Jean-Martin Charcot

Biograafia

Charcot sündis Pariisis, vaeses peres, kes tegeles käsitöö-tõllassepandusega. Charcot' isa sai anda oma kolmest pojast head haridust ainult Jean-Martinile. Jean õppis Püha Louis' lütseumis (Lycee St. Louis). 1844. aastal astus ta Pariisi ülikoolis meditsiiniosakonda, kus ta nelja aasta pärast sai internatuuri Salpêtrière'i haiglas. Viimati nimetatud haigla avati 1656. aastal ja selle patsiendid olid peamiselt vanad naised ning osaliselt oli see ka epileptikute ja hullumeelsete varjupaigaks.
Charcot sai meditsiinidoktoriks 1858. aastal ja neuropatoloogiaprofessoriks 1860. aastal. 1862. aastal tuli ta tagasi haiglasse peaarstiks "mittepsüühiliste epileptikute ja hüsteerikute" (tol ajal arvati, et hüsteeria ei ole psüühiline haigus) osakonda. 1866. aastal hakkas lugema loengud Salpêtrière's sisemiste, ning 1870. aastal neurootiliste haiguste teemal. Tema loengud said väga kuulsaks ning nende kuulajateks olid tuntud arstid ja teadurid. 1872. aastal sai Jean-Martin patoloogilise anatoomia professoriks Pariisi ülikooli meditsiiniosakonnas. Te mõistis, et neurootiliste haiguste valdkonnas on vaja suuri uuringuid, misjärel hakati Salpêtrière's vastu võtma uusi neurootiliste haigustega patsiente, nende hulgas ka mehi. Loodi uusi laboratooriume ja patoloogilise anatoomia muuseum. Selle põhjal saadi luua neuropatoloogia instituut. 1882. aastal oli Charcot neurootiliste haiguste osakonna juhataja, mis avati Salpêtrière's tänu Charcot'le ja tema sõpradele. 1880. aastal ajakiri hakkas ilmuma Neuroloogia Arhiiv.
1883. aastal sai Charot Pariisi teaduse akadeemia liikmeks. Selleks ajaks oli tal juba üsna palju õpilasi.

Neuroloogia

Alguses, tegeles Charcot põhiliselt sisehaigustega (tuberkuloos, reumatism, kopsupõletik, neeruhaigused). Hiljem hakkas tema uurima aju struktuuri, sella lokalisatsioone ja funktsioone ning haigusi, mis on seotud aju struktuuride kahjustustega. Kasutades polümorfoloogilisi andmeid, leidis ta seoseid poliomüeliidi ja mõnede teiste haiguste vahel, mis ilmuvad lihaste atroofia tagajärjena. 1868. aastal kirjeldas ta täpsemalt polüskleroosi ning üks aasta hiljem kirjeldas ta amüotroofsetlateraalset skleroosi. Samuti kirjeldas Charcot Marie-Toothi haigust (Charcot-Marie-Tooth disease).
Alates 1870. aastast oli Charot huvitatud neurootilistest haigustest (polüskleroos, Parkinsoni tõbi). Salpêtrière' kliinikus oli ta hüsteeria patsientide osakonna juhataja. Tol ajal arvati, et hüsteeria on ainult naiste haigus ning selle põhjuseks peeti emaka haigust. Oma kliinilises praktikas pani Charcot tähele, et tihti kannatasid patsiendid samuti somaatiliste haiguste käes, pimedus ja samal ajal ei olnud nendel mingeid aju ega muid vastavaid orgaanilisi kahjustusi. Samuti märkas ta, et sellised naised olid väga tundlikud hüpnoosi suhtes. Seega, avalikel psühhopatoloogia- ja meditsiiniloengutel näitas ta eksperimente, kus hüpnotiseeris oma patsiente ning sisendas neile, et nad kannatavad mingi kehaosa paralüüsi. Pärast hüpnoosist väljumist olid patsiendid tõesti paralüüsis. Sama hüpnoosi abil taastas Charcot nende terve seisundi. 
Lõpuks jõudis ta järelduseni, et hüsteeria ajal on inimene sarnaselt hüpnoosi seisundis. Sel inimesel võib tekkida paralüüs kas kehaosa tugeva vastulöömise tõttu või nõrga ja pideva ärritamise teel.

Mõjud

Charcot avaldas suurt mõju Sigmund Freudile. 1885. aastal tuli Freud praktikale Salpêtrière' kliinikusse. Charcot arvas, Freud oli väga osav õpilane ning usaldas teda piisavalt, et anda oma tööd tõlkimiseks. Just sel ajal, hüsteeria uurimisel, hakkas Freud tegema esimesi mustreid psühhoanalüüsis. Hiljem rääkis ta J. M. Charcot' kohta: "Mitte ükski inimene ei suutnud niivõrd avaldada oma mõju minule. Mõnikord pärast tema loengut oli mul tunne, nagu ma oleks Notre-Dame'i külastanud, ja on uue ettekujutusega täiuslikkusest." 
Charcot' tegevuste ajal sai Salpêtrière' kliinik suurimaks uurimisinstituudiks kogu maailmas. Charcot' õpilased olid Sigmund Freud, Joseph Babinski, Pierre Janet, William James, Pierre Marie, Albert Londe, Charles-Joseph Bouchard, Georges Gilles de la Touretter, Alfred Binet, ja Albert Pitres.