Ökofeminism

Ökofeminism on sotsiaalne ja poliitiline liikumine, mis ühendab ökoloogia ja feminismi. Ökofeministid väidavad, et naiste rõhumise ja looduse degradeerimise vahel on seos. Nad uurivad, kuidas on omavahel seotud seksism, looduse valitsemise soov, rassism ja muud sotsiaalse ebavõrdsuse vormid.
Ökofeministide uskumuse kohaselt on sellised traditsiooniliselt "naiselikud" voorused nagu vastastikkus, hoolitsus ja koostöövalmidus omased nii naistele kui ka loodusele. Lisaks näevad ökofeministid ühist menstruatsioonides ja kuufaasides, sünnitamises ja loomises jne. Samuti ühendab naisi ja loodust ajalugu, mille vältel on neid patriarhaalses Lääne ühiskonnas rõhutud.
Vandana Shiva väidab, et igapäevase koostoimimise kaudu on naised keskkonnaga eriliselt seotud, kuid seda on ignoreeritud. Ta ütleb, et naised, kes peatoiduse eest hoolitsedes loovad "koostöös loodusega rikkust, on ka ise olnud looduse kulgemise tervikliku ja ökoloogilise teadmise eksperdid". Samas tõdeb ta, et "kapitalistlik reduktsionistlik paradigma ei tunnista neid alternatiivse teadmise viise, mis on suunatud ühiskondlikule kasule ja toitmisele, sest ei suuda tajuda seoseid looduses või naiste elu, töö ja teadmiste seotust rikkuse loomisega".
Feminist ja sotsiaalökoloog Janet Biehl on kritiseerinud ökofeminismi selle pärast, et see keskendub liiga palju müstilisele sidemele naiste ja looduse vahel ja mitte piisavalt naiste tegelikule olukorrale. Rosemary Radford Ruether nõustub Janet Biehliga selle koha pealt, mis puudutab keskendumist müstitsismile naiste aitamise asemel, kuid väidab, et spirituaalsuse ja aktivismi võib ökofeminismis tõhusalt ühte põimida.

Mõisted

"Ökofeminismi" (1993) autorid Vandana Shiva, Maria Miescritique ja Evan Bondi juurdlevad tänapäeva teaduse ja selle üle, et teadust peetakse universaalseks väärtusevabaks süsteemiks. Nende hinnangul kujutab tänapäeva teaduse peavool endast Lääne mehelike väärtuste projektsiooni. Mehed on kontrollinud eesõigust määrata, mis on teaduslik teadmine ja suures osas ajaloost on teadus olnud ainult meestele. Bondi ja Miles toovad näiteid, mille hulgas on ka sünnituse meditsiinistumine ja taimekasvatuse industrialiseerimine.
Bondi väidab, et sünnituse meditsiinistumine on muutnud ämmaemandate tarkuse vähem tähtsaks ja sünnitamise loomuliku protsessi protseduuriks, mis sõltub spetsiifilisest tehnoloogiast ja ekspertteadmisest. Samamoodi muudab põllumajanduse sõltuvus tööstuslikult toodetud seemnetest ja väetistest loodusliku taasloomisprotsessi sõltuvaks tehnoloogilisest sisendist.
Ökofeministliku kirjanduse väitel tavatsetakse patriarhaalsete struktuuride valitsemist õigustada vastanduste kaudu, näiteks "taevas ja maa", "hing ja keha", "mehed ja naised", "inimesed ja loomad", "vaim ja mateeria", "kultuur ja loodus", "valge ja mittevalge". Rõhumist tugevdatakse neid kaksikmõisteid tõe pähe pakkudes ning sisendades religioossete ja teaduslike konstruktsioonide kaudu, et need on suurepärased.
Ökofeminismi on rakendatud ka loomade õiguste kaitsel ja sellest on kasvanud välja vegetaarne ökofeminism, mis väidab, et "kui jätta loomade rõhumine feministlikust ja ökofeministlikust (kui "liikumisest, mille eesmärk on kaotada kõik rõhumise vormid") analüüsist välja [...], siis see näitab nii feminismi kui ka ökofeminismi põhialuste ebajärjekindlat rakendamist. Vegetaarsed ökofeministid põimivad osavõtlikkuse kultuuri ja poliitika analüüsiga, et täiustada eetika ja tegutsemise süsteemi.