google/wiki40b huggingface dataset:
Etta James

Etta James (kodanikunimega Jamesetta Hawkins; 25. jaanuar 1938 – 20. jaanuar 2012 Riverside, California) oli ameerika bluusi, souli, rhythm and bluesi, rock'n'rolli, gospeli ja džässlaulja.
Suurema tuntuse saavutas kaveritega Mack Gordoni ja Harry Warreni lauludest "At Last" ja "I'd Rather Go Blind".
Etta põdes leukeemiat ning veetis 2011. aasta jõulud haiglas. Haiglast kirjutati ta välja 5. jaanuaril. Jamesetta Hawkins suri 20. jaanuaril 2012 Riverside'is California osariigis.
Sorūd-e Mellī

Originaaltekst

گرم شاه لا گرم شاه
تا اى مقدس لامارا
اى دا ازادي لامارا
اى دا نكمارغي لامارا

موژ پاتوفانونوكى
پري كرا دا بار لارا
هم دا تورو شپو لارا
هم دا راناي لارا
سرا دا سرباز لارا
پاكا دا رور لارا

Transliteratsioon ladina tähestikku

Garam shah la garam shah

Ta e muquadas lemara

E da-azadi lemara

E da-nekmarghÌ lemara
Muzh pa tufanunoke

Pri kra da-bari laara

Ham da-toro shpo laara

Ham da-ranaei laara

Sra da-sarbazi laara

Paka da-rori laara

Umbkaudne tõlge

Sa püha Päike, kõrveta, kõrveta kuumemalt. Oo vabaduse Päike, Oo õnne Päike.
Oleme tulnud läbi tormi ja jõudnud tee lõppu.

Oleme käinud pimeduse radu, ja mööda valguse teed.
Võidu punane tee, vendluse puhas rada.
Acrux

Acrux (ka α Crucis, Alpha Crucis) on tähesüsteem, mis asub Lõunaristi tähtkujus.  
See asub Maast 321 valgusaasta kaugusel ja selle tähesuurus on 0,76. Acrux on tähistaeva heleduselt 13. ja Lõunaristi heledaim täht. Palja silmaga vaadeldes paistab Acrux ühe tähena, kuid tegelikult koosneb see kuuest objektist. Teleskoobiga vaadeldes paistab Acrux kolmiktähena, mille kaks heledaimad tähte on teineteisest umbes nelja kaarsekundiga eraldatud ning on tuntud kui Acrux A ja Acrux B, α¹ Crucis and α² Crucis või α Crucis A ja α Crucis B. Mõlemad on B-klassi tähed ning on massiivsemad ja heledamad kui Päike.
David Auburn

David Auburn [d'eivid 'oobön] (sündinud 1970 Chicagos) on ameerika näitekirjanik ja teatrilavastaja.
David Auburn sündis Chicagos, kasvas Ohios ja Arkansases. Õppis inglise kirjandust Chicago ülikoolis.
2001. aastal võitis David Auburn oma näidendiga "Proof" maineka Pulitzeri preemia. Selle näidendi põhjal on 2005. aastal vändatud ka film. Filmis "Proof" mängivad Gwyneth Paltrow, Hope Davis, Anthony Hopkins ja Jake Gyllenhaal.
Hiroshi Maruyama

Hiroshi Maruyama (jaapani keeles 丸山 博 Maruyama Hiroshi; sündinud 1949) on Jaapani diplomaat.
Ta on olnud Jaapani suursaadik Eestis ja Soomes.
Jaanika Juhanson

Jaanika Juhanson (sündinud 15. juunil 1977 Tallinnas) on eesti lavastaja, teatripedagoog ja näitleja.

