google/wiki40b huggingface dataset:
Vergi tulepaak

Vergi tulepaak on tulepaak Lääne-Virumaal Haljala vallas Vergi sadamas.
Tulepaagi geograafilised koordinaadid on 59° 36′ 5″ N, 26° 6′ 3″ E.
Valge raudbetoontorni kõrgus jalamist on 10 meetrit ja tule kõrgus merepinnast on 11 meetrit.
1924. aastal püstitati esimene kolme meetri kõrgune raudplekiga kaetud püramiidjas automaatvalgustiga tulepaak Vergi sadama juurde rannakivile.
1936. aastal ehitati Armas Luige juhtimisel uus laternaruumi ja rõduga valge raudbetoontorn. Sellisena on tulepaak säilinud tänapäevani.
Apranga

Apranga on Leedu firma, mis toodab rõivaid.
Aprangale kuulub 152 poodi (94 Leedus, 43 Lätis ja 15 Eestis). 1. aprilli 2014 seisuga on müügipinda 70 400 ruutmeetrit.

Majandustulemused

2014. aasta märtsi kuus kasvas jaekäive koos käibemaksuga võrreldes 2013. aasta märtsi kuuga 16,6% (13,3 miljoni euroni).
2014 1. jaanuarist kuni 31. märtsini suurenes firma käive kõige rohkem Lätis (28,5%).
Geostatsionaarne satelliit

Geostatsionaarne satelliit on Maa tehiskaaslane, mis jääb maapinna suhtes ühe ja sama punkti kohale.

Orbiidi püsivus

Erinevatel põhjustel on geostatsionaarsete satelliitide keskmine eluiga 10–15 aastat.
Satelliitidel esinevad väiksed kõrvalekalded, mis tulenevad nii Kuu kui Päikse gravitatsioonist ning sellest, et Maa pole ideaalne kera. Need vead parandatakse satelliidil asuvate mootoritega. Kui satelliidil kütus otsa saab, kaldub ta planeeritud orbiidist kõrvale ning võib ohustada teisi satelliite. Sellise olukorra vältimiseks liigutatakse satelliit enne kütuse lõppemist harilikult kõrgemale orbiidile.

Kasutusalad

Ühe geostatsionaarse satelliidi signaal katab 42% maakera pinnast ning kolm satelliiti suudavad katta terve maakera, kui välja arvata väiksed alad pooluste lähedal. Neid kasutatakse ilma- ja sidesatelliitidena.
Satelliidi kõrgusest tulenev viivitus sides on ligikaudu veerand sekundit, mis on telekommunikatsiooni kasutamisel küllaltki suur ebamugavus.
Geostatsionaarse satelliidi suurim pluss seisneb selles, et tema poole suunatud antenne ei pea liigutama, mis teeb nad palju odavamaks, kui on pidevalt satelliite jälgivad antennid.
Tabassaraanid

Tabassaraanid on rahvas Dagestanis. Kõnelevad tabassaraani keelt, mis kuulub dagestani keelte lesgi-samuri ehk kagurühma. Hinnanguliselt on tabassaraane ühtekokku 200 000. 2002. aasta ülevenemaalise rahvaloenduse andmetel elas Venemaa Föderatsioonis 131 785 tabassaraani, neist Dagestanis 110 152 (4,3% elanikkonnast). 2010. aasta rahvaloenduse andmetel elas Venemaa Föderatsioonis 146 360 tabassaraani , neist Dagestanis 118 848 (4,1% elanikkonnast).
Eestis elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 3 tabassaraani.
Tabassaraanid elavad Dagestani kaguosas. Nad on islami usku (sunniidid). Antropoloogiliselt kuuluvad tabassaraanid balkani-kaukaasia rassi kaspia tüüpi. Eelmäestikus asuvad tabassaraanid on traditsiooniliselt tegelenud peamiselt maaharimise ja aiandusega, mägedes on olnud esikohal loomakasvatus. Tähtsal kohal on olnud ka käsitöö, tuntuse on saavutanud tabassaraani vaibad.
Kollektiviseerimine toimus tabassaraanide asualadel alles 1940. aastatel.
Guovdageaidnu

