google/wiki40b huggingface dataset:
Hulgafraas

Hulgasõnafraas ehk hulgafraas ehk kvantorifraas on fraas, mille peasõna on hulgasõna. Hulgasõnafraas koosneb hulgasõnast ja nimisõnast või nimisõnafraasist. Hulgasõnad väljendavad lauses hulka või mõõtu ja kuuluvad eesti keeles erinevatesse sõnaliikidesse. Hulgasõna võib olla näiteks
arvsõna: Aias kasvab [viis õunapuud]
nimisõna: Saalis jooksis [hulk tüdrukuid]. Isa kinkis emale [kimbu lilli]. Ostsin poest [paki piima]
asesõna: Aasal lendas [mitu liblikat].
Hulgafraas on eksotsentriline fraas, selle peasõna ega laiend ei saa lauses üksi täita sedasama süntaktilist funktsiooni, mida fraas tervikuna. See tähendab, et kumbagi fraasi komponenti ei saa lausest välja jätta.
Hulgafraas võib omakorda olla hulgasõna laiend. Nii tekivad üksteist hõlmavad hulgafraasid: [mitu [tükki graniiti]].

Hulgafraasi peasõna ja laiendi vorm

Olenemata hulgasõna sõnaliigist toimivad nad lauses ühtmoodi, tingides selle, et hulgasõna laiend on osastavas käändes. Hulgasõna ja selle laiend on tavaliselt rektsiooniseoses.
Kui hulgasõna tuum on käändsõna, siis on hulgasõna fraasi tuum selgelt ainult nimetava käände puhul: rühm mehi. Muude käänete puhul on tuuma ja laiendi vahel ühildumisseos ja tuuma võib pidada ka nimisõnaks ja fraasi nimisõnafraasiks: rühmale meestele.

Hulgasõna määralaiend

Kui hulgasõna on arvsõna, võivad hulgasõna laiendada määramäärsõnad peaaegu või peagu, vähemalt, umbes, ligikaudu, täpselt, napilt jm. 
Ligikaudsust väljendavate määrsõnade umbes, ligikaudu jm asemel ei soovitata kasutada kohamäärsõna kuskil: mitte [Kott õunu] kaalub [kuskil või kusagil kaks kilo], vaid [Kott õunu] kaalub [umbes/ligikaudu kaks kilo].

Hulgasõna laiend seestütlevas käändes

Hulgasõna laiend võib olla osastava käände asemel ka seestütlevas: [viis naistest]. Kui osastavas käändes laiend ainult nimetab objekte, siis seestütlevas käändes laiend märgib kindlat tervikut ning kogu fraas on selle terviku osa.
Seestütleva käände kasutamisega ei maksa liialdada. Terviku-osa suhe ilmneb tihtipeale muudest asjaoludest, näiteks hulgasõnade osatähendusest. Sellisel juhul sobib terviku märkimisel seestütleva käände asemel kasutada osastavat, näiteks
[Enamik Võru Linnavolikogu liikmeist ~ liikmed] on eestlased. 
[Osa eilsest päevast ~ eilset päeva] kuulus mu kodutööde lahendamisele.
Luba mulle [veerand seda kooki ~ sellest koogist].
Tervikut märkivad isikulised asesõnad on seestütlevas käändes: [Paljud meist] on lõpetanud Tallinna Ülikooli.
Seestütlevas käändes laiend võib peale hulgasõna seostuda ka muude sõnadega, nt [kõige noorem neist]. Tegelikult ei kuulu selline laiend ka hulgasõnafraasis mitte niivõrd hulgasõna kui kogu hulgasõnafraasi juurde, millest on ära jäetud osastavas käändes element: [viis neist õuntest] = [viis õuna neist kaheksast õunast].
Krista Vogelberg

Krista Vogelberg (neiupõlvenimi Krista Poolakene, 1980. aastatel Krista Soomere; sündinud 13. augustil 1955) on eesti keeleteadlane ja Tartu Ülikooli inglise filoloogia professor.