Elulugu

Jaanika Juhanson on lõpetanud Keila Gümnaasiumi 1995. aastal. Õppis aastatel 1983–1995 Keila Muusikakoolis klaverit ja klassikalist kitarri. 1995–2002 õppis ta Tartu Ülikoolis teatriteadust ja eesti kirjandust (bakalaureusetöö kaitses 2004). 2002–2003 oli Viljandi Kultuurikolledži butafoor-dekoraatori eriala vabakuulaja. 2003–2007 õppis Juhanson Viljandi Kultuuriakadeemia (pärast nime- ja organisatsioonimuutust TÜ Viljandi Kultuuriakadeemia) teatrikunsti 6. lennus lavastajaks. Alates 2011. aastast on ta Tallinna Ülikooli kultuuride uuringute õppekava doktorantuuris.
Ta on alates 2007. aastast Eesti Teatriliidus (volikogu liige 2012–2015, juhatuse liige alates 2015), Eesti Lavastajate Liidus (ELLi juhatuses aastatel 2011–2014, ELL esimees alates 2015). On korporatsioon Indla, Teatriteaduse Üliõpilaste Looži ja Tartu NEFA Rühma vilistlane. Aastatel 2000–2001 kuulus Naiskodukaitse Tartu ringkonda ja 2001–2012 Kaitseliidu Tartu malevasse.
On töötanud 1998–2001 Vanemuise teatris pressiesindaja-kirjandustoimetaja ja 2001–2003 Viljandi Kultuurikolledži avalike suhete juhina, lisaks mitmete kultuuriprojektide meediakonsultandina. Pärast lavastaja eriala lõpetamist TÜVKAs 2007. aastal töötas 2008–2009 Rakvere Teatris koosseisulise lavastajana, 2007–2009 Von Krahli Teater (nn Krahli kursuse ehk TÜVKA 8. lennu) õppetöö koordinaatorina, 2009–2012 TÜ Viljandi Kultuuriakadeemia etenduskunstide osakonna juhataja ning tantsukunsti, teatrikunsti ja teatrikunsti visuaaltehnoloogia programmijuhina, 2012–2013 TÜ VKA teatrikunsti programmijuhina, 2012–2014 ja 2016–... TÜ VKA etenduskunstide lektorina. On teinud vabakutselise lavastajana lavastusi nii Rakvere Teatris, Ugala Teatris, NUKUs, Kanuti Gildi SAALis jm.
On tegutsenud õppejõuna alates 2002. aastast mitmes kõrgkoolis (eelkõige TÜ VKAs), õpetades peamiselt teatriajalugu, meediasuhtlust, lavastajatööd, improvisatsiooni.
On olnud Teatrilabori (varasema Assauwe Teatri) kunstiline juht selle tegutsemisaastatel 2004–2007.
Tegutseb alates 2013. aastast Põhja-Eesti Pimedate Ühingu (PPÜ) teatriringi juhendajana. Sügisel 2014 algatas PPÜ teatriringi baasil Eesti esimese pimedate ja vaegnägijate teatri – Terateatri. On olnud ka teiste harrastusteatrite ja -ühenduste juhendaja (nt Keila Gümnaasiumi kooliteatri Roheline Kass juhendaja 2006–2007, Tallinna Tehnikakõrgkoolis tegutseva Tõkatõka Teatri juhendaja 2013–2015).
Verhojanski mäestik

Verhojanski mäestik (vene Верхоянский хребет) on mäestik Venemaal Jakuutias. Mäestiku pikkus on umbes 1200 km, laius 100–250 km, põhjaosa kulgeb põhja-lõuna suunas, lõunaosa kaardub loode-kagu suunda. Mäestiku kõrgus on lõunaosas keskmiselt 2000–2300, maksimaalselt 2389 meetrit, põhjaosas keskmiselt 300–800, maksimaalselt 1527 meetrit. Idas liitub Verhojanski mäestik Tšerski mäestikuga.
Piirkonnas valdavad lehtpuuhõrendikud, lehisemetsad ja mägitundra. Talvel on mägedes paks lumekiht.
Verhojanski mäestikust läände jääb Leena ja Aldani valgla, itta Jana ja Indigirka valgla.
Mäestikus on avastatud kivisöe, hõbeda, plii ja tsingi leiukohti.
Mäestik asub vahetult läänes Euraasia ja Põhja-Ameerika tektoonilise plaadi piirist.
Verhojanski mäestikus on registreeritud põhjapoolkera kõige madalam temperatuur. Viimasel jääajal oli mäestik kantud paksu jääkihiga, tänapäeval on pinnases paks igikelts.
Viisu vald

