Innocentius IV

Paavstluse doktriin

Innocentius IV tagandas Lyoni oikumeenilisel kirikukogul 17. juulil 1245 ametist Saksa-Rooma keisri Friedrich II.
Ajaloolase Kenneth Penningtoni väitel rõhutas Innocentius IV, et paavst võib Saksa-Rooma keisritroonil valida kahe keisrikandidaadi vahel, ta võib keisri ametist tagandada ja teostada vakantse keisritrooni korral võimu. Innocentius IV märkis, et paavst ei vaja keisri tagandamiseks oikumeenilise kirikukogu otsust, vaid võib seda teha omal initsiatiivil, kuna "Kristuse vikaarina" omab võimutäiust paavst, mitte oikumeeniline kirikukogu. Paavst arvas, et Jeesus Kristus andis Peetrusele absoluutse võimu (loomuõiguse) ilmalikes ja vaimulikes asjades.

Suhted Saksamaaga

"Catholic Encyclopedia" järgi oli Innocentius IV olnud kardinalina Saksa-Rooma keisri Friedrich II-ga sõbralikes suhetes. Keiser tervitas Innocentiuse saamist paavstiks ja saatis paavsti juurde oma saadikud, kuid paavst keeldus neid vastu võtmast, sest nad olid koos keisriga pandud kirikuvande alla.
Paavst saatis augustis 1243 keisri juurde Melfisse legaatidena Modena Wilhelmi, Roueni peapiiskopi Pierre de Colmieu ja San Facundo kloostri abti Guillermo, kelle ülesandeks oli saavutada keisri poolt vangistatud prelaatide vabastamine. Keiser alustas legaatidega läbirääkimisi ekskommunikatsiooni tühistamiseks ja 31. märtsiks 1244 saavutati isegi esialgne kokkulepe, mille alusel lubas keiser tagada Kirikuriigile suveräänsuse, vabastada vangistatud prelaadid ja amnesteerida paavsti liitlased. Paavst jättis selle leppe kinnitamata, kuna kokkulepet ei saavutatud Lombardia küsimuses, kus kohalikud valitsejad ei soovinud sattuda keisri mõjusfääri. Peagi asus keiser õhutama Roomas rahutusi ja keeldus vangistatud prelaate vabastamast.
Paavst otsustas 1244 Roomast lahkuda ja naasis sinna tagasi alles pärast Friedrich II surma 1253. Lyoni oikumeenilisel kirikukogul kuulutas ta keisri 17. juulil 1245 avaldatud apostelliku kirjaga "Ad Apostolicae Dignitatis Apicem" ametist tagandatuks ning süüdistas teda pühaduse teotamises, ketserluses, muhameedlastega vandenõu kavandamises ja Böömi kuninga surmas. Kirikukogul keisrit esindanud jurist Taddeo da Sessa püüdis tulutult Friedrich II-st kaitsta.
Paavst saatis Saksamaale legaadiks Ferrara piiskopi Filippo Fontana ja üritas isiklike vägedega rünnata Saksamaad, kuid Savoia krahv Amadeo IV keeldus paavsti vägesid läbi oma valduste lubamast. Paavsti vägesid juhtis Lyoni peapiiskop ja Savoia prints Filippo.
Innocentius IV kutsus Saksamaa vürste valima uut kuningat. Vürstid valisid Saksamaa kuningaks 22. mail 1246 Tüüringi krahvi Heinrich Raspe, kes pälvis paavsti toetuse. Paavst tunnustas tema surma järel järgmist vastukuningat Hollandi krahvi Willemit ja kohustas 1249 kerjusmunki jutlustama, et korraldada Saksamaa vastu ristisõda. Ta teatas, et ükski Hohenstaufen ei tohi enam saada keisriks.
1247 püüdis Friedrich II tungida Prantsusmaale, kuid tulutult. Paavst saatis 1247 ja 1251 legaadina Saksamaale Jacques Pantaléoni (hilisem paavst Urbanus IV). Ta määras 15. märtsil 1247 kardinal Pietro Capocci legaadiks Saksamaal ja 14. märtsil 1249 legaadiks Kölni peapiiskopi Konrad von Hostadeni, kes valiti peatselt Mainzi peapiiskopiks. Paavst ei tahtnud Saksamaa kahe võtmetähtsusega peapiiskopkonna sattumist ühe isiku kätte ja ei tunnustanud seetõttu teda Mainzi peapiiskopina, mistõttu paavsti suhted Hostadeniga jahenesid ning aprillis 1250 määras ta legaadiks Saksamaal Albano piiskopi Pierre de Colmieu ja 1251 Hugues de Saint-Cheri, kes pidi toetama vastukuningas Williami saamist keisriks.
Pärast Friedrich II surma 13. detsembril 1250 pöördus paavst tagasi Itaaliasse ja asus taunima tema järglast Konrad IV-t. Paavst tahtis saada Sitsiilia suverääniks, kuid Konrad nägi seda ala pigem enda valduses. Paavst lubas rahvusvahelise toetuse saamiseks Sitsiilia trooni nii Cornwalli hertsogile Richardile, Anjou krahvile Charles'ile kui Inglismaa kuningale Henry III-le, kes omakorda pakkus seda oma pojale Edmundile.
Konrad IV surma järel mais 1254 tunnustas paavst Sitsiilia valitsejana tema poega Konradini, kelle regendiks sai Friedrich II abieluvälisest suhtes sündinud poeg Manfredo. Paavstist sai Konradini tuutor ja ta ekskommunitseeris juulis 1254 Manfredo, kes tappis ühe paavsti toetaja. Manfredo alustas ekskommunikatsiooni tühistamiseks läbirääkimisi ja septembris 1254 sõlmiti lepe. Paavst kuulutas Sitsiilia oktoobris 1254 Kirikuriigi osaks ja siirdus ise Napolisse. 2. detsembril 1254 purustas aga Manfredo muhameedlaste abiga paavsti palgasõdurid Foggia lahingus.
Paavst andis 1243 indulgentsi Liivimaale ja Preisimaale siirdunud Bremeni, Regensburgi, Passau, Halberstadti, Hildesheimi ja Verdeni ristisõdijatele .
Paavst nõudis Ratzeburgi piiskopilt Rügeni vürsti Vitslav I ja tema poja vangist vabastamist ning tasutud lunaraha tagasimaksmist.
Paavst lubas 20. jaanuaril 1254 Lübecki toomhärral Johannes von Diestil omada benefiitse ja kinnitas ta 4. märtsil 1254 Lübecki piiskopiks.

