Anglosaksi Inglismaa

Inglismaa taanlaste võimu all ja Normanni vallutus (978–1066)

Kaks aastat pärast enda kroonimist Bathis Edgar suri, olles vaid varastes kolmekümnendates. Temast jäi maha kaks poega, Edward (vanem) ja tema poolvend Æthelred. Edward krooniti Kingstonis kuningaks, kuid kolm aastat hiljem ta mõrvati ühe oma poolvenna poolehoidja poolt, Æthelredi võõrasema kaasabil. Seejärel krooniti Æthelred II aastal 978 ja kuigi ta valitses 38 aastat, üks pikemaid valitsusaegu inglise ajaloos, sai ta hüüdnime "Æthelred Nõutu", kuna ta osutus üheks Inglismaa kõige hukatuslikumaks kuningaks. William Malmesburyst, kirjutades umbes 100 aastat hiljem oma "Inglismaa kuningate kroonika", oli oma Æthelredi kriitikas lõikav, öeldes, et ta okupeeris kuningriiki, mitte ei valitsenud seda.
Just siis, kui Æthelred oli kroonitud, püüdis Taani kuningas Harald kristlust oma valdustes peale sundida. Paljudele tema alamatele see mõte ei meeldinud ja vahetult enne 988. aastat ajas tema poeg Svend oma isa kuningriigist välja. Kodust välja aetud mässulised moodustasid tõenäoliselt rüüsteretkede esimese laine Inglismaa rannikule. Mässajatel läks nii hästi, et Taani kuningad otsustasid kampaania üle võtta.
Aastal 991 rüüstasid viikingid Ipswichi ja nende laevastik randus Maldoni lähistel Essexis. Taanlased nõudsid, et inglased maksaksid lunaraha, kuid inglise väejuht Byrhtnoth keeldus; ta tapeti järgnenud Maldoni lahingus ja inglased võideti kergesti. Siit alates näis, et viikingid ründasid kõikjal, kus tahtsid; nad olid põlglikud inglaste vastupanu puudumise tõttu. Isegi Alfredi burhide süsteem vedas alt. Æthelred näib olevat rüüstajate haardest lihtsalt väljapoole peitunud.

Danegeldi maksmine

980. aastateks oli Wessexi kuningatel võimas haare riigi rahasüsteemile. Eeldatavasti oli üle maa umbes 60 rahapada. Iga 5 või 6 aasta tagant lakkas ringluses raha olemast seaduslik maksevahend ja välja anti uusi münte. Raha kontrollimise süsteem üle kogu riigi oli äärmiselt keeruline; see võimaldas kuningal tõsta vajadusel suuri rahasummasid. Võimalust tõsta suuri rahasummasid vajati pärast Maldoni lahingut, kui Æthelred otsustas, et võitlemise asemel maksab ta taanlastele lunaraha süsteemis, mis sai tuntuks kui Danegeld. Lunaraha maksmise osana koostati rahuleping, mis oli mõeldud rünnakute peatamiseks. Siiski, selle asemel, et osta viikingid välja, julgustas Danegeldi maksmine neid vaid tagasi tulema ja rohkem nõudma.
Normandia hertsogid olid üsna rahul, võimaldades Taani seiklejatel kasutada nende sadamaid Inglismaa ranniku ründamiseks. Tulemuseks oli, et Inglismaa ja Normandia õukonnad muutusid teineteise suhtes äärmiselt vaenulikuks. Lõpuks otsis Æthelred lepingut normannidega, ja lõpetas 1002. aasta kevadel abiellumisega Normandia hertsogi Richard I tütre Emmaga, mida nähti püüdena lõhkuda side rüüstajate ja Normandia vahel.
Siis, Püha Brice'i päeval 1002. aasta novembris mõrvati Æthelredi käsul Inglismaal elavad taanlased.

Knudi tõus

1013. aasta suvel tõi Taani kuningas Svend Harkhabe Taani laevastiku Sandwichi, Kentis. Siit läks ta põhja Danelaw'sse, kus kohalikud nõustusid kohe teda toetama. Siis sööstis ta lõunasse, sundides Æthelredi Normandiasse maapakku (1013–1014). Siiski suri Svend äkitselt 3. veebruaril 1014. Kasutades seda surma ära, tuli Æthelred Inglismaale tagasi ja ajas Svendi poja Knudi tagasi Taani, sundides teda seejuures loobuma oma liitlastest. Aastal 1015 käivitas Knud uue kampaania Inglismaa vastu. Edmund leppis oma isa, Æthelrediga ära ja liitus temaga. Mõned inglaste juhid otsustasid toetada Knudi, nii taganes Æthelred lõpuks Londonisse. Enne kokkupõrget Taani armeega Æthelred suri ja teda asendas Edmund. Taani armee piiras Londonit, kuid Edmund suutis põgeneda ja kogus lojalistidest armee. Edmundi armee suundus taanlaste vastu, kuid edu oli lühiealine: Assanduni lahingus olid taanlased võidukad ja palju inglaste juhte tapeti. Knud ja Edmund leppisid kokku jagada kuningriik kaheks, Edmundile jäi Wessex ja Knud sai ülejäänud.
Aastal 1017 suri Edmund salapärastel asjaoludel, ilmselt mõrvati Knudi või tema toetajate poolt, ja inglaste nõukogu (Witenagemot) kinnitas Knudi kogu Inglismaa kuningaks. Knud jagas Inglismaa krahvkondadeks: enamus nendest eraldati Taani pätitolu aadlikele, kuid Wessexist tehti inglise krahvkond. Mees, kelle ta nimetas, oli Godwin, kes sai lõpuks laiendatud kuningliku perekonna liikmeks, kui ta abiellus kuninga vennanaisega. 1017. aasta suvel saatis Knud Æthelredi lese, Emma järele, kavatsusega temaga abielluda. Näib, et Emma nõustus kuningaga abielluma tingimusel, et see piiraks Inglismaa pärimist nende ühendusest sündinud lastega. Knudil oli juba naine, Ælfgifu, kes sünnitas talle 2 poega, Svein ja Harold Jänesjalg. Siiski näib, et kirik pidas Ælfgifud Knudi konkubiiniks, mitte naiseks. Lisaks kahele pojale, mis tal olid Ælfgifuga, sai ta veel Emmaga poja, kes sai nimeks Hardeknud.
Kui Knudi vend, Taani kuningas Harald II, aastal 1018 suri, läks Knud Taani seda valdust kaitsma. Kaks aastat hiljem võttis Knud Norra oma kontrolli alla ja andis selle Ælfgifule ja nende pojale Sveinile valitseda.

Edwardist saab kuningas

Üks tulemus Knudi abielust Emmaga oli maandada päriluskriisi pärast tema surma aastal 1035, kui trooni üle vaidlesid Ælfgifu poeg Harold Jänesjalg ja Emma poeg Hardeknud. Emma toetas oma poega Knudiga, Hardeknudi, mitte oma poegi Æthelrediga. Tema poeg Æthelrediga, Edward, tegi edutu röövretke Southamptonisse, ja tema vend Alfred mõrvati ekspeditsioonil Inglismaale aastal 1036. Emma põgenes Bruggesse, kui Harold Jänesjalg sai Inglismaa kuningaks, kuid kui ta aastal 1040 suri, võis Hardeknud kuningaks saada. Hardeknud arendas kiiresti mainet, kehtestades Inglismaal kõrged maksud. Ta muutus nii ebapopulaarseks, et Edward kutsuti maapaost Normandias tagasi Hardeknudi pärijaks, ja kui Hardeknud aastal 1042 äkitselt suri (ilmselt mõrvati), sai Edward (järelpõlvedele tuntud kui Edward Usutunnistaja) kuningaks.
Edwardit toetas Wessexi krahv Godwin ja andis talle oma tütre naiseks. Seda kokkulepet peeti kohaseks, kuna Godwini seostati kuninga venna, Alfredi mõrvaga. Aastal 1051 saabus üks Edwardi sugulasi, Eustace, Doverisse, et võtta endale eluase; Doveri mehed olid selle vastu ja tapsid mõne Eustace'i mehe. Kui Godwinid keeldusid neid karistamast, andis kuningas, kes ei olnud mõnikord Godwiniga rahul, nad kohtu alla. Canterbury peapiiskop Stigand valiti sõnumiviijaks Godwinile ja tema perekonnale. Godwinid põgenesid, et mitte kohtu ette astuda. Arvatakse, et sel ajal pakkus Edward troonijärglust oma nõole, Normandia hertsog Williamile (tuntud ka kui William Vallutaja, William Sohilaps või William I). Williamist sai lõpuks Inglismaa kuningas. Godwinid ähvardasid tungida Inglismaale ja Edward ütles, et tahab võidelda, kuid suure nõukogu kohtumisel Westminsteris pani krahv Godwin kõik oma relvad maha ja palus kuningat vabastada ta kõigist süüdistustest. Kuningas ja Godwin leppisid ning Godwinid said seega kõige võimsamaks perekonnaks Inglismaal kuninga järel. Godwini surmaga aastal 1053 sai tema poeg Harold Wessexi krahvkonna; Haroldi vennad Gyrth, Leofwine ja Tostig said East Anglia, Mercia ja Northumbria. Northumbrialastele Tostig tema karmi käitumise pärast ei meeldinud ja ta saadeti Flandriasse maapakku, langedes välja ka oma venna Haroldi soosingust, kes toetas kuninga liini northumbrialaste toetamisel.

Edward Usutunnistaja surm

26. detsembril 1065 jäi Edward haigeks. Ta jäi voodisse ja langes koomasse; ühel hetkel ta ärkas ning pöördus Haroldi poole ja palus tal kaitsta kuningannat ja kuningriiki. 5. jaanuaril 1066 Edward Usutunnistaja suri ja Harold kuulutati kuningaks. Järgmisel päeval Edward maeti ja Harold krooniti.
Kuigi Harold haaras Inglismaa krooni, oli ka teisi nõudlejaid, peamiselt Normandia hertsog William, kes oli Edward Usutunnistaja nõbu oma tädi, Normandia Emma kaudu. Usutakse, et Edward lubas krooni Williamile. Harold oli olnud nõus toetama Williami nõuet pärast vangistamist Normandias Guy I de Ponthieu poolt. William nõudis ja saavutas Haroldi vabastamise, siis Williami kaitse all olemise ajal (normannide poolt väidetuna) vandus Harold Williamile truudust (a solemn oath).
Norra Harald Hardrada ("Halastamatu") nõudis ka Inglismaad, Knudi ja tema järglaste kaudu. Tema nõudmine põhines lepingul Taani kuninga Hardeknudi (Knudi poeg) ja Norra kuninga Magnuse vahel.
Tostig, Haroldi võõrandunud vend, asus esimesena liikvele; keskaegse ajaloolase Ordericus Vitalise järgi reisis ta Normandiasse hankima abi Normandia hertsogilt Williamilt, kes hiljem sai tuntuks kui William Vallutaja. William ei olnud valmis ennast siduma, nii seilas Tostig välja Cotentini poolsaarelt, kuid tormide tõttu sattus Norrasse, kus hankis edukalt abi Harald Hardradalt. Anglosaksi kroonikas on loo erinev versioon, selle järgi randus Tostig mais 1066 Wight'i saarel, siis laastas Inglismaa rannikut, enne saabumist Sandwichi, Kentis. Sandwichis olla Tostig värvanud kamba meremehi, enne kui seilas põhja, kus ta pärast võitlust mõne põhjapoolse krahviga ja ka Šotimaa külastamist ühines lõpuks Hardradaga (võib-olla Šotimaal või Tyne'i jõe suudmes).

Fulfordi lahing ja pärast seda

Anglosaksi kroonika (käsikirjad D ja E) järgi sai Tostigist Hadrada vasall, ja siis nii umbes 300 pikkpaadiga seilas ta Humberi estuaari, sulgedes Inglise laevastiku Swale jõele, ja randus siis 24. septembril Riccallis, Ouse'i jõel. Nad marssisid Yorki suunas, kus nad Fulford Gate'is kohtasid Inglise väge, mida juhtisid põhjakrahvid Edwin ja Morcar; 20. septembril järgnes Fulfordi lahing, mis oli üks verisemaid lahinguid keskajal. Inglise väed võideti, kuigi Edwin ja Morcar põgenesid. Võitjad sisenesid Yorki linna, vahetasid pantvange ja täiendasid moonavarusid. Kuuldes Londonis uudiseid, saatis Harold kiirmarsil teise Inglise armee 24. septembri ööseks Tadcasterisse, ja pärast Harald Hardrada üllatuslikult kinnipüüdmist 25. septembri hommikul, saavutas Harold Skandinaavia hordi üle täieliku võidu pärast kahepäevast tegevust Stamford Bridge'i lahingus. Harold lubas neljandikul ellujäänutest 20 laeval lahkuda.