Guovdageaidnu (norra keeles Kautokeino, soome keeles Koutokeino) on asula Põhja-Norras Finnmargi maakonnas, Guovdageaidnu valla keskus.
Enamiku asula elanike emakeel on põhjasaami keel.
Seal tegutseb teater Beaivváš Sámi Teáhter.
Guovdageaidnus asus ajalehe Áššu toimetus, praegu asub seal osa ajalehe Ávvir toimetusest.
Honoré Daumier

Looming

Oma teostes kujutas ta suurlinna lihtrahvast, karikatuurid kajastasid poliitilist olukorda. Maalidel kujutas ta peamiselt tööliste eluolu.
Tema karikatuurid hakkasid 1831. aastast ilmuma ajakirjas La Caricature. Kuningas Louis-Philippe I karikeerimise eest mõisteti talle pooleaastane vanglakaristus ja rahatrahv. Nimelt näitas ta kuningat muinasjutulise koletise Gargantuana, kes ahnelt neelab rahvalt kokkuriisutud vara ja kulda. 
Tsensuurist põhjustatud probleemide tõttu ajakirjas La Caricature asus Daumier kaastööd tegema Le Charivarile, mille omanik oli samuti Charles Philipon.
Büsingen am Hochrhein

Geograafia

Büsingen am Hochrhein asub Reini ülemjooksul. Seda eraldab ülejäänud Saksamaast umbes 700 m laiune maariba. Vald piirneb Schaffhauseni kantoniga ja lõunas Reiniga, mille vastaskaldal asuvad Zürichi ja Thurgau kanton. Valla piir on 17,141 km pikk ja see on tähistatud 123 kiviga.

Ajalugu

Büsingenist sai Württembergi osa 1805. aasta Pressburgi rahuga. 1810. aastast kuulus see Badeni suurhertsogiriiki. 1918. aastal peeti Büsingenis referendum, millel 96% osalenutest hääletas Šveitsiga liitumise poolt. Kuna Šveitsil ei olnud Saksamaale pakkuda sobivat ala vahetuseks, jäi liitumine Šveitsiga ära. Hilisemad Šveitsiga liitumiskatsed on Šveits tagasi lükanud.

Rahvastik

Ametliku arvestuse järgi oli Büsingen am Hochrheinis 2015. aasta lõpus registreeritud 1358 inimest.
Prantsuse Kõrgem Sõjakool

Prantsuse Kõrgem Sõjakool (École supérieure de guerre) oli kõrgem sõjakool Pariisis, mis loodi aastal 1876.
Sõjakool toimis institutsioonina järjepidevalt kuni aastani 1993, mil see läks Prantsuse Ühendatud Kaitsekolledži (Collège interarmées de Défense ehk CID) käsutusse. See reorganiseeriti omakorda aastal 2011 taas Kõrgemaks Sõjakooliks (École de guerre), funktsioneerides kõrgema sõjakoolina ka praegu. 
1920.–1930. aastatel oli Pariisi Kõrgem Sõjakool üks mainekamaid maailmas ja teiste hulgas lähetati sinna õppima ka kümmekond Eesti Kaitseväe kõrgemat ohvitseri, kellest taheti koolitada Kaitseväe juhatuse liikmeid. Õppeaeg akadeemias kestis kaks aastat ja korraga õppis Pariisis kaks ohvitseri, eestlaste puhul esimese aasta õppur-ohvitser ja teise aasta õppur-ohvitser.

