Amartya Sen

Noorus ja haridus

Sen sündis Santiniketanis Lääne-Bengalis Indias. Ta isa oli Dhaka Ülikooli keemiaprofessor, kes pärast 1947. aastal toimunud moslemite ja hindude eraldamist kolis perega Lääne-Bengali ja töötas eri haridusasutustes.
Sen sai bakalaureusekraadi Indiast ja magistrikraadi 1956. aastal Cambridge'i Ülikooli Trinity Kolledžist. Trinitys õppides kohtus ta India majanduse nõukogude mudeli järgi (riigile kuuluv rasketööstus) kohandanud majandusteadlase Prasanta Chandra Mahalanobisega. Sen avaldas Mahalanobisele muljet ja tagasi Calcuttasse jõudnuna soovitas too hiilgavat Cambridge'i üliõpilast Lääne-Bengali haridusministrile Triguna Senile. 
Pärast Trinity Kolledžis doktorantuuri astumist võttis Sen õpingutest kaheks aastaks puhkuse ja naasis Indiasse. Triguna Sen määras 23-aastase doktorandi äsja Calcuttasse loodud Jadavpuri Ülikooli (India kõigi aegade noorimaks) professoriks ja majandusosakonna juhiks. Pärast kaht aastat Jadavpuris õpetamist naasis Sen Cambridge'i oma doktorikraadi tegema. 
Tagasi Inglismaal sai Sen Trinity Kolledžist stipendiumi, mis andis talle neljaks aastaks vabaduse tegelda sellega, mis talle meeldis. Varasem otsus filosoofiat õppida tuli kasuks tema hilisema uurimistöö juures. Sen on oma filosoofiaõpinguid kirjeldanud järgmiselt: "Õpingute laiendamine filosoofiat hõlmama polnud mulle oluline mitte vaid sellepärast, et mõned mu peamised majandusalased huvid on lähedaselt seotud filosoofiliste distsipliinidega (näiteks nii ühiskondliku valiku teooria kui ka ebavõrdsuse ja puuduse uurimine kasutavad matemaatilist loogikat ja toetuvad moraalifilosoofiale), kuid lisaks pakkus filosoofiaga tegelemine minu jaoks ka iseenesest suurt rahuldust".
Seni jaoks oli Cambridge nagu lahinguväli. Peeti ulatuslikke debatte, milles olid vastaspooltel Keynesi pooldajad ja neoklassikalise koolkonna pooldajad. Senil oli lähedasi kontakte mõlemal pool rindejoont asuvate majandusteadlaste seas. Trinity Kolledž, kus Sen õppis, oli nagu oaas, mis asus üldisest ebakõlast eemal. Samas, kuna Trinitys suhtuti ühiskondliku valiku teooriasse leigelt, pidi Sen oma doktoritööle teise teema valima. Seni doktoritöö "The Choice of Techniques" juhendajaks oli postkeinsiaan Joan Robinson. Quentin Skinneri väitel oli Sen Cambridge'is viibimise ajal salaühingu "Cambridge’i apostlid" (Cambridge Apostles) liige.

Ühiskondliku valiku teooria

Seni 1960ndate lõpus ja 1970ndate alguses kirjutatud artiklid aitasid kaasa ühiskondliku valiku teooria arenemisele. See teooria tõusis esile ameerika majandusteadlase Kenneth Arrow töödes, kes näitas, et kõik hääletusprotseduurid (olgu tegu lihthäältenamuse, kvalifitseeritud häälteenamuse või status quoga) lähevad paratamatult vastuollu mõne elementaarse demokraatliku normiga. Seni panus oli näidata, millistes tingimustes Arrow' võimatuse teoreem tõeks saab. Samuti rikastas ta ühiskondliku valiku teooriat tähelepanekutega majandusajaloo ja filosoofia valdkonnast.

Näljahädad

1981. aastal avaldas Sen raamatu "Poverty and Famines: an Essay on Entitlement and Deprivation", milles väitis, et näljahädad ei tulene mitte üksnes toidu puudusest, vaid ka toidu jagamise mehhanismides leiduvast ebavõrdsusest. Seni kohaselt kutsus Bengali näljahäda esile linnades toimunud majandusbuum, mis tõi kaasa toiduhindade tõusu. Selle tulemusel surid miljonid maapiirkondade inimesed nälga, kuna nende palgad ei suutnud toiduhinna tõusuga sammu pidada.
Seni huvi näljahäda teema vastu tulenes isiklikest kogemustest. Üheksa-aastase poisina nägi ta pealt 1943. aasta Bengali näljahäda, mis viis kolme miljoni inimese surmani. Sen on hiljem leidnud, et see suur eludekaotus oli tarbetu. Seni andmeil varustati Bengali tol ajal piisava toiduhulgaga, kuid paljudel lihttöölistel ei olnud piisavaid rahalisi vahendeid, et toidu hinnatõusu tingimustes süüa osta. Toidu hinna kallinemise põhjustas hulk tegureid nagu toidu varumine Briti sõjaväe tarbeks, paanikast ajendatud kokkuostmine, toiduvarude kuhjamine ja toiduhinnaga spekuleerimine, mis ühtlasi olid kõik seotud regioonis käiva sõjaga. 
Raamatus "Poverty and Famines" näitas Sen, et paljudel mineviku näljahäda juhtudel toiduvarud oluliselt ei vähenenud. Näiteks kuigi Bengalis toodeti näljahäda-aastal vähem toitu kui eelmisel aastal, oli sealne toidukogus 1943. aastal siiski suurem kui mõnel muul varasemal aastal, mil näljahäda ometi ei olnud. Sen viitab seega mitmele ühiskondlikule ja majanduslikule tegurile nagu kahanevad palgad, töötus, kallinevad toiduhinnad ja puudulik toidujaotussüsteem, mis viisid mõnede ühiskonnagruppide seas inimeste nälgasuremiseni. 
Seni võimekusepõhine lähenemine (capabilities approach) keskendub positiivsele vabadusele (inimese tegelikule suutlikkusele keegi olla või midagi teha) samas kui majandusteadlaste seas on pigem levinud mittesekkumisele ja negatiivsele vabadusele rõhuvad lähenemised. Bengali näljahäda aegu oli maatöölistel negatiivne vabadus toitu osta aga paljud inimesed surid siiski nälga kuna neil ei olnud positiivset vabadust midagi ette võtta. Neil ei olnud toimivat ligipääsu toidule ega võimekust surmast pääseda.

Inimarengu aruanne

Lisaks näljahädade põhjuste uurimisele on Seni arenguökonoomika valdkonda jääv uurimistöö kaasa aidanud inimarengu aruande koostamisele. Selles iga-aastases väljaandes reastatakse riike majanduslike ja ühiskondlike näitajate põhajal. Seni ja teiste ühiskondliku valiku teoreetikute tööd kasutatakse vaesuse ja ebavõrdsuse mõõtmisel.

Võimekusepõhine lähenemine

Seni olulisimaks panuseks arenguökonoomikasse peetakse tema 'võimekuse' mõistet, mida ta selgitab artiklis "Equality of What?". Ta väidab, et valitsuste mõõdupuuks peaks olema nende kodanike reaalsed võimekused. Kui terminite tähendused on mitmetimõistetavad, sõidab ülaltpoolt sisseviidav areng inimõigustest üle (kas 'õigus' on miski, mis tuleb tagada, või miski, mida ei ole võimalik ära võtta?). Näiteks Ameerika Ühendriikide kodanikel on hüpoteetiline "õigus" hääletada. Seni jaoks on see suhteliselt tühi mõiste. Et kodanikel oleks võimekus hääletada, tuleb kõigepealt tagada nende toimimis- ja olemisviisid (functionings). Neid toimimisviise võib mõista väga laialt (nt hariduse kättesaadavus), aga ka kitsalt (nt transport valimisjaoskonda). Vaid pärast taoliste tõkete eemaldamist saab öelda, et kodanik tegutseb tulenevalt isiklikest valikutest. Iga ühiskond ise otsustab, millised on miinimumvõimekused, mida see ühiskond garanteerib.

Sugudevaheline ebavõrdsus ja suremus

Ajakirjas The New York Review of Books ilmus Senilt vastuoluline artikkel "More Than 100 Million Women Are Missing", milles ta analüüsis sugudevahelise ebavõrdsuse mõju inimeste suremusele arengumaades, eriti Aasias. 
Sen pakkus välja selgituse, miks Indias ja Hiinas on naisi vähem kui mehi vaatamata sellele, et läänes ja ka vaestes meditsiiniliselt kallutamata riikides elavad naised meestest kauem ja neid on elanikkonnas meestest veidi rohkem. Seni väitel põhjustab vildaka suhtarvu see, et hiina ja india poisid saavad paremat meditsiinilist ravi ja neile võimaldatakse lapsepõlves paremaid võimalusi. Samuti tehakse neis riikides soopõhiseid aborte. 
Teised uurimused, näiteks Emily Osteri oma, on väitnud, et Sen hindab olukorda üle. Oster on hiljem mõningaid oma järeldusi korrigeerinud.

Heaoluökonoomika

Heaoluökonoomika ülesandeks on anda hinnang sellele, millist mõju majanduspoliitika ühiskonnaliikmete heaolule avaldab. Seni, kes oma karjääri taoliste teemade uurimisele pühendas, on nimetatud "oma ameti südametunnistuseks". Tema mõjukas monograafia "Collective Choice and Social Welfare" (1979) inspireeris uurijaid pöörama tähelepanu inimeste elementaarsele heaolule. Sen käsitles seal indiviidi õiguste (sh liberaalse paradoksi), õigluse ja võrdsuse, enamuse valitsemise ja indiviidide kohta käiva info olemasolu teemasid. Seni vaesuse mõõtmiseks välja töötatud meetodid on andnud kasulikku teavet vaeste inimeste majanduslike tingimuste parandamiseks.
Seni töö on mõjutanud valitsusi ja rahvusvahelistele toidukriisidega tegelevaid organisatsioone. Ta vaated on julgustanud poliitikakujundajaid pöörama tähelepanu lisaks vahetute kannatuste leevendamisele ka viisidele, kuidas vaestele kaotatud sissetulekuid asendada (nt avaliku sektori tööprojektid ja toiduhinna stabiilsel tasemel hoidmine). Seni kohaselt ei tule toimivates demokraatiates näljahädasid ette kuna sealsed juhid peavad reageerima kodanike nõudmistele. Sen usub, et majanduskasvu eeltingimuseks on sotsiaalsed reformid, näiteks hariduse ja tervishoiu parandamine.

Õiglusteooria

2009. aastal avaldatud raamatus "The Idea of Justice" tuli Sen välja oma õiglusteooriaga, mida ta näeb alternatiivina John Rawlsi ja John Harsanyi õiglusteooriatele. Erinevalt varasematest õigluse teoreetikutest Immanuel Kantist, Jean-Jacques Rousseaust ja David Hume’ist ning inspireerituna Adam Smithi ja Mary Wollstonecrafti filosoofilistest töödest, pakkus Sen välja võrdleva ja elluviimisele orienteeritud teooria (transtsendentaalse või institutsioonilise teooria asemel). Sellegipoolest leiab ta, et institutsioonid ja protsessid on olulised. Alternatiivina Rawlsi teadmatuse loorile (veil of ignorance) keskendub Seni õiglusteooria mõtteeksperiment erapooletule pealtvaatajale (impartial spectator). Samuti rõhutas ta eri riikidele õiglusealase hinnangu andmisel avaliku arutelu olulisust ja tähelepanu pööramist võimekustele, sh universaalsetele inimõigustele.

Isiklikku

Sen on kolmandat korda abielus ja tal on kahest esimesest abielust kokku neli last. Tal on maja Cambridge’is Massachusettsis, kuid talvepuhkuse veedab ta oma kodus Santiniketanis Lääne-Bengalis. Kui Senilt kord lõõgastumise kohta küsiti, vastas ta: "Ma loen palju ja mulle meeldib inimestega vaielda". Seni on nimetatud "majandusteaduse ema Teresaks", kuid ta on selle võrdluse tagasi lükanud, öeldes, et tema eluviisiks ei ole pühendumine eneseohverdusele. Sen on ateist.