Haridus

Krista Vogelberg lõpetas aastal 1973 Nõo Keskkooli ja aastal 1979 cum laude Tartu Ülikooli romaani-germaani filoloogia eriala. 1986 kaitses ta pedagoogikakandidaadi kraadi  Moskva Lingvistikaülikoolis teemal "The Use of Cloze Tests in Foreign Language Teaching".

Töökäik

Krista Vogelberg töötas 1979–1980 Tartu Ülikoolis laborandina. 1981–1984 oli ta sealsamas aspirant, 1984–1989 õpetaja ning vanemõpetaja, 1989–1992 inglise filoloogia dotsent. Alates 1992. aastast on ta Tartu Ülikooli inglise filoloogia professor. Ta on olnud 1990 õpetaja-stipendiaat Londoni Ülikoolis, 1993–1994 külalisuurija California Ülikoolis Los Angeleses ning 1995 Illinoisi Ülikoolis (Urbana-Champaign). 1997–1998 oli ta Euroopa Nõukogu Moodsate Keelte Keskuse uurimisdirektor (Graz, Austria).
Ta juhatab Tartu Ülikooli juures asuvat Põhja-Ameerika Uuringute Balti Keskust (alates 1993), Briti Uuringute Eesti Keskust (alates 1994) ning Kultuuridevahelise Kommunikatsiooni Keskust (alates 1998).
Ta on olnud Tartu Ülikooli germaani-romaani filoloogia osakonna ning selle järglase, germaani, romaani ja slaavi filoloogia instituudi juhataja.

Teadustöö

Krista Vogelbergi teaduslike huvide hulka kuuluvad diskursuseanalüüs ja pragmaatika, eriti kultuuridevahelise suhtluse kontekstis, samuti kultuuriuuringud ning rakenduslingvistika.

Isiklikku

Tema isa oli viiuldaja ja pedagoog Eduard Poolakene. Aastatel 1981–1983 oli ta abielus matemaatik Tarmo Soomerega.
Ausad Valimised

Mittetulundusühing Ausad Valimised on Eesti ühing, mis korraldab loenguid, seminare, annab välja stipendiume ja teabematerjale, et avalikustada Eesti valimispettusi ja õhutada diskussiooni.
Ühing asutati 2012. aastal, asutamisaasta lõpu seisuga oli ühingus kaks liiget. 2017. aasta seisuga kuuluvad ühingu juhatusse Siret Kotka ja Rein Ruutsoo.

2013. aasta reklaamikampaania

MTÜ korraldas 2013. aasta märtsis ja aprillis Tallinnas reklaamikampaania, mille käigus eksponeeriti linnaruumis järgmise sisuga reklaame: "Nad võivad su hääle kustutada", "Iga e-hääl võib olla oht Eesti iseseisvusele", "Nad võivad anda Su hääle, kellele tahavad". Tarbijakaitseameti hinnangul rikkus MTÜ Ausad Valimised reklaamikampaaniaga reklaamiseadust, mille järgi ei tohi reklaam olla oma sisult alavääristav või halvustav ning muu hulgas alavääristada õiguskuulekat käitumist. Amet määras mittetulundusühingule reklaamiseaduse rikkumise eest 1600 euro suuruse rahatrahvi.
MTÜ vaidlustas Tarbijakaitseameti otsuse Harju Maakohtus. Maakohus jättis Tarbijakaitseameti otsuse sisuliselt jõusse, kuid vähendas rahatrahvi 800 eurole.
Oktoobris 2013 vaidlustas MTÜ Maakohtu otsuse Riigikohtus. 8. jaanuaril 2014 otsustas Riigikohus kassatsioonkaebust menetlusse mitte võtta.
2014. aastal esitas MTÜ kaebuse Euroopa Inimõiguste Kohtusse. 2016. aasta jaanuaris saatis EIK MTÜ-le teate asja menetlusse võtmisest ning konfidentsiaalsed kohtuvälise kokkuleppe sõlmimise ettepanekud. Misjärel MTÜ avaldas Eesti meedia väljaannetele pressiteate kokkuleppe soovituse sisuga. EIK otsustas, et MTÜ kuritarvitas konfidentsiaalsusnõude rikkumisega kaebeõigust ning tunnistas kaebuse vastuvõetamatuks.