Viisu vald (saksa keeles Wieso) oli vald Järvamaal Peetri kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1893 ja siis liideti see vald Esna vallaga.
Sillamäeski Vestnik

Sillamäeski Vestnik (vene keeles Силламяэский Вестник) on venekeelne ajaleht, mis vahendab Sillamäe linna ja selle lähiümbruse uudiseid. Lehe toimetaja on Lidia Tolmatševa.
Lehe esimene number ilmus 4. novembril 1989.
2002 ühines selle ajalehega Notabene-nimeline ajaleht. 
1994-2000 ilmus sellel lehel eestikeelne lisaleht Sillamäeski Vestnik.
Sortaal

Sortaal (inglise keeles sortal) on loendatav nimisõna (näiteks "kass", "rott", "õun"), mida kasutatakse entiteetide, nende olemasolu ning erinevuse ja identsuse üle otsustamisel näiteks individueerimise ja loendamise puhul. Näiteks kui sõrmus sulatatakse üles ja deformeeritakse kangiks, siis sõrmus lakkab olemast, kuid metallitükk jääb alles ning on sama metallitükk (sõna "metallitükk" on siin sortaal) mis varasem sõrmus, kuid mitte sama sõrmus (sõna "sõrmus" on siin sortaal). Varem oli 1 metallitükk ja 1 sõrmus, nüüd on 1 metallitükk ja 0 sõrmust.
Kui näiteks sõna "piim" kasutatakse loendamatu nimisõnana (ei peeta silmas näiteks piimapakki koos piimaga), siis ta ei saa olla sortaal. Ka "asi" ei sobi tavaliselt sortaaliks, sest pole üheselt selge, millisel juhul on tegu eri asjadega). Ka omadussõnad (näiteks "punane", "karvane") ei sobi tavaliselt sortaaliks.
Arhangelski oblast

Loodus

Arhangelski oblast asub Põhja-Venemaal, Valge mere ääres. 
37% territooriumist on kaetud peamiselt okasmetsadega. Mezeni suudme piirkonnas ja Põhja-Jäämere saartel on tundra. Oblasti suurimad jõed on Dvina, Onega ja Mezen. Oblastis on üle 2500 järve.

Rahvastik

Arkangelski oblasti rahvaarv oli 2002. a. rahvaloenduse andmetel 1 336 539 (ilma Neenetsi AR-ta), kellest 1258938 (94,2%) olid venelased, 27841 (2,1%) ukrainlased, 10412 (0,8%) valgevenelased ja 8326 (0,6%) neenetsid. Oblasti suurimad linnad on Arhangelsk (351 600 elanikku 2005. a.) ja Severodvinsk (197 400 elanikku 2005. a.). Rahvaarv väheneb väljarände ja negatiivse iibe tõttu.

Haldusjaotus

Arhangelski oblast on jaotatud 19 rajooniks ja seitsmeks linnaringkonnaks (kokku on oblastis 14 linna). Lisaks kuuluvad oblastisse Venemaa Arktika valdus Franz Josephi maa, mis ei kuulu ühtegi rajooni. Neenetsi autonoomne ringkond kuulub samuti Arhangelski oblastisse, ehkki on samas ka Venemaa Föderatsiooni subjekt. Mirnõi linn on föderaalse alluvusega.
Patandžali

Patandžali (sanskriti पतञ्जलि (Patañjali) [pʌtʌɲʤʌlɪ]) oli India õpetlane ja traditsioonilise jooga alusteksti "Joogasuutra" autor, mistõttu teda nimetatakse ka jooga isaks.
India traditsioon omistab talle ka ühe grammatikateose ja ühe kirjutise ajurveedast, kuid on vaieldav, kas need on ühe autori kirjutatud.

Elu ja legendid

Patandžali elu kohta pole midagi kindlat teada. Arvatakse, et ta elas millalgi 2. sajandi eKr ja 4. sajandi pKr vahel.
Patandžali ema nimi oli legendi järgi Gonikā (Goṇikā), mistõttu tema kohta kasutatakse ka nimesid Gonardīja (Goṇardīya) ja Gonikāputra (Goṇikāputra). Gonikā oli eraklik askeet. Et ta oli naine, ei leidnud ta õpilasi, kellele oma teadmisi edasi anda. Ta pöördus palvega päikesejumala Sūrja poole. Siis kukkus talle taevast pihkudesse väike madu, kes muutus poisiks ja palus luba olla Gonikā õpilane. Gonika andis talle sellepärast nimeks Patandžali (sanskriti pat- 'lendama, alla kukkuma' ja añjali 'tervitus- ja palveasend'). Alternatiivse legendi järgi langes ta grammatik Pānini pihkudesse. Patandžalit peetakse ka maailmamao Šeša inkarnatsiooniks.
Kangro

Kangro on eesti perekonnanimi.
Jan Baudouin de Courtenay

Jan Niecisław Ignacy Baudouin de Courtenay (vene Иван Александрович Бодуэн де Куртенэ; 13. märts 1845 Radzymin, Poola – 3. november 1929 Varssavi) oli poola keeleteadlane.

Õpingud

Jan Niecisław Ignacy Baudouin de Courtenay lõpetas 1862 Varssavi reaalgümnaasiumi ja 1866 Varssavi ülikooli slavistika osakonna, täiendas end 1867 Praha ülikoolis, Jena ülikoolis ja Berliini ülikoolis ning 1868 Peterburi ülikoolis, kus ta kaitses ka magistrikraadi.
Aastatel 1870–1875 uuris ta Põhja-Itaalias ja Austrias slaavi murdeid ning kaitses kogutud ainese põhjal 1875 Peterburi ülikoolis doktorikraadi.

Teadustöö

Ta töötas professorina 1875–1883 Kaasani, 1883–1893 Tartu (slaavi keelte võrdleva grammatika ala), 1893–1899 Krakówi ja 1900–1918 Peterburi ülikoolis ning  1918–1929 Varssavi ülikoolis auprofessori ja võrdleva keeleteaduse kateedri juhatajana. Ta oli Krakówi Teaduste Akadeemia tegevliige (1887) ja Peterburi Teaduste Akadeemia korrespondentliige (1897).
Baudouin de Courtenay töötas võrdlev-ajaloolise keeleteaduse alal. Tollal oli levinud seisukoht, et keelte ajalugu ja arengut tuleb uurida kirjalike allikate põhjal. Baudouin de Courtenay näitas oma töödes, et see, kuidas keelt tegelikult räägitakse, on kirjutamisest olulisem. Seetõttu keskendus pigem suulise rahvaloomingu, elavate keelte ja dialektide uurimisele. Ta andis  1903–1914 välja Vladimir Dali vene keele seletava sõnaraamatu 3. ja 4. trüki, tehes sellesse parandusi ja täiendusi. Sealhulgas lisas ta sõnaraamatusse vulgaarseid ja sõimusõnu, mille eest kaasaegsed teda rängalt kritiseerisid. Nõukogude ajal välja antud Dali sõnaraamatu järgmised väljaanded lähtusid Dali enese 2. trüki tekstist; Baudouin de Courtenay väljaandeid loeti eraldi sõnaraamatuks ja sellest kordustrükke ei tehtud.
Ta hakkas keeleteaduses esimesena kasutama matemaatilisi mudeleid. Ta väitis, et keelte arengut on võimalik suunata. Tema tööde põhjal on tekkinud eksperimentaalfoneetika. Baudouin de Courtenay tundis huvi tehiskeelte vastu, sealhulgas oskas ta hästi esperanto keelt, kuid ennast esperantistiks ei pidanud.
Oma teadustöid kirjutas Baudouin de Courtenay mitte üksnes vene ja poola, vaid ka saksa, prantsuse, tšehhi, itaalia ja leedu keeles.
Ta oli Kaasani lingvistikakoolkonna rajaja. Alates 1910. aastatest tegutses ta aktiivselt poliitikas, nõudes poola keelele Poolas vene keelega võrdseid õigusi. Selle eest teda isegi vahistati.
Pärast Poola iseseisvumist asus ta elama Poola ja jätkas võitlust vähemuskeelte õiguste eest, kaitstes sealhulgas vene keelt. Seetõttu esitasid vähemusrahvad Baudouin de Courtenay 1922 kandidaadiks Poola presidendi kohale.

Tunnustused

17. aprillil 1920 sai ta Tartu Ülikooli audoktoriks filosoofia alal.

Pere

Baudouin de Courtenay oli prantsuse päritolu aadlisuguvõsa, mille liikmed pidasid end põlvnevaks Louis VI-st. Suguvõssa kuuluvaks peeti ka Ladina keisririigi valitsejaid. Poolasse asus see suguvõsaharu 1700. aasta paiku.
Jan Baudouin de Courtenay oli kaks korda abielus.
Juhitava õhusõiduki kokkupõrge maa- või veepinnaga

Juhitava õhusõiduki kokkupõrge maa- või veepinnaga (lühend CFIT inglise fraasist controlled flight into terrain) on juhtum, mille korral meeskonna juhitav õhusõiduk lendab vastu maapinda, veepinda või takistust, ilma et meeskond oleks ohust teadlik või suudaks midagi ette võtta.
Lühendi CFIT võtsid kasutusele Boeingu insenerid 1970ndatel. Enamasti on CFIT põhjuseks olukorra ebaõige hindamine (inglise keeles loss of situational awareness), mida nimetatakse inimlikuks eksimuseks. Kuid eksimusel võivad olla süsteemsed põhjused (pardasüsteemid, lendude planeerimine, pilootide töögraafikud jms).
Võru Instituut

Võru Instituut (võru keeles Võro Instituut) on riiklik teadus- ja arendusasutus, mis tegeleb võru keele ja kultuuri uurimise ja arendamisega. Instituut korraldab võru keele ja kultuuri õpetamist ning õpetajate ettevalmistamist ja täiendõpet. Koostatakse võrukeelseid õppematerjale, korraldatakse teaduskonverentse ja antakse välja mitmesugust võrukeelset kirjasõna teaduslikest uuringutest ja artiklikogumikest ilukirjanduseni. Instituut tegeleb ka keelehoolde ja keelenõuandega ning kohanimeuuringutega. Uuemaks töösuunaks on võru keele populariseerimine laste ja lastevanemate hulgas ning keele üldine mainekujundus. Muuhulgas osaleb instituut lastele mõeldud võrukeelsete multifilmide ja arvutimängude tootmises.
Võru Instituut asub Võru linnas ja tema tegevuspiirkonnaks on traditsiooniline võru keele ja kultuuri ala ehk ajalooline Võrumaa.
Aastal 1999 sai Võru Instituut Bernard Kangro kirjanduspreemia.

Ajalugu

Instituudi asutamise idee pakkusid välja 1980. aastate lõpul hoogustunud nn võru liikumise aktiivsemad tegelased. 1990. keskel oli ilmne, et võru keel ja kultuur vajab selget riiklikku toetust ega saa enam piirduda ainult ühiskondliku tegevusega. Seepärast asutas Vabariigi Valitsus 1995. aastal riikliku teadus- ja arendusasutuse Võru Instituut.

Alluvus ja töökorraldus

Võru Instituut asub Kultuuriministeeriumi valitsemisalas. Oma tegevuses juhindub instituut teadus- ja arendustegevuse korralduse seadusest ning oma põhimäärusest. Instituudi tööd suunab teadusnõukogu, mille tegevust korraldab nõukogu esimees. Instituudi tegevust juhib direktor, kelle nimetab avaliku konkursi korras viieks aastaks ametisse kultuuriminister.
Alates 2015. aastast on Võru Instituudis eraldi teadus- ja arendusosakond ning muuseumiosakond. Muuseumiosakonda kuuluvad Dr.Fr.R. Kreutzwaldi Memoriaalmuuseum, Mõniste Talurahvamuuseum, Põlva Talurahvamuuseum ja Vana-Võromaa Kultuurikoda.
Võru Instituudi direktor on Rainer Kuuba (alates 2010. aastast). Varem on instituuti juhtinud Enn Kasak (1995–1997), Kaido Kama (1997–2004), Külli Eichenbaum.

Finantseerimine

Instituuti finantseeritakse riigieelarvest, suuremateks tegemisteks saadakse raha juurde fondidest ja programmidest. Peamised instituudi toetajad on olnud Kultuurkapital, Hasartmängumaksu Nõukogu ja riiklik programm "Lõunaeesti keel ja kultuur".
Hermann Wartbergest

Hermann Wartbergest (ka Wartberge Hermann, Hermann Wartberge, saksa Hermann von Wartberge, ladina Hermannus de Wartberge) oli 14. sajandil elanud Liivimaa (Liivi ordu) kroonik.
Hermann oli Vestfaalist Warburgist (kasutati ka nimekuju Wartberge või Warberich) pärinev Saksa ordu Liivimaa haru maameistri Goswin von Herikese kapellaan ja seega ka ordu preestervend. Ta saabus Liivimaale arvatavasti 1358. aastal, sest sellest ajast on tema ladinakeelses kroonikas üksikasjalikumaid ülestähendusi. Hermann teenis ka Liivi ordu maameistreid Arnold von Vietinghoffi ja Wilhelm von Friemersheimi diplomaadina, sõlmides 1366. aastal Danzigis rahuleppe Riia peapiiskopi ja teiste Vana-Liivimaa piiskoppidega.
Wartberge Hermanni kroonika, mis on rõhutatult ordumeelne, käsitleb aega Liivimaa ristiusustamisest kuni 1370. aastateni, keskendudes kahele viimasele aastakümnele. Kroonikas on pikemalt juttu ka Jüriöö ülestõusust. Eesti keeles on ilmunud kroonika katkeid 1920. aastatel.
Puštukeelne Vikipeedia

Puštukeelne (puštu keeles ويکيپېډيا) on Vikipeedia puštukeelne versioon.
Puštukeelsele Vikipeediale pandi alus 2003. aastal.
Seal on 10589 artiklit, millega see on artiklite arvult 142. keeleversioon.
Kodavere kirik

Kodavere kirik ehk Kodavere Püha Mihkli kirik on luteri kirik tänases Tartu maakonnas Peipsiääre vallas Kodavere külas.
Esimest korda mainiti Kodavere kiriku aastal 1342. 15. sajandil oli selles kohas puukirik.
Praegune Kodavere Püha Mihkli kirik on arvult neljas, seda ehitati aastatel 1775–1777 (õnnistatud 1777). See on ühelööviline varaklassitsistlik kivikirik. mida ehitati vanema keskaegse kiriku asemele.
Kodavere Püha Mihkli kirik on laevakujuline ehitis torniga, mis on valminud üheaegselt kirikuga. Pikihoonega liitub ristkülikulise põhiplaaniga käärkamber idas, läänefassaadil on kolmnurkne frontoon ja kaheksatahuline, ülaosas trumlikujuline haritorn, millel sibulakujuliseks paisutatud kiiver.
Altar ja kantsel on tehtud puidust. Altarimaali "Jeesus mere peal" autor on Junker, kes maalis seda 1877. aastal Dresdenis. Muud altarimaalid on "Ülestõusmine" (18. sajand) ja "Kolgata" (19. sajandi esimene pool).
Kiriku kõrval Peipsi järve rannikul asub kalmistu, mis on õnnistatud 1773. aastal.
Ajalooliselt oli see Tartumaa põhjaosas asunud Kodavere kihelkonna keskuseks. Tänapäeval tegutseb kirikus Eesti Evangeelse Luterliku Kiriku Kodavere Mihkli kogudus, mille õpetaja on Raigo Ojamets.
Puhkpilliorkester