Suhted Austriaga

Innocentius IV kinnitas 1251 Austria hertsogiks Ottokar II Přemysli. Paavst vahendas 1254 tema vaidlust Ungari kuninga Béla IV-ga.

Suhted Bütsantsiga

Innocentius IV pidas 1253–1254 läbirääkimisi Nikaia keisri Johannes III-ga 1054 puhkenud skisma lõpetamise osas. Ta saatis legaadina Konstantinoopolisse frantsisklaste ordumeistri Giovanni da Parma.

Suhted Hispaania riikidega

Innocentius IV kinnitas 5. aprillil 1245 Mallorca piiskopkonna kapiitli moodustamise ja taastas 1249 Jaéni piiskopkonna.

Suhted Iirimaaga

Innocentius IV tühistas 3. juulil 1245 Elphini piiskopi määramise ja käskis Tuami peapiiskopil määrata piiskopiks ülemdiakon Johni.

Suhted Inglismaaga

Innocentius IV lubas Sitsiilia trooni anda Cornwalli hertsogile Richardile ja Inglismaa kuningale Henry III-le, kes omakorda pakkus seda oma pojale Edmundile.
Henry III saatis paavsti juurde saadikuks Henricus de Segusio.
Paavst kinnitas 1243 Canterbury peapiiskopiks Boniface, ordineeris ta 15. jaanuaril 1245 piiskopiks ja andis talle privileege.
Paavsti külastas 1245 ja 1250 Lincolni piiskop Robert Grosseteste, kes andis paavstile teada Inglismaal tekkinud probleemidest. Ta sätestas 1245 Wellsi piiskopi valimised. Novembris 1253 andis Innocentius IV korralduse, mille alusel taastati Inglismaal piiskoppide valimise kord.
Paavst pühitses 5. märtsil 1245 Chichesteri ülemdiakoniks Richard de Wyche.

Suhted Leeduga

Innocentius IV usaldas 15. juulil 1244 Leedu katoliiklased legaadi Modena Wilhelmi hoolde.
Leedu suurvürst Mindaugas pöördus 1250 või 1251 Innocentius IV poole, et liituda katoliku kirikuga.
Paavst teatas 17. juulil 1251 Saare-Lääne ja Kuramaa piiskoppidele, et võtab Mindaugase paavstliku protektsiooni ning jurisdiktsiooni alla, mistõttu loodav piiskopkond ei satu Riia piiskopi jurisidiktsiooni alla. Ta käskis Chełmno piiskopil määrata Leedus ametisse piiskop. Ta kohustas 26. juulil 1251 Riia, Tartu ja Saare-Lääne piiskoppe abistama Mindaugast katoliikluse levitamisel.
Paavst andis Mindaugasele kuningatiitli. Ta nõudis 21. augustil 1253 Liivimaa peapiiskop Albert Suerbeerilt, et see pühitseks Mindaugase palve järele Leedus ametisse piiskopi. Ta määras Leedu piiskopiks Christiani ja määras tema piiskopkonna paavstliku jurisdiktsiooni alla. Ta teatas 3. septembril 1254 Mindaugasele piiskop Christaini kohustustest.
Ta kinnitas 21. augustil 1253 Mindaugase poolt Saksa ordule kingitud alad.