2013

2013. aasta oktoobris korraldas Tallinna linnavalitsus koostöös MTÜ-ga Tallinnas foorumi "Saatan valib Internetis".

2016

2016. aastal korraldas MTÜ Ausad Valimised koostöös Eesti Keskerakonnaga Tallinnas Rahvarinde Muuseumis konverentsi "Millist presidenti Eesti ootab?".
Jäähoki

Ajalugu

Jäähoki juured ulatuvad Kanadasse 1853. aastasse, mil peeti esimene jäähokivõistlus. Esimesed võistlusmäärused koostasid 1879 Montréalis McGilli ülikoolis üliõpilased W. F. Robertson ja R. F. Smith. 
1894 võisteldi Põhja-Ameerikas esimest korda Stanley karikale (algselt Dominion Hockey Challenge Cup). Hiljem sai sellest elukutseliste ihaldatuim rändkarikas.
Euroopasse jõudis jäähoki 1900. aastatel.
1908 loodi Rahvusvaheline Jäähokiföderatsioon IIHF (International Ice Hockey Federation). 1920 ühinesid sellega ka Kanada ja USA. Praegu on IIHF-ga liitunud 55 riiki.
1910 toimusid esimesed Euroopa meistrivõistlused jäähokis. Võitis Inglismaa. Hiljem on IIHF arvestanud neid maailmameistrivõistlustena, ehkki 1914. aastani osalesid ainult Euroopa riigid.
1917 loodi Põhja-Ameerikas Rahvuslik Jäähokiliiga (National Hockey League, NHL).
Esimest korda oli jäähoki olümpiaala Antwerpeni suveolümpiamängudel 1920. Võitis Kanada. Aastatel 1920–1968 toimunud olümpiamängude jäähokivõistlusi loetakse ka maailmameistrivõistlusteks. 1980, 1984 ja 1988 toimunud olümpiamängude jäähokiturniiri ei loeta maailmameistrivõistlusteks, kuigi neil aastail ei peetud ka eraldi MM-i.
1930 toimusid esimesed ametlikud maailmameistrivõistlused jäähokis.
1990 toimusid Kanadas Ottawas esimesed naiste maailmameistrivõistlused jäähokis. 2003. aastal jäi Hiinas toimuma pidanud MM SARS-i tõttu ära. Seni on kõik maailmameistritiitlid võitnud Kanada naiskond. Esimest korda toimusid olümpiamängudel naiste jäähokivõistlused Naganos 1998. Võitis USA.
Riiklik Arheoloogiamuuseum (Ateena)

Riiklik Arheoloogiamuuseum on arheoloogiamuuseum Kreeka pealinnas Ateenas.
Muuseum asutati 1829. aastal.
Ants Mellik

Ants Mellik (1. juuni 1926 Tartu – 26. september 2005 Tallinn) oli eesti arhitekt.

Elukäik

Lõpetas 1944. aastal Tallinna Reaalkooli, jätkas õpinguid Tallinna Polütehnilises Instituudis, mille lõpetas 1950. aastal. 1952–1956 oli Ehituse Teadusliku Uurimise Instituudis aspirant ja 1958–1968 teadur. Töötas 1956–1957 Eesti NSV Riiklikus Ehituskomitees ja 1957–1961 Estonprojektis. 1957–1958 oli ta Tallinna linna Töörahva saadikute nõukogu täitevkomitee arhitektuuriosakonnas ning 1968–1992  EKE Projektis.

Isiklikku

Tema vanemad olid skulptor Voldemar Mellik ja Linda Mellik. Vend oli arhitekt Tõnu Mellik.