Puhkpilliorkester (vananenud kirjanduses pasunakoor) on orkester, mis koosneb vask-, puu- ja löökpillidest.
Puhkpilliorkestrisse kuuluvad flöödid, klarnetid, kornetid, trompetid, füügelhornid ja bassid. Suurte kontsertorkestrisse kuuluvad veel oboed, fagotid, saksofonid, bassklarnet, metsasarved, tromboonid ja timpanid.
SC Pfullendorf

SC Pfullendorf on Saksamaa jalgpalliklubi.
Klubi mängib Saksamaa tugevuselt neljandas liigas Regionalliga.

Eesti mängijad

SC Pfullendorfis mängib eestlane Ingemar Teever.
Effingen

Effingen on vald Šveitsi põhjaosas, Aargau kantoni Bruggi piirkonnas. Effingenis on 580 elanikku, selle pindala on 6,85 km² ja keskmine kõrgus üle merepinna 432 meetrit.
Esmakordselt mainiti seda 1284. aastal Efingeni nime all. Effingen on ajalooline veinitootmispiirkond, 18. sajandil hakati seal tootma puuvilla. 1875. ehitati külla raudteejaam. See on väike omavalitsus, kuid asub Šveitsi suuremate linnade läheduses: Zürichisse on Effingenist 35 km, Lucerne'i 52 km, Berni 78 km.
Wilfried Härle

Wilfried Härle (sündinud 6. septembril 1941 Heilbronnis) on Heidelbergi ülikooli süstemaatilise teoloogia emeriitprofessor, üks saksa keeleruumi vanema põlvkonna mõjukaim evangeelne teoloog ja eetik.
Härle õppis evangeelset teoloogiat Heidelbergi ja Erlangeni ülikoolides, promotsioon 1969 Bochumi ülikoolis (uurimusega ""Varase" Karl Barthi teoloogia suhe Martin Lutheri teoloogiaga"), habilitatsioon (professuuri taotlemiseks vajalik teine monograafia) 1973 Kieli ülikoolis ("Olemine ja arm – ontoloogia Karl Barthi kiriklikus dogmaatikas").
Härle oli 1977–1978 dotsent Groningeni ülikoolis Hollandis, 1978–1995 teoloogia ajaloo ja süstemaatilise teoloogia professor Marburgi ülikoolis, 1995–2006 süstemaatilise teoloogia (rõhuasetusega eetikal) professor Heidelbergi ülikoolis.
Härle kuulus 2002–2005 Saksa Riigipäeva uurimiskomisjoni "Kaasaegse meditsiini eetika ja õigus" ja oli 1997–2010 Saksamaa Evangeelse Kiriku eetikakomisjoni (Kammer für Öffentliche Verantwortung) esimees.
Albert-Ernest Carrier-Belleuse

Albert-Ernest Carrier-Belleuse (12. juuni 1824 Aisne – 4. juuni 1887 Sèvres) oli prantsuse skulptor.
Carrier-Belleuse oli tuntud prantsuse kujuri David d'Angers'i õpilane. Viimase abil pääses ta 1840. aastal õppima kunstikooli École des Beaux-Arts, kuid püsis seal lühikest aega. Ta otsustas õppida hoopis Petite École'is dekoratiivkunsti.
Aastatel 1850–1855 töötas Carrier-Belleuse Inglismaal Wedgwoodi ettevõttes, mis tegutseb tänapäevani ning tegeleb portselanist toodete tootmisega. 
Aastast 1875 kuni surmani oli ta Sèvres'i portselanivabriku direktor. Aastatel 1879–1882 töötas seal tema alluvuses Auguste Rodin, kes teenis sealse tööga hästi ning tegi tänutäheks Carrier-Belleuse'ist büsti.
Ruumpaisumismoodul

Ruumpaisumismoodul või mahtelastsusmoodul (või ) on elastsusmoodul, mis iseloomustab mingi keskmistatud normaalpinge (mõjub keha kõikidele pindadele) muutuse korral avalduva ruumdeformatsiooni (suhtelise mahumuutuse) suurust.
Kernu vald

