Ingeri evangeelse luterliku kiriku piiskop on Aarre Kuukauppi ja toomkirik Peterburi Püha Maria kirik. Ingerimaale on ehitatud ka uusi kirikuid ning vanu on taas avatud.

Elatusalad

Ingerisoomlaste peamiseks traditsiooniliseks elatusalaks on põllumajandus. Tänuväärseks turuks on olnud Peterburi. 20. sajandi jooksul paisati ingerisoome ühiskond laiali ning ingerisoomlased teenivad elatist väga erinevatel elualadel.

Rahvusseltsid

Kui 1980. aastail hakkasid Nõukogude Liidus puhuma vabamad tuuled, organiseerusid ka ingerisoomlased. Tõukeks oli Karjalas ilmuva kultuuriajakirja Punalippu (praegu Carelia) Ingeri-teemaline number 1987. aasta augustis. Selles numbris kirjeldati esimest korda avalikult, mis ingerisoomlastega nõukogude ajal juhtus. Esimene ingerisoomlaste ühing asutati Tartus 20. oktoobril 1988. Samal ajal registreeriti Ingeri Liit Peterburis. 1989. aasta alguses oli Eestis juba kümme ingerisoomlaste seltsi, mille koostööd ja suhteid ametivõimudega hakkas Tartus koordineerima 25.02.1989 Tallinnas rajatud Eesti Ingerisoomlaste Liit. Esimene suvepidu korraldati Keltos 1989. aastal. Kohale tuli neli tuhat ingerisoomlast kõikjalt Nõukogude Liidust, Soomest ja isegi Rootsist.
Peterburis elas 2000. aastate alguses umber 5000 ingerisoomlast, Ingerimaal ja ülejäänud Leningradi oblastis arvatavasti 15 000. Suurimad kogukonnad on Hatsinas (Gattšina) ja Seuloskois (Vsevoložsk). Nõukogude ajal koondus rahvuslik liikumine peamiselt luteri kogudustesse. Nendel poolsalajastel kooskäimistel kerkisid esile tulevase Ingeri Liidu asutajad.
Ingeri Liidul on Ingerimaal 20 piirkondlikku organisatsiooni, mis tegelevad soome keele kursuste korraldamise ja oma kultuuri säilitamisega. Aasta suurim sündmus on jaanipäevapidu. Liidu peamine eesmärk on parandada ingerisoomlaste üldist olukorda Ingerimaal.
Eestis tegutseva 11 kohaliku ingerisoomlaste seltsi katusorganisatsiooniks on Eesti Ingerisoomlaste Liit. Esimeseks liidu esimeheks valiti Tallinna ingerisoomlaste eestvedaja Rudolf Pakki. Aastast 1990 on liidu esimehena tegutsenud Toivo Kabanen ning 1993. aastast on liidu büroo asetsenud Tartus Tähtvere linnaosas Ingeri Majas. Liidu ja seltside peaülesanne on propageerida soome keelt ja kultuuri ingerisoomlaste seas ja tutvustada neid ka eestlastele. Keeleõpetust on toetanud Soome tööministeerium.
Soomes on ingerlastel mitu organisatsiooni, vanim neist on Soome Ingeri Liit, mille ajalugu algas 1920. aastail Soome saabunud ingerlastega tehtud tööst. Soome Ingeri Liidul on mitu liikmeseltsi Helsingi piirkonnas, Turus ja Lahtis. Liit annab välja ajakirja Inkeriläisten viesti ning korraldab üleriigilisi üritusi. Liitu toetab 1965. aastast Ingeri Kultuurifond.

Rahvussümbolid

Ingerimaa heraldilistest sümbolitest vanim on vapp, mille ajalugu ulatub peaaegu poole aastatuhande taha. 1580. aastatel Narvat ja Ivangorodi vallutades andsid rootslased vapi mõlemale linnale. Ivangorodi (rootsi k. Ivanagård) vapp oli 17. sajandil Nevanlinna tunnusele eeskujuks. Ivangorodi vapil oli jõge kujutav lainepalk ja seda ääristavad müürid, mis sümboliseerisid ilmselt kindlustatud Narva jõge. Vanimal vapi kujundusel on jõgi hõbedane, müürid punased ning vapipõhi sinine. Vasakpoolses ülanurgas oli lisaks kuldne rist.
Vapi värvid muudeti ümber 17. sajandi lõpul: vapipõhi sai kuldseks, jõgi siniseks ja müürid jäid punaseks. Selline kuju sobis hästi ka Neeva jõe kaldal paikneva piirikindluse, Nyeni ehk Nevanlinna sümboliks. Vapipealse krooniks oli hertsogkonna kroon, mis tähendas seda, et Ingeri võrdlustati Rootsi riigi teiste vanade maakondadega. Alles Peeter I valitsemise ajal kujunes vapp kogu Ingerimaa heraldiliseks tunnuseks.
Ingeri lipp on umbes sama vana kui Soome lipp. See võeti kasutusele Ingeri pataljoni võitluses bolševikega. Lipu autoriks oli kapten E.J. Haapakoski ning see õnnistati 8. septembril 1919. aastal Põhja-Ingeris. Algupärase lipu ajalugu on üsna kirju, kuid pärast rännakuid Soomes ja Rootsis jõudis see 1999. aastal Helsingi Sõjamuuseumi.
Ingeri lipuks on kroomkollasel põhjal kinaverpunane skandinaavia rist, mille peal on kitsam koobaltsinine rist. Lipu pikkus on 18 (5 + ½ + 2 + ½ + 10) ja kõrgus 11 (4 + ½ + 2 + ½ + 4) ühikut.
Lipu värvid on võetud Ingerimaa vapilt. Sinine rist rõhutab ingerlaste soome päritolu, aga ka Neeva jõge ning sinist taevast. Kollane värv iseloomustab Ingerimaa viljakaid põlde, punane Peterburi müüre. PMS-värvisüsteemi järgi kasutatakse lipus kollast 109, 116 või 123, punast 179 või 485 ning sinist 286, 293 või 300.
Eesti ingerisoomlaste esimene lipp õnnistati Tartu Peetri kirikus 18. detsembril 1988. aastal. Eesti Ingerisoomlaste Liit kasutab lipu värvideks kollast 123, punast 485 ning sinist 285, mis on ühtlasi ka Eesti riigilipu sinine.
Ingeri rahvushümn on Mooses Putro 1888. aastal kirjutatud Nouse, Inkeri! ("Tõuse, Ingeri!"), mille teise salmi sõnad on kirjutanud Paavo Räikkönen.
Rahvuslilleks valiti 1996 aaskannike (Viola tricolor). Ingerlaste arvates sümboliseerib aaskannikese sitkus ja vähenõudlikkus hästi ingerisoomlaste rahvuslikke omadusi. Kolmevärvilisel lillel on Ingeri lipu värvid sinine ja kollane.