Looming

Ants Mellik esindas modernistliku arhitektuurikäsitlust, mille järgi arhitektuur kasvab välja ühiskonna vajadustest, konkreetsetest oludest ja demokraatlikest vajadustest.
Ants Mellik koostas Tallinna Hiiu kvartali planeeringu ja kavandas sinna punktelamud Ilmarise tänavale. Seda elamuprojekti rakendati ka Keilas ja muudetuna Mustamäel. Tegi planeeringukavad: Kolga-Aadla, Kiiu-Aadla, Viinistu, Põdrangu, Treimani jmt. asulatele.
1950. hakkasid Teaduste Akadeemia Ehituse ja Ehitusmaterjalide Instituudi teadlastekollektiivid  (Harald Arman, Alar Kotli, Ants Mellik, Heino Parmas ja Leonid Volkov) looma elamutele eksperimentaalprojekte, kuid sellega kaasnes palju puudusi. Nende kõige õnnestunum eksperimentaalelamu oli 1960. aastate algul püstitatud Gonsiori 18 Televisioonimaja vastas. See sisaldas konstruktiivse uuendusena suurte sildeavaga põikikandeseinu, mis võimaldasid vabamat ruumijaotust ning soosisid läbi maja ulatuvaid kortereid.
Hinnatud on ta ühepereelamud "Ants" ja "Ando", mida alates 1977 ehitati mõlemaid palju. "Antsu" näited on leida näiteks Ääsmäel. "Antsu" pojekt on eestlaslik kõrge viilkatuse ja välja ehitatud mansardkorruse ning kahe välisuksega. Sama katuse alla jäävad ka saun, garaaž ja väikesed abiruumid.
Palju on kasutatud 1982. aastast kolmekorruselise seksioonelamu EKE −10 ja kahekorruselise ridaelamu projekte. 1990. aastast hakkas ta projekteerima taluelamuid ja majapidamishooneid.
Koos Ülle Kupriga kavandasid nad Armeeniasse Spitakki maavärinas kannatanuile ühepereelamuid ning Karjalasse Jakkimi 18 korteriga silikaltsiitpaneelelamu ja 1991. aastal lastepäevakodu.
Aleksander Lipschütz

Aleksander Lipschütz (eesnime variandid: Alexander, Alejandro; Tšiilis ka kujul Alejandro Lipschutz; 28. august 1883 Riia – 10. jaanuar 1980) oli juudi päritolu füsioloog, endokrinoloog ja antropoloog.
Tema vanemad olid litograafiatehnik ja kunstireproduktsioone müüv kaupmees Aaron Lipschütz ning maalikunstnik Frida Friedmann. Aleksander oli seitsmest vennast kolmas.
Aastal 1901 lõpetas ta Riia Nikolai I gümnaasiumi. Teda huvitas antropoloogia, kuid isa soovitusel läks ta Berliini ülikooli meditsiini õppima. Ta õppis ka Zürichi ülikoolis.
Aastal 1905 astus ta VSDT(b)P-sse, katkestas märtsis õpingud ning tegutses Riias agitaatorina.
Aastal 1906 hakkas ta Göttingeni ülikoolis   Max Verworni juhendamisel doktoritööd kirjutama. Aastal 1907 kaitses ta väitekirja "Idiopaatilisest osteoporoosist" ning sai üldarsti kvalifikatsiooni.
Aastast 1911 töötas ta Bernis August Pütteri laboratooriumis assistendina ning sai 1914 Berni ülikooli füsioloogiaprofessoriks.
Aastatel 1919-1926 oli ta Tartu Ülikooli professor (füsioloogia instituudi juhataja).
Tema tööd seksuaalse endokrinoloogia alal äratasid Tšiili Concepcióni ülikooli professori Ottmar Wilhelmi tähelepanu. Wilhelmi vahendusel sai Lipschütz samas ülikoolis  füsioloogiaprofessori koha ning sõitis Liverpoolist Talcahuano sadamasse. Sellele ametikohale jäi ta 1937. aastani.
Aastal 1937 asutas ta Santiagos eksperimentaalmeditsiini-instituudi ning oli samast aastast selle juhataja.
Lipschütz tegi koostööd Sigmund Freudi, Albert Schweitzeri ja Carl Gustav Jungiga.
Lipschützi peamised tööd käsitlevad endokrinoloogia ja pahaloomuliste kasvajate teket.
Lipschütz on saanud tuntuks üldbioloogiaalaste ja populaarteaduslike teoste autorina.

