Jalaväe lahingumasin

Jalaväe lahingumasin (infantry fighting vehicle (IFV); боевая машина пехоты (БМП)) või lahingusoomuk on soomustatud lahingumasin, mis on mõeldud isikkoosseisu toimetamiseks lahinguväljale ja neile seal otsese tuletoetuse pakkumiseks.
OSCE defineerib ühtlasi lahingusoomuki kui soomustatud lahingumasina, mis võimaldab sõduritel soomuskatte alt avada tuld vastase pihta ja millel on vähemalt 20 mm kaliibriga kahur ning vahel ka tankitõrjesüsteem.
Eestis on alternatiivse sõnana kasutusel olnud termin rauter.

Esimesed lahingumasinad

Esimene laialdaselt kasutatud jalaväe lahingumasin oli Lääne-Saksamaal toodetud Schützenpanzer 12-3, mis teenis Bundeswehris 1958. aastast kuni 1980. aastate alguseni. Pardarelvaks oli 20 mm kahur ja masin mahutas pooljao suuruse üksuse.
Nõukogude Liit avalikustas 1967. aastal lahingusoomuki BMP-1. Masinal oli madal profiil ja väga hästi kavandatud esisoomus, mis pakkus täielikku kaitset NATO standardse 12,7 mm kaliibrilise kuulipilduja vastu ja osalist kaitset ka 20 mm Oerlikoni automaatkahuri vastu. Pardarelvastuseks oli BMP-1-l 73 mm siledatoruline kahur ja AT-3 Sagger juhitavad tankitõrjeraketid. Sellise relvastusega võis NSV Liidu lahingumasin ohustada isegi NATO lahingutanke. Isikkoosseis võis astuda kontakti masinas, mis oli ise täiesti suuteline pidama lahingut, selle tulemusel oli kombineeritud rünnaku doktriin jõudnud kõige alumisele taktikalisele tasandile.

Erinevate riikide lahingumasinate arendus

Esimene NATO riikides massiliselt toodetud korralik jao lahingumasin oli Lääne-Saksamaa Marder, mida töötati välja 1960. aastate vältel ja mis võeti ametlikult relvastusse 1971.
Lõuna-Aafrikas töötati 1971. aastaks välja esimene ratastel liikuv lahingumasin Ratel, mille põhieesmärk oli olla võimalikult mobiilne ja suure tulejõuga. Rõhku pandi just kiirusele, kuna masin pidi sammu pidama kiirete rünnakutega ja tihti liikuma vaenulikel aladel. Lõuna-Aafrika väed olid varem liikunud brittide Bedford MK veokites või saksa Unimogides, mis olid soomustamata, kuid kumbki masin ei sobinud Aafrika keerulise maastikuga ega pakkunud kaitset miinide eest. Rateli kere oli seevastu mõeldud vastu pidama ka tankitõrjemiinide plahvatusele. Lõuna-Aafrika piirisõjas kasutati mõningase eduga 90 mm pardakahuriga Ratelit ka tankitõrjesoomukina tankidega võitlemisel.
Pärast BMP, Marderi ja ka ratastel Rateli edu võtsid ka teised riigid jalaväe lahingumasinad enda relvastusse. Ameerika Ühendriigid valmistasid M2 Bradley, Ühendkuningriik Warriori, Jaapan 89FV, Hiina ZBD-97, India Abhay, Kanada LAV III, Hispaania ASCOD Pizarro, Itaalia Dardo, Prantsusmaa AMX-10P ja VBCI, Rootsi CV90.
Enamikul lääneriikide jalaväe lahingumasinatel ei kasutata enam BMP ja Rateli stiilis suurekaliibrilisi sileraudseid kahureid, eelistades tankitõrjevõimekusele pigem suurema tulekiiruse ja parema täpsusega väiksemakaliibrilisi relvi.

Lahingumasinad Eesti kaitseväes

1990. aastate algul võeti lahkuvalt Vene armeelt üle üks töötav, kuid tehnikaõppe näitlikustamiseks osaliselt läbilõigetega kerega BMP-1, mis seisis 1990. aastail Jägala sõjaväelinnakus (Kalevi üksik-jalaväepataljonis). Lahinguväljaõppes see ei osalenud. Hiljem anti seisma jäänud masin üle Eesti Vabadusvõitluse Muuseumile Lagedil.
2014. aasta detsembris allkirjastati Eesti ja Hollandi vahel lepe 44 jalaväe lahingumasina CV90 ostuks. Masinad on küll kasutatud, kuid vanim neist oli vaid 7 aastat vana. Ostetud lahingumasinad kuuluvad Scoutspataljoni relvastusse, eesmärgiga tagada manöövrivabadus, suurem tulejõud ja parem kaitstustase. Masinad saabuvad Eestisse järk-järgult aastatel 2016–2018.

