google/wiki40b huggingface dataset:
Mazā Jumpravmuiža mõis

Mazā Jumpravmuiža mõis (Mazā Jumpravmuiža või Mazjumpravas muiža) oli mõis Lätis Riia linnas Rumbula asumis; selle peahoone aadress oli Kleistu ielā 37. Omaaegse haldusjaotuse järgi asus Riia kreisi Piņķi kihelkonnas. Saksa keeles Jungfernhoff või Blumenthal.
Mazā Jumpravmuiža mõisa on esimest korda mainitud aastal 1259, mil Riia peapiiskop Albert Suerbeer andis selle tsistertslaste kloostrile. Kuni XVII sajandini oli mõisa nimi Blumenthal, aga rahva suus kutsuti seda kloostri nunnade järgi Jumpravmuiža (jumprava on läti keeles neitsi).
XVI sajandi lõpus omandasid mõisa Riia jesuiidid. Toona oli tegemist Riia ümbruskonna suurima mõisaga, mille valdused ulatusid Ķīšezersini ja Ulbrokani, Daugava teisel kaldal Ķekavast Misani.
Aastal 1627 andis Gustav II Adolf mõisa Martin Wulfile. Aastal 1636 müüs too mõisa 7000 taalri eest Riia linnale.
XVIII sajandi alguses sai mõisa omanikuks Paul Brockhusen. Kuna ta keeldus Suure Põhjasõja ajal Vene vägesid oma mõisas kostitamast, saadeti ta Siberisse. Mõisa uueks omanikuks sai tema poeg Georg Brockhusen, kes oli väga ihne mees. Kui ta ostis Dunte mõisa, siis eemaldas ta Mazā Jumpravmuiža mõisa hoonetelt ahjud, korstnad, uksed ja aknad, lastes need uude mõisa toimetada ja seal sisse seada. Samuti laskis ta aias olnud viljapuud välja kaevata ja Duntesse toimetada. Pärast tema surma võttis Riia linn varemeteks muutunud mõisa taas üle.
XVIII sajandi lõpus eraldati Mazā Jumpravmuiža mõisast mitu mõisat ja pindalas palju kaotanud laastatud mõisa peeti vaeseks.
XIX sajandil elas mõisas Jānis Frīdrihs Baumanise isa Johann Heinrich Baumann.
Mazā Jumpravmuiža mõisa hooned jäid Rumbula lennuvälja territooriumile ja hoonetes elasid Nõukogude sõdurid. Pärast nende lahkumist avastati, et mõisa peahoone on säilinud, kuigi halvas seisukorras. See ei leidnud aga omanikku ja nii olid aastaks 2009 hoonest jäänud järele ainult varemed, mille ümber asub mõisale kuulunud park.
Johannes Stark

Johannes Nikolaus Stark (15. aprill 1874 Schickenhof – 21. juuni 1957 Traunstein) oli saksa füüsik ja Nobeli füüsikaauhinna laureaat, kes oli lähedalt seotud liikumisega Deutsche Physik.

Elukäik

Stark sündis Schickenhofis Baieri kuningriigis (tänapäeval Freihungi osa) ning õppis Bayreuthi gümnaasiumis, hiljem Regensburgis. Tema ülikooliharidus sai alguse aastal 1894 Müncheni ülikoolis, kus ta õppis füüsikat, matemaatikat, keemiat ja kristallograafiat. Ülikooli lõpetas aastal 1897 doktoritööga, mis kandis saksa keeles nime “Untersuchung über einige physikalische, vorzüglich optische Eigenschaften des Rußes” (“Uurimus mõnede tahma füüsikaliste, peamiselt optiliste omaduste kohta”).
Janek Kiisman

Koondis

Koondisedebüüdi tegi Kiismann 26. oktoobril 1994 sõpruskohtumises Soome vastu.
Aštrioji Kirsna mõis

Aštrioji Kirsna mõis (leedu Aštriosios Kirsnos dvaras) on endine mõis Leedus Lazdijai rajoonis Būdvietise vallas Aštrioji Kirsna külas.
Aštrioji Kirsna mõisa on esmakordselt mainitud 1536. aastal, mil sealsed Kirsna jõe ääres asuvad maad eraldati Bogdan Bielkale, seejärel kuulus see Beneš Mlinskile. Aastal 1592 sai mõisa omanikuks Paweł Sapieha, kes müüs mõisa edasi Praževskitele. Edaspidi kuulus see  Lukoševičiustele, Bankauskastele ja Zakševskitele. Tol ajal põles mõisakompleks maha, alles jäid ait, tall, kolm lauta ja aia juures asunud küün. 
Aastal 1755 koostati mõisa inventari nimestik, toona kuulus see Karengadele. Aastal 1787 põles mõisa peahoone taas maha (vana peahoone kohal asub praegu köögihoone). XIX sajandi keskpaigas läks valdus üle Gavronskitele.  Toona allus mõisale viis karjamõisa. Aastal 1864 oli see üks piirkonna suuremaid mõisasid ning sellele kuulus toona 6428 hektarit maad. 1910 läks mõis üle Krinskitele ja aastal 1912 Balinskitele. Maareformi ajal aastal 1922 mõis tükeldati, omanikule jäi mõisast 150 hektarit maad. Aastal 1927 oli mõisa omanikuks agronoom Kriaučiūnas, kes andis mõisakompleksi kohaliku põllumajanduskooli tarbeks. Nõukogude perioodil mõis natsionaliseeriti ja seal asus kohaliku sovhoosi kontor. Aastal 1992 tagastati mõisakompleks selle õigusjärgsetele omanikele. Aastast 2001 on see Leedu losside ja mõisade liidu juhatuse liikme Naglius Narauskase valduses.
Mõisa häärber valmis kas XIX sajandi keskpaiku või siis restaureerisid Gavronskid varasema Hektor Karenga ehitatud klassitsistliku U-kujulise peahoone nii, et see omandas täiesti uue välimuse. Häärber on neoklassitsistlikus stiilis kahekorruseline hoone, mille sissepääsu juures on neli joonia sammast, mis toetavad kolmnurkset frontooni. Sajandi teisel poolel ehitati ka mõisa praegused tootmishooned. Mõisa juures on ka park (18,9 hektarit), kus neli kanalit ühendavad sinna kaevatud tiike. Vee saavad need Kirsna jõest.
Mõisakompleks on muinsuskaitse all. Sellest on lisaks peahoonele säilinud  ja kaitse all veel kontorihoone, jääkelder, köök, kolm lauta, sepikoda, piirituseladu, viinaköögi varemed, kaks teenijatemaja, viljaait, torniga maja, tall, rehi, aednikumaja, väike maja, väravapostid ja park. Kompleksi kuuluvad veel teinegi kontorihoone, saekaater, veski, küün. Tegemist on Nemunasest lõuna poole jäävate Leedu alade suurima mõisakompleksiga.
Johann Teras

Johann Teras (7. juuli 1909 Tartu – 15. märts 1992 Chicago) oli eesti vaimulik.
Lõpetas Tartus Hugo Treffneri Gümnaasiumi. Õppis seejärel Tartu Ülikooli usuteaduskonnas, mille lõpetas 1. märtsil 1935. Oli prooviaastal Jüri- ja Tallinna Jaani koguduse II-s pihtkonnas. Ordineeriti Tallinna Toomkirikus piiskop Hugo Bernhard Rahamäe poolt 29. märtsil 1936 õpetajaametisse.
Oli aastatel 1936–1939 Tõstamaa Maarja koguduse ja aastatel 1939–1944 Varbla Püha Urbanuse koguduse õpetaja.
Lahkus Paatsalu Salumetsast 22 septembril 1944 Rootsi (Visby) koos 202 põgenikke Priidik Jungermanni laevaga, "Minnalaid". Rootsis asutas E.E.L.K. Norrköpingi Matteuse koguduse, kus oli õpetajaks 1944–1950, mil siirdus Kanadasse. Kanadas oli ta 1951–1952 Ottawa koguduse õpetaja, teenides ka usuliselt Põhja-Ontario kaevanduslinnades (Kirkland Lake's, North Bays, Timminsis ja mujal) elavaid eestlasi. Asudes aastal 1952 Torontosse, organiseeris ta Toronto Kolmainu koguduse ja oli aastatel 1952–1962 selle koguduse õpetaja. 1962–1967 teenis ta Chicago Esimest kogudust. Tema ametiajal tasuti kiriku ostuvõlg. Eesti koguduse kõrval pidas ta 1963–1967 saksakeelseid jumalateenistusi ameerika Jehoova Ev. Lut. kirikus Chicagos.
Novembris 1966 läks ta Ameerika Evangeelse Luterliku Kiriku teenistusse. Ta valiti Illinoisi osariigi Altamonti Bethlehem'i koguduse õpetajaks, kus ta teenis 1966–1969 saksa ja inglise, 1969–1974 vaid inglise keeles, tehes ka kaastööd ümbruskonna ajalehtedele, kirjutades eesti rahva saatusest ja inglise keeles jutlusi. Aastast 1974 asus ta Chicagosse ja Ameerika Evangeelse Luterliku Kiriku Põhja-Illinois'i distrikti teenistusse ja oli vanade hoolduskodude õpetajaks. 9. detsembrist 1966 teenis ta Chicago Reformatsiooni kogudust. 7. detsembril 1975 lisandusid Buffalo Pauluse- ja Rochesteri kogudus, hooldajana teenis ta Thunder Bay kogudust ja vajaduse korral teisi Chicago kogudusi.

Tunnustused

1957 kuldrist Toronto Kolmainu koguduse poolt
1961 auaadress ja kallihinnaline kingitus Toronto Kolmainu koguduse poolt
Tobol

Tobol (vene keeles Тобол, kasahhi keeles Тобыл) on Irtõši vasakpoolne lisajõgi.
Toboli pikkuseks on 1591 km ja valgala 426 000 km².
Tobol algab Taga-Uurali platoolt Kasahstani ja Venemaa piirilt kahe ajutise jõe Bozbie ja Kairaktõ ühinemiskohalt. Bozbie algab põhja poolt Kasahstanist Kostanaj oblastist ja voolab kagusse. Kairaktõ algab lõuna poolt Venemaalt Orenburgi oblastist ja voolab kirdesse.
Alguses voolab Tobol piirijõena itta. Pärast Akkarga läbimist pöördub ta põhja ja kulgeb edasi Kasahstanis Kostanaj oblastis. Ta läbib Frunze ja möödub 349 m kõrgusest Žitikara mäest ida poolt. Temasse suubub vasakult Šortandõ, seal keerab Tobol loodesse ja kohe suubub temasse vasakult Želkuar. Tobol läbib Denissovka ja pärast linna algab lääne-ida suhtes piklik Ülem-Toboli veehoidla. Pärast veehoidlat läbib jõgi Lissakovski ja Oktjabrski ning jõuab edela-kirde suunas piklikku Karatomari veehoidlasse, kuhu suubub vasakult Ajati (Ajeti) jõgi. Tobol läbib Rudnõi, Sadtšikovka, Amangeldi, oblastikeskuse Kostanaj ja selle vastas Toboli teisel kaldal oleva Zatobolski ning pöördub põhja. Pärast Nadeždinka ja Vvedenka läbimist jõuab ta taas Kasahstani ja Venemaa piirini. Seal suubub temasse piirijõgi Ui (Uj) ja Tobol pöördub itta. Piiril Kasahstani-poolsel kaldal asub Uzõnagaši asula.
Tobol jõuab Torgai nõkku, kus temasse suubub suurim parempoolne lisajõgi Obagan. Suubumiskohas pöördub Tobol loodesse Kurgani oblastisse, lahkub Kasahstanist ja lakkab olemast piirijõgi. Ta läbib oblastikeskuse Kurgani ja jõuab Išimi tasandikule. Lõpuks ületab ta oblastipiiri ja jõuab Tjumeni oblastisse. Jalutorovskis suubub temasse vasakult Isseti jõgi, Jarkovos samuti vasakult Tura jõgi.
Seejärel suubub temasse veel vasakult Tavda jõgi ja Tobolskis suubub Tobol ise vasakult Irtõši. Lõpuks jõuavad Toboli veed Obi kaudu Põhja-Jäämerre.
Tobol toitub ülemjooksul lumesulaveest, aga mida enam allavoolu, seda enam vihmaveest. Suurvesi on ülemjooksul aprilli algusest juuni keskpaigani, alamjooksul kuni augusti alguseni. Jõgi jäätub novembris, alamjooksul vahel oktoobri lõpus, vabaneb jääkattest aprilli lõpus või mai alguses. Vooluhulk on keskjooksul, 898 km kaugusel suudmest keskmiselt 26,2 m³/s (maksimaalselt 348 m³/s), suudmes keskmiselt 805 m³/s (maksimaalselt 6350 m³/s).
Tobol on sogane. Keskmiselt sisaldab jõevee iga kuupmeeter 260 g tahkeid osakesi. Aastas kannab ta Irtõši 1,6 miljonit tonni tahkeid osakesi.
Tobol on laevatatav suudmest 437 km kaugusele. Jõevoolu reguleerib mitu veehoidlat. Mööda jõge parvetatakse metsa.
Kunstinäitus Saku '73

Saku '73 oli aastal 1973 Sakus asuvas Eesti Maaviljeluse ja Maaparanduse Teadusliku Uurimise Instituudi näitusepaviljonis toimunud kunstinäitus, kus eksponeeriti avangardkunsti.
Tol ajal oli avangardkunst Eesti NSV-s taunitud. 
Näitusel oli kunstiteoseid teiste hulgas järgmistelt kunstnikelt: Jüri Arrak, Vello Vinn, Malle Leis, Raul Meel, Aili Vint, Marju Mutsu, Tõnis Vint, Leonhard Lapin.
Meistriliiga 2005

Hooaeg

Meistriliiga suurenes kaheksalt meeskonnalt kümneni.
Sportlikult kvalifitseerunud Pärnu JK Tervis loobus meistrliigas mängimast, koha võttis üle esiliiga 2004. aasta hooaja viies FC Kuressaare.
Meistriliigast langes välja viimane Tallinna JK Dünamo, asemele kerkis esiliiga võitnud Pärnu JK Tervis. Üleminekumängudel kaotas meistriliiga eelviimane FC Kuressaare võõrsil löödud värava tõttu esiliiga kolmandale Lasnamäe FC Ajaxile (0:1, 2:1).

Hooaja 1. pool

Allikas: Eesti Jalgpalli Liit
¹Kodu meeskond on vasakus tulbas.
²Mängutulemus tühistatud - Merkuur kasutas diskvalifitseeritud mängijat Vjatšeslav Lütter.

Värvid: Roheline = Kodu meeskonna võit; Kollane= viik; Punane = võõrsil meeskonna võit.

Hooaja 2. pool

Allikas: Eesti Jalgpalli Liit
¹Kodu meeskond on vasakus tulbas.
²Mängutulemus tühistatud - Valga kasutas keelatud mängijat Norman Kägo
³Mängutulemus (oli 5-0 Transile) tühistatud - Narva Trans kasutad diskvalifitseeritud mängijat Aleksandr Kulatšenko.

Värvid: Roheline = Kodu meeskonna võit; Kollane= viik; Punane = võõrsil meeskonna võit.
Õilme Kukk

Isiklikku

Oli sportlasena 160 cm pikk ja kaalus 60 kg.
Vulgata

Vulgata on 4. sajandi lõpust pärinev Piibli tõlge ladina keelde. Selle autoriks on peamiselt Hieronymus, kellele paavst Damasus I andis ülesande redigeerida olemasolevat, nn vana ladina tõlget.
Hieronymus oskas väga hästi kreeka keelt ning enne tõlketöö alustamist omas mõningaid teadmisi ka heebrea keele kohta. Ta alustas tõlketööd 382. aastal. Evangeeliumite tõlge valmis juba 383. aastal. Alguses kasutas Hieronymus Vana Testamendi tõlkimiseks Septuagintat, kuid 390. aasta paiku läks üle heebreakeelsele Piiblile. Järgmised 15 aastat kommenteeris ta oma tõlget mitmeid kordi ning põhjendas oma tõlkevalikut. Tõlge valmis 405. aastaks.
13. sajandiks oli see tõlge kujunenud üldkasutatavaks tõlkeks, mida nimetati versio vulgata ja mis hiljem kujunes katoliku kiriku ametlikuks ladinakeelseks tõlkeks. 1546. aastal kuulutati see Trento kirikukogul ametlikuks Piibli versiooniks.
Vulgata esmatrükk valmis aastatel 1452–1454 Mainzis ja see on tuntud kui Gutenbergi piibel.
Norra Kommunistlik Partei

Asutamine

Norra Tööpartei (DNA), mida juhtis Martin Tranmæl ühines oma asutamisel Kommunistliku Internatsionaaliga, kuid ei soovinud end siduda bolševikkude partei liiniga nagu soovis internatsionaal. Tranmæl oli vastu, et internatsionaal sekkuks tööpartei tegevusse ja 1923 aasta kongressil otsustas DNA internatsionaalist lahkuda. Samal kongressil 4. novembril 1923 otsustati luua Norra Kommunistlik Partei. Uue partei asutajate hulgas olid peamiselt DNA noorteorganisatsiooni liikmed, keda juhtisid Peter Furubotn, Eugene Olsen ja Arvid G. Hansen.
Partei esimeheks valiti Sverre Sjøstad, Halvard Olsen aseesimeheks ja Furubotn partei peasekretäriks. 5. novembril ilmus partei esimene ajaleht Norges kommunistblad. Ajalehe toimetaja oli Olav Scheflo.
13 Norra Tööparteisse kuulunud Stortingi liiget ühines NKPga ja suur osa ametiühingutegelasi.

Tegevus Teise maailmasõja ajal ja pärast sõda

Augustis 1940 oli NKP esimene Norra erakond, mis keelati Saksa okupatsioonivõimude poolt. Partei tegutses põranda all ja oli aktiivne partisaniliikumises.
Pärast sõda oli NKP väga populaarne, kuna toetas sõja võitnud Nõukogude Liitu, mis oli sakslastelt vabastanud Norra põhjaosas asuva Finnmargi.
Pärast sõda moodustasid nad valitsuse ja Kirsten Hansteen oli esimene naissoost minister Norras. Hansteen Nende ajalehte Friheten trükiti umbes 100 000-eksemplarises tiraažis. Peeti ka läbirääkimisi uuesti Tööparteiga ühinemiseks.
1945. aastal sai NKP parlamendivalimistel 176 535 häält (11,89%) ja üksteist kohta Stortingis. 1946 valiti partei peasekretäriks Furubotn.

Tänapäev

Pärast NSV Liidu perestroika algust revideeris NKP nagu ka teised Euroopa kommunistlikud parteid oma programmi ja distantseerus NSV Liidu poliitikast ning keskendus "pehmemale" kommunismile.
NKP sai 2003. aasta kohalikel valimistel kolm kohta: kaks Åsnesis ja ühe Vadsø volikogus. Åsnes asuv partei osakond on parteis tugevaim, kuid 2004. aastal lahkus seoses eriarvamustega religioonist ja Stalinist osa liikmeskonnast, kes asutasid koos teiste vasakpoolsetega partei Radikale Sosialister (Radikaalsed Sotsialistid). Norra 2005. aasta parlamendivalimistel sai NKP 1070 häält (0,04%). 2007 ei leidnud nad piisavalt kandidaate Vadsø piirkonnas ja seetõttu pole neil parlamentaarset esindatust.
Naanu linnus

Kirjeldus

Linnamägi asub Saarepeedi küla keskel, Auksi-Saarepeedi tee ääres, kunagise Naanu talu karjamaal mäeseljaku loodepoolses otsas. Linnuseala on ülejäänud seljandikust kagu poolt eraldatud kraavi ja otsavalliga. Kaguvalli kõrgus kraavi põhjast on 7 m. Loodeotsas oleva valli kõrguseks 0,7 m ning see eraldab linnuseala seljandiku madalduvast otsanõlvast. Vallide ehituseks on peamiselt kasutatud liiva. Õueala on kolmnurkse põhiplaaniga, 75 m pikk ja 40 m lai, pindalaga 1700 ruutmeetrit.

Arheoloogilised uuringud

Väljakaevamised toimusid 1952. ja 1953. aastal Harri Moora juhtimisel. Väljakaevamistel leiti, et vallide harjal ja vastu nõlvu olid palkkonstruktsioonid, mille põlemise järel oli varisenud valli sisekülg siseõuele. Palkkonstruktsioonid olid ka ülejäänud linnuse külgedel.

Linnus

Linnus on dateeritud 12 sajandisse. Kuna see asus lähedal Viljandi linnusele (sellest 9 km kirdes) ja Sinialliku linnusele, siis pidid Heiki Valgu arvates nende tagamaad ja huvisfäärid paratamatult kattuma. Tema hinnangul oli tegu konkureerivatele suguvõsadele või nende liitudele kuulunud kindlustustega. Võimalust, et Naanus oli Viljandi linnuse sõjaline eelpost, ei pea Valk usutavaks, sest see asus eemal suurtest teedest, vastu soiseid ääremaid. Kuna ammunooleotsi väljakaevamistel pole leitud, siis arvatakse, et linnus jäeti maha enne 13. sajandi alguse vallutust.

Pärimus

Legendi järgi on linnamägi tekkinud laeva jäänustest.
Hara laht (Noarootsi)

Hara laht (ka Hara viik) on laht Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas. 
Hara laht asub Noarootsi poolsaare põhjaosa ja mandri vahel.
Hara laht on silla ja truubi kaudu ühenduses Vööla merega.
Lahte suubub Ogerna peakraav.
Lahe koordinaadid on 59° 6′ N, 23° 32′ E.
Aino-Helene Valgma

Aino-Helene Valgma (aastatel 1961–1982 Aino-Helene Annion; 19. veebruar 1934 Jalase, Rapla vald – 4. veebruar 1997 Sõmeru vald) oli koduloolane, pedagoog, Jalase külaelu arendaja.
Ta lõpetas aastal 1961 geograafiaõpetajana Tallinna Pedagoogilise Instituudi.
Aino-Helene Valgma hukkus aastal 1997 autoõnnetuse tagajärjel.

Isiklikku

Tema vend oli arstiteadlane, Tartu Ülikooli professor Kaljo Valgma (1931–2015).
Narva raudteejaam

Narva raudteejaam on Eesti Vabariigi kõige idapoolsem raudteejaam, mis asub Ida-Virumaal Narva linnas.
Narva raudteejaamas on kaks perrooni pikkustega 400 m. Jaamas on 40 pööret ja 25 raudteed, millest 7 võimaldavad vastu võtta ronge pikkusega 1500 m. Jaamas võib toimuda ka kaupade rongidele ning neilt maha laadimine.

Ajalugu

Narva raudteejaam avati 1870. aastal seoses (Paldiski–)Tallinna–Narva raudtee rajamisega.
Narva jaamahoone ehitati koos raudteeliiniga, tüüpprojekti järgi. Jaamahoone purustati Eesti Vabadussõjas 1919. aastal.
1922. aastal ehitati Narva uus puidust jaamahoone. See hävis Teises maailmasõjas. Tänapäeval on kasutusel uusklassitsistlikus stiilis kivihoone, mis on raudteel reisijatele ühtlasi ka piiripunkt.

Reisirongiliiklus

Narva raudteejaam on Tallinna–Narva rongiliini lõpp-peatus. Lisaks peatuvad piirikontrolliks Narva raudteejaamas ka Tallinna–Moskva reisirongid.
Haljala vald

Asustus

Haljala vallas on 72 küla ja 2 alevikku.

Alevikud

Haljala ja Võsu

Külad

Aaspere, Aasu, Aasumetsa, Aaviku, Adaka, Altja, Andi, Annikvere, Auküla, Eisma, Eru, Essu, Haili, Idavere, Ilumäe, Joandu, Kakuvälja, Kandle, Karepa, Karula, Kavastu, Kisuvere, Kiva, Koljaku, Koolimäe, Korjuse, Kosta, Kõldu, Kärmu, Käsmu, Lahe, Lauli, Lihulõpe, Liiguste, Lobi, Metsanurga, Metsiku, Muike, Mustoja, Natturi, Noonu, Oandu, Paasi, Pajuveski, Palmse, Pedassaare, Pehka, Pihlaspea, Põdruse, Rutja, Sagadi, Sakussaare, Salatse, Sauste, Tatruse, Tepelvälja, Tidriku, Tiigi, Toolse, Tõugu, Uusküla, Vainupea, Vanamõisa, Varangu, Vatku, Vergi, Vihula, Vila, Villandi, Võhma, Võle ja Võsupere

Loodus

Maastikuliselt jääb Haljala vald Kirde-Eesti lavamaa põhjapiirile. Põhjast lõunasse kulgeb läbi Haljala valla Selja jõe org. 
Valdavad on leetjad liivmullad ja moreensed liivsavimullad, paasi kattev mullakiht võib olla küllalt õhuke. Maavaradest on olemas kohaliku tähtsusega liiva- ja kruusavarud. Kaitse alla on võetud Kisuvere allikas, Aaspere, Essu, Kandle ja Kavastu park, Vanamõisa männik ja park ning Võle rändrahn.

Ajalugu

Haljala valla territooriumilt on pärit mitmeid keskmise ja noorema kiviaja muistisi. Muinasaja lõpul kuulus piirkond Rebala (Repel) muinaskihelkonda, mis hõlmas kogu Loode-Virumaa. Muinasaja lõpusajanditest pärineb ka praegusest Haljala alevikust u 8 km kaugusel asuv Varangu Veskikantsi nimeline linnus. Pärast Virumaa vallutamist taanlaste poolt 13. sajandi algul jagunes Rebala kaheks kihelkonnaks – Haljalaks ja Kadrinaks. Taani hindamisraamat (1241) mainib juba Haljala (Halelæ) kihelkonda ning selle 35 küla, millest suurim oli Selja 45 adramaaga. 
Haljala asus tollal oluliste Tallinnast itta ning Toolsest läbi Rakvere lõunasse viivate teede ristumiskohas ning oli ka teatud määral sõjaline tugipunkt kui Rakvere ordulinnuse eelpost. Sellest annab tunnistust 15.–16. sajandil ehitatud kiriku kaitseehituslik iseloom. 15. sajandil eraldus Haljalast omaette kihelkonnaks Rakvere, naaberkihelkonnad olid veel Kuusalu, Kadrina ja Viru-Nigula. Tollases Haljala kihelkonnas asusid olulised sadamad Toolse ja Vergi, küllalt tihedad olid sidemed Soomega. Nn sõbrakaubandus kestis veel Teise maailmasõjani. 
19. sajandil tekkis seoses pärisorjuse kaotamisega Haljala kihelkonna 18 mõisa baasil 18 valda kui talurahva omavalitsusüksust. 1893 ühendati need kolmeks suuremaks – Aaspere, Vihula ja Varangu (Maria). 1917. aastal moodustati Haljala vald, organiseeriti 1939. aasta valdade reformiga uueks Haljala vallaks ja likvideeriti 1950. Praeguse Haljala valla (alates 1992) territoorium kattub nõukogudeaegse Haljala külanõukogu omaga.

Kultuur

Haljala vallas on sündinud astronoom Georg Thomas Sabler (1810–1865), arhitekt Herbert Voldemar Johanson (1884–1964) ja lastekirjanik Alide Dahlberg (1891–1981); palju aastaid elas siin kirjanik Osvald Tooming (1914–1992).
Gooti stiilis Haljala Mauritiuse kirikus asub mitu kunstimälestist, sh Johann Valentin Rabe valmistatud barokkstiilis kantsel (1730) ning 17. sajandi õlimaal "Püha õhtusöömaaeg".
Ludvig Kurist

Ludvig Kurist (16. juuli 1905 Peterburi – 3. oktoober 1995 Kiiev) oli eesti päritolu Venemaa sõjaväelane. 
Aastal 1945 anti talle Kuldtähe medal ja 1945. aastal nimetati ta ka Nõukogude Liidu kangelaseks.
Rahvamajanduse kogutoodang