Isiklikku

14. mail 1914 abiellus ta Margarita Vogel-Leechiga.
16. aprillil sündis neil tütar Marion. Aastal 1925 sündis teine tütar Justine.
Zebra Island

Zebra Island on Eesti dreampop-ansambel Tallinnast.
1. aprillil 2013 andis Läti plaadifirma I Love You Records välja Zebra Islandi debüütalbumi "Saturnine".
Suura

Suura (araabia keeles سورة sūrah) on peatükk Koraanis. Suura koosneb omakorda sektsioonidest ehk aya'dest. Kokku on koraanis 114 suurat.
Lühim suura koosneb ainult kolmest sektsioonist, pikim 286-st.
Suurasid nimetatakse nii nende nimede kui järjekorranumbrite järgi.
Vadim Feklistov

Vadim Feklistov (sündinud 6. aprillil 1981) on Eesti mägirattasõitja.
Aastal 2008 tuli ta Eesti meistriks downhill'is.
Aleksei Kozlov (filosoof)

Aleksei Aleksandrovitš Kozlov (20. veebruar (vkj. 8. veebruar) 1831 Moskva – 12. märts (vkj. 27. veebruar) 1901 Peterburi) oli vene filosoof.
Ta oli Gustav Teichmülleri õpilane. Teichmüllerilt päritud personalistlik filosoofia avaldas Kozlovi kaudu mõju reale vene filosoofidele – Jevgeni Bobrov, Sergei Askoldov, Nikolai Losski, Nikolai Berdjajev.

Pere

Tema poeg oli filosoof Sergei Askoldov.
Mihhail Rosberg

Mihhail Petrovitš Rosberg (17. august (vkj. 5. august) 1804 Moskva – 1. november 1874 Tartu) oli keeleteadlane ja filoloog, akadeemik ja tõeline riiginõunik.
Rosberg oli leibmeediku poeg. Ta lõpetas 1825 Moskva Ülikooli ajaloo-filoloogiateaduskonna kandidaadikraadiga.
1. jaanuaril 1830 asus Rosberg Novorossiiski ja Bessaraabia kindralkuberneri krahv Mihhail Vorontsovi kutsel tööle tema kantseleis ja ühtlasi määrati ta ajalehe "Odesski vestnik" peatoimetajaks. Peale selle sai ta Odessas asuva Richelieu lütseumi professoriks: 20. oktoobril 1831 ajaloo kateedris ja 14. detsembril 1831 sõnakunsti kateedris. Mõlemat professorikohta hoidis ta kuni 1835. aastani, mil lahkus Odessast.
Rosberg töötas Tartu Ülikoolis vene keele ja kirjanduse ning slaavi filoloogia professorina 1835–1867. Ta kutsuti Tartusse 6. juulil 1835, kuid töötas Vorontsovi kantseleis kuni 13. juunini 1836 ja asus Tartus tööle alles 21. septembril 1836. 7. detsembril 1838 kaitses Rosberg filosoofiadoktori kraadi väitekirjaga "Ilu arengust kunstis ja eriti sõnakunstis". Sama aasta 23. detsembril kinnitati ta ülikooli korraliseks professoriks. 24. märtsil 1841 määrati Rosberg Tartu tsensuurikomitee tsensoriks. 19. oktoobril 1841 valiti Rosberg Peterburi Teaduste Akadeemia äsja avatud vene keele ja sõnakunsti osakonna adjunktiks.
7. juunil 1843 autsustati Rosbergi Püha Vladimiri ordeni 4. järguga. 29. oktoobril 1843 anti talle kolleegiuminõuniku auaste. 1843 juhatas ta Võrumaa koolide revisjoni, mille eest teda autasustati briljantsulega. 3. veebruaril 1849 valiti ta Teaduste Akadeemia erakorraliseks akadeemikuks.
1867 läks ta erru tõelise riiginõuniku auastmes.
Enno Reinsalu

