Albaania vürstkond

Poliitiline olukord

Sõdadevahelise Albaania valitsused ilmusid ja kadusid üksteise järel. Üksi 1921. aasta juulist ja detsembrini vahetus peaminister viis korda.

Poliitilised erakonnad

Albaania esimesed poliitilised erakonnad tekkisid alles pärast Esimest maailmasõda. Isegi rohkem, kui teistes Balkani osades, olid poliitilised erakonnad kaduvväikesed kogumid ümber tähtsate isikute, kes lõid ajutisi liite oma isiklike eesmärkide saavutamiseks. Suur konservatiivne partei, Progressiivne partei meelitas mõningaid klannipealikke põhjas ja tähtsaid moslemitest Lõuna-Albaania maaomanikke, kelle peamine platvorm oli kindel vastuseis mistahes põllumajandusreformi programmile, mis oleks andnud nende maa talupoegadele.
Progressiivset parteid juhtis riigi suurim maaomanik Shefqet bej Vërlaci. Rahvapartei ridades oli reformimeelne õigeusu Durrësi piiskop Fan Noli, kes oli Lääne ideedest läbi imbunud oma alma materis Harvardi ülikoolis ja oli isegi Shakespeare'i ja Ibsenit albaania keelde tõlkinud. Rahvaparteisse kuulus ka Põhja-Albaania mati klanni pealiku 24-aastane poeg Ahmed Zogu. Tulevane kuningas Zog sai oma toetuse mõnest põhjapoolsest klannist ja hoidis oma teenistuses relvastatud jõuku, kuid paljud geegi klanni juhid keeldusid toetamast kumbagi peamist erakonda.
Rahvapartei juht Xhaferr Ypi moodustas detsembris 1921 valitsuse, kus Noli oli välisminister ja Zogu oli siseasjade minister, kuid Noli lahkus varsti pärast seda, kui Zogu kasutas repressioone püüdega relvitustada tasandiku albaanlasi, vaatamata tõsiasjale, et relvakandmine oli traditsiooniline tava.

Zogu valitsus

Kui valitsuse vaenlased 1922. aasta alguses Tiranat ründasid, jäi Zogu pealinna ja tõrjus Briti saadiku toetusel rünnaku. Hiljem samal aastal võttis ta üle peaministri ameti ja pööras Rahvaparteile selja, kuulutades kihlumist Progressiivse partei juhi Shefqet Vërlaci tütrega.
Zogu soosikud organiseerusid Valitsusparteiks. Noli ja teised Läänele orienteerunud juhid moodustasid Demokraatide opositsioonipartei, mis meelitas Zogu paljusid isiklikke vaenlasi, ideoloogilisi vastaseid ja inimesi, kes jäid tema poliitilise masinavärgi poolt tasustamata. Ideoloogiliselt kuulus Demokraatide hulka lai spekter inimesi konservatiivsetest islamistidest Noli unistusteni kiirest moderniseerimisest.
Vastuseis Zogule oli kohutav. Õigeusklikud talupojad Lõuna-Albaania tasandikel jälestasid Zogut, kuna ta toetas moslemitest maaomanike jõupingutusi blokeerida maareform; Shkodëri linnakodanikud tundsid end tühisena, kuna nende linn ei saanud Albaania pealinnaks, ja rahvuslased olid rahulolematud, kuna Zogu valitsus ei rõhutanud Albaania nõudmisi Kosovole või rääkinud jõulisemalt etniliste albaanlaste vähemuste õigustest tänapäeva Jugoslaavias ja Kreekas.
Zogu erakond võitis osavalt Rahvuskogu valimised 1924. aasta alguses. Kuid Zogu astus peagi kõrvale, andes peaministri ameti üle Vërlacile pärast rahandusskandaali ja mõrvakatset noore äärmuslase poolt, kus Zogu haavata sai. Opositsioon taandus Rahvuskogust pärast äärmusliku noorteorganisatsiooni juhi Avni Rustemi mõrvamist tänaval parlamendihoone juures.

