Tsiteerimine (filosoofia)

Tsiteerimine on mingist väljendist rääkimine (või kirjutamine) selle väljendi äratoomise kaudu. Seda väljendit nimetatakse tsiteeritavaks väljendiks (Gómez-Torrente 2001) või tsiteeritavaks materjaliks. Tsitaadiks nimetatakse tavaliselt tsiteeritavat väljendit koos seda ümbritsevate jutumärkidega (Gómez-Torrente 2001).

Tsiteerimise süntaktilised vahendid

Tavaliselt kasutatakse kirjalikus tekstis tsiteerimisel jutumärke, mõnikord ka kursiivi, paksu kirja, taanet, raamistust või muid graafilisi vahendeid. Mõnikord ei markeerita kirjalikus tekstis tsiteerimist üldse ("Sinu nimi on Valdur.")
Suulises kõnes tavaliselt tsitaati eriliselt ei markeerita. Mõnikord siiski kasutatakse fraase "ma tsiteerin" ja "tsitaadi lõpp".

Defineerimise katsed

Et tsiteerimisel puuduvad alati kasutatavad iseloomulikud süntaktilised vahendid, ei saa tsiteerimise olemusliku tunnusena vaadelda jutumärkide vahele paigutamist.
Sageli defineeritakse väljendi tsiteerimist väljendi mainimise kaudu, kuid see ei ole veel küllalt selge. Paistab, et tsiteerimisel kasutatakse väljendit kuidagi talle endale osutamiseks. Kui öelda, et tsiteerimise korral on väljendil ebatavaline semantiline väärtus, siis on probleem tavalise ja ebatavalise semantilise väärtuse eristamises. Raskus on veel selles, kas tegu on osutavate väljenditega. Raskust valmistavad veel niisugust laadi laused: "Käesoleva lause esimesed viis sõna sisaldavad kolmkümmend tähte." – kas "Käesoleva lause esimesed viis sõna" osutab väljendile "Käesoleva lause esimesed viis sõna"? Peale selle, tsiteerimise identsusteooria (Washington 1992) järgi on mainimine väljendi kasutusviis, mis tsiteerimise puhul realiseerub, mitte tsiteerimine ise. Samuti võidakse väita, et kui jutumärke ei kasutata, siis toimub ainult mainimine, kuid mitte tsiteerimine.

Tsiteerimise iseloomulikud omadused

Tsiteerimise kontekst on läbipaistmatu: kaasosutuslikke ega sünonüümseid väljendeid ei saa tsiteerimisel üksteisega tõesust säilitavalt asendada.
Tsiteeritavat väljendit ei saa asendada seotud muutujaga.
Tsiteerimise abil saab kasutusele võtta uusi väljendeid ja isegi uusi sümboleid.
Tsiteerimise puhul tekib väga tihe side semantilise väärtusega, mis on nii-öelda ise kohal.
Tsiteerimise mõistmine toob kaasa potentsiaalselt lõputute tsiteerimisjuhtude mõistmise ja nende loomise oskuse.
On võimalik niisugune tsiteerimine, mille korral sõnu ühtaegu kasutatakse ja mainitakse – segatsiteerimine. Sellele juhtis tähelepanu Davidson 1979 Donaldsoni näitelause oli: "Quine ütles, et tsiteerimisel on "üks teatud anomaalne joon"." Siin antakse ühtaegu edasi Quine'i sõnu ja teatatakse, mida Quine ütles.
Adekvaatne tsiteerimise teooria peab kõiki neid tsiteerimise omadusi seletama.

Probleemid

Pole selge, kuidas tsiteerimisel osutatakse ja mis on osutuseks.
Kas osutavad jutumärgid, jutumärkides olev väljend või mõlemad koos? Või on osutamisel oluline hoopis, millise kavatsusega väljendit kasutatakse?
Kas tsitaadid on nimed, määravad kirjeldused, funktorid või midagi omapärast?
Mis laadi objektidele osutatakse? Kas osutatakse ühemõtteliselt teatud kindlale objektile või mitte?

Tsiteerimise probleemide tähtsus

Tsiteerimise kontekst on läbipaistmatu. Seetõttu ei saa läbipaistmatut konteksti mõista, kui ei mõisteta tsiteerimist.
Tsiteerimise puhul osaleb osutus ise kuidagi endale osutamises. Sellepärast on tsiteerimise mõistmine oluline osutamise mõistmiseks.
Tsiteerimise probleemid aitavad kaasa semantika ja pragmaatika optimaalsele eristamisele, nagu muudki keelefilosoofia probleemid.
Tsiteerimise teooriad sunnivad uurima indeksikaalide ja kontekstitundlikkuse loomust.