Kliiniline neuropsühholoogia

Kliiniline neuropsühholoogia on psühholoogia haru, mis tegeleb aju-käitumise seoste rakendusteadusega. Kliinilised neuropsühholoogid kasutavad antud teadmisi hindamisel, diagnoosimisel, ravis ja/või rehabilitatsioonis patsientidega, kellel on neuroloogilised, meditsiinilised, arengulised ja psühhiaatrilised probleemid, kui ka teised kognitiivsed häired ja õpiraskused . Hindamine toimub põhiliselt neuropsühholoogiliste testidega, aga hõlmab ka patsiendi ajalugu, kvalitatiivset vaatlust ja võib kaasata tulemused ajukuvamisest ning teistest diagnostilistest meditsiiniprotseduuridest. Kliinilises neuropsühholoogias on vajalikud põhjalikud teadmised: neuroanatoomiast, neurobioloogiast, psühhofarmakoloogiast ja neuropatoloogiast.

Ajalugu

1800-ndate lõpus seletasid aju-käitumise seoseid Euroopa arstid, kes jälgisid ja identifitseerisid käitumuslikke sündroome, mis olid seotud aju fokaalse düsfunktsiooniga .

Hindamine

Lezak nimetas kuus peamist neuropsühholoogilise hindamise põhjust: diagnoosimine, patsiendi eest hoolitsemine ja selle planeerimine, ravi planeerimine, ravi hindamine, teadustöö ja kohtulik neuropsühholoogia . Ulatuslik hindamine kestab tavaliselt mitu tundi ja vajalik võib olla kohtuda rohkem kui ühel korral. Isegi skriining-testipatarei, mis hõlmab mitut kognitiivset funktsiooni, võib võtta 1,5–2 tundi. Hindamise alguses on oluline luua patsiendiga hea kontakt ning tagada hindamiskäigu ja eesmärkide mõistetavus .
Neuropsühholoogiline hindamine võib sõltuvalt eesmärgist põhineda ühel kahest üldisest arusaamast: normatiivne või individuaalne. Normatiivne hindamine sisaldab patsiendi soorituse võrdlemist representatiivse populatsiooniga. Antud meetodit võib sobida uurides täiskasvanuea ajukahjustust, nagu ajutrauma või insult. Individuaalne hindamine võib sisaldada järjestikust hindamist, et avastada suuremat tagasilangust, kui esineb normaalse vananemise puhul, näiteks dementsus või mõni muu neurodegeneratiivne haigus .

Eluloo kogumine

Neuropsühholoogilised hindamised algavad tavaliselt kliinilise intervjuuga, mille käigus kogutakse inimese eelnevad elusündmused, mis on hiljem olulised neuropsühholoogiliste testide tõlgendamisel. Lisaks annab intervjuu kvalitatiivset informatsiooni patsiendi oskuste kohta käituda sotsiaalselt sobilikult, organiseerida ja edastada informatsiooni efektiivselt ning aimu patsiendi meeleolu, taiplikkuse ja motivatsiooni kohta . Korrektne testitulemuste tõlgendamine ning diagnoosimine on ainult võimalik patsiendi elulugu arvestades . Kliiniline intervjuu peaks toimuma vaikses kohas, kus puuduvad välised segajad. Olulised eluloo osad on demograafiline informatsioon, käesoleva probleemi kirjeldus, meditsiiniline eellugu (kaasaarvatud lapseea või arengulised probleemid, psühhiaatriline ja psühholoogiline taust), haridus- ja töökäik (ja olemasolul ka kohtulik ning sõjaväeline taust) .

Neuropsühholoogiliste testide valik

Patsientide testimisärevus on tavapärane. Abiks võib olla selgitus, et testid on loodud kõikide jaoks vaimset pingutust nõudvaks ning kelleltki ei oodata õigeid vastuseid kõikidele küsimustele. Oluline kaalutlus igasuguse neuropsühholoogilise hindamise puhul on kõikide peamiste kognitiivsete funktsioonide üldine hindamine. Sel otstarbel on parim kasutada testipatareid, mis hõlmab: tähelepanu, visuaalset taju ja mõtlemist,  õppimist ja mälu, verbaalseid funktsioone, konstrueerimist, üldistusvõimet, täidesaatvaid funktsioone, motoorseid võimed ja emotsionaalset seisundit. Lisaks testipatareile otsustatakse täiendavate neuropsühholoogiliste testide kasutamine selle põhjal, milliseid kognitiivseid funktsioone on vajalik mõõta hindamise eesmärgi saavutamiseks. Tehnoloogia arenguga on paljud kliinilised neuropsühholoogid võtnud kasutusele interneti- ja iPad’i-põhised testimisvahendid, kasutades Pearson Assessemnt’s Q ja PARi Connect teenuseid .

Kokkuvõtte kirjutamine

Neuropsühholoogilise hindamise järgselt on oluline koostada põhjalik kokkuvõte põhinedes läbiviidud hindamise tulemustele. Kokkuvõte koostatakse arstidele, aga ka patsiendile ja tema perele, mistõttu on oluline vältida žargooni või sõnu, millel on erinevad tähendused kliinilises ja tavakeele kontekstis (nt intellektipuue kui korrektne kliiniline väljend IQ tulemusele alla 70, aga on solvav tavakeeles) . Kokkuvõte peaks katma suunamise tausta, olulised elusündmused, hindamise põhjused, neuropsühholoogi tähelepanekud patsiendi käitumise kohta, läbiviidud testid, testitud kognitiivsete funktsioonide tulemused ning täiendavad leiud (nt meeleolu küsimustikud). Kokkuvõte peaks lõppema kokkuvõtlike järeldustega ja soovitustega. Järeldustes on oluline välja tuua, mida näitab tulemuste profiil arvestades suunamisküsimust. Soovituste osa peaks sisaldama praktilist informatsiooni abistamaks patsienti ja tema pere või edendamaks patsiendi haiguse käsitlust .

Haridusnõuded riigiti

Kliinilisele neuropsühholoogile esitatavad haridusnõuded erinevad riigiti. Mõnes riigis on vajalik enne kliinilisele neuropsühholoogiale spetsialiseeruvat õpet omandada kliinilise psühholoogia kraad. Samas mõned riigid pakuvad kliinilise neuropsühholoogia kursusi ka tudengitele, kes on läbinud nelja-aastased psühholoogiaõpingud. Kõikidel kliinilistel neuropsühholoogidel peab olema magistri- või doktorikraad (PD.D, Psy.D. or D.Psych).