Juudi pruut

Ülesehitus

"Juudi pruut" on oma ülesehituselt barokk-kunsti klassikaline portreemaal, mis on valminud Hollandis kõrgele tasemele tõusnud ja populaarseks saanud portreekunsti ajastul. Kuna barokkportrees domineerinud sotsiaalse positsiooni eksponeerimise asemel hakati enam rõhutama inimese sisemisi, vaimseid väärtusi, on Rembrandt oma aja jooksul aina vabamaks muutunud materjalikäsitlusega siin kujutanud mehe ja naise vahelist tihedat sidet. Kuna dramaatilised piibliteemalised maalid erinevate emotsioonide kujutamiseks hõlmavad tervelt ühte kolmandikku Rembrandti loomingust, enne pealkirja ”Juudi pruut” maalile pandigi esmaks piibellik nimi, mis pidi kunstiteost Vanast Testamendist mitmete paaride, mh Abrahami ja Saara või Boase ja Ruti portreena, aga Esimeses Moosese raamatus leiduva kirjelduse 26:8 põhjal peeti seda kõige tõenäolisemalt portreeks Iisakust ja Rebekkast. Pärast oma varast perioodi ei olnud Rembrandt siiski enam huvitatud allegoorilistest ja mütoloogilistest teemadest ning portree võib olla juudi naisest või mehe jaoks veel ebakindlast pruudist.
Mõned kunstiajaloolased nägid mehes Rembrandti poega, Titus van Rijni, kes 1668. aastal abiellus Magdalena van Looga. Oma praeguse nime sai maal 19. sajandi alguses, kui Amsterdami kunstikoguja avastas teema, kus oleks tegemist juudi isaga, kes annab kaelakee kingituseks oma tütrele tema pulmapäeval. Tähendus ei ole enam aktsepteeritud ning mehe ja naise identiteedid on lõpuni konstrueerimata. Konteksti mitmetähenduslikkus on jätnud alles vaid keskse universaalse teema, et neid ühendab armastus. 1929. aastal omakorda tuvastati, et portree on pühendatud hispaanlasest luuletajale ja ajaloolasele Miguel de Barriosile, kes juudi kogukonna liikmena 1662. aastal abiellus Abigail de Pinaga ja kasvatas üles juudilapsi. Kirjanik Maarten Wurfbain aastaraamatus 1971 peab võimalikuks, et õlimaal on kunstniku Wallerant Vaillanti vennast, kaupmees Bartholomeus Vaillantist, kes 1668. aastal abiellus Elisabeth Swanenburgiga. 10. märtsiks 1668, mil abielukuulutus tehti, oli Bartholomew Vaillant peaaegu 37 aastat ja tema pruut vaid 22 aastat vana ning sellest aastast on teada portree Bartholomew’st ja tema abikaasast. Abielupaari järglaste hulka kuulus Christiaan Everhard Vaillant, tuntud kui teose tõenäoline omanik.

Dateerimine

Teose allkiri on parempoolses alanurgas: Rembrandt f. (ecit) 16(...). Erinevate kirjanduslike andmete ja eri maade kunstiajaloolaste järgi töö on erinevalt dateeritud: Ameerikast Gary Schwartz – 1662, Hollandist Ernst van de Wetering – 1665 ning Saksamaalt Christian Tümpel ja M. L. Wurfbain – 1666 (Leideni ja ümbruskonna ajaloo ja arheoloogia aastaraamatu peatükis ”Armastus suures ummikus” (nl: "De Liefde een groot stuck").

Teema

Kunstiajaloolased on loonud portree teemaks kunstniku tavakogemust rikastavaid mitmeid kujutlusvõime vorme: mõtlik vaikus, kaitset pakkuv armastus, intiimne žest, kahe armastaja kiindumus ja pühendumus, kus barokilik dramaatika, väline suursugusus ja spetsiifilised detailid ei mänginud enam mitte mingisugust rolli ja töö paljastab soovi rõhutada tuju ja hingelist kvaliteeti. Maal peegeldab klassitsismi nii vormilise kujunduse kui ka sisemise rahu kujutamise sulandumist või vastavalt Rembrandti biograafi Christopher White'i väitele, teos on ”üks suurimaid ajaloolisi väljendeid vaimse ja füüsilise armastuse fusioonist ehk ühinemisest”.

Tehnika

Maal on vastuolus selleaegse maalitehnika mitmete võtetega, mil varasema ruumi interjööri väga täpse kujutamise asemel taustal puuduvad peaaegu kõik üksikasjad ja värv kantakse alusmaterjalile paksu kihina. Kuigi moes oli sile, puhas ja tavaline värv, jäi Rembrandt truuks oma tehnikale, mida iseloomustab suur võimas vormikujundus, laia ja vaba pintslilöögiga, ning ta maalis maale erakordselt paksude, tasapinnast eenduvate ja reljeefidena mõjuvate värvikihtidega, mis täitsid kogu lõuendi ja näisid lausa selle äärtelt maha voolavat. Tolle aja, 1660. aastate Rembrandti pildid olid maalitud poolabstraktses stiilis, kus oskuslikult tõsteti esile reetlikkust, sarkastilist tuju või armastust ning pinnakunstimeetodiga saavutatud valguse ja varju kooskõla, mis näitab Rembrandti erilist julgust tehnikas. Tema värvivalik muutus kiiresti rikkalikuks ning koosnes vabalt sädelevatest ja säravatest värvidest, kuigi iga pildi loomisel on tarvitatud taas piiratud hulka toone, mil domineerivaks on sügavate toonidega punane, kuldne ja hall, samuti kollane ja pruun kõikvõimalikes variantides. Kasutades maalinuga, said helmed ja ehted kolmemõõtmelise välimuse. Käte ja küünte värv silmatorkamatu. Saavutatud on liikumise ja žestide ebamäärasus.
Teatud tehniliste tõendite kohaselt oli Rembrandt esialgselt kavandanud oma grupiportreedele omast keerukamat, suuremat ja põhjalikumat kompositsiooni, kuigi lõplik maal ei erine oma mõõtmetelt ja allkirja kohalt alaservas oluliselt sel ajal valminud portreemaalidest.

Tee muuseumi

Vastavalt 1828. aasta oksjoni kataloogile oli selleks ajaks kunstiteose omanik vahetunud, see ei asunud enam poliitiku ja valitseja Christiaan Everhard Vaillanti kollektsioonis. Ilmselt juba 1825. aastal pani Vaillant töö müüki ja 2.-3. mail 1828 jättis Stanley oksjonimajas Londonis kunstikaupmees John Smith 5000 ƒ ehk Hollandi kuldna suuruse enampakkumise nime all "Jefta ja tema tütar". Lõpuks müüdi portree 6825 ƒ eest kaupmehe, joonistaja ja maastikumaalija Albertus Brondgeesi vahendamisel kollektsionäärile ja pankurile Adriaan van der Hoopile, kes 1854. aastal pärandas portree Amsterdami linnale. Esialgu, aastatel 1855–1885, oli teos paigutatud Van der Hoopi muuseumi, kui lõpuks 30. juunil 1885 loovutati see Rijksmuseumile.