Suhted Norraga

Innocentius IV määras 1247 Modena Wilhelmi legaadiks Norras. Ta tunnustas Norra kuningana Håkon IV-t.
Ta andis 1243 indulgentsi Liivimaale ja Preisimaale siirdunud Norra ristisõdijatele.

Suhted Poolaga

Innocentius IV kinnitas 9. augustil 1245 Wrocławi piiskopkonna privileegid.
Ta andis indulgentsi Liivimaale ja Preisimaale siirdunud Poola ristisõdijatele.

Suhted Portugaliga

Innocentius IV taunis 1245 avaldatud bullas "Inter alia desiderabilia" Portugali kuningat Sancho II-t, kes tülitses Oporto peapiiskopiga ja tunnustas Portugali valitsejana Afonso III-t.

Suhted Prantsusmaaga

Innocentius IV viibis 1244–1251 Prantsusmaal, kus ta pidas 1245 Lyoni oikumeenilise kirikukogu.
Prantsusmaa kuningas Louis IX üritas vahendada paavsti konflikti Saksa-Rooma keisri Friedrich II-ga ja lubas abistada paavsti. Paavst kohtus kuningaga novembris 1246 ja juunis 1248 Cluny kloostris. Paavst kinnitas kuninga venna Charles'i abielu Provence'i hertsoginna Beatrice'iga.
Ta lubas 26. mail 1254 printsess Isabelle'il jätta õukonda pihiisadena mõned frantsiskaani mungad.
1246 moodustasid paljud aadlikud väe, et rünnata vaimulikke, keda süüdistati suurte rikkuste omandamises. Paavst nõudis Louis IX-lt, et aadlike vägi saadetaks laiali. Soissons'i ja Troyes' piiskopid, Tours'i ülemdiakon ja Rouen'i praost saatsid paavstile kirja, milles taunisid vaimulike maksustamist ja itaallaste eelistamist benefiitside jagamisel.
Paavst andis 10-päevase indulgentsi igaühele, kes palvetab Prantsusmaa kuninga eest. Ta saatis legaadina Prantsusmaale Giovanni da Pianô Carpine.

Suhted Rootsiga

Innocentius IV andis 1243 indulgentsi Liivimaale ja Preisimaale siirdunud Rootsi ristisõdijatele.

Suhted Taaniga

Innocentius IV kinnitas 24. septembril 1243 Modena Wilhelmi vahendusel 7. juunil 1238 Taani ja Saksa ordu vahel sõlmitud Stenby rahulepingu.
Ta andis 1243 indulgentsi Liivimaale ja Preisimaale siirdunud Taani ristisõdijatele.
Paavst andis 20. veebruaril 1245 indulgentse neile Lundi peapiiskopkonna alamatele, kes lähevad ühe aasta jooksul Taani kuninga Erik IV alluvuses võitlema Eestimaa paganate vastu. Ta lubas 26. novembril 1247 Taani kuningal korraldada Eestimaa vastristitute kaitseks ristisõda.
Ta manitses 5. novembril 1249 Taani kuningat, kes kavandas sõjakäiku Lübecki vastu, et see võib anda tagasilöögi katoliikluse levikule Liivimaal ja Preisimaal. Ta kohustas Bremeni peapiiskoppi Gebhard II-st ja Schwerini piiskoppi vahendama Lübecki ning Taani vahelist tüli.

Suhted Ungariga

Innocentius IV vahendas 1254 Austria hertsogi Ottokar II Přemysli vaidlust Ungari kuninga Béla IV-ga.

Suhted Venemaaga

Innocentius IV määras 2. aprillil 1246 legaadiks Venemaale Albert Suerbeeri. Ta teatas 7. septembril 1247 Albertile, et Galiitsia‑Volõõnia vürst Daniil Romanovitš tahab saada katoliiklaseks, mistõttu paavst kohustas prelaati Venemaale minema.
Ta kirjutas 1248 Novgorodi vürstile Aleksander Nevskile, püüdes teda saada katoliku kiriku osadusse. Ta teatas 15. septembril 1249 Nevskile, et lubas Pihkvasse rajada katoliku kiriku ja kohustas Albertit minema Pihkvasse .
Mongolite juurde siirdunud paavsti legaadid käisid 1246 Moskvas ja Kiievis.

