Anne Franki maja

Maja kanali ääres

Anne Franki maja aadressil Prinsengracht 263 on tüüpiline keskaegne Hollandi kanaliäärne, esialgselt kõrge viilkatusega hoone, mis on ehitatud 1635. aastal samaaegselt naabruses asuva ja hiljem muuseumi koosseisu ostetud hoonega nr 265. Maja on kui mitmed muud majad selles Amsterdami vanas linnaosas. Kuna tol ajal kommunaalmaksud arvestati ehitise laiuse järgi, püüti ehitada rohkem pikkupidi, mille tulemuseks olid Amsterdamile tüüpilised keskaegsed pikad ehk mitmekorruselised kitsad majad. Algselt ehitati Prinsengracht 263 maja kaupmeeste suureks ja uhkeks eramuks arhitekt Dirk van Delfti projekti järgi, kelle omandisse kuulusid selles linnarajoonis mitmed krundid. Üha tihedama asustusega linnakeskkonnas päevavalguskavandite kohaselt majade kõrgust hiljem enam ei muudetud, vaid peaaegu alati elamispinda laiendati peakorpuse taha lisahoone ehitamisega ning vahele jäeti siseõu. Niimoodi tehti umbes 100-aastasele Anne Franki majalegi 1740. aastal, kui maja kanalipoolne fassaad renoveeriti ja seda muudeti märgatavalt ning hoonet laiendati lammutatud naabermajade arvelt. Hiljem see juurdeehitis oma kahel ülemisel korrusel pakkus redutuskoha Frankide ja nende tuttavate perekonnale.  
Aastatel 1740–1764 majas elas jõukas kuivatite ettevõtja ja hulgikaupmees Isaac van Vleuten. XIX sajandil ehk umbes 1840. aastal seal toimunud remonditööde jooksul paigaldatud valgete puidust simssidega anti välisseintele uus väljanägemine. Hoone on olnud sobilik nii tootmis- ja laoruumideks kui hobuste kasutusse. IX sajandi teisel poolel asutas A. d'Ailly firma sinna kemikaalitehase. XX sajandi alguses hoone hõivas majapidamistehnikat tootev ettevõte. Aastatel 1930–1939 tegutses seal edukalt klaverirattaid tootev ettevõte, kuni 1. detsembril 1940 asusid sinna mõlemad Otto Franki firmad Opekta ja Pectacon.

Muuseumi ajalugu

Peagi päeviku avaldamise järel 1947. aastal hakkas Frankide perekonna ja nende peretuttavatete abiliste ümber kogunema külalisi, kes soovisid näha salajast peidupaika. Aga pärast asukate kinnivõtmist ja sõja lõppu oli Prinsengracht 263 juurdeehitis kaua aega tühi ja viletsas seisukorras. Sellega külgneva peahoone lagunemise tõttu kolis vürtsivabrik 1955. aastal uude kohta ja kogu kompleks, kuhu hoone piilukohaga kuulus, müüdi kinnisvara eraettevõtjale, kes hankis loa maja maani maha lammutamiseks. Seepärast Otto Frank ja Johannes Kleiman panid 3. mail 1957 Amsterdamis aluse sihtasutusele Anne Franki Fond esmase eesmärgiga koguda piisavalt ressursse maja ostmiseks ja restaureerimiseks. Maja ees protesteerinud aktivistid päästsid ehitise lammutamisest ja sama aasta oktoobris majaomanik loovutas ehitise heategevuskingina fondile. Maja päästmise ja kaitsealaste monumentide hulka kinnitamise kampaania käivitati Hollandi sotsiaaldemokraatliku päevalehe Het Vrije Volk andmetel 23. novembril 1955. Kokkusaadud ressursid kasutati nüüd ära naabermaja nr 265 ostmiseks veidi enne seda, kui kompleksi ülejäänud külgnevad hooned nr 267-275 NV Berghausi poolt 1959. aastal koostatud plaanidele vastavalt õpilaskvartaliks ümber ehitati. Sellest sündmusterohkest aastast 1957 alates nimetati Prinsengrachti kanali äärne maja Anne Franki majaks. 
Edaspidised rahaliste vahendite kogumised korraldati juba 1958. aastal alanud restaureerimistööde finantseerimiseks. Mõlemad ehitised restaureeriti ja majja nr 265 asutati Otto Franki soovi kohaselt rahvusvaheline noorsookeskus.
Maja nr 263 avati muuseumina 3. mail 1960.

Rekonstrueerimine

Pärast muuseumi kõikide üldkasutatavate rajatiste, sh sisse- ja väljakäikude, tualettide, infopunkti, õpperuumi, raamatukogu ja -kaupluse ning kohviku üleviimist eraldi ehitisse, rekonstrueerimise tulemusena Anne Franki majas saab ettekujutuse kanaliäärsest majast peidupaigaga kui sellisest ja ruumijaotusest, kusjuures Prinsengracht 263 interjöör näeb rekonstrueerituna välja nagu Anne aegadel ja Otto Franki soovi kohaselt tubades mööbel puudub. Sedaviisi rõhutatakse kinnist ruumi. Lihtne ja tühi juurdeehitis sümboliseerib tühjust ja igatsust, mille need miljonid deporteeritud inimesed järele jätsid, kes enam tagasi ei tulnud. Tubade tolleaegse sisustuse vahendamiseks on nende miniatuursed mudelid.
Eesmine maja, põrandad ja seinad on taastatud esialgsel kujul ning Opekta pood, Otto Franki ettevõte ja kantselei on jälle tagasi. Otto, Edithi ja Margoti magamistuba kasutati päeval peretoana, kus Anne veetis suurema osa oma ajast. Seal märkis Otto Frank kaardile kohad, kuhu edenesid liitlaste pommilennukid pärast Normandia dessanti 6. juunil 1944. Seal on vanemate poolt seinale märgitud tütarde pikkusmõõdud, Anne vasakul ja Margot paremal pool. Kahe aasta jooksul oli Margot kasvanud umbes 5 ja Anne veidi üle 13 sentimeetri. Seal oli samuti väike raadio, mille ümber tihtipeale varjupaiga elanikud koos kuulasid BBC teadaandeid sõja käigust. Anne jagas tuba Fritz Pfefferiga, mistõttu sageli päris kopsakad arutelud aset leidsid. Ja nagu tüdrukud ikka, Annegi dekoreeris magamistoa seina piltidega või postkaartidega, kus peegeldub ta enda kasvades tema intresside muutus. Kui alguses seina kaunistasid iseäranis filmitähtede nagu Greta Garbo, Sonja Henie, Ginger Rogers, Heinz Rühmann või juuditaustaga Joyce van der Veeni pildid, võib hiljem sinna lisatud või pealeliimitud piltidest märgata temas tärganud huvi kunsti ja ajaloo vastu. Pärast muuseumi avamist ennast on seal piltidelt ära tundnud sakslannast krahvinna Nayhauss-Cormons ning hollandlastest maalikunstnikud Marijke Otten ja Marianne van der Heijden. Anne oli täielikult lummatud kuninglike perekondade liikmetest, ta märkis üles nende sünnipäevi ja joonistas tundide kaupa nende sugupuid. Ta kleepis Inglismaalt saadud lemmikpildid printsess Margaretist ja Elisabethist seinale oma kirjutuslaua kohal. Ta pooldas häälekalt ja niiviisi tihti muid peidusolijaid, ärritades Hollandi kuningakrooni, mida vastu lojaalsus oli rangelt keelatud. Detsembri lõpus 1943. aastal Anne sai Bepilt piltpostkaardi Hollandi kuningaperest Ottawas võetud fotoreproduktsiooniga, kus tema meelest Juliana nägi noor välja ning samuti kuningas ja kolm tütarlast olid lausa võluvad. Muuseumi taastamistegevusega seoses täpsemalt uurides postkaarti šimpansite teeõhtust selgus, et see oli saadetud Inglismaalt sugulaste juures külaskäigul olnud Anne ema Edithi poolt 1937. aastal. 
Hermann ja Auguste van Pelside tuba oli ühine elutuba ning köök oma graniidist pindade ja kraanikausiga. Seal valmistati rooga ja koos söödi, kuigi toiduainetega varustamine kahanes ning pinged ja ärritumised kasvasid. Peter oli ainuke, kellel oli oma "tuba", kust trepp viis pööningule, mida kasutati toiduainelaona. Anne ja Peter veetsid seal koos aega, seal võis näha aknast kastanipuu oksi ja kuulis, kui Westerkerki kiriku kell lõi.
Anne Franki endine peidupaik on äratanud suurt tähelepanu ja Annest endast on paljude inimeste jaoks saanud müüt, eriti seejärel, kui algasid skandaalid tema päeviku ehtsuse ümber. Tema päevikust on kirjutatud tõlkeid ja erinevaid dramatiseeringuid, filme, teatritükke, biograafiaid ja käsitlusi eri keeltesse ning ta sai kogu maailmas tuntuks. Juba esimese aasta jooksul külastas muuseumi üle 9000 inimese. Hooaegu oli mitmeid. Suure külaliste hulga vastuvõtmiseks läks ehitis remonti ning muuseum oli ajutiselt suletud aastatel 1970 ja 1999. Restaureerimine maksis kokku 23 miljonit kuldnat. Madalmaade kuninganna Beatrix avas 28. septembril 1999 uuesti muuseumi, mille koosseisu nüüd kuuluvad kogu hoone näitusesaalidega, raamatukauplus ja kohvik ning kus saab näha seda sama maja ja kontoriruume, samu tube, kus Frankid koos peretuttavatega endid peitsid. Midagi pole seal muudetud ja kõik on kui aastal 1940. 
Igal aastal käib muuseumis umbes miljon külastajat. Näiteks aastal 2007 seal käis rohkem kui miljon ja 2013. aastal 1,2 miljon külastajat 95 riigist.

