google/wiki40b huggingface dataset:
Fairchild Republic A-10 Thunderbolt II

Statsionaarne pardarelv

A-10 on varustatud võimsa statsionaarse seitsmeraudse 30-millimeetrise Gatling-tüüpi automaatkahuriga, mille lasketempo (kadents) võimaldab välja tulistada 4200 soomustläbistavat vaesestatud uraani mürsku või teisi suure plahvatusjõuga mürske minutis. Ühe mürsu kaal võib olla kuni 750 g. 
Kahuri ülekuumenemise vältimiseks tulistatakse sellest 2-sekundilisi valanguid. Enamiku kaasaegsete tankide soomuse läbistamise kulu ühe tanki kohta on umbes 10 mürsku. GAU-8 osutus ka täpseks relvaks.
2019. aasta jäähoki maailmameistrivõistlused

2019. aasta jäähoki maailmameistrivõistlused olid 83. jäähoki maailmameistrivõistlused. Võistlused toimusid 10.–26. mail 2019 Slovakkias. Mängud peeti Bratislavas ja Košices. Osales 16 meeskonda.
Kolmandat korda tuli maailmameistriks Soome, kes alistas finaalis Kanada. Soome koondises osales 18 MM-i debütanti ning Soomet ei peetud turniiri eel favoriidiks ega isegi medalinõudlejaks. Eelmine kord tuli Soome maailmameistriks 2011. aastal, kui maailmameistrivõistlused toimusid samuti Slovakkias.
Esimest korda pärast 2006. aasta maailmameistrivõistlusi jäid kõrgeimale astmele tõusnud koondised (Suurbritannia ja Itaalia) kõrgdivisjoni püsima.
Võrumaa

Muinasaeg

Võrumaa asustuse hälliks on Võhandu jõe kaldad. Esimesed asulakohad Võrumaal olid Kääpal, Villal ja Tamula järve kaldal, neist vanim on Kääpa, kus elati juba kolmanda aastatuhande esimesel poolel eKr ehk umbes 5000 aastat tagasi. Keskmise rauaaja lõpuperioodil jõudsid soome-ugri asustusaladele
slaavi hõimud. Hakkas kujunema huvitav etniline grupp – setud. Setud on eestlased, kelle materiaalse ja vaimse kultuuri kujunemises on täheldatud tugevaid slaavi mõjusid.
Keskmisel ja nooremal rauaajal (I at II pool – II at algus) kujunesid välja muistsed kihelkonnad ja nende liidud – maakonnad. Kagu-Eestis asus muistne Ugandi maakond, mille kihelkondlik jaotus ei ole teada.
Võrumaa asustus muinasajal on jätkuvalt ebaselge, tihedam inimasustus lõppes arvatavasti ära üsna pea Otepääst kagu pool ning Tartu–Pihva teel Liiva kõrtsi (teeristi) juures ehk praeguse Postitee alguses. On oletatud, et Põlva ümbrus kuulus Valgatabalve nime all Ugandi muinasmaakonna koosseisu. On arvatud sedagi, et hilisem Hargla kihelkonna ümbrus kuulus hoopis latgalitele, nagu ka suur osa Karula kihelkonna aladest.

Keskaeg

13. sajandil algas Mõõgavendade ordu sissetung Läti ja Eesti aladele, ordu ja nende poolt alistatud liivlaste ning latgalite esimene sõjakäik muistsesse Ugandi maakonda toimus 1208. aastal. Orduväed alistasid Ugandi lõplikult 1224. aastal. Pärast vallutamist moodustati Ugandi aladel Tartu piiskopkond.
Piiskopkonna ajal ehitati Võrumaa alale ehitati piirikaitseks venelaste vastu Kirumpää ja Vastseliina linnus.
Liivi sõja ajal, aastatel 1558–1583 oli Võrumaa ala Moskva suurvürstiriigi võimu all, kuid 1582. aastal jäi Eesti Jam Zapolski rahulepingu alusel Poola valdusesse.
Poola võimu perioodil 1582–1625 oli Kirumpää Kirumpää staarostkonna keskuseks, kuid 1625. aastast kuni Põhjasõjani oli Mandri-Eestis ja sellega ka Võrumaal Rootsi kuningriigi Liivimaa kubermangus.
Aastatel 1656–1658 toimus Vene tsaaririigi ja Rootsi vaheline sõda, mille käigus hävisid Kirumpää linnus ja selle juures olnud asula ja 1661. aastani jäi Võrumaa Vene võimu alla, kuni 1661. aastal taastati Kärde rahulepinguga Rootsi võim.

Venemaa keisririigis

Põhjasõja (1700–1721) käigus läks Võrumaa Moskva tsaaririigi võimu alla juba 1704. aastal.
1783. aastal kehtestati ka Läänemereprovintsides niinimetatud asehalduskord, millega Riia kubermang nimetati Riia asehaldurkonnaks. Kubermang jaotati 8 maakonnaks ja moodustati Tartumaa lõunaosast 1783. aastal koos Võru linna asutamisega Võru kreis. Algselt pidi maakonnalinn asutatama Vana-Koiola mõisa, nii et Võrumaa asemel oleks võinud tekkida hoopis Vana-Koiolamaa ja võru keele asemel vana-koiola keel.
Algselt kuulus kreisi kaheksa kihelkonda, kus ka praegu võru keelt räägitakse: Hargla, Kanepi, Karula, Põlva, Rõuge, Räpina, Urvaste ja Vastseliina kihelkond.
Shizuoka prefektuur

Haldusjaotus

Shizuoka prefektuur on jaotatud 35 omavalitsuseks, millest 23 on suurlinnad (市, shi).

Sümbolid

Shizuoka prefektuuri tunnuslind on värvuliste seltsi kuuluv Terpsiphone atrocaudata, tunnuspuu on lõhnav osmantus (Osmanthus fragrans var. aurantiacus) ja tunnuslill rododendron (Rhododenron).
Footonrakett

Footonrakett on teoreetiline rakett, milles reaktiivjõudu tekitab footonite (elektromagnetkiirguse) juga.
Oletatakse, et footonrakett võib erinevalt teistest raketitüüpidest, mille joa kiirus on valguse kiirusest palju väiksem, saavutada valguse kiirusele lähedasi kiirusi.
Tartu linnakodaniku muuseum

Muuseumi hoone ajalugu

Pärast Tartu täielikku hävitamist Põhjasõjas 18. sajandil alguses seisis suur krunt Jaani tänaval mõned aastakümned tühjalt. 1734 sai selle omanikuks abiõpetaja Gabriel Pflug, kes 1744. aastaks ehitas tänava äärde väikese puust elamu. Majas oli 1 tuba, 3 kambrit ja ärkel.
Abiõpetaja Pflugi ehitatud väikesel puumajal õnnestus üle elada kõik 18. sajandi II poole Tartu suured tulekahjud (1755, 1763, 1775). Maja säilis vaatamata 1775. aasta tuleõnnetuse-järgsele käsule lammutada kõik südalinna piirkonnas asuvad puumajad.
1782. aastal ostis krundi Rostockist Tartusse rännanud müürsepp Voss. 18. sajandi lõpukümnendil ehitas Voss õuele uue kivist elumaja (säilinud Jaani 18 vasakpoolne tiib) ning vajalikud kõrvalhooned.
Aastatel 1808–1843 oli krundi omanikuks Imukvere mõisa (Palamuse kihelkond Tartumaal) rentnik Carl Schulz. Vana puust elamu sai 1828. aastaks õuepoolse laienduse. Põhiliselt sellisel kujul on hoone säilinud tänapäevani ning linnakodaniku muuseumis on näha tolleaegne ruumide planeering.
1843 ostis kahe elumaja ja suure õunapuuaiaga krundi Tallinnast tulnud tislermeister Steinberg. Tisleritöökoja tarvis ehitas Steinberg uuele elumajale parempoolse tiiva. Tema järeltulijate omandusse jäid hooned kuni 1938. aastani.
1920–1938 tegutses õuepealses elumajas Jaani 18 tisler Steinbergi tütrepojale Hugo Gottfried Masingule (1873–1939) kuulunud teadusaparatuuri konstrueerimise töökoda. Siin koostöös Tartu Ülikooli professori Johann Vilipiga valminud uut tüüpi seismograafid töötasid omal ajal 23 seismoloogiajaamas üle kogu maailma.
1940. aastal natsionaliseeriti mõlemad krundil olevad elumajad.
1989. aastal anti auväärne maja Tartu Linnamuuseumi käsutusse ja pärast põhjalikku restaureerimist avati seal 1993. aastal Linnamuuseumi uue harumuuseumina 19. sajandi Tartu linnakodaniku muuseum.

Muuseumi ajalugu

1989. aastal seoses kahe ja poole sajandi vanuse puust elamu Jaani 16 andmisega Tartu Linnamuuseumi käsutusse hakkas materialiseeruma idee rajada Tartusse linnakodaniku majamuuseum.
Hoone muuseumiks restaureerimise projekti koostasid 1989. aastal arhitektid Kai Siim ja Udo Tiirmaa (ARC-Projekt); restaureerimistööd teostas 1990–1993 firma Restar.
Säilinud ehitusdetailide baasil taastati hoone 19. sajandi II poole välisilme. 19. sajandi II veerandile omase biidermeier-stiilis ajaloolise interjööri kujundas sisearhitekt Leila Pärtelpoeg. Ajaloolise interjööri rekonstruktsioon toetub dokumentaalsetele allikatele.
19. sajandi Tartu linnakodaniku muuseum avas uksed 7. juulil 1993.
Oluliseks komponendiks muuseumi tegevuses on teaduslik uurimistöö.
Neemiklinnus

Neemiklinnus on üks neljast peamisest muinaslinnuse tüübist. Seda tüüpi linnused on Eestis ja Baltimaades ühed levinumad muinaslinnused (moodustavad 40% kõigist). Neemiklinnus on mitmekesisem kui teised linnusetüübid. Neemiklinnused liigitatakse väljanägemise järgi nelja alarühma: ühe otsavalliga, kahe otsavalliga, osalise ringvalliga ja ringvalliga neemiklinnused.

Ühe otsavalliga neemiklinnused

Esimese rühma linnustel on vallist ja ka vallikraaviga moodustav kaitsesüsteem ühes, maapoolses küljes. See süsteem eraldab linnuseala ülejäänud seljakust. Sellesse rühma kuulub näiteks Ripuka Punamägi, Mädara linnamägi ja Roela linnamägi.

Kahe otsavalliga neemiklinnused

Selle rühma linnustel on iseloomulikud tunnuseks on vallid seljandiku mõlemas otsas. Kuid leidub ka erandeid, kus ülejäänud külgedes on õige madal vall. Selle rühma kuulub näiteks Tarakvere linnamägi ja Padise linnamägi ning Palivere linnamägi

Osalise ringvalliga neemiklinnused

Selle linnuse eripära on mitte rohkem kui kolmest küljest piiratud vallid. Kõige tüüpilisema näite kohaselt on rajatud neemiku madalamad osad ehk siis poole ümbermõõdu piires. Selle rühma neemiklinnuste hulka kuuluvad Ida-Eestis ja ka Põhja-Tartumaal suhteliselt väikesed linnused. Näiteid osalise ringvalliga neemiklinnustest on Võuküla linnus, Vilina linnamägi ja Erumäe linnamägi.

Ringvalliga neemiklinnused

Neemiklinnuse neljanda tüübi muinaslinnus sarnaneb ringvall-linnusega. Tunnustena on neemikupealne täielikult valliga piiratud. Kuigi vallide ehitus ja tugevusastmed on vägagi varieeruvad. Ringvalliga neemiklinnuste hulka kuulub näiteks Kauksi Leerimägi, Koila linnamägi ja Varbola Jaanilinn ja Lohu linnused.
Georg Johan Maydell

Georg Johan Maydell (1648–maeti 1709) oli Rootsi sõjaväelane (jalaväekindral) ning Edise mõisnik.
Georg Johan Maydell tegutses Rootsi kuningriigi sõjaväelasena, oli Hämeenlinna lääni rügemendi ülem ning Põhjasõja ajal Eestis, Ingerimaa ja Liivimaa vägede kindral en chef Otto Vellingki välivägedes.
26. juunil 1693 annetas Rootsi kuningas Karl XI Georg Johan Maydellile vabahärratiitli ja ta immatrikuleeriti samal aastal Rootsi rüütelkonda (Nr.102).
Tema suguvõsaharu hääbus 1864. aastal kümnendas põlves Jakob Johan Maydelli surma järel.
Puerto Rico

Poliitiline staatus

Puerto Rico võttis 1952 ametliku ingliskeelse nimena kasutusele Commonwealth of Puerto Rico, sest hispaaniakeelse nime Estado Libre Asociado de Puerto Rico 'Puerto Rico Vaba Assotsieerunud Riik' sõnasõnaline tõlge Free Associated State of Puerto Rico poleks olnud USA Kongressile vastuvõetav. Hispaaniakeelne nimi väljendab nende taotlusi, kes tahaksid säilitada ja koguni "parandada" suhteid USA-ga, saavutades suurema autonoomia ja võib-olla suveräänsuse, kuid säilitada USA passi. 
Ühenduse pooldajad pooldavad ühendust USA-ga, mis hõlmab ühist kodakondsust, ühist kaitset ja ühist valuutat. Seisuga november 2004 paistis, et umbes pooled valijad eelistavad Ühendust, teine pool pooldab USA osariigi staatust. Umbes 3% valijatest paistab pooldavat iseseisvust.
6. novembril 2012 toimunud rahvahääletusel hääletas 54% senise poliitilise staatuse säilitamise vastu, nendest 61,16% oli osariigiks saamise poolt, 33,34% tahtis ühendust, ning 5,49% iseseisvust.

Ajalugu

Puerto Rico saarel elasid sajandeid tainod. 
19. novembril  1493 jõudis Puerto Rico saarele oma teisel reisil Christoph Kolumbus, see kuulutati Hispaania Kuningriigile valduseks. 
Puerto Rico saar nimetati alguses Borinquen'iks, hiljem nimetati ümber Puerto Ricoks (hispaania keeles 'Rikas Sadam'). 
Puerto Rico oli 400 aastat koloniseeritud. Sel ajal hävitati peaaegu kogu põlisrahvas ning toodi sisse  arvukalt Aafrika neegerorje. 
Aastal 1898 haaras Hispaania-Ameerika sõja tulemusena saarel võimu USA. Aastal 1917 said Puerto Rico elanikud USA kodakondsuse. Aastal 1952 jõustus Puerto Rico põhiseadus. Aastatel 1967, 1993 ja 1998 toimunud rahvahääletustel otsustati Puerto Rico poliitilist staatust mitte muuta, 2012. aastal hääletas 54% saareelanikest aga selle muutmise poolt.
Puerto Rico Interneti tippdomeen on .pr.
ROK-i maakood on PUR.
Elu allikad

Retseptsioon

""Elu allikad", mille asetaksin kõhklemata (ja lühimahule vaatamata) eesti kirjanduse tippteoste hulka, on parajalt tempereeritud, väga kujundlikult orkestreeritud, piisavalt tempokas ja algusest peale läbi selgete karakterite kaasaimev," kirjeldab teost kriitik Paavo Matsin. "Kolmest peategelasest esindab naabobsust selgesti Polizia Braun ja vastandlikku pööbellikku-barakilikku suhtumist (asi on kaunis tabamatu, ma ei ole kindel, kas need on siin kõige paremad sõnad, võib-olla peaks kirjutama "nõukogulikku-leplikku" või "talupoeglikkusingilikku", midagi sellist, keeruline öelda) Arved Mahtra ja Tuuli Botik. Nende kolme kaudu on Mutt tabanud väga hästi mingit kaunis raskesti sõnastatavat Tartus kohati hõljuvat ülikooli vaimu, selle eufoorsust ja paratamatut kaduvust."
"Keegi ei taha eriti uskuda, et minule on selle raamatu tolleaegne menu täiesti mõistetamatu," on Mutt ise nentinud. "Ma ei usu, et teised minu tegelased oleksid tänapäeva noorte inimeste seas nii tuntud kui Polizia Braun või Tuuli Botik. Need nimed on tuntud, kuigi isegi ei teata, mis nad on või kes nad on. Mina muidugi irvitan. See on hirmus, kui paroodiat hakatakse võtma kui meistriteost."
August Udras

August Udras (18. september 1901 Lasva vald Vastseliina kihelkond Võrumaa – 1. detsember 1924 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (kadett).
Udras astus septembris 1924 sõjakooli. Ta langes 1. detsembri riigipöördekatse ajal, kui kommunistid üritasid vallutada Tondi kasarmuid. 
Mässus langenute ühine matusetalitus toimus 4. detsembril 1924 Tallinna Kaarli kirikus. Kirstud viidi vankritel mööda Kaarli puiesteed Vabaduse väljakule. Sealt viidi osa kirste (ka Udrase oma) Balti jaama ning ta maeti hiljem Vastseliina kalmistule.
Johannes Letzmann

Johannes Peter Letzmann (7/19. juuli 1885 Cēsis – 21. mai 1971 Langeoog) oli baltisaksa päritolu Eesti meteoroloog ja keeristormiuurija.

Elukäik

Letzmann õppis aastatel 1906–1913 Tartu ülikoolis Boriss Sreznevski käe all meteoroloogiat. Doktoritöö kaitses ta 1924. aastal Helsingi ülikoolis. Aastatel 1913–1939 oli ta Tartu ülikooli teenistuses, alguses meteoroloogiaobservatooriumi assistendina ja 1919. aastast eradotsendina. 1928. aastal tegi Letzmann uurimistööd Alfred Wegeneri juures Grazi ülikoolis ja 1933. aastal samas viimase venna Kurt Wegeneri juures. Enne emigreerumist jõudis ta Tartu ülikoolis lugeda veerandsada eri nimetusega ainet. Maailmasõja alguses töötas ta lühikest aega Poseni ülikoolis ning 1940. aastast dotsendina Grazi ülikooli atmosfäärikeeriste uurimiskeskuses, kus tema uurimistööd rahastati 1947. aastani. Ta elas Austrias 1962. aastani ja sestpeale kuni surmani Langeoogi saarel asunud baltisakslaste vanadekodus.

Teadustöö

Keeristormidega tegelema innustas Letzmanni 1918. aastal lühikest aega Tartus töötanud Alfred Wegener. 1930. aastatel oli Letzmann tähtsamaid keeristormiuurijaid. Ta arendas atmosfäärikeerise õhuvoolude liikumise teooriat, uuris varasemaid keeristorme ja tormikahjustusi ning tegi sellel alal ka laborikatseid. 1937. aastal koostas ta koos sakslase Harald Koschmiederiga rahvusvahelise meteoroloogiaorganisatsiooni keeristormiuurimise juhendi. Maailmasõdade vahel avaldas Letzmann tuntud teadusajakirjades üle 20 keeristorme käsitleva artikli. Ta kirjeldas esimesena ka trombide Balti tee ehk enamiku kohalike keeristormide liikumistee Lätist või Lõuna-Eestist põhja või edelast kirdese.
Altona mõis

Altona mõis (Altonas muižiņa) oli poolmõis Lätis Riia linnas Torņakalnsi asumis peahoone aadressiga O. Vācieša ielā 19.
Aastal 1782 asus Borherti mõisa maadel Jeruzaleme kõrts. Esimene teadaolev kõrtsmik oli Jacob Bick, Riiast pärinev 42 aastat vana endine müürsepp. Kõrts kuulus veel Carl Ernst Lessingile ja Teodor Heinrich von Schröderile, kelle ajal (XIX sajandi algul) kõrtsist sai poolmõis.
Aastast 1812 on teada, et mõisa juurde viiv tee kandis Altona tee nime (tänapäeval O. Vācieša ielā). XIX sajandil oli mõis populaarne kontsertide pidamise paik, samuti oli see armastatud jaanitulel käimise paigaks. Tollal kuulus mõis advokaat Röderile.
Mõisa barokne peahoone pärineb ilmselt XVIII sajandist. Hoonel oli kaks tiiba, mis seisid eraldi, kuni XIX sajandi seitsmekümnendatel aastatel need ühendati. XX sajandil elas majas luuletaja Ojārs Vācietis, praegu asub seal tema majamuuseum.
Mõisa kõrvalhooned asusid kaugemal. Mārupīte ojal Marija vesiveski tiigi ääres asus üks klassitsistlikus stiilis hoone, ka oli ojal mõisale kuuluv vesiveski. Üle tiigi viis hoone juurest puidust sild.
Aadressiteisenduse protokoll

Aadressiteisenduse protokoll (inglise Address Resolution Protocol, lühend ARP) on protokoll IP-aadressi vastendamiseks riistvara aadressi ehk MAC-aadressiga.

Kasutus

IP-aadressi ja alamvõrgumaski (subnet mask) abil tehakse kindlaks, kas andmepakett on suunatud sisevõrku või välisvõrku. Sisevõrku adresseeritud andmepaketi korral saadakse riistvara aadress (MAC-aadress) ARP-tabelist (tabelist, kuhu on puhverdatud varasemad ARP-päringud). Kui ARP-tabelis vastav sissekanne puudub, siis saadab seade kõigile sisevõrgus asuvatele seadmetele (broadcast message) välja ARP-päringu IP-aadressile vastava riistvaraaadressi väljaselgitamiseks. Vastava IP-aadressiga arvuti vastab nimetatud päringule. Seejärel uuendab päringu teinud seade oma ARP-tabelit. Järgnevas andmevahetuses on andmepaketid varustatud lisaks IP-aadressile ka riistvara aadressiga. Seejärel on võimalik infovahetus sisevõrgus ka kohtvõrgu protokollidega, mille IP-aadress puudub.
Kuksema mõisa kalmistu

Kuksema mõisa kalmistu on kalmistu Järva-Jaani kihelkonnas Järvamaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Kuksema külas Järva vallas Järva maakonnas.

Kirjeldus

Kalmistu jääb Kuksema mõisa südamest linnulennult umbes 750 meetri kaugusele edelasse. Selle rajasid mõisa tollased omanikud Stackelbergid umbes 19. sajandi algul, sest esimene teadaolev matus toimus 1803. aastal. Hiljem on kalmistu tuntud uute omanike (a-st 1867) kui Schillingite kalmistu.

Ajalugu

Kalmistu idaosas paikneb matusekabel, mis praegu on veel küllaltki heas seisukorras. Kalmistule on olemaolevate hauatähiste järgi maetud 23 lahkunut, teiste allikate järgi on sinna maetud 18 lahkunut. 2014. aastaks oli kalmistul säilinud 8 hauatähist.
Hendrik Lindepuu

Hendrik Lindepuu (sündinud 11. novembril 1958  Mõisakülas) on eesti tõlkija, näitekirjanik ja kergejõustikutreener.
Ta lõpetas 1981 Viljandi kaugõppekeskkooli.
Töötas lukksepana ning tuletõrjes Võhmas ja Viljandis. Aastatel 1991–1996 töötas ta Helsingi raamatukogudes,
hiljem on tegutsenud vabakutselisena Laiusel. Alates aastast 1996 Kirjanike Liidu liige. 
Loomingulist tegevust alustas ta 1979 värsside ja lühiproosaga. Aastatel 1988–1991 oli literaat Viljandis. Ta on kirjutanud kirjandusloolisi näidendeid luuletajatest-kirjanikest (Henrik Visnapuu, Hella Wuolijoki, Juhan Liiv) ning tõlkinud poola keelest, näiteks Sławomir Mrożeki, Stanisław Ignacy Witkiewiczi, Tadeusz Różewiczi, Bogusław Schafferi ja paljude teiste näidendeid ning muid teoseid.
Rohkesti tema kaastööd on poola kirjanduse erinumbris Looming 1997/6 (selle eest sai ta 1998 ajakirja aastapreemia); samasugune poola kirjanduse number on Vikerkaar 1998/12.
Linnukaupleja

"Linnukaupleja" (saksa "Der Vogelhändler") on Carl Zelleri operett kolmes vaatuses Moritz Westi ja Ludwig Heldi libretole, mis on kirjutatud Charles Varini ja Edmond de Biéville'i komöödia "Ce que deviennent les roses" (1857) järgi.
Hinnatud helilooja parimaks ja operetiliteratuuri üheks väljapaistvamaks teoseks. On olnud oma meloodilisusega rahvusvaheliselt populaarsemaid Viini klassikalise opereti esindajaid ning tähistas Viini opereti kuldajastu kõrgpunkti.
Peamised osad: linnukaupmees Adam (tenor/bariton), postiljon Christel (sopran), kuurvürstinna Marie (sopran), paruness Adelaide (alt), krahv Stanislaus (tenor), parun Weps (bariton), Schenk (tenor), von Scharrnagel (buffo), professor Süffle (ten buffo), professor Würmchen (bar buffo).

Ajalugu

Esmaettekanne toimus 10. jaanuaril 1891 Viini Theater an der Wienis. Rollide loojad olid seal Alexander Girardi (Adam), Ilka Pálmay (Christel), Ottilie Collin (Marie), Rudolf del Zopp (Stanislaus). 
Püsis Theater an der Wieni repertuaaris ühtejärge seitse aastat. Seejärel jätkas Viinis teose esitamist Carltheater ning hiljem ka kõik teised Viini operetiteatrid. Berliinis esitati tükki 1,5 kuud pärast selle väljatulekut Viinis. Aasta jooksul levis kõikidesse operetilembestesse maadesse. Saksa keelt kõnelevates maades on olnud pidevalt operetiteatrite mängukavas. 
Eestis on seda operetti lavastatud kuues teatris 12 lavastuses: Estonias 1912, 1918, 1924, 1943, 1956, 2017; Vanemuises 1931, 1975; Endlas 1926:  Ugalas 1929: Narva teatris 1930: Sädes 1934.

Faabula

Tegevus toimub 18. sajandi alguses Baieris, Reinimaal Tirooli külas. Linnukaupmees Adam on kihlatud kirjaneiu Christeliga, kuid abiellumine pole rahapuudusel võimalik. Külavanem Schenk on kuulutanud välja metseajahi, kuid muudab selle viimasel hetkel ajajate puudumise tõttu ära. Christel on end pakkunud vabatahtlikuna jahitseremooniat läbi viima, et raha teenida. Jahipealik parun Weps võiks noori rahaliselt abistada, kuid on tõrjuv. Adam pakub talle altkäemaksuks kollast lindu, kuid Weps ei tea, mis sellega teha. Ta kutsub hoopis külla oma nõo Stanislausi, et ikkagi jaht läbi viia. 
Stanislaus on maskeerunud hertsogiks. Teda ei tunta külas ära. Kuurvürstinna Marie hakkab Adamiga flirtima ja korraldab nii, et Adam saab hertsogi majapidamises ülevaataja koha. Koha saamiseks on vaja teha professoritele eksam. Adam annab sihilikult rumalavõitu vastuseid, kuid kohasaamist see ei mõjuta.
Vahepeal on Christel silma jäänud Stanislausile. Seda on märganud ka Adam ja on ahastuses. Pärast keerulisi seiklusi ja segadusi lepivad Adam ja Christel ära. Christelil on Adamast isegi pisut kahju kui selgitab, et ta pole Stanislausiga abiellumist üldse tõsiselt võtnud. Lõpuks saadakse asjad nii kaugele, et Adamil ja Christelil on pulmadeks vajalik raha koos. Parun Weps teeb abieluettepaneku Adelaidele. Kahe paari abiellumiseks Tirooli külas on tee vaba.
Lestene vald

Ajalugu

Vald on kujunenud Kliģi mõisa (Kliggenhof), Jaunlestene mõisa (Neu-Lesten) ja Lestene mõisa (Lesten) maadele.
Aastal 1935 oli valla pindala 107,8 km² ja seal oli 1610 elanikku. Aastal 1945 moodustati selles Lestene ja Mežnieki külanõukogud, vald ise likvideeriti aga aastal 1949. Aastal 1965 liideti osa Lestene külanõukogust Džūkste külanõukoguga. Aastal 1973 liideti sellega osa Degole külanõukogust. Aastal 1975 liideti osa Lestene külanõukogust Slampe külanõukoguga. Aastal 1990 moodustati külanõukogust vald.  2009. aastast kuulub vald Tukumsi piirkonda.

Loodus

Suurimaks jõeks on Abava jõgi, teine tähtsam jõgi on selle lisajõgi Lestene jõgi. Vallas asub 36 hektari suurune Pālansi järv, teine järv on 21,8 hektari suurune  Kliģi järv. Looduskaitse all on üks nimetu põline tamm. Valla lõunaossa jääb 347 hektari suurune Riesta-Džūkstene soo hoiuala.

Kaitstavad objektid

Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all Lestene mõisa hoonetekompleks, sealhulgas teenijate maja, park ja häärber, ja Lestene luteri kirik. Kohaliku kaitse all on Lestene mõisa ait.

Asustus

Aastal 2011 elas vallas 588 lätlast, 33 venelast, 37 valgevenelast, 4 ukrainlast, 8 poolakat ja 11 leedulast.
Vallas on neli küla. Valla keskus Lestene on staatusega vidējciems ja seal oli 2018. aastal 238 elanikku. Kolm küla on staatusega mazciems - Blāzma 55 elanikuga aastal 2006, Burtnieki 26 elanikuga aastal 2006 ja Mariņmuiža 15 elanikuga aastal 2006. Ülejäänud valla elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.
Martin Lutheri mälestusmärk

Martin Lutheri mälestusmärk (ka: Martin Lutheri ausammas, Martin Lutheri mälestussammas) oli Keila lähedal Kumna mõisa maadel olnud Martin Lutheri auks püstitatud mälestusmärk.
Martin Lutheri kuju modelleeris skulptor Peter Jakob Clodt von Jürgensburg, malmalusel kuju kõrgus oli 6,4 m. 
Mälestusmärk oli algselt ette nähtud Toompeale, praeguse Aleksander Nevski katedraali kohale, kuid luba jäi Vene võimudelt saamata ning mälestusmärk püstitati 1862. aastal Kumna mõisa maale Keila pastoraadi lähedal. See avati 2. novembril ukj 1862 (vkj 21. oktoobril – usupuhastuspühal). Selle kirjad olid eestikeelsed.
Mälestusmärk läks maksma 9000 rubla. Raha selleks andis Kumna mõisnik Georg von Meyendorff (1794–1879), kes oli Venemaa Evangeeliumi Luteriusu Kiriku Peakonsistooriumi president. See oli ainus Martin Lutherile püstitatud mälestusmärk kogu Vene keisririigis.
Nõukogude võimud eemaldasid kuju 3. detsembri õhtul 1949. Legendi järgi sulatati see ümber Stalini kujuks. Jutt ei vasta tõele, sest lmselt sulatati kuju siiski pronksdetailideks Ilmarise tehases Tallinnas.
Juunis 2010 avati samba vundamendil ajalootahvel ning selle ümbrus korrastati.