Sisepoliitika

Innocentius IV lahkus ööl vastu 28. juunit 1244 Sutrist Civitavecchiasse, siirdus sealt Genovasse, oktoobris Burgundiasse ja siis 2. detsembril 1244 Lyoni, kus ta elas Saint-Justi kapiitli ruumides. Ta naasis Itaaliasse 19. aprillil 1251 ja Rooma oktoobris 1253.
Paavst siirdus sügisel 1254 Napolisse ja muutis selle oma residentsiks.
Viterbo tunnustas 1250 oma suveräänina paavsti.
Ta saatis 1252 legaadina Firenzesse kardinal Giovanni Gaetano Orsini (hilisem paavst Nicolaus III), kes sõlmis rahu gvelfide ja gibelliinide vahel. Ta määras Sassari piiskopi legaadiks Sardiinias ja Korsikal. Ta nõudis vangistatud Teramo piiskopi Matteo de Balato vabastamist.

Kuuria

Paavsti saatsid reisil Roomast Prantsusmaale 5 kardinali: Giovanni Gaetano Orsini (hilisem paavst Nicolaus III), Modena Wilhelm, Pietro Capocci, Guglielmo Fieschi ja Riccardo Annibaldi. Innocentius IV kaplanid oli Bernard Compostellast ja Bernardo di Botone.
Ta määras ametisse konservaatorid.

Augustiinlased

Innocentius IV ühendas 1243 mitu kongregatsiooni ja kohustas neid järgima augustiinlaste reegleid. Ta määras kardinal Riccardo Annibaldi augustiinlaste kardinal-protektoriks ja andis neile indulgentse.

Dominiiklased

Innocentius IV toetas esmalt dominiiklaste tegevust, kuid 21. novembril 1254 avaldas ta bulla "Etsi animonim", milles võttis neilt ära privileegid jutlustamise, pihi ja matuste läbiviimise osas. Järgmine paavst Aleksander IV taastas privileegid.
Innocentius IV kutsus 23. septembril 1243 Visby dominiiklasi pidama jutlusi, et sel moel värvata ristisõdijaid Liivimaal ja Preisimaal kavandatud ristisõja jaoks.
Innocentius IV nõudis 1. oktoobril 1243 dominiiklastelt, et nad kaitseksid Liivimaal ja Preisimaal usklikke tülitamise eest. Ta rahuldas 6. veebruaril 1245 dominikaan Heinrichi nõude jagada Liivimaal, Preisimaal ja Kuramaal indulgentse.
Ta nõudis 13. jaanuaril 1252 Böömi dominiiklaste provintsiaalpriorilt, et see toetaks Saksa ordu tegevust.

Frantsisklased

Innocentius IV kinnitas 14. novembril 1245 avaldatud bullas "Ordinem vestrum" frantsisklaste reeglid.
Ta märkis 5. aprillil 1250 avaldatud bullas "Cum tamquam veri", et neid frantsiskaanide kirikuid, kus on olemas konvendid, võib kutsuda konventuaalkirikuteks.
Ta lubas 26. mail 1254 Prantsusmaa printsessil Isabelle'il jätta õukonda pihiisadena mõned frantsiskaani mungad.
Ta tagandas 1245 Jesi piiskopiks asunud isiku ja määras uueks piiskopiks Gualtiero, tema surma järel 29. aprillil 1252 aga frantsiskaanide endise ordumeistri Crescenzio Grizzi.
Ta kutsus 1244 frantsiskaanide endise ordumeistri Elia da Cortona Genovasse toimuvale üldkapiitlile. Kui Cortona kohale ei ilmunud, siis ta ekskommunitseeriti.
Ta lükkas Böömi Agnese palvel 1243 tagasi klarisside reeglid, kuid kinnitas need 9. august 1253 bullas "Solet annuere". Paavst külastas 1253 Clarat Perugias ja viis hiljem läbi tema matuseteenistuse. Paavst avaldas 18. oktoobril 1253 bulla "Gloriosus Deus", millega alustas Clara kanoniseerimisprotsessi.

Karmeliidid

Innocentius IV tunnustas Simon Stocki tegevust. Ta tunnustas karmeliite 1. oktoobril 1247 avaldatud apostelliku konstitutsiooniga "Quæ honorem" ja 13. jaanuaril 1252.

Magdaleenid

Innpcentius IV andis privileege magdaleenidele.

