Suurhertsogkond

Lääne suurhertsogid ja nende suveräänsus

Tänapäeval on vaid üks suurhertsogkond, Luksemburg. See on suurhertsogkond aastast 1815, kui Madalmaadest sai sõltumatu kuningriik ja Luksemburg anti üle Madalmaade kuningale Willem I-le. Luksemburg jäi personaaluniooni Madalmaade krooniga aastani 1890, kui Madalmaade kuningas ja Luksemburgi suurhertsog Willem III suri ilma meessoost pärijata, nii päris Madalmaad tema tütar Wilhelmina ja Luksemburgi suurhertsogkonna kauge meessoost nõbu, Nassau hertsog Adolph, kellest sai suurhertsog Adolphe — korralduse tingis Saali tavaõigus, mida rakendas Luksemburg, kuid mitte Madalmaad. Praegune Luksemburgi suurhertsog on Henri.
Lisaks võivad teised Euroopa dünastiad end "suurhertsogiks" kutsuda, isegi kui nad pole ülejäänud ühiskonna poolt sellisena täielikult tunnustatud.
Kaasaegsed sõltumatud vabariigid Soome ja Leedu olid oma ajaloo teatud perioodidel suurhertsogkonnad.
Õige mõiste "suurhertsogkond" oli hilisem tuletis, arvatavasti pärit Lääne-Euroopast, tähistamaks eriti vägeva hertsogi maid, kui hertsogkond kuulus umbes keskaja lõpus keskmise suurusega linna, maakonna või sarnase suhteliselt väikese lääni valitsejale, mitte suurele provintsile, kuhu ta kunagi kuulus.
Üks esimesi näiteid oli tiitli "suurhertsog" mitteametlik kasutamine Burgundia hertsogite poolt 15. sajandil, kui nad valitsesid suurt maa-ala tänapäeva Prantsusmaa idaosas, samuti enamust Madalmaadest, Belgiast ja Luksemburgist. Esimene monarhia, mis oli ametlikult "suurhertsogkond", oli Medicite Toscana Saksa-Rooma keisrite ülemvõimu all. Nad said tiitli aastal 1569. Toscana jäi suurhertsogkonnaks aastani 1860, kui see annekteeriti Piemonte-Sardiinia poolt osana Itaalia taasühendamisest.
Mõiste laiendatud kasutamine jäi 19. sajandi algusse, kui Napoleon kasutas tiitlit "suurhertsogkond" mitmel territooriumil, mille ta andis oma liitlastele. Nendele tegelastele tiitli "suurhertsog" annetamisega kaasnes tavaliselt nende läänide laiendamine võidetud riikide, nagu Preisimaa, maade arvelt. Kuigi Napoleon võideti Waterloo all ja tema vasallterritooriumid, nagu Bergi suurhertsogkond, kustutati Euroopa kaardilt, nõustusid Viini kongressile kogunenud esindajad tiitli kasutamisega taastatud hertsogite ja vürstide poolt, eriti nende poolt, kelle maad moodustasid Saksa-Rooma riigi. Tulemusena nägi 19. sajand Kesk-Euroopas uut gruppi suurhertsogkondi, nagu näiteks Hesseni suurhertsogkond.
Samal ajal laienes Venemaal tiitli "suurvürst" viisakuskasutamine mitme väikevürsti sünni tõttu. Uued suurvürstid andsid Romanovitele kergendust jätkuvas meessoost pärilusküsimuses, mis vaevas seda 18. sajandil.
Saksamaal laienes tiitli kasutamine pärast 1815. aastat, kuid selle rakendamine ei olnud üldine. Siiski osutas saksa keeles (milles on eraldi sõnad kuninglikule printsile, "Prinz", ja suveräänsele vürstile, "Fürst") Leedu ja ajalooliste Vene riikide suurvürstidele, samuti teistele Ida-Euroopa vürstidele ja hilisematele Vene väikevürstidele tiitel "Großfürst", otsetõlge, mitte "Großherzog".
Tiitlit "magnus dux" või "suurhertsog" (leedu keeles Didysis kunigaikštis) kasutasid Leedu valitsejad, ja pärast seda, kui valitsejad Jagelloonide dünastiast said Poola kuningateks, leidus see Rzeczpospolita kuningate tiitlite seas. Poola kuningad Rootsi Vasa dünastiast kasutasid samuti seda suurvürsti tiitlit oma mitte-Poola territooriumidel. Moodsamad tõlked tunnistavad tavaliselt Leedu monarhi tiitliks "ülemkuningas".

Metonüümia

Belgias kasutatakse nimetust Grand Duché (prantsuse keeles "suurhertsogkond") sageli metonüümina viitamisel naabruses asuvale Luksemburgi suurhertsogkonnale. Seda tehakse selleks, et vältida segiajamist samanimelise Belgia provintsiga – kuuldes nime Luksemburg, võib belglane spontaanselt arvata, et tegu on provintsi, mitte suurhertsogkonnaga. Samal ajal kasutatakse nimetust Royaume (prantsuse keeles "kuningriik") viitamisel Belgiale.