Enno Reinsalu (sündinud 22. aprillil 1936 Tapal) on eesti mäeteadlane ja Tallinna Tehnikaülikooli emeriitprofessor.
Ta sündis Tapal raudteepolitseiniku perekonnas. Ta on õppinud Tallinna 21. Keskkoolis, Kohilas ning lõpetanud aastal 1955 Vabariikliku Kaugõppe Keskkooli. Aastal 1960 lõpetas ta Tallinna Polütehnilise Instituudi keemia-mäeteaduskonna kasulike kaeviste kaevandamise erialal. Aastatel 1962–1966 oli ta Leningradi Mäeinstituudi kaugõppeaspirant; aastal 1968 kaitses ta Leningradi Mäeinstituudis tehnikakandidaadi väitekirja.
Ta oli aastatel 1960–1961 Põlevkivi Teadusliku Uurimise Instituudis (Kohtla-Järvel) insener ja vaneminsener, aastatel 1961–1963 samas nooremteadur ja aastatel 1963–1965 samas vanemteadur. Aastatel 1966–1968 oli ta tootmiskoonises Eesti Põlevkivi (Jõhvis) uuringu-konstrueerimisosakonna vaneminsener. Seejärel oli ta ametis Aleksandr Skotšinski nimelise Mäendusinstituudi Eesti filiaalis: aastatel 1968–1973 mäetehnoloogia laboratooriumi vanemteadurina, aastatel 1973–1978 matemaatiliste uurimismeetodite laboratooriumi juhatajana, aastatel 1978–1980 arenguprognoosi laboratooriumi juhatajana, aastatel 1980–1983 tehnoloogiliste probleemide ja prognooside osakonna juhatajana ning aastatel 1983–1988 Mäendusinstituudi Eesti filiaali asedirektorina teadusalal. Aastatel 1988–1990 oli ta Eesti Teaduste Akadeemia Geoloogia Instituudi maavarade geoloogia sektori juhataja.
Aastast 1990 oli ta seotud Tallinna Tehnikaülikooliga: aastatel 1990–1992 oli ta mäenduslaboratooriumi juhataja, aastatel 1992–1997 oli ta mäeinstituudi maavarade kaevandamise aseprofessor, aastatel 1997–2002 professor, lisaks oli ta aastatel 1992–2002 sama õppetooli juhataja ja aastatel 1994–2000 energeetikateaduskonna dekaan. Aastast 2002 on ta TTÜ emeriitprofessor ja ta oli vanemteaduri ametis, aastast 2004 on ta erakorralise vanemteaduri ametis.
Tema teadustöö põhisuunad olid mäendus, mäeõigus ja mäemajandus ning kaevandamise keskkonnamõju. Ta on teinud kindlaks põlevkivikihindi lõhkeraimamise seaduspärasused ja Eesti põlevkivi kaevandamisväärse varu suuruse ning hinnanud kaevandatud alade kasutusvõimalusi. Ta on avaldanud üle 200 publikatsiooni, 3 monograafiat ja 4 mäendusalast õpikut. Tema juhendamisel on kaitstud 1 majanduskandidaaditöö ja 3 doktoritööd.
Semjon Ignatjev