Risti regulaarkanoonikud

Innocentius IV tunnustas 3. mail 1248 risti regulaarkanoonikuid.

Saksa ordu

Innocentius IV muutis 9. veebruaril 1244 Saksa ordu reeglistikku ja sätestas 13. veebruaril 1244 ordu liikmete riietuse.
Ta kutsus 1. oktoobril 1243 palverändureid Liivimaal abistama Saksa ordut.
Innocentius IV volitas legaat Modena Wilhelmit 5. veebruaril 1245 lahendama Saksa ordu ja Kuramaa piiskopi vahelist tüli maavalduste üle ja kinnitas 9. veebruaril 1245 maavalduste jagamise osapoolte vahel. Ta kinnitas 20. septembril 1254 Kuramaa piiskopkonna alade jaotamise Kuramaa piiskopi ja Saksa ordu vahel.
Ta nõudis 17. aprillil 1247, et ordu ei tohi oma probleeme lahendada tsiviilkohtus.
Ta nõudis 1249 Magdeburgi piiskopilt, et vaimulikud ja ilmikud hüvitaksid kõik Saksa ordult ära võetud varad.
Ta andis 14. juulil 1249 Tuscolo piiskopile volitused võtta Templiordult ja Saksa ordult ära privileege.
Ta tundis 25. oktoobril 1249 muret tülide pärast Liivimaa legaadi Albert Suerbeeri ja Saksa ordu kõrgmeistri vahel. Ta nõudis Albertilt, et see ei tegutseks Saksa ordu vastu. Ta kinnitas 9. märtsil 1251 Alberti ja Saksa ordu vahel sõlmitud lepingu. Ta kohustas Olomuci piiskoppi ja hiljem Saare-Lääne piiskoppi jälgima lepingu täitmist.
Ta andis 1251 Liivimaa dominiiklastele mandaadi abistada Saksa ordut relvade ja hobustega varustamisel.
Ta nõudis 13. jaanuaril 1252 Böömi dominiiklaste provintsiaalpriorilt, et see toetaks Saksa ordu tegevust.
Ta kinnitas 5. jaanuaril 1253 Saksa ordu privileegid ja võttis 23. mail 1254 Saksa ordu paavstliku protektsiooni alla.

Serviidid

Innocentius IV määras 2. oktoobril 1251 serviitide kardinal-protektoriks Guglielmo Fieschi.

Silvestriinid

Innocentius IV tunnustas 27. juunil 1247 silvestriinide ordut.

Tsistertslased

Lyoni oikumeenilisel kirikukogul 1245 kohustati tsistertslasi kümnist maksma.
Innocentius IV saatis 8. veebruaril 1251 bulla Dünamünde tsistertslaste kloostri abtile ja võttis tsistertslased 27. jaanuaril 1254 paavstliku protektsiooni alla.

Liturgilised otsused

Innocentius IV kinnitas 1248 Montenegro vürsti palvel vanaslaavi liturgia kasutamise katoliku kirikus.
Ta lubas 1251 Coventry prioril kasutada missal sõrmust. 1254 lubas ta Winchesteri prioril aga kasutada missal lisaks sõrmusele mitrat, dalmaatikat, tuunikat, kindaid ja sandaale. Samuti võis prior õnnistada altarikatteid ning teha madalamate ordinatsioonide tarbeks tonsuuri.
Ta sätestas neitsi Maarja sünnipäeva suurpühal 8. septembril oktaavi.
Ta andis 1248Edmund Richi kanoniseerimise puhul indulgentse ja lubas indulgentse igaühele, kes palvetab Prantsusmaa kuninga Louis IX eest.
Ta sätestas 17. septembril 1248, et Liivimaal võib teatud juhtumitel võtta vaimulikeks abieluväliselt sündinud isikuid .
Ta lubas abtissiks määrata vähemalt 30-aastaseid naissoost isikuid, senine tava lubas abtissideks määrata vanemaid naisi.

Ketserite taunimine

Innocentius IV rajas 1251 või 1252 inkvisitsiooni, mille juhtideks ta määras dominiiklased. Ta avaldas 15. mail 1252 bulla "Ad extirpanda", milles lubas ketserite ülekuulamisel tõe väljaselgitamiseks kasutada piinamist.
Ta sätestas, et ketseri karistus tuleb täide viia 50 päeva jooksul pärast tema andmist tsiviilvõimude kätte. Ketseri pidi tsiviilvõimudele üle andma piiskop.
Samas keelas ta 1254 eluaegse vangistamise või tuleriidal hukkamise ilma piiskopi loata.
Ta taunis 14. novembril 1245 fraticelli liikumist.