RKP ja SKP erinevused

RKP näitab, kui palju kaupu ja teenuseid tootsid konkreetses riigis registreeritud ettevõtjad, ning pole oluline, kas firma asub selles riigis või välismaal. SKP arvestab kõiki koduriigis loodud väärtusi, kusjuures ei ole tähtis, kas need on tootnud kodanikud või mittekodanikud.
Näide:
Tallinna Ericssoni tehase saadud kogutulu läheb SKP arvestusse, sest selle on tootnud Eesti territooriumil välisfirma. Klaipedas asuvas Balti Laevatehases saadud väärtus läheb RKP arvestusse, sest see on Eesti firma toodud väärtus.
Majanduse näitajana kasutatakse rohkem SKP-d, sest SKP on tihedamalt seotud paljude teiste majanduslike näitajatega (tööhõive, tööstustoodangu tase) kui RKP. Oma kogutoodangu mõõdikuna kasutab enamik maailma riike SKP-d, mistõttu on SKP järgi lihtsam riikide majandusi omavahel võrrelda.
Vaalapüük

Vaalapüük on vaalade peale peetav jaht.
Paljudel rannikul elavatel rahvastel on pikaajalised traditsioonid vaalade püüdmiseks merest, samuti rannikule uhutud vaalade toiduks tarvitamiseks.

Ajalugu

Vaalapüügi esimesed teadaolevad vormid on 5 tuhat aastat vanad.
Tööstuslik vaalapüük algas 17. sajandil. 20. sajandil ehitati esimesed vaalapüügilaevad, mis olid mõeldud vaalade pardale vinnamiseks ja nende esmaseks töötlemiseks.
Tehnika arenedes kasvas inimkonna võime vaalu püüda, kuni see ületas säästvat arengut võimaldavad piirid. 1930. aastatel püüti igal aastal rohkem kui 50 tuhat vaala. Sajandi keskpaigaks ei suutnud paljude vaalaliikide arvukus enam taastuda ja vähenes drastiliselt.
1986 keelustas Rahvusvaheline Vaalapüügikomisjon äriotstarbelise vaalapüügi, et vaalavarud saaksid taastuda. Sellest ajast on paljud riigid vaalapüügi täielikult keelanud.
Mõned riigid, näiteks Jaapan ja Norra, on seda piiratud ulatuses jätkanud. Nad soovivad vaalapüügi tingimusi leevendada, et oleks võimalik küttida neid vaalaliike, kelle arvukus ja seisund seda võimaldab. Näiteks Norra püüdis 2011. aastal 1286 kääbusvaala, kui nende koguarvukuseks hinnatakse 102 tuhat. Island alustas vaalapüüki 2006. Igal aastal lubatakse Islandil püüda 30 küürvaala ja 9 finnvaala.
Vaalapüügi vastased riigid ja keskkonnakaitsjad seevastu peavad vaalapüüki ebamoraalseks, jätkusuutmatuks ja vaalaliikide säilimist ohustavaks ning usuvad, et vaalapüük peaks jääma igaveseks keelatuks.
Qeqertarsuaqi saar

Qeqertarsuaq ehk Disko on saar Baffini lahes Gröönimaa läänerannikul. Seda eraldab Gröönimaa rannikult Disko laht.
Saare pindala on 8578 km². Keskmine kõrgus on 975 m, kõrgeim tipp on 1919 m. Lõunakaldal asub sadamalinn Qeqertarsuaq.
Soola tänav

Soola tänav on tänav Tartus Kesklinna linnaosas.
Tänav ühendab Kalevi tänavat Tartu turuga ja on 0,5 km pikkune. Soola tänav ristub Aleksandri tänava, Turu tänava, Kaluri tänava ja Väike-Turu tänavaga.
Soola tänava ääres asuvad Tartu bussijaam ja kaubanduskeskus Kvartal.
Koosinus

Koosinus ehk koosinusfunktsioon (sümbol: cos) on matemaatikas üks trigonomeetrilistest funktsioonidest.
Täisnurkse kolmnurga järgi  defineeritakse koosinus nii: täisnurkse kolmnurga mittetäisnurkse nurga α koosinuseks nimetatakse selle nurga lähiskaateti b ning selle täisnurkse kolmnurga hüpotenuusi c pikkuse jagatist.

Märkus arvutamise kohta

Taskuarvutid arvutavad siinust, koosinust, tangensit ja teisi trigonomeetrilisi funktsioone reeglina kraadides antud argumendi järgi, tabelarvutuspaketid (Excel, OpenOffice.org ja teised) aga radiaanides antud argumendi järgi.