Biograafia

Semjon Ignatjev sündis Venemaa Keisririigis Hersoni kubermangus Karlivkas vaese talupoja peres. Tööle asus ta juba kümneaastaselt, mil koos isaga lahkus kodukülast tööle Termizi puuvillapuhastustehasesse, hiljem töötas ta lukksepaõpilasena Amirabadi raudteetöökojas.
1919. aasta lõpus sai temast Buxoros (ka Buhhaara) raudteepeadepoo komsomoli sekretär. 1920. aastal võeti ta Buhhara väegrupi poliitosakond, kuid juba järgmisel aastal suunati Tšekaa sõjaväeosakonda. Mõni aeg hiljem omakorda Buhhara vabariigi miilitsa peavalitsusse. Ignatjev töötas mõnda aega ka Turkenstani Komsomoli organiseerimisosakonnas aga ka ametiühingutes Usbekistanis ja Kirgiisias. 1926. aastal astus ÜK(b)P-sse.
1931. aastal astus ta Stalini-nimelisse Üleliidulisse Tööstusakadeemiasse lennukiehituse inseneritehnoloogia erialale. Pärast akadeemia lõpetamist 1935. aastal, määrati Ignatjev Keskkomiteesse, kus ta töötas sekretär Andrei Andrejevi alluvuses.
Oktoobrist 1937 kuni veebruarini 1943 oli ta Burjaatmongoli ANSV esimese sekretärina. 1943. aasta jaanuaris edutati ta Baškiiria oblastikomitee esimeseks sekretäriks, kus ta töötas 20. aprillini 1946. 
1946. aastal, kui jälle reformiti partei keskaparaati, moodustati Keskkomitees parteikaadri kontrollimise valitsus, mille juhatajaks määrati KK sekretär Nikolai Patolitšev ning viimase esimeseks asetäitjaks Semjon Ignatjev.
Aastatel 1947–1949 oli Ignatjev Valgevene NSV kommunistliku partei teine sekretär. 1949. aastal määrati ta aga ÜK(b)P Keskkomitee Kesk-Aasia büroo sekretäriks ja KK volinikuks Usbeki NSV-s.
Aastatel 1950–1952 juhatas Ignatjev Keskkomitee partei-, ametiühingu- ja komsomolikaadri osakonda. 9. augustil 1951 määrati ta arreteeritud Viktor Abakumovi asemel juhtima Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi (MGB). Selles ametis oli ta tsiviilisik, sõjaväelist auastet talle ei antud.
RJM-i tööle asudes vahetas ta viivitamatult välja ministeeriumi juhtkonna: Stalini korraldusel võttis ta tööle mõnikümmend oblastikomitee sekretäri, kes määrati organisatsiooni erinevaid allüksusi juhtima. RJM-s tuli tal lahendada ka Stalini kavandatud Arstide süüasi.
Pärast Stalini surma märtsis 1953 vabastati Ignatjev ametist, Riikliku Julgeoleku Ministeerium liideti Siseministeeriumiga ning viimase etteotsa määrati Lavrenti Beria. Samal ajal kustutati Ignatjev ka NLKP Keskkomitee Presiidiumi liikmete nimekirjast, kus ta oli olnud oktoobrist 1952. Ta määrati Keskkomitee õiguskaitseorganeid suunavaks sekretäriks, kuid juba kuu aega hiljem, s.o 6. aprillil 1953 võeti ka sellelt ametikohalt maha.
9. detsembrist 1953 kuni 14. juunini 1957 oli Ignatjev uuesti Baškiiria oblastikomitee esimene sekretär. Pärast seda aga Tatarimaa oblastikomitee sekretär 28. oktoobrini 1960, mil tollane NLKP esimene sekretär Nikita Hruštšov ta pensionile saatis.
Semjon Denissovits Ignatjev suri Moskvas 27. novembril 1983 ning on maetud Novodevitšje kalmistule.
Korporatsioon Ugala maja

Korporatsioon Ugala maja on Korporatsioon Ugala staap ja vaimne keskpunkt Tartus aadressiga Kuperjanovi tänav 16. 
Kuni oma maja valmimiseni üüris Ugala alates 1920. aastast endist korporatsioon Curonia konvendihoonet Tähe tänaval, mis hävis Teises maailmasõjas.
Korporatsioon Ugala maja on ainus Eesti ajal üliõpilasorganisatsiooni jaoks projekteeritud maja. Maja on funktsionalistlikus stiilis, püstitatud vilistlase Arnold Matteuse projekti järgi 1939. aastal endise Whishaw' linakontori laoplatsile. Hoone sisemisel kujundamisel on lähtutud põhimõttest, et see ei pea sisaldama ainult joominguteks kohandatud ruume ja mööbel ei pea olema ainult selline, mis rapiirilööke talub. See on kohandatud liikmete kõigekülgseile harrastusile nende enesearendamisel ja oma harmoonilisusega peab sisendama neisse indu ja töötahet. 
Eesti NSV ajal kuulus maja Tartu kunstikoolile. Otsuse tagastada maja korporatsioon Ugala vilistlaskogule tegi Tartu linnavalitsus 17. novembril 1994 ja 1997. aastal koliti sisse.
Radiomeetria

Radiomeetria on füüsikas elektromagnetkiirguse energia ja selle jaotuse mõõtmine; geoloogias maakoore loodusliku radioaktiivsuse mõõtmise meetod.