Suhted Armeeniaga

Innocentius IV tunnustas 1251 misjonit Armeenias ja tema korraldusel toimus Sisis kirikukogu.

Suhted mongolitega

Innocentius IV nõudis 5. märtsil 1245 avaldatud bullas "Dei patris immensa", et mongolid tunnustaksid ristimist. Ta kutsus 13. märtsil 1245 avaldatud bullaga "Cum non solum" mongoleid hoiduma kristlike riikide ründamisest.
Ta saatis 16. aprillil 1245 misjonärid eesotsas Giovanni da Pianô Carpinega mongolite suurkhaani Güyüki juurde, kes saatis paavstile oma vastuse. Saadikud osalesid suurkhaani kroonimisel ja tulid tagasi Avignoni 1247.
Ta saatis 1245 dominikaan Ascelino mongoli väejuhi Baiju juurde ja misjonär naasis tagasi Euroopasse koos kahe mongoli saadikuga. Paavst avaldas 22. novembril 1248 bulla "Viam agnoscere veritati", milles kutsus mongoleid lõpetama kristlaste tapmist.
Ta kutsus 9. mail 1254 Eestimaa, Liivimaa ja Preisimaa piiskoppe jutlustama mongolite vastu .

Legaadi määramine

Innocentius IV usaldas 15. juulil 1244 Eestimaa, Liivimaa, Preisimaa, Soome, Zemgale, Kuramaa ja Leedu kristlased legaat Modena Wilhelmi hoolde.
Paavst määras 9. jaanuaril 1246 Armagh' peapiiskopi Albert Suerbeeri Liivimaa ja Preisimaa metropoliidiks ning 2. aprillil samal aastal legaadiks Eestimaal, Liivimaal, Presimaal ja Venemaal. Suerbeer võis oma soovi alusel ühe vabaneva piiskopkonna valida omale asukohaks ja 1253 sai temast Riia piiskop.
Paavst määras 30. märtsil 1246 Alberti Chiemsee piiskopkonna administraatoriks. Ta andis 3. mail 1246 Albertile volitused määrata ja ordineerida piiskoppe, kuid nõudis 24. aprillil 1249, et Albert peab käima Roomas ad limina visiitidel.
Ta lubas Albertil 23. detsembril 1246 pühitseda ametisse Cammini piiskopi.
Ta käskis 5. detsembril 1246 Albertil määrata frantsiskaan Heinrich von Lützelburg Semgallia piiskopiks.
Ta tundis 25. oktoobril 1249 muret tülide pärast legaat Alberti ja Saksa ordu kõrgmeistri vahel. Ta nõudis Albertilt, et see ei tegutseks Saksa ordu vastu.
Ta vabastas 27. septembril 1250 Alberti legaadi ametist ja keelas tal piiskoppe ennistada. Ta manitses 10. märtsil 1254 Albertit legaadivolitusi mitte järgima.
Ta kinnitas 9. märtsil 1251 Alberti ja Saksa ordu vahel sõlmitud lepingu. Ta kohustas Olomuci piiskoppi ja Saare-Lääne piiskoppi jälgima lepingu täitmist.

Ristisõja kavandamine

Innocentius IV kutsus 23. septembril 1243 Visby dominiiklasi pidama jutlusi, et sel moel värvata ristisõdijaid Liivimaal ja Preisimaal kavandatud ristisõja jaoks.
Ta kutsus 1. oktoobril 1243 palverändureid Liivimaal abistama Saksa ordut. Ta andis indulgentsi Liivimaale ja Preisimaale siirdunud Tšehhi, Poola, Taani, Norra, Rootsi, Pommeri, Magdeburgi, Bremeni, Regensburgi, Passau, Halberstadti, Hildesheimi ja Verdeni ristisõdijatele.
Paavst andis 20. veebruaril 1245 indulgentse neile Lundi peapiiskopkonna alamatele, kes lähevad ühe aasta jooksul Taani kuninga Erik IV alluvuses võitlema Eestimaa paganate vastu. Paavst märkis, et barbarid ja paganad tülitasid Eestimaal vastristituid. Ta lubas 26. novembril 1247 Taani kuningal korraldada Eestimaa vastristitute kaitseks ristisõda, kuid see sõda ei toimunud mitte kunagi.
Ta sätestas 5. oktoobril 1248 reeglid, et takistada Liivimaal paganatele relvade, hobuste, raua ja puidu juurdevedu. Ta ähvardas katoliiklasi paganate varustamise eest ekskommunikatsiooniga.
Ta võttis 4. novembril 1249 ristisõdijad Liivimaal ja Preisimaal paavstliku protektsiooni alla.
Ta kutsus 9. mail 1254 Eestimaa, Liivimaa ja Preisimaa piiskoppe jutlustama mongolite vastu.