Ajalugu

Mõisavallad olid maa-alalt väikesed ja koondati 1889 vallakohtute seadusega suuremateks. Ruila, Haiba, Kirna-Kohatu, Maidla, Adila, Kelba ja Ohulepa vallad moodustasid Kirna-Kohatu valla. Vallamaja ehitati 1890 Kirna-Kohatusse. Kuid peagi leiti, et nii suure valla juhtimine ei ole otstarbekas, ja valitsuse otsusega moodustati juurde Hageri vald. Kirna-Kohatu vald jäi endiste Ruila, Haiba ja Kirna-Kohatu valdade piiridesse. (Sõna Kernu kasutatakse alates 1920). Kernu vald kujunes välja pärast 1939.a. vallareformi, mil Kernuga ühendati 2/3 likvideeritud Laitse vallast. Kernu vald likvideeriti 1950, kui moodustati Keila rajoon. 1954–1960 oli Kernu vald iseseisev külanõukogu, seejärel liideti ta Nissi külanõukoguga.
Kernu vald eraldus Nissi vallast augustis 1993. Iseseisva vallana alustas ta tööd 1. novembril 1993 pärast kohalike omavalitsuste valimisi.

Transport ja liiklus

Valda läbivad Keila–Riisipere raudtee, põhimaanteedest Tallinna–Pärnu–Ikla maantee ja Ääsmäe–Haapsalu–Rohuküla maantee. Kõrvalmaanteed on Ruila–Laitse tee, Kernu–Kohila tee, Riisipere–Kernu tee, Munalaskme-Laitse tee ja Ääsmäe–Kernu tee. Raudteel jääb valla piirkonda kolm raudteepeatust: Kibuna, Laitse ja Jaanika.

Jõed

Tähtsaim vooluveekogu on Vasalemma jõgi, mis voolab kagu-loode suunas läbi valla. Teised: Hingu oja, Haiba peakraav, Jutapere oja. Loodepiiril voolab Munalaskme oja, lõunapiiril Kasari jõgi.

Järved

Suurim järv on Ruiljärv (ka Ruila järv või Kernu Mädajärv) Mõnuste külas (16,6 ha). Teised järved on Kernu paisjärv (ka Kirna järv) Kohatu külas, Paatre järv (ka Laitse järv) Pohla külas, Ruila paisjärv Ruila külas, Haiba veehoidla Haiba külas, Härgesoo tiik Allika külas ja Laitse veehoidla (ka Töökmani paisjärv) Laitse külas.

Sood ja rabad

Valla põhjaossa jääb Suure-Aru soo, Ruiljärvest lõunasse Ruila raba. Soostunud on ka valla kagunurk, Kasari jõe kaldad.

Looduskaitse

Ruiljärv ja Ruila raba koos ümbritsevate aladega moodustavad Ruila looduskaitseala. Kaitse alla on võetud veel Kernu mõisa park, Haiba mõisa park ja Laitse park. Valla kagunurka ulatub Kasari jõe äärne Linnuraba looduskaitseala. Vasalemma jõe ülemjooksu piirkonnas on loodud Lümandu maastikukaitseala, mis ulatub osaliselt Kernu valla territooriumile. Üksikobjektidest on kaitse alla võetud Ukukivi ja Kernu kadakas.

Inimesed

Kustja külast Sipalt on pärit kahe vene tsaari ihuarsti ning Eesti rahvusliku liikumise tegelase Philipp Karelli pärisorised vanemad, Kirikla külas on olnud maailmakuulsa paleobotaaniku Paul William Thomsoni kodukoht. Allika külas on tuntud arstiteadlase professor Lembit Allikmetsa kodu, Laitsest pärineb loomakasvatusteadlane professor Elmar Rätsep, Metsanurgas elab mullateadlane ja ökoloog akadeemik professor Loit Reintam, Ruilas luuletaja Leelo Tungal.