Muuseumi juhtkond ja koostööpartnerid

Otto Frank oli Anne Franki maja juhatuse ning järelevalve- ja haldusorgani liige aastatel 1961–1976 ning edaspidine kuratooriumi liige kuni oma surmani 1980. aastal.

Juhtkond ja direktorid

Anne Franki maja juhtkonda kuuluvad direktorid nimetab haldus- ja järelevalveorgan, mis juhendab ja määrab tegutsemispoliitika omalt poolt pakutud nõuannete kohaselt. Komisjoni liikmeid on kuus: Rabbi M. ten Brink, E.M.H. Hirsch Ballin (aseesimees), N. G. Ketting (laekur), W. Kok (eesistuja/esimees), M. Krop ja P. W. Kruseman. Sellele lisaks on nõuandeorgan, mis annab juhiseid Anne Franki maja lõpliku identiteedi küsimustes ja mille liikmeteks on ühiskonna eri sektorite esindajad: poliitik ja endine minister Mathilde Hubertine Maria Francisca (M.H.M.F. ehk Til) Gardeniers-Berendsen, Judaismi ajaloomuuseumi direktorite hulka kuuluv Dr R.C. Musaph-Andriesse, õigusteadust õppinud ja inimõigustega tegelev Joyce E. Overdijk-Francis, Hollandi senati liige ja endine president (1991–1997), poliitik Hollandi Tööpartei rividest H. D. Tjeenk Willink, samuti Dr G. Acton, P. van Dijk, Dr R. J. Glaser, Dr M. L. Henneman, H. E. Koning, Dr. J. F. Westra.
Anne Franki maja tegevdirektor on 2011. aastast Ronald Leopold ja haldusdirektor 2012. aastast Garance Reus-Deelder.
Muuseum on Muuseumide Assotsiatsiooni liige.