Permakultuur

Varased eelkäijad

Püsiva põllumajanduse (inglise permanent agriculture) termini võttis kasutusele Franklin Hiram King 1911. aastal oma klassikalises raamatus "40 sajandit talunikke ehk
püsiv põllumajandus Hiinas, Koreas ja Jaapanis". Selles kontekstis tähendas püsiv põllumajandus põllupidamist, mida saab jätkata lõputult.
1929. aastal võttis Joseph Russel Smith selle termini alapealkirjaks oma raamatule "Puude viljad: püsiv põllumajandus", milles ta võttis kokku oma pikaajaliste katsetuste kogemused vilja- ja pähklipuudega, mis on sobilikud inimeste ja loomade toiduks. Smith nägi tervet maailma omavahel seotuna ning soovitas puude ja nende all kasvavate kultuuride segasüsteeme.
Austraallane P.A. Yeomans toetas püsiva põllumajanduse definitsiooni selle igavese jätkusuutlikkuse tähenduses oma raamatus "Vesi igale talule" (1973). Ta tutvustas oma vaatlustel põhinevat lähenemist maakasutusele ning põllumaa kavandamist samakõrgusjoontele (inglise keyline design), mis aitab juhtida ja jagada veevarustust maastikul. Holmgren on oma varasteks mõjutajateks nimetanud ka Stewart Brandi töid. Brand on süsteemse mõtlemise propageerija ning oli 1960. ja 1970. aastate alternatiivkultuuri üks väljapaistvaid tegelasi. Süsteemne mõtlemine soovitab süsteeme vaadata holistiliselt.
Teised permakultuuri varajased mõjutajad on olnud Ruth Stout ja Esther Deans, kes olid "kaevamisvaba aianduse" pioneerid, ning Masanobu Fukuoka, kes asus Jaapanis 1930ndatel propageerima viljapuu- ja köögiviljaaedade kaevamata jätmist ja loodusfilosoofiat.

Mollison ja Holmgren

1970ndate keskel hakkasid austraallased Bill Mollison ja David Holmgren Tasmaanias arendama stabiilsete põllumajandussüsteemide ideid. See algatus tulenes nende tähelepanekust, et industriaal-põllumajanduslike võtete kasutamine levib kiiresti. Nende arvates mürgitasid need võtted maad ja vett, vähendasid bioloogilist mitmekesisust ja pühkisid varem viljakatelt põldudelt miljardeid tonne huumust. Sellele vastukaaluks arendasid nad välja süsteemi, mille nimetasid permakultuuriks. Nad avalikustasid selle raamatus "Permakultuur üks" 1978. aastal (inglise "Permaculture One").
Pärast "Permakultuur ühte" lihvis ja täiustas Mollison oma ideid, kavandades sadu permakultuuri põhimõtteid järgivaid alasid ja pani praktika käigus saadud andmed järgmistesse, juba põhjalikumatesse raamatutesse. Mollison pidas loenguid enam kui 80 riigis ning pidades sadadele õpilastele kahenädalasi permakultuuri kavandamise kursuseid (inglise Permaculture Design Course ehk PDC).
1980. aastate alguseks laienes permakultuuri kontseptsioon põllumajanduslike süsteemide kavandamiselt kõikehõlmavate, jätkusuutlike inimasumite kavandamiseni. 1980ndate keskpaigaks olid paljud õpilased saanud edukateks praktikuteks ning hakkasid ise õpetama. Lühikese aja jooksul tekkis permakultuuri gruppe, projekte, ühendusi ja instituute enam kui sajas riigis. 1991. aastal näitas telekanal ABC neljaosalist dokumentaalsarja "The Global Gardener", mis käsitles permakultuuri rakendamist maailma eri paigus, laiendades märgatavalt sellest kontseptsioonist teadlike inimeste hulka.

Jätkusuutlik kavandamine

Permakultuuri kavandamine paneb rõhku maastiku mustritele, funktsionaalsusele ning
liikide vahelistele seostele. Küsitakse "Kuhu see element sobitub? Kus on temast kooslusele
kõige enam kasu?". Permakultuur tugineb ökoloogilise teooria praktilisele rakendamisele
analüüsides talu, aia või koha iseloomulikke omadusi. Kavandamisel analüüsitakse hoolikalt
igat elementi selle vajaduste, väljundite (saaduste) ja omaduste seisukohast. Elemendid pannakse seejärel kokku vastavalt suhestumisele teiste elementidega, nii et ühe elemendi saadused (väljundid) toidavad järgmiste elementide vajadusi. Elementide vahel saavutatakse sünergia (ehk kahe või enama asja koostoimimine, mis annab tulemuse, mis eraldiseisvate asjade puhul poleks võimalik), vähendades seeläbi jääkide teket, inimeste tööpanust ja vajadust lisaenergia järele. Head permakultuursed kavandid arenevad aja jooