Ernesto Laclau

Ernesto Laclau (6. oktoober 1935, Buenos Aires, Argentina – 13. aprill 2014, Sevilla, Hispaania) oli Argentina poliitteoreetik ja diskursusanalüüsi Essexi koolkonna rajaja.
Laclau õppis Buenos Aireses ajalugu. Ta lõpetas 1964. aastal Buenos Airese Ülikooli ja sai 1977. aastal doktorikraadi Essexi Ülikoolist Suurbritannias.
Alates 1986. aastast oli ta Essexi Ülikoolis poliitilise teooria professor. Ta rajas sinna ideoloogiale ja diskursusanalüüsile spetsialiseeruva kraadiõppe programmi, samuti asutas ta seal humanitaar- ja sotsiaalteaduste teoreetiliste uuringute keskuse (Centre for Theoretical Studies in the Humanities and the Social Sciences). Tema juhtimisel pakkus ideoloogia ja diskursusanalüüsi programm sobilikku uurimisraamistikku, edendamaks diskursusanalüüsi liiki, mis tugineb poststrukturalismile (eriti Lacani, Foucault’, Derrida, ja Barthes'i tööle) ja üritab sõnastada konkreetsete poliitiliste nähtuste (identiteedid, diskursused, hegemooniad) innovatiivseid analüüse. See teoreetiline ja analüütiline suundumus on tänapäeval tuntud kui ’diskursusanalüüsi Essexi koolkond’.
Laclau varasem töö oli mõjutatud Althusserist ja tegeles teemadega, mille üle 1970ndate neomarksistlikes ringkondades vaieldi, sealhulgas riigi roll, kapitalismi dünaamika, Gramsci hegemooniateooria tähtsus jne. Laclau tähtsaimaks teoseks oli koos Chantal Mouffe'iga kirjutatud "Hegemony and Socialist Strategy: Towards a Radical Socialist Democracy". Laclau ja Mouffe'i mõtete kirjeldamiseks kasutatakse tavaliselt terminit postmarksistlik. Mõlemad osalesid aktiivselt 1960ndate ühiskondlikes ja üliõpilaste liikumistes ning üritasid ühendada uusi tekkivaid poliitilisi identiteete ettekujutusega demokraatlikust sotsialismist. Nad ütlesid lahti marksismi majanduslikust determinismist ja mõttest, et klassivõitlus on ainuke otsustav ühiskondlik antagonism. Selle asemel tunnistasid nad ühiskonnas leiduvate antagonismide mitmekesisust ja tulid välja oma 'radikaalse ja pluraalse demokraatia' projektiga. Oma hilisemas töös ja mõjutatuna Lacani psühhoanalüütilisest teooriast naasis Laclau teema juurde, mis oli teda nooruses köitnud – ta tegeles jälle populismi uurimisega.
Raamatus "On Populist Reason" kirjutas Laclau populismi olemusest, sellest, kuidas poliitilises diskursuses luuakse poliitilisi identiteete nagu 'rahvas' või 'proletariaat' ning mis rolli need poliitikas tegutsejate ja ideoloogiate jaoks mängivad. Laclau jaoks algab populism 'tühjade tähistajate' (empty signifiers) loomisest. Tühi tähistaja tähendab mingit mõistet või nime (nt 'vabadus', 'Perón'), mis kaotab oma spetsiifilisuse ja mida kasutatakse vajaduse korral tähistamaks midagi, mida nähakse selle mõistega ekvivalentsena.
Ta on öelnud: "Minu jaoks on populism olemuslikult kategooria, mis hõlmab poliitilise ruumi teatavat konstrueerimisviisi, ja nimelt sellist, mis mobiliseerib sotsiaalse püramiidi põhjas olijad nende vastu, kes asuvad selle tipus. Teisisõnu, see on tehe, mis jagab ühiskondliku ruumi kaheks antagonistlikuks leeriks. Mil iganes säärane kahestumine aset leiab, on meil tegu populismiga." Populism vastandub pelgale tehnokraatlikule administreerimisele, kuna eeldab rahva osalemist poliitikas.
Aastate jooksul pidas Laclau loenguid paljudes Põhja-Ameerika, Lõuna-Ameerika, Lääne-Euroopa, Austraalia ja Lõuna-Aafrika ülikoolides. 2012. aastal pidasid Mouffe ja Laclau Tallinna Ülikooli revolutsioonide teemalise suvekooli "Revisiting the Revolution: Past, Present, Perspectives" raames avaliku loengu ka Tallinnas.
Ernesto Laclau elukaaslane oli Belgia poliitikafilosoof Chantal Mouffe.