Ajalugu

Kooli eesmärk oli pärast Prantsusmaa 1870. aastatel kogetud sõjalisi kaotusi koolitada kõrgemaid ohvitsere ja staabiohvitsere, kes suudaksid moodsa sõjapidamise nippe ka praktikas rakendada. Kõrgema Sõjakooli loomise taga seisis tollane Prantsuse sõjaminister Ernest Courtot de Cissey, kes seadis sisse kaheaastased kursused. 1880. aastal käis Kõrgema Sõjakooli nimi juba ka seadusandlusest läbi ja kool riigistati.  
Kooli üks tugevamaid külgi oli praktiliste olukordade lahendamine ja taktika õpetamine. 1890. aastatel hakati suuremat rõhku panema militaarajaloole, strateegiatele ning üldtaktikale.  
Aegade jooksul on kooli kodulehe sõnul koolist läbi käinud ca 12 000 õpilast, nende hulgas 3000 välismaalast.
Lõhiksamblalised

Lõhiksamblalised (Lophoziaceae) on kasutuse minetanud sammaltaimede sugukond lehthelviksammalde klassist. Tänapäeval arvatakse selle sugukonna perekonnad skapaanialiste alla.
Vastsündinu

Välimuse spetsiifika

Vastsündinute välimus erineb vanemate imikute omast. Tavaliselt on neil väikesed sünnitraumad, mistõttu kolju on deformeerunud (kokku surutud ja terav). Silmad on pundunud, nahk on plekiline ja kortsus.

Tervise hindamine

Vastsündinu tervist hinnatakse Apgari skaalal.
Marva mõis

Marva mõis (leedu Marvos dvaras; ka Marvelė mõis, leedu Marvelės dvaras) on endine mõis Leedus Kaunases Aleksotase vallas Marvelė linnaosas. Mõisa peahoone asub aadressil Marvelės g. 192, praktiliselt asub see Via Baltica ääres.
Kohanime Marva on esimest korda mainitud aastal 1514, ent mõis rajati sinna arvatavasti XVI sajandil. XVIII sajandi alguses, Põhjasõja ajal laastasid mõisa Rootsi väed. Aastal 1795 läks mõis Preisimaa valdusse ja mõisa omanikeks said sakslased. Aastast 1815 sai mõisa omanikuks Venemaa kindral Šahhovski. Hiljem kuulus see preisi päritolu Lorchedele ja vendadele Gavronskistele. Aastal 1889 sai mõisa omanikus Vene vägede polkovnik Wojciech Falewicz, kellest aastal 1918 sai Poola kindral. Esimese maailmasõja ajal oli mõisas Paul von Hindenburgi residents.
Pärast sõda konfiskeeriti mõisa maad, kuna selle omanik oli Poola sõjaväelane. Suurem osa maadest jagati laiali. Mõisa peahoone koos järelejäänud 80 hektari suuruse maaga läks Petras Maikauskase valdusse. Osa mõisa hoonetest jäi aga konfiskeeritud maadele.
Aastal 1920 rajas Leonas Gogelis mõisa juurde bakterioloogia- ja seroloogiajaama, mis oli Leedu alade esimene mikrobioloogia labor. Seal kavatseti hakata tootma vaktsiine, selle tarbeks oli kavas remontida mõisa laut ja tall. Epideemia taandudes sealne jaam suleti, selle inventar anti aga üle Vytautas Suure Ülikooli meditsiiniteaduskonnale.
Petras Maikauskase valdustesse rajati 1930. aastatel vanadekodu, aastal 1940 aga kurtide instituut. Teise maailmasõja ajal asus mõisas haigla, hiljem aga lasteaed. Aastast 1961 sai mõisakompleksi omanikuks Aleksandras Stulginskise Ülikool, peahoones asus selle töötajate lasteaed.
Mõisakompleksi jaoks kujunes katastroofiliseks aasta 1991, mil sinna rajati linna veepuhastusjaam. Algul jäi mõisakompleks veepuhastusjaama sanitaartsooni, mistõttu sealsed hooned jäid tühjalt seisma. Aastal 1996 lisati mõisakompleks erastatava kinnisvara nimekirja, kuid kuna selle pärijad Argentinas ja Austraalias taotlesid hoonete tagastamist, peatati erastamisprotsess. Aastal 1997 tagastatigi hooned pärijatele, kuid enne, kui need jõudsid hakata hooneid korda tegema, põles mõisa peahoone maha. Aastal 2001 panid omanikud mõisakompleksi enampakkumisele, kuid see kukkus läbi, kuna nõukogude ajal mõisakompleksi juurde rajatud muude hoonete (tallid, garaažid, laohooned) tõttu tekkisid hoonete müügil juriidilised probleemid.
Hoonetest on säilinud mõisa tall ja kaks lauta. Peahoone, ait ja kaks teenijatemaja on lagunenud. Mõisakompleksi juurde viiv tee on kujundatud alleena.
Aastal 2014 tähistati Marvelės Marva asumi viiesajandat aastapäeva. Sellega seoses pandi mõisa juurde viiva tee otsa juurde teadetetahvel, kus tutvustatakse Marva mõisa ajalugu.
Tuuli Tubin