Üldiseloomustus

Jalaväe lahingumasina ülesandeks on soomusjalaväe allüksuse (dessant) või pealeehitatud relvasüsteemi transport lahinguväljale ning osalemine lahingutegevuses koostöös tankide ja muu lahingutehnikaga. Lahingumasinad paiknevad lahinguväljal oma soomusjalaväelastele võimalikult lähedal, toetades neid soodsalt positsioonilt oma pardarelvade tulega. Lähedus lahinguväljal võimaldab soomusjalaväelastel manöövriks kiirelt masinale asuda.
Jalaväe lahingumaisnaid on relvastatud vähemalt ühe kuulipilduja ja (automaat- või poolautomaat-) kahuriga. Lisaks kuulub nende relvastusse tavaliselt tankitõrjeraketikompleks, samuti suitsugranaadiheitjad. Uuemate masinate relvastuses võib olla automaatgranaadiheitja.
Neil on hea läbivus ja liikuvus maastikul, sealhulgas osad on ka amfiibsed. Roomikveermik võimaldab liikuda hõlpsalt ka ebatasasel pinnasel ja lumes, kus ratassoomukid võivad hätta jääda. See on vajalik lahinguväljal positsiooni valikuks ja jalastunud dessandile järgnemiseks. Kaitstuse suurendamiseks lahingus on lahingumasinatel tugevam soomuskaitse, kui soomustransportööridel, kuid hea liikuvuse säilitamiseks on see siiski nõrgem kui tankidel.
Jalaväe lahingumasinad erinevad soomustransportööridest, mille relvastus on mõeldud kõigest enesekaitseks ja mis pole mõeldud otseseks lahingukontaktiks, vaid ainult isikkoosseisu transpordiks. Lahingusoomukitel seevastu on raskem relvastus ja nendega varustatud soomusjalaväe üksused võitlevad tihti otse masinatelt.
Enamasti on jalaväe lahingumasinad relvastatud 20–40 mm kaliibrilise kahuriga, kuulipildujatorni ja tankitõrjerakettidega. Enamik lahingusoomukeid sõidab roomikutel, kuid on ka ratastega variante. Soomuskiht on küll tunduvalt õhem kui lahingutankidel, kuid suurema kaliibrilise relvaga sõidukid on lahinguväljal ohtlikud pea kõigele muule.
Moodsas asümmeetrilises sõjas, kohalikes kriisides ja linnakeskkonnas on jalaväe lahingumasinad domineerivas positsioonis tänu tulejõu, kaitstuse ja mobiilsuse heale tasakaalule. Masinaid võib kasutada nii täielikus sõjas kui ka väiksema intensiivsusega konfliktis või rahuvalvemissioonidel. Uuematel mudelitel on väliparanduste lihtsustamiseks suur rõhk modulaarsusel.

Kaitse

Üldiselt on jalaväe lahingumasinate kaitse suure liikuvuse tagamiseks kergem, õhem ja väiksema keerukusega kui tankidel. Siiski on soomus piisav, et kaitsta raskekuulipildujatule, mürsukildude ja käsirelvade tule eest. Vaatamata vastavale võimekusele pole lahingusoomuki eesmärk sõdida tanki vastu, selleks kasutatakse seda vaid hädaolukordades või teiste tankide toetusega, mille tõttu võib jalaväe lahingumasina soomus olla tunduvalt õhem. Soomus peab olema piisav, et kanda jalavägi lahinguolukorda ja siis jalastunud elemendile pardarelvadega tuge pakkuda.
Soomuse paksus on erinevatel mudelitel erinev. Kergemad versioonid peatavad 12,7 mm kuule, raskemad masinad, näiteks Rootsi CV90 ja Venemaa BMP-3, peatavad esisoomusega 30 mm kahuri laske. Küljed, katus ja põhi on üldiselt vähem soomustatud. Samuti on tarvis meeskonda kaitsta nii tankitõrje- kui ka jalaväemiinide vastu.
Moodsamad lahingusoomukid nagu Soome Patria AMV on ehitatud modulaarsete soomusplaatidega, mis võimaldab masinaid vastavalt konflikti nõuetele ümber ehitada või õhutranspordiks kergemaks muuta. Venemaa BMP-3 uuemad mudelid kasutavad aktiivkaitset mis on suuteline õhkima rakette, mille lennukiirus on kuni 700 meetrit sekundis.
Kõige levinumad kaitsemeetmed on suitsugranaadid, mida võib kasutada visuaalse sihtimise vastu või ka oma jalaväedessandi katteks. Mõned mudelid, näiteks Prantsusmaa VBCI, kasutavad ka infrapunasensorite vastu mõeldud rakette, mis segavad soojusel põhinevaid sihtimissüsteeme.
Eristatakse ka rasket jalaväe lahingumasinat, mille soomus on võrdväärne tanki soomusega. Sellised masinad on näiteks Venemaa T-15 Armata, mille kere põhineb T-14 lahingutankil. Iisraelis kasutusel olev Namer põhineb Merkava IV lahingutankil ja kuigi enamus mudeleid on ehitatud soomustransportöörideks, on masinale võimalik paigaldada kahuriga torn.

