Arengupsühholoogia

Inimese arengu filosoofilised juured

Platon (428–347 e.m.a) – meele-keha probleem.
1) Seosed füüsilise keha ja mittefüüsilise hinge vahel.
2) Kuidas saab miski, mis ei võta ruumi (hing) olla seoses millegagi, mis võtab ruumi (keha).
Platon arvab, et hing on igavene ja eksisteerib ideede vallas. Sünni ajal ühineb hing kehaga ja jääb sellesse kuni keha surmani. Kuna hing elab ideede vallas, siseneb hing kehasse kaasasündinud ideede või teadmistega.
René Descartes (1596–1650).
Keha ja meel on lahus.
1) Meelel ei ole materiaalset vormi.
2) Meel sisaldab kaasasündinud ideesid.
3) Keha funktsioonid põhinevad mehaanilistel ja füüsilistel printsiipidel.
Jagab inimese käitumise kahte valdkonda:
1) Psühholoogiline funktsioneerimine ja keha füüsiline toimimine.
2) Meel on kehast sõltumatu
Descartes oli esimene filosoof, kes tunnustas nativistlikku arengukontseptsiooni.
John Locke (1632–1704) ja Briti empiristid.
1) Hülgasid kaasasündinud ideede kontseptsiooni.
2) Vastsündinu meel on kui tabula rasa.
3) Teadmisi saadakse läbi kogemuste.
Esimene peamine filosoofiasuund, mis rõhutas kasvatust ja keskkonda.
Jean-Jacques Rousseau (1712–1778) – Prantsuse romantismi eestvedaja.
1) Rõhutas sentimentaalsust, naturaalsust ja süütust.
2) Mõjutas lapsepõlve kontseptsiooni.
Arvas, et laps on sündinud kaasasündinud ideede ja teadmistega, mis rulluvad lahti vanuse suurenedes. On 5 naturaalset kasvustaadiumi: 0–5 aastat, 5–12 aastat, 12–15 aastat, 15–20 aastat ja 20 aastat ja vanemad.
1) Areng toimub läbi staadiumide seeria, mida juhib kaasasündinud ajatelg.
2) Kaasasündinud teadmised sisaldavad teadmisi õigusemõistmise, õigluse ja südametunnistuse printsiipidest.
Teadmisi saadakse ka maailmaga suhtlemise kaudu. Laps kui "kõrgest seisusest metslane" (noble savage). Rousseau uskus, et mentaalsed ja füüsilised võimed arenevad läbi eneseväljenduse, kogemustest õppimise, looduse ja oma loomulike impulsside järgimise indiviidi poolt.

Inimese arengu teaduslikud juured

Arengupsühholoogia teaduslikule lähenemisele alusepanija au omistatakse sageli Charles Darwinile. 1877. A. andis ta välja lühikese artikli, kus ta kirjeldas oma imikueas poja arengut. See aitas tal mõista inimsuhtlemise kaasasündinud vormide evolutsiooni. Darwin rakendas ka süstemaatilised uurimismeetodid arengu uurimustes.
Charles Darwin (1809–1882).
1) Keskkond, milles loom eksisteerib, esitab loomale teatud nõudmisi.
2) Tugevamate ellujäämine – organismid, kellel on omadused, mis sobivad antud keskkonnaga, jäävad ellu.
3) Käitumisel on ellujäämise seisukohast väärtuslik.
4) Mitte kõik indiviidid ei jää ellu.
5) Paremini kohastunud indiviidid jäävad ellu ja paljunevad.
Granville Stanley Hall (1844–1924).
Kohandas Darwini printsiibid inimese arengule. Sõnastas biogeneetilise seaduse, mille järgi elutsükli muutused on evolutsiooniliste muutuste kordamine. Ta arvas, et lastele meeldib puu otsa ronida selle pärast, et nad "kordavad" oma ahvidest esivanemaid.
Arengupsühholoogia kui iseseisva distsipliini tekkimist märgitakse tavaliselt aastaga 1882, kui nägi ilmavalgust saksa füsioloogi Wilhelm Preyeri raamat "Lapse psüühika". Teiste kuulsate pioneeride hulgas oli ka
Alfred Binet (1857–1911).
1) Laste mõtlemise eksperimentaalne uurimine.
2) Kriitiline suhtumine vaimse puudulikkuse diagnoosidesse, mis pani aluse valiidse ja usaldusväärse intelligentsustesti loomisele.
Kaasaegsele arengupsühholoogiale alusepanijate hulgas on ka ameeriklane
James Mark Baldwin (1861–1934).
Andis välja raamatu "Geneetiline loogika", milles käsitleb lapse mõtlemise arengut.
1) Areng toimub läbi järjestikuste üksteisest eristuvate staadiumide.
2) Liikumine läbi staadiumide sõltub stimuleerivast keskkonnast saadavast tagasisidest.
3) Peamiseks arengumehhanismiks on assimilatsioon, mis viib organismi akommodatsioonini.
4) Lapse areng on võrdselt tingitud sotsiaalsetest kogemustest ja bioloogilisest kasvamisest.
Baldwin oli ka tuntud Prantsuse arengupsühholoogi Jean Piaget' suurim mõjutaja.
John Watson (1878–1958) ja biheiviorism
Pani aluse ühele peamistele suundadele arengupsühholoogias – biheiviorismile, mille peamiseks sisuks on õppimisteooria.
1) Filosoofiline tagapõhi joondus "kasvatuse" põhimõtte järgi.
2) Areng on õppimise tagajärg.
3) Õppimine on protsess, milles kombineeritakse stiimuleid vastustega.
4) Arenev laps on äärmiselt hästi vormitav ja vastuvõtlik keskkonna mõjutustele.

Teised mõjutused

Sigmund Freud (1856–1939).
Oma panuse arengupsühholoogiasse on andnud ka psühhoanalüüsi looja Sigmund Freud. Ta avastas mitmesuguseid hästi defineeritavaid käitumisreaktsioone, mida on võimalik vaadelda väljastpoolt, millel on seos lapse arengu ja vanusega ning kus puutuvad kokku isiksuse aspektid nagu tungid, minafunktsioonid, objektisuhted ja isekogemine. Uuringud psühhoanalüütilisel meetodil on andnud ainulaadseid kogemusi inimese sisemaailma kohta. Sellisel meetodil on uuritud laste reaktsioone nt. lahusolekule hooldajast. Preverbaalses (kõne-eelses) eas lastel on psühhoanalüüsi rakendatud.
1) Vaatluste kaudu uuritakse laste käitumisviise erinevates olukordades.
2) Toetutakse ka teadmistele, mis on saadud teiste meetoditega ja teistelt aladelt nagu keel, õppimine, kognitiivne areng.
Ka psühhoanalüüsis on kasutusel inimese arengu faaside või staadiumide mõiste. Psühhoanalüütilised faasid on järgmised:
1) oraalne faas
2) anaalne faas
3) fallilis-oidipaalne faas
Psühhoanalüüs rõhutab, et areng, mis toimub lapsepõlves, on erilise tähtsusega.
Arengupsühholoogia on mõjutusi saanud ka muudelt valdkondadelt, näiteks etoloogialt, bioloogialt, füsioloogialt. 1920. aastateks oli arengupsühholoogiast saanud elujõuline iseseisev distsipliin.

Arengupsühholooge

John Bowlby, Jean Piaget, Lev Võgotski, Jaan Valsiner