Industriaalühiskond

Industriaalühiskond ehk tööstusühiskond on ühiskonnakorraldus, kus inimeste põhiline tegevusala on tööstus ja ehitus. Vähem inimesi on hõivatud põllumajanduses ja teeninduses.
Industriaalühiskonnale üleminek algas Inglismaal 1760. aastail tööstusliku pöörde käigus ja oli seotud ketrusmasinate rakendamisega. Ülemineku tulemusena asendati manufaktuuritootmine vabrikutootmisega. Mujal Euroopas ja USAs toimus industriaalühiskonnale üleminek 19. sajandil.
Alates 20. sajandi lõpukümnenditest on infotehnoloogia laialdase arenguga maailma arenenuimad riigid sujuvalt üle liikumas postindustriaalse ehk infoühiskonna poole. Praegu leidub industriaalühiskonda uustööstusmaades ja kõrgema arengutasemega arengumaades.
Industriaalühiskonna mõiste tuleb ladinakeelsest sõnast industria, mis tähendab töökust.

Industriaalühiskonna mõju

Nobeli auhinna laureaat Robert E Lucas on tööstusrevolutsiooni kohta öelnud: "Esimest korda maailma ajaloos on tavaliste inimeste elustandardid läbi tegemas kasvu." Selle on teinud võimalikuks ülisuur tootlikkuse kasv kõigest paari sajandi vältel.
Industriaalühiskonna demograafiline ja maakasutuse muster on agraarühiskonna omast erinev. Vabrikud koos töökohtadega on peamiselt koondunud linnadesse, kuna seal on rohkem tööjõudu ja toodangut on võimalik kas kohapeal turustada või edasi transportida. Samal ajal on masinate arengu tõttu maaharimise juures vaja vähem töökäsi, seega koonduvad inimesed maalt linnadesse. Esimesed linnadesse kolijate põlvkonnad kaotavad sidemed oma vana kogukonnaga ja traditsioonilise kultuurilise taustaga, uues keskkonnas ei osata esialgu veel sidemeid luua. Paranevate elutingimuste ja väiksema suremuse tõttu hakkas Euroopa rahvaarv plahvatuslikult kasvama; 1700. aastal oli Euroopas umbes 100 miljonit elanikku, 1900. aastaks 400 miljonit
. Aja jooksul muutuvad leibkonnad väiksemateks, ühe katuse all elavad enamasti koos ainult täiskasvanud paar oma ühe või mitme lapsega. Lapsi saadakse ka vähem, kuna riiklike pensionisüsteemide tekkega pole nad enam vanematele hädavajalikud vanaduspõlve aegse heaolu tagamiseks.
Esialgu oli tööstusrevolutsiooni ajal maalt linna kolinud tööliste elutingimused äärmiselt viletsad, suureks probleemiks oli ülerahvastatus ja saaste. Ajapikku olud paranesid, osalt tänu linnaplaneerimise arengule ja osalt kõrgemate palkade tõttu. Industriaalühiskonna elanikele on kättesaadavad mitmed mugavused, nagu vee- ja kanalisatsioonivõrgustik, elekter, keskküttesüsteemid ja õhukonditsioneerid, samuti on masstoodetud kaubad odavamad kui käsitöökaubad ja seega võib rohkem inimesi neid endale lubada.

Industriaalühiskonna tõus ja langus Eestis

Venemaal algas industrialiseerimine hiljem, alles 19. sajandi keskel. Esimene tööstuslik osaühing Eestis oli 1857. aastal rajatud Kreenholmi Puuvillamanufaktuur, millest sai sajandi lõpuks üks Venemaa suurimaid kergetööstusettevõtteid. 1870. aastal avatud Balti raudtee loodud ühendus Moskvaga tihendas Eesti sidemeid keisririigi sisekubermangudega ja aitas kaasa siinse tööstuse kiirele arengule. 19. sajandi lõpul rajati nii kohalike baltisaksa kui ka Venemaa investorite toel mitu suurt aktsiaettevõtet ning rekonstrueeriti väiksemaid ettevõtteid suurteks. Üksikutesse Tallinna ja Narva suurettevõtetesse kontsentreerus enamik Eesti vabrikutööjõust, kuid nende toodang oli mõeldud peamiselt Vene keisririigi turu jaoks; Eesti elanike vajadusi rahuldasid kohalikud väikeettevõtted ning Peterburi ja Riia vabrikud. Eesti asend oli määrava tähtsusega, siin olid tähtsad impordisadamad ning töötlevaid ettevõtteid oli odavam rajada siia kui Sise-Venemaale. Oluline oli ka suure Peterburi turu lähedus. Enne esimest maailmasõda oli Eesti kõige olulisem tööstussektor tekstiilitööstus, kuigi selle osatähtsus aja jooksul aina langes. Hoolimata kiirest industrialiseerimisest oli Eesti ala esimese maailmasõja alguseks veel valdavalt agraarne.
Pärast Venemaa turu äralangemist iseseisvusaja algul toimus Eesti tööstuses suur ümberstruktureerimine. Metalli- ja keemiatööstused kukkusid muutunud olude tõttu kokku, teised suutsid ennast paremini uuele sise- ja välisturule ümber kohandada. Suurtööstuste asemel rajati nüüd pigem väiksemaid ettevõtteid, eelistati kodumaist tooret ning 1920. aastate lõpul eksporditi 40% toodangust. 1930. aastate majanduskriis vähendas ekspordi osakaalu, rohkem orienteeriti kiirelt kasvavale siseturule ning valitsuse toel kasvas tööstustoodangu hulk väga kiiresti.
Tõeliselt intensiivne industrialiseerimine ja industriaalühiskonnale üleminek toimus alles pärast teist maailmasõda Nõukogude Liidus. Väikeettevõtted suuresti kaotati kõrgete maksude seadmisega, riiklike meetmetega eelisarendati rasketööstust, põlevkivi- ja keemiatööstuse jaoks rajati Kirde-Eestisse uued linnad (Kohtla-Järve ja Sillamäe). Forsseeritud rasketööstusliku arendamise tulemusel muutus elanikkonna hõivestruktuur, linnad kasvasid tööliste siserändest, Põhja- ja Kirde-Eesti linnadesse toodi palju töölisi teistest liiduvabariikidest. Põllumajandus kollektiviseeriti, loodi majandid kolhooside ja sovhooside näol. Hruštšovi sulaperioodil algas ka kergetööstuse areng, kuid see jäi siiski teisejärguliseks. Põllumajandus ja tööstus olid üles ehitatud plaanimajanduse põhiselt. Tööliste majutamiseks ehitati palju paneelmaju, suurematesse linnadesse terved uued magalarajoonid, näiteks Tallinna Mustamäe, Õismäe ja Lasnamäe ning Tartu Annelinn.
Taasiseseisvudes tabas Eesti suurtööstusi jälle krahh. Nõukogude turg kadus ära ning suur osa tööstustehnikast oli ajale jalgu jäänud. Ettevõtted erastati, aina rohkem hakkas tulema välisinvesteeringuid. Eesti suhteliselt kvalifitseeritud, ent odav tööjõud muutis Eesti mõneks ajaks teiste Euroopa ettevõtete allhankemaaks. Põllumajandussektori osakaal on väga väikeseks jäänud (~4%), samas teenindussektor on nüüdseks saanud Eesti suurimaks (2013. aastal üle 65%), märkides Eesti jõudmist infoühiskonda.