Noli valitsus

Noli toetajad süüdistasid mõrvas Zogu hõimlast, kes jätkas veritasu praktiseerimist. Pärast streiki rahutused kasvasid ja juunis 1924 võtsid talupoegade poolt toetatud mässulised Tiranas kontrolli. Noli sai peaministriks ja Zogu põgenes Jugoslaaviasse.
Idealist Fan Noli lükkas tagasi nõudmised korraldada uued valimised põhjendusel, et Albaania vajas "isalikku" valitsust. Oma valitsuse programmi kirjeldavas manifestis nõudis Noli feodalismi kaotamist, vastuseisu Itaalia domineerimisele ja lääneliku põhiseadusliku valitsuse loomist. Bürokraatia vähendamine, kohaliku omavalitsuse tugevdamine, talupoegade aitamine, Albaania avamine välisinvesteeringutele ning riigi nukra transpordi, rahvatervise ja haridusasutuste parandamine täitsid Noli valitsuse liiga ambitsioonika tegevuskava. Noli kohtas oma programmile vastuseisu inimestelt, kes aitasid tal kukutada Zogu, ja ta ei meelitanud kunagi reformiplaanide teostamiseks vajalikku välisabi. Noli kritiseeris Rahvasteliitu suutmatuses lahendada ohtu, millega Albaania oma maa piirides silmitsi seisis.
Fan Noli ajal rajas valitsus eritribunali, mis määras tagaselja surmaotsused Zogule, Vërlacile ja teistele ning võõrandas nende varanduse. Jugoslaavias värbas Zogu pagasõdurite armee ja Belgrad varustas Albaania juhti relvadega, umbes 1000 Jugoslaavia armee sõduriga ja Vene valgetega sissetungiks, millega serblased lootsid saada endale vaidlusalused alad piiril. Pärast Noli režiimi otsust luua diplomaatilised suhted Nõukogude Liiduga, Serbia valitseva perekonna vaenlasega, hakkas Belgrad tegema väiteid, et Albaania režiim on kaldumas bolševismi. 13. detsembril 1924 sisenes Zogu Jugoslaavia poolt toetatud armee Albaania territooriumile. Jõululaupäeval sai Zogu pealinna tagasi ning Noli ja tema valitsus põgenesid Itaaliasse. Kuid see valitsus kestis vaid kuus kuud ning Ahmet Zogu korraldas veel ühe riigipöörde ja taastas kontrolli, muutes poliitilist olukorda ja kaotades vürstkonna.

Sotsiaalsed tingimused

Erakordselt arenematuna oli Albaania, mis tekkis pärast Esimest maailmasõda, koduks veidi vähem kui miljonile inimesele, kes jagunesid kolme suurde usukogukonda ja kahte eristuvasse klassi: ühed, kes omasid maad ja kasutasid poolfeodaalseid eesõigusi, ning teised, kes mitte. Maaomanikud omasid alati peamisi valitsevaid ametikohti riigi kesk- ja lõunapiirkondades, kuid paljud neist olid läbi imbunud samast konservatiivsusest, mis lagundas Osmanite riigi. Maaomanike eliit eeldas, et nad saavad jätkata eesõiguste nautimist, kuid riigi talupojad hakkasid vaidlustama maa-aristokraatia kontrolli.
Põhja-Albaanias kontrollis valitsus otseselt vaid Shkodërit ja selle pümbrust. Mägismaa klannid kahtlesid põhiseadusliku valitsuse seadusloome väidetes riigi kui terviku huvides ja katoliku kirikust sai peamine ühenduslüli Tirana ja hõimude vahel, vaatamata enamuse rahvastiku usulisele kuuluvusele moslemite hulka. Paljudel juhtudel adresseeriti haldussidemed preestritele levitamiseks oma kogukonnas.

Religioon

See on periood, kui Albaania religioonid said sõltumatuse. Konstantinoopoli oikumeeniline patriarh tunnistas Albaania õigeusu kiriku autokefaaliat pärast kohtumist riigi Albaania õigeusu kogudustega Beratis augustis 1922. Kõige energilisemad reformijad Albaanias tulid õigeuskliku rahva hulgast, kes tahtsid näha Albaania kiiret eemaldumist oma türklaste valitsetud minevikust, mille ajal tehti kristlastest alamklass. Albaania konservatiivne sunniitide kogukond katkestas oma viimased sidemed Konstantinoopoliga aastal 1923, kuulutades ametlikult, et pärast Muḩammadi ennast ei ole kaliifi olnud ja et moslemitest albaanlased vandusid esmast truudust oma kodumaale. Moslemid keelustasid ka polügaamia ja lubasid naistel valida, kas kanda loori või mitte.