Vaidlus Virumaa piiskopkonna üle

Innocentius IV määras 24. veebruaril 1248 Virumaa piiskopkonna Lundi peapiiskopkonna jurisdiktsiooni alla, kuid Liivimaa peapiiskop Albert Suerbeer nimetas aasta varem Virumaa piiskopiks munk Dietrichi

Suhted Riia piiskopiga

Innocentius IV kinnitas 14. juulil 1246 Riia piiskopkonna piirid.
Innocentius IV manitses 7. märtsil 1245 Riia, Tartu ja Saare-Lääne piiskoppe abistama Saksa ordut.
Ta nõudis 5. septembril 1245 Riia piiskop ja Tartu piiskoppidelt Saare-Lääne piiskopkonna kaitsmist.
Paavst kinnitas 14. märtsil 1251 kardinal Pierre de Colmieu ja legaat Modena Wilhelmi teostatud Riia, Semgallia ja Kuramaa kirikureformi.
Ta kohustas 26. juulil 1251 Riia, Tartu ja Saare-Lääne piiskoppe abistama Leedu suurvürsti Mindaugast kristluse levitamisel.

Suhted Tartu piiskopiga

Innocentius IV manitses 7. märtsil 1245 Riia, Tartu ja Saare-Lääne piiskoppe abistama Saksa ordut.
Ta nõudis 5. septembril 1245 Riia ja Tartu piiskoppidelt Saare-Lääne piiskopkonna kaitsmist.
Ta kohustas 26. juulil 1251 Riia, Tartu ja Saare-Lääne piiskoppe abistama Leedu suurvürsti Mindaugast kristluse levitamisel. Ta nõudis 20. septembril 1254 Tartu piiskopilt, et see jälgiks Leedu piiskopi Christiani kohustuste täitmist.

Suhted Saare-Lääne piiskopiga

Innocentius IV manitses 7. märtsil 1245 Riia, Tartu ja Saare-Lääne piiskoppe abistama Saksa ordut.
Ta avaldas 4. septembril 1245 bulla "Solet annuere", milles võttis Saare-Lääne piiskopi ja piiskopkonna paavstliku protektsiooni alla. Ta nõudis 5. septembril 1245 Riia ja Tartu piiskoppidelt Saare-Lääne piiskopkonna kaitsmist. Ta keelas 3. oktoobril 1245 Saare-Lääne piiskopkonnale kehtestada interdikti.
Ta kinnitas 1251 Saare-Lääne piiskopkonna maavaldused.
Paavst teatas 17. juulil 1251 Saare-Lääne ja Kuramaa piiskoppidele, et võtab Leedu suurvürsti Mindaugase paavstliku protektsiooni alla. Ta kohustas 26. juulil 1251 Riia, Tartu ja Saare-Lääne piiskoppe abistama Mindaugast kristluse levitamisel.
Ta kohustas 8. jaanuaril 1252 Tartu dekaani kaitsma Saare-Lääne piiskopkonda.

Suhted Kuramaa piiskopiga

Innocentius IV volitas legaat Modena Wilhelmit 5. veebruaril 1245 lahendama Saksa ordu ja Kuramaa piiskopi vahelist tüli maavalduste üle ja kinnitas 9. veebruaril 1245 maavalduste jagamise osapoolte vahel.
Ta volitas 5. veebruaril 1246 Kuramaa piiskoppi visiteerima oma toomhärrasid.
Paavst teatas 17. juulil 1251 Saare-Lääne ja Kuramaa piiskoppidele, et võtab Leedu suurvürsti Mindaugase paavstliku protektsiooni alla.
Ta kinnitas 20. septembril 1254 Kuramaa piiskopkonna alade jaotamise Kuramaa piiskopi ja Saksa ordu vahel.

Vastristitute kaitsmine

Innocentius IV nõudis 1. oktoobril 1243 dominiiklastelt, et nad kaitseksid Liivimaal ja Preisimaal usklikke tülitamise eest.
Ta rahuldas 6. veebruaril 1245 dominikaan Heinrichi nõude jagada Liivimaal, Preisimaal ja Kuramaal indulgentse.
Ta manitses 3. septembril 1245 avaldatud bullas "Ut pacem" sakslasi, et nad võitleksid Liivimaal paganatega, kuid kaitsku vastristituid paganate tülitamise eest, mille eest nad saavad makse ja omavad lääne. Paavst rõhutas, et nad peavad paganate vastu võitlema, kuid suhtuma vastristitutesse hoolivamalt ega mitte rõhuma neid koormistega. Paavst manitses, et vasallid olgu rahul sellega, mida neil on õigus saada, ega nõudku rohkemat.
Ta kutsus 13. septembril 1245 Liivimaa vaimulikke usinamini jutlustama.

