Vera Rubin

Haridustee ja karjäär

Vera Rubin lõpetas 1948. aastal New Yorgi osariigis Vassar College'i bakalaureusekraadiga. Ta üritas astuda Princetoni Ülikooli kraadiõppesse, kuid ta sooviavaldus lükati tagasi, sest naisi seal astronoomia kõrgemasse astmesse ei võetud (kuni 1975. aastani). Magistritöö tegemiseks asus ta õppima Cornelli Ülikooli, kus ta täiendas oma füüsikateadmisi Philip Morrisoni, Richard Feynmani ja Hans Bethe käe all. George Gamowi juhendamisel valminud doktoritöö kaitses Rubin 1954. aastal Georgetowni Ülikoolis. Selles jõudis ta järelduseni, et galaktikad ei paikne Universumis kaootiliselt, vaid koonduvad parvedesse.
Rubin oli aastatel 1962–1965 Georgetowni Ülikooli abiprofessor. Alates 1965. aastast töötas ta Carnegie instituudi Maa magnetismi osakonnas teadurina, hiljem vanemteadurina.
Aastal 1965 sai temast esimene naine, kel "lubati" kasutada Palomari Observatoorimi teleskoope.

Teadustöö

1960. aastate lõpul asus Vera Rubin koos Kent Fordiga Carnegie instituudi Maa magnetismi osakonna egiidi all Washingtonis vaatlema Linnutee lähimat naabrit spiraalgalaktikat M31 (Andromeeda udukogu). Kogutud andmete põhjal avaldasid nad 1970. aastal artikli ajakirjas Astrophysical Journal, milles tehti järeldus, et täielikku analoogiat planeedisüsteemidega Andromeeda spiraalses galaktikas ei ole olemas. Planeedisüsteemides vastavalt Kepleri seadustele planeetide lineaarsed ja nurkkiirused vähenevad tähest eemaldumisel, kuid galaktikates tähtede ja tähemateeria pöörlemiskiirused galaktikatsentrist eemaldumisel algul kasvavad kuni saavutavad stabiilse maksimumi. 
   
1970. aastate keskel õnnestus Rubini kaastöötajatel konstrueerida ülitundlikud kiirgusvastuvõtjad, millega sai tulemuslikult mõõta pöörlemist galaktikate välisosades – nõrkades perifeersetes piirkondades, kus galaktikate heledus on juba väga väike. Vera Rubinil oli võimalus neid esimesena praktikas kasutada. Suurte nüüdisaegsete teleskoopide abil mõõtis ta paljude spiraalsete ja ebakorrapäraste galaktikate pöörlemiskõveraid nii kaugel galaktika keskmest kui vähegi võimalik. Tulemusi lahti mõtestades võis järeldada, et isegi suurtel kaugustel ei õnnestunud leida tumeda aine lõppu. Nii tõestas ta näiteks, et spiraalgalaktikate, mille nähtav, tähtedest koosnev osa lõpeb juba 20 000 valgusaasta kaugusel, pöörlemiskiirus jääb aga ligikaudu ühesuguseks kuni 80 000 valgusaasta kauguseni. (Vt illustratsioonina ka ). 
1974. aastal avastasid peaaegu samaaegselt Jaan Einasto töögrupp Tartu observatooriumist ja Jim Peeblesi töörühm USA Princetoni Ülikoolist tumeaine kroonid galaktikate ümber. Avastus leidis kinnitust mõni aasta hiljem Rubini poolt. Tumeaine avastamine põhjustas 1970. aastate keskel suure paradigma muutuse alguse astronoomias.

Rubin ja Eesti

1997. aastal toimus Kyōtos Rahvusvahelise Astronoomia Liidu 23. kongress, millest ainsa Eesti astronoomide esindajana võttis osa Jaan Einasto (Veikko Saar esindas Jaapanit). Siin kohtus Einasto uuesti Vera Rubiniga, kes seekord oli USA delegatsiooni juhi rollis. Vestluse käigus tänas Einasto selle eest, et ta oli oma artiklis (ilmunud 1980. aastatel USA-s) nimetanud neid Eesti, mitte Nõukogude teadlasteks, nagu see välismaa ajakirjanduses sel ajal tavaks oli. Ta vastas naeratades, et oli varasematel kohtumistel sellist Eesti-vaimustust märganud, nii et viitamine Nõukogude teadusele oleks olnud kohatu.

Isiklikku

Vera Rubin abiellus 1948. aastal matemaatiku ja füüsiku Robert J. Rubiniga (suri 2008). Kõik nende neli last on kaitsnud doktorikraadi loodusteaduste või matemaatika alal: David Rubin (sündinud 1950), Judith Young (1952), Karl Rubin (1956) ja Allan Rubin (1960).
Religioossetelt vaadedelt oli Vera Rubin judaist, kuid ei näinud mingeid vastuolusid teaduse ja religiooni vahel. Ühes intervjuus on ta öelnud, et "minu enda elus on mu teadus ja mu religioon lahus. Olen juut ja nii on religioon minu jaoks omamoodi moraalikoodeks ja mingis mõttes ajalugu. Püüan teha oma teadustööd eetiliselt ja usun, et ideaalis peaks teadus olema miski, mis aitab meil mõista meie rolli universumis."