Kiirgusvoog

Kiirgusvoog (ingl k radiant flux) on energiahulk, mida kiirgus kannab ajaühikus läbi mingi pinna. See on radiomeetria põhisuurus. Kiirgusvoo ühik on vatt.
Siin  on mingi pind, üle mille integreeritakse ja  on Poytingi vektor.
Kui meid huvitab kiirgusvoo spektraalne jaotus, siis kasutatakse suurust kiirgusvoo spektraalne tihedus, mis iseloomustab kiirgusvoo hulka spektrivahemikus (λ,λ+dλ):
Kuigi kiirgusvoo spektraalse tiheduse põhiühik on W/m, on tihti praktilisem ühik W/nm.

Kirkus

Kirkus (ing. k radiance) iseloomustab ruumi- ja mittepunktvalgusallikate kiiratud valgust. Mõõdetakse kiirgusvoogu  antud suunas ruuminurka  sõltuvana nähtava pinna suurusest  :
Kirkuse dimensioon on W/(m²sr). Kui kiirguri pinnalt levib kiirgus igas suunas ühtemoodi (isotroopne kiirgur), siis
ehk kiirgusvoog sõltub siis ainult nähtava pinna suurusest – sisuliselt ainult kiirguri pinna nurgast. Selliseid valgusallikaid nimetatakse Lamberti kiirguriteks ja neid iseloomustab Lamberti seadus. Sellisteks kiirgusallikateks on näiteks absoluutselt must keha või mattklaasiga lamp.
Kirkusega iseloomustatakse ka passiivseid kiirgureid ehk peegeldajaid.

Kiirgavus

Kiirgavuseks (ingl k radiant excitance) nimetatakse kogu kiirgusvoogu pinnaelemendilt:
Kiirgavuse mõõtühik on W/m² (watt ruutmeetrilt). Kiirgavuse spektraalne tihedus:
.
Vastavalt Lamberti koosinusseadusele .

Kiiritustihedus

Kiiritustiheduseks (ingl k irradiance) nimetatakse pinnale  nurga  all langevat kiirgusvoogu :
.
Kiiritustiheduse dimensioon on W/m² (watt ruutmeetrile). Kiiritustiheduse spektraalne tihedus defineeritakse analoogselt kiirgavuse spektraalse tihedusega.
Isotroopse valgusallika puhul on punktallika kiiritustihedus allikast kaugusel :
.
Claude Duneton

Claude Duneton [klood dünet'o(n)] (21. aprill 1935 Lagleygeolle Corrèze'i departemangus – 21. märts 2012 Lille) oli prantsuse kirjanik ja publitsist, tõlkija ja näitleja.
Dunetoni kodukeel oli oksitaani keel, prantsuse keele õppis ta selgeks alles koolis. Ta tundis huvi rahvakeele ja rahvakultuuri vastu, koostades muu hulgas rahvalike keelendite antoloogia "Kirp kõrvas" ("La Puce à l'oreille", 1981), prantsuskeelsete kujundlike väljendite entsüklopeedia "Piltlike väljendite bukett" ("Le Bouquet des expressions imagées", 1990), prantsuse kõnekeele sõnastiku "Le Guide du français familier" (1998) ning kaheköitelise teose "Prantsuse laulu ajalugu" ("Histoire de la chanson française", 1998).
Duneton juhtis ka keeleküsimustele pühendatud raadiosaateid kanalis France Culture ning kirjutas iganädalast keelerubriiki ajalehes Le Figaro.