Innocentius IV ja Preisimaa

Innocentius IV andis 1243 Modena Wilhelmile korralduse moodustada Preisimaal 4 piiskopkonda. Paavst taunis Preisi piiskoppi Christianit, kes ei soostunud vastloodud piiskopkondadesse piiskoppe määrama ja ähvardas 6. veebruaril 1245 ta ametist tagandada, kui ta ei määra 2 kuu jooksul kedagi uue piiskopkonna etteotsa. Mõne kuu pärast Christian suri.
Paavst ordineeris 1245 Chełmno piiskopiks dominikaani munga Heidenreichi.
Ta andis 1243 indulgentsi Preisimaale siirdunud Tšehhi, Poola, Taani, Norra, Rootsi, Pommeri, Magdeburgi, Bremeni, Regensburgi, Passau, Halberstadti, Hildesheimi ja Verdeni ristisõdijatele.
Paavst määras 9. jaanuaril 1246 Armagh' peapiiskopi Albert Suerbeeri Liivimaa ja Preisimaa metropoliidiks ning 2. aprillil samal aastal legaadiks Eestimaal, Liivimaal, Presimaal ja Venemaal.
Ta saatis 1247 Saksamaale legaadina Jacques Pantaléoni (hilisem paavst Urbanus IV), kes pidi lahendama Saksa ordu erimeelsusi preisi ülikutega.

Suhted juutidega

Innocentius IV avaldas 9. mail 1244 bulla "Impia judoerum perfidia", mille alusel kohustas ta Prantsusmaa kuningat Louis IX-t põletama Talmudeid ja keelas kristlastel töötada juutide põetajatena.
Ta avaldas 1247 bulla "Lachrymabilem Judaeorum", milles keelas juutide tagakiusamise.

Suhted kaldealastega

Innocentius IV saatis legaadid kaldea nestoriaani katoolikose Sabrishoʿ V ibn al-Masihi juurde.

Kristlik eetika

Innocentius IV keelustas duellid.

Onupojapoliitika

Innocentius IV määras 28. mail 1244 kardinaliks oma sugulase Guglielmo Fieschi ja detsembris 1251 Ottobono Fieschi (hilisem paavst Hadrianus V).
Ta määras oma sugulase Alberto Fieschi paavsti vägede kapteniks.

Innocentius IV kultuuriloos

Innocentius IV ajal avaldati Gregorius IX dekreetide kogu "Liber extra" kommentaarid "Apparatus in quinque libros decretalium".
Ta rajas 1244–1245 Rooma ülikooli ja 1246 Valencia ülikooli. Ta andis 1251 privileege Siena ülikoolile ja kinnitas 6. oktoobril 1254 Oxfordi ülikooli statuudi.
Ta lubas 1248 Piacenzas asutada linnakooli.
Ta andis indulgentse ehitajatele, kes ehitasid Lyonis üle Rhône'i jõe kulgevat silda. Ta abistas Lyoni Saint-Justi ja Saint-Jeani kirikute ehitamist ning pühitses sisse mõlemad kirikud. Samuti pühitses ta 26. aprillil 1253 sisse San Francesco d'Assisi kiriku.
Ta kohustas 26. aprillil 1246 abte ja priore toetama Eestimaa, Liivimaa ja Preisimaa kirikuid raamatutega.
Paavst kohtus Aquino Thomasega ja uuris tema motiive ühinemisel dominiiklastega.
Kroonik Thomase järgi oli paavst 1243 või 1244 külastanud Anagnis surevat munka Haymot, kuid ajaloolaste arvates ei külastanud paavst 1244 Anagnit.
Paavsti ihuarst oli Nicola da Calvi, kes kirjutas paavsti eluloo. Paavsti ihuarstiks oli ka Teodorico Borgognoni.
Kunstnik Matteo Rosselli on paavsti kujutanud Firenzes olevas Santissima Annunizata kirikus.
Paavsti on kehastanud näitleja Serge Lhorca 1982 Jean-Claude Lubtchansky telefilmis "Saint Louis ou La royauté bienfaisante".

Surm

Innocentius IV suri 7. detsembril 1254 Napolis ja maeti Santa Restituta kirikusse. Hiljem maeti tema säilmed ümber San Lorenzo kirikusse.