Relvastus

Pearelv on enamikul lahingumasinatel kahur, mille kaliiber jääb vahemikku 20–40 mm, kuigi Venemaa ja Hiina päritolu masinatel on tihti peal ka 100 mm siledatoruline kahur. Relvastus on efektiivne nii kergelt soomustatud masinate, jalaväe, helikopterite kui ka madalalt lendavate lennukite vastu. Laskemoona liigid on lisaks tavamoonale näiteks plahvatavad, süttivad või soomust läbistavad kuulid. Kasutusel on ka programmeeritava sütikuga õhus plahvatavad mürsud, mis on efektiivsed kindlustatud positsioonide ja helikopterite vastu.
Paljudel lahingumasinatel on torni lisatud väiksema kaliibriga kuulipilduja, kõige levinum variant on 7,62 mm. Samuti on mudeleid, millel on rohkem kui üks taoline relv, näiteks Venemaa BMP-3, millel on kaks kuulipildujat masina esiotsas. Samuti on paljud lahingumasinad ehitatud avadega, läbi mille jalavägi võib avada tule kaitsest loobumata.
Mõned jalaväe lahingumasinad on varustatud tankitõrjerakettidega. Enamasti on tegu keskmaarakettidega (2000–4000 m), kuid on ka suurema ulatusega variante. Samuti võivad masinad kanda õhutõrjerakette või kombinatsiooni mõlemast. Uuematel lahingumasinatel on relvastuses ka granaadiheitjad. Paljudel masinatel on suitsugranaadiheitjad enda varjamiseks.

Liikuvus

Mõned jalaväe lahingumasinad on suutelised liikuma vee all, paljusid on võimalik transportida lennukitega. Venemaa BMD-seeria ja Hiina ZBD2000 masinaid võib langevarjuga saata otse lahinguväljale.
Ratastega versioonid jalaväe lahingumasinatest on suutelised läbima pikki vahemaid, roomikutel masinaid tuleb transportida rongi või veoki abil. Nii roomik ise kui ka vastava lahingusoomuki kaal lõhuvad teid palju kiiremini kui ratastega masinad. Paljud ratastega mudelid kasutavad rehve, mis võimaldavad ka katkiselt sõita. Samuti on ratastel masina tippkiirus mööda teid sõites oluliselt suurem.
Roomikutega jalaväe lahingumasinate veermikku on seevastu raskem kahjustada. Samuti pakuvad roomikud palju paremat manööverdamisvõimet poolkinnisel maastikul. Erinevalt ratastega mudelitest ei saa roomikutel masinat peatada kumminaelte või tee blokaadiga. Kuna jalaväe lahingumasinad opereerivad tihti tankidega koos, on roomikutel masinatel nendega võrdne liikumisvõime. Ratastel masinad peaksid tihti maha jääma ning tankid jääksid ilma jalaväe toest ja lahingusoomukid tankide kaitsest.
Roomikutel masinad saavad liikuda palju raskemates tingimustes ja vastasel on seetõttu raskem ennustada rünnaku suunda. Enamik riike kasutab ratastel soomukeid ainult toetusoperatsioonidel või madala riskiga rahuvalvemissioonidel, lahingus eelistatakse roomikuid.
Liikuvuse tagamise muudab keeruliseks masina kaal, mis kasutuse käigus võib kasvada kuni 30 protsenti lisasoomuse arvelt.

Termini muutmisest Eestis

2014. aastal korraldati Kaitseministeeriumi eestvõttel konkurss uute sõjandusterminite leidmiseks. Üllatuslikult ka seni keeleliselt hästi toiminud ja juurdunud lahingumasina asendamiseks. Võitjaks kuulutati lõpuks kellegi vähetuntud kaitseväelase pakutud rauter.
Hoolimata konkursist, tekitas uus väljend (ka selle vajalikkus) kutseliste riigikaitsjate ringkondades arusaamatust. Samuti ei kasutatud seda sageli kaitseväe enda ametlikes teadaannetes ega mõnikord isegi kaitseväe juhtkonna sõnavõttudes. Vältimaks nii "ebasobivaks osutunud", kui ka "vana" terminit, on mõnikord kasutatud väljaspool kaitseväge ametlikes sõnavõttudes või teadaannetes küll tehniliselt ja keeleliselt liiga üldist, kuid samas natukegi mõistetavamat "asendussõna" lahingusoomuk.
Ühtlasi selgus, et "rauter" sarnaneb saksa sõjakurjategija SS-Brigadeführer Hanns Albin Rauteri nimega, kes tegutses 2. maailmasõja ajal just okupeeritud Hollandis, kust Eesti otsustas lahingumasinaid hankida. Seetõttu on kohatust sõnast suurema kärata loobutud.