Tuuli Tubin McGinley (sündinud 1980) on eesti performance- ja tekstiilikunstnik.
Lõpetanud Viljandi Kultuurikolledži talukujunduse ja rahvusliku käsitöö eriala, Eesti Kunstiakadeemia kunsti ja kultuuriantropoloogia magistrantuuri ning Helsingi Teatriakadeemia Live Art and Performance Studies magistrantuuri.
Avaldanud 2009. aastal Võrumaa labakindakirjadest raamatu "Kirä' Võromaalt. Kindä'".
Uue-Kasti mõis

Uue-Kasti mõis (saksa keeles Neu-Kasty) oli Vana-Kasti mõisa kõrvalmõis Märjamaa kihelkonnas Läänemaal.
Mõis asutati 18. sajandi algul Vana-Kasti mõisast eraldatud alast.
Johan Järv

Johan Järv (17. märts 1886 Holstre vald, Viljandimaa – 24. märts 1946 Sevurallag, Sverdlovski oblast) oli eesti arst.
Tunnistati arsti astme vääriliseks 1919, Eesti Üliõpilaste Seltsi vilistlane.
Alates 1935 Petseri haigla arst. Arstide Koja nõukogu liige.
Arreteeriti NKVD poolt 10. juunil 1941 Petseris. Suri nõukogude vangilaagris.
Kolhoosi Võit

Kolhoosi Võit oli Rõuges 12. maist 1951 kuni 26. detsembrini 1953 ilmunud eestikeelne ajaleht, Rõuge Masina-Traktorijaama poliitosakonna häälekandja.
Ajaleht ilmus kaks korda nädalas.
Loomuliku iibe kordaja

Loomuliku iibe kordaja (ka: suhteline loomulik iive; inglise keeles crude rate of natural increase) on mingi piirkonna loomuliku iibe ja rahvastiku keskmise suuruse jagatis mingis ajavahemikus.
Loomuliku iibe kordaja võrdub sündimuse üldkordaja ja suremuse üldkordaja vahega.
Liia Hänni

Liia Hänni (sündinud Liia Juulik; 4. oktoobril 1946 Atla külas Lümanda vallas) on eesti astrofüüsik, ühiskonnategelane ja endine poliitik.

Haridus

Liia Hänni on lõpetanud Saaremaa Ühisgümnaasiumi 1965. aastal ning Tartu Ülikooli füüsika osakonna 1970. aastal.

Teadustegevus

Aastatel 1970–1990 oli ta Eesti TA Astrofüüsika ja Atmosfäärifüüsika Instituudi (hilisema Tartu Observatooriumi) nooremteadur ja vanemteadur.
1986. aastal kaitses AAI-s kandidaadiväitekirja astrofüüsikas "Punaste hiidude atmosfääride uurimine sünteetilise spektri meetodil", juhendaja Tõnu Kipper.
Uurinud hilise spektriklassi tähti.
Liia Hänni on avaldanud teaduslikke artikleid erinevates väljaannetes. Ta on Eesti Teadlaste Liidu liige (1989).

Poliitiline tegevus

1990. aastast kuulus Liia Hänni Eesti Maa-Keskerakonda. Oli Eesti Kongressi liige. 1992. aastal valiti ta Mõõdukate valimisliidus (Jõgeva ja Tartu valimisringkonnast) Riigikogu liikmeks.
Avaldanud kirjutisi erastamise ja reformide käigust.

Isiklikku

Liia Hänni on abielus Uku Hänniga. Neil on poeg Kristjan Hänni.
Ta kuulub Tartu Zonta Klubisse.
Kirik (institutsioon)

Etümoloogia

Sõna "kirik" on meie keelde tulnud nähtavasti saksa keele kaudu (<saksa Kirche). Paljudes keeltes on see sõna sarnane ning on saanud oma kõla kreekakeelsest sõnast "kyriakon" (<kreeka kyrion), mis tähendab "jumalale kuuluv" (vaata 1Kr 11:20; Ilm 1:10).

Kirik kui institutsioon

Kuigi sõna kasutatakse peamisel antiikajal välja kujunenud kristliku organisatsiooni kohta, oli tollal palju rühmitusi, millest kujunesid erinevad kirikud. Aasta 300 paiku oli jäänud 5 kirikut: hellenistlik kirik, kristlik kirik, iraani kirik (mazdaism), juudi kirik (rabide judaism) ja manilaste kirik. Kõik teised rühmitused (nt juudakristlased, mandalased, kaldealased, markionlased) ei suutnud kiriku organisatsiooni luua (/säilitada) ja liitusid suurte kirikutega või murenesid arvututeks sektideks, mida tänapäeval nimetatakse gnostitsismiks.
Kolme esimese kristliku sajandi jooksul oli kristlus konkurentsis teiste kirikutega. Hellenistlikul ajal võtsid kristlased hajalajuutluselt üle institutsiooni, mida nimetatakse kirikuks. Kirikul olid oma seadused ja kohtud, oma võimuhierarhia ja käsuliin.
Kristlased kasutavad mõnikord sõnu "sünagoog" ja "mošee" selleks, et tähistada juutide või moslemite usulisi institutsioone, kuid need mõisted pole selleks sobivad. Nii tehes vaid kantakse kristlikke mõisteid üle mittekristlikele religioonidele. Juudi või moslemi jaoks on sünagoog või mošee ainult hoone, jumalateenistuste ja usuliste õpingute koht, ning ei midagi enamat. Kuni nüüdisajani, kristlike normide ja kristliku mõju levikuni, polnud kumbki hoone kunagi oma järgijate jaoks olnud usuliseks institutsiooniks kristlikus mõttes. Sama võib öelda ka teiste religioonide templite kohta.
Sõna kirik eelkäija toodi keldi kristlaste poolt Inglismaale ja sealt Kesk-Euroopasse. Saksas hakkas Kirche tähendama kristlikku usulist kogudust.
Kristlikus (oikumeenilises) teoloogias on kirik organisatsioon või koguduste liit, mille liikmeks saadakse läbi ristimise. Ajaloos on kirikust, kultuuriliste ja poliitiliste vastuolude tõttu, välja kasvanud eri koolkonnad ehk "kirikud".
Tänapäeval on  kirikud erinevate riituste (kultuste) ja õpetuslike arusaamadega organisatsioonid või koguduste ühendused, mis tihti sõltuvad sellest, millises maailma osas on koguduste areng toimunud.
Ifjord

Ifjord on piirkond Lebesby vallas Finnmargi maakonnas Norras. Ifjordis asub talu.
Ifjordist saab alguse maantee fylkesvei 888.
Stefan Starzyński

Stefan Bronisław Starzyński (19. august 1893 Varssavi – 21./23. detsember 1939 Varssavi lähedal) oli Poola poliitik, majandustegelane, kirjanik ja Varssavi linnapea aastatel 1934–1939.
1935 otsustati talle anda Kotkaristi II klassi teenetemärk.
Maria Türk

Maria Türk (neiupõlvenimega Treublut; 19. juuni 1892 Pärnumaa, Tammiste vald – 23. november 1968 Tallinn) oli eesti näitleja.
Ta töötas aastatel 1913–1916 ja 1925–1935 Vanemuises ning aastatel 1916–1924 ja 1935–1941 Draamateatris.
Maria Türk suri 23. novembril 1968 Tallinnas ja ta maeti 28. novembril 1968 Metsakalmistule.
Eduard Türk oli Maria Türgi abikaasa.
Valjala kihelkond

Piirkonna ajalugu

Valjala kihelkonda kuulus kihelkonna algusajal veel osi hilisematest Karja ja Püha kihelkondadest. Valjala Martini kirik on Saaremaa vanim. Kiriku rajamist alustati aastal 1227.

KIhelkonna alad tänapäeval

Kihelkonna alad hõlmasid ligikaudu nüüdse Saare maakonna Valjala valla ala.
Edu tänav

Edu tänav on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas Nõmme asumis. Edu tänav algab Nurme tänavalt, ristub Mait Metsanurga tänavaga ja lõpeb Kaare tänaval. Edu tänav on ida-läänesuunaline ning ligikaudu 640 meetri pikkune.

Tänava nimed ja ajalugu

Tänava esialgne nimi oli alates 1927. aastast Puhke tänav. Aastatel 1940–1941 oli see Karge tänav. 25. septembril 1959 sai tänava uueks nimeks Põua tänav. Praeguse nime sai Edu tänav 22. aprillil 1960.
Narva-Jõesuu Niguliste kogudus

EELK Narva-Jõesuu Niguliste kogudus on luterlik kogudus Narva-Jõesuus.
Kogudus kuulub Viru praostkonda.
Koguduse hooldajaõpetaja on Avo Kiir, organist Ahto Kleius. Juhatuse esimees on Silvia Remmel.
Jumalateenistused toimuvad kaks korda kuus kell 14.00 kogudusemajas Koidu tänav 19.
Mohamed Achik

Isiklikku

Mohamed Achiki vanem vend Abdel Hak on samuti tuntud Maroko poksija.
Piret Saluri

Piret Saluri (neiupõlvenimega Piret Rõuk; sündinud 22. oktoobril 1943) on eesti tõlkija ja diplomaat. 
1971. aastal lõpetas Saluri Tartu Riikliku Ülikooli filoloogiateaduskonna (ajakirjanduse eriharu) diplomitööga "Isikuintervjuu mõnedest probleemidest" (juhendaja Helle Tiisväli).
Saluri töötas aastail 1991–1995 Helsingis Eesti saatkonnas esimese sekretärina ja 1995–2002 Vabariigi Presidendi protokolliülemana.
Ta on tõlkinud eesti keelde üle poolesaja teose, peamiselt soome keelest, vähemal määral inglise ja vene keelest. Saluri tõlgete seas on nii soome ja vene klassikute teoseid (Vassili Aksjonov, Pentti Saarikoski, Mika Waltari, Antti Tuuri) kui ka lastekirjanduse tippteoseid (Elwyn Brooks White'i "Charlotte koob võrku", Hannu Mäkelä "Hobune, kes kaotas prillid ära" ja "Härra Huu"), samuti esseistikat ja aimekirjandust (Olavi Paavolaineni "Külalisena Kolmandas Reich'is", Kai Laitineni "Soome kirjanduse ajalugu", Jussi Talvi "Gastronoomia ajalugu").

Isiklikku

Eesti sõjaväelane, riigiametnik ja poliitik Theodor Rõuk oli Piret Saluri vanaisa.
Gammalsvenskby

Gammalsvenskby (tõlkes Vana Rootsiküla; ukraina keeles Старошведське; saksakeelne ajalooline nimi Altschwedendorf) on endine hiiurootslaste küla Ukrainas Hersoni oblastis Berõslavi rajoonis, praegu osa Zmijivka (ukraina keeles Зміївка) külast.
Gammalsvenskby rajasid ligi 500 hiiurootslast 1782. aastal. 1929. aastal said nad võimaluse naasta Rootsi. Osa Rootsi lahkunutest läks hiljem Nõukogude Liitu tagasi.
21. sajandi teisel kümnendil elab külas ligi 200 rootslast, kellest rootsi keele kõnelejaid on umbes 20.
Leonard Orr

Leonard Orr (sündinud umbes 1938) on üks vaimseid õpetajaid USA-s.
Ta lõi rebirthing'i – hingamistehnika, mis võimaldab inimesel tervendada oma "sünnitrauma". Kuigi rebirthing'it peetakse tõhusaks teraapiaks, on hinnangud Orrile jäänud vastuoluliseks, ennekõike tema ebaortodoksse nägemuse tõttu inimpsüühikast ning vaimsusest. Peamiseks põhjuseks on Orri väited, mille kohaselt on rebirthingu abil võimalik saavutada surematus. Oma sõnade järgi olevat Orr kohanud üheksat surematut joogit, kellest tuntuim on Babaji ehk Herakhan Baba.
Jalgrattahoidja

Jalgrattahoidja on konstruktsioon, mille külge saab parkida ja lukustada jalgrattaid.
See võib olla eraldiseisev, kinnitatud maapinnale või mõne muu kinnisobjekti külge, nagu hooned. Siseruumides kasutatakse jalgrattahoidjaid tavaliselt eraotstarbeks, väljas on jalgrattahoidjad sageli üldkasutatavad. 
Tihti on jalgrattahoidjad tagurpidi U, laine- või restikujulised, kuid need võivad olla ka dekoratiivsed. Kõige kindlamad on jalgrattahoidjad, mille külge saab kinnitada nii ratta kui ka raami.
Kohalik Tühimik

Kohalik Tühimik (inglise keeles Local Void) on suuremahuline kosmiline tühimik Kohaliku Galaktikarühma lähedal.
Selle avastasid 1987. aastal ameerika astronoomid Brent Tully ja Rick Fisher.
Kohalik Tühimik, peaaegu tühi ruum, koosneb kolmest sektorist, mida eraldavad galaktilised kiud. Kohaliku Tühimiku täpsed mõõtmed pole teada, kuid selle suurus on vähemalt 45 Mpc (150 miljonit valgusaastat), kuid võimalik, et koguni 150–300 Mpc (490–980 miljonit valgusaastat).
Kohaliku Tühimiku naabriks on tasandiline Kohaliku Lehe piirkond. Sisuliselt moodustab Kohalik Leht Kohaliku Tühimiku ääristava galaktikatest seina.
Kaugus Maalt kuni Kohaliku Tühimiku keskmeni on umbes 23 Mpc (75 miljonit valgusaastat).
Kohalik Tühimik sisaldab tõenäoliselt oluliselt vähem galaktikaid, kui pidanuks neid olema kosmoloogilise standardmudeli järelduste kohaselt.
Montiferru

Montiferru on ajaloolis-geograafiline piirkond Itaalias Sardiinia saare lääneosas. Montiferru on saanud oma nime vulkaanilise tekkega Montiferru kaljumassiivi järgi. Kõrgeim punkt on Monte Urtigu (1050 m).
Piirkonnas on kaheksa Oristano provintsi valda: Bonarcado, Cuglieri, Narbolia, Paulilatino, Santu Lussurgiu, Scano di Montiferro, Seneghe ja Sennariolo. Montiferru piirneb Planargia, Marghine ja Campidano di Oristano piirkonnaga.
Johann Burchart I

Isiklikku

Tema poeg oli Johann Burchart II (umbes 1585 - 1636).
Zoja Puhhova

Zoja Puhhova (vene keeles Зоя Павловна Пухова, 24. september 1936 Ivanovo oblast, Venemaa – 6. jaanuar 2016 Moskva, Venemaa) oli vene kangur, tööstusorganisaator, ühiskonna- ja majandustegelane.
1951–1973 töötas ta Ivanovo 8. märtsi nimelises tekstiilivabrikus kangruna ja 1973–1985 direktorina.
1966–1991 oli ta NSV Liidu Ülemnõukogu 7.–11. koosseisu saadik.
1987–1991 oli Puhhova Nõukogude Naiste Komitee esinaine.
Alates 1991. aastast oli ta pensionil.
Saduküla Vaga Joosepi kogudus

Ajalugu

Saduküla Vaga Joosepi kogudus  avati Puurmanni valla õigeusklikele usuvahetusliikumise käigus 7. detsembril 1849. Riias 1822. aastal sündinud Vassili Polistovski pühitseti preestriks Pihkva piiskopkonna Riia vikaarpiiskopi Filaret I poolt pärast Pihkva Vaimuliku Seminari lõpetamist 1845. aastal. On teada, et 19. sajandi keskel salviti õigeusku ainuüksi Põltsamaal 5000 inimest. Riia ja Miitavi vikaarpiiskopkond lähetas Eestisse usuvahetusliikumise kõrgperioodil oma võimekamad preestrid. 7. detsembril 1849 pühitseti preester Vassili Polistovski Saduküla Vaga Joosepi koguduse esimeseks preestriks.
Nõukogude kirikupoliitika karmistumine pärast II maailmasõda halvendas oluliselt vaimulike ja koguduste olukorda. Saduküla Vaga Joosepi õigeusu kogudus suleti 1965. aastal Koguduse viimane vaimulik oli ülempreester Ermil Allik.
Saduküla õigeusu pühakoda ehitati 1868. aastal ja pühitseti Vaga Joosepi auks Riia ja Miitavi piiskopi Veniamini (Karelin) poolt. Tänapäeval on kirik varemeis.
Koiva liivlased

Koiva liivlased ehk koivaliivlased (Henriku Liivimaa kroonika kontekstis ka turaidalased) olid alates hiljemalt 11. sajandist Koiva jõe alamjooksul elanud ning 19. sajandiks assimileerunud liivlased.

Päritolu ja arheoloogiline kultuur

Arheoloogiliste andmete järgi ilmusid liivlastega seostatavad kalmistutüübid Koiva äärde seniste semgalipäraste kääbaste asemele alates 11. sajandist. Kas muutus tähistas sisserändu või kohaliku kultuuri teisenemist, pole üheselt selge. Koiva liivlaste kääbastikud, mida rajati kuni 13. sajandil toimunud ristiusustamiseni, on sarnased Väina liivlaste kääbastikega ja asuvad suhteliselt kontsentreeritult Krimulda, Sigulda ja Turaida ümbruses, sisaldades nii põletus- kui ka laibamatuseid. Hauapanusteks on olnud peamiselt relvad ja ehted, tihti ka savinõud ja koer jalutsis. Lisaks kääbastele olid kasutusel veel maa-alused kalmistud, millest teatakse aga vähem.
Koiva jõe alamjooksu elanike osalusele rahvusvahelises kaubanduses viitab sealne suhteliselt suur mündileidude hulk nooremal rauaajal. Ilmselt tegeleti neil aladel vaha ja karusnaha ekspordiga. Ka näiteks tuntud koivaliivlase Kaupo nime üks võimalikke tähendusi on kaupmees.

Assimileerumine

Juba 14. sajandil olid Turaida liivlased osaliselt assimileerunud ja sel ajal rajatud küladele pandi lätipärased nimed. 18.–19. sajandiks olid Koiva liivlased sulandunud kujuneva läti rahva hulka.
Kursk (allveelaev)

Kursk (ehitatud 1992–1994 Severodvinskis Venemaal) oli vene 949А Antei-klassi (NATO klassifikatsioonis Oscar-II) allveelaev. Laev kuulus Põhjalaevastiku koosseisu. Laev sai nime Kurski lahingu mälestuseks.

Laeva andmed

Laev oli 155 meetrit pikk, kahekordse korpusega niinimetatud uppumatu allveelaev. Kere välimine kest oli valmistatud 8,5 mm paksusest nikkelkroomterasest, mis on vähemagnetiline ja korrosioonikindel.

Hukkumine

Kursk hukkus 12. augustil 2000 lahinguõppustel 135 km kaugusel Severomorskist. Tõenäoline hukkumise põhjus oli uuetüübilise torpeedo katsetuse käigus toimunud plahvatus.
Hukkus kogu laeva meeskond, 118 meremeest, kellest 115 meremehe säilmed suudeti leida. Hiljem eemaldati vee all laeva ninas paiknenud torpeedokamber, ninata laev tõsteti Norra ja Taani päästelaevade Giant 4 abil üles ning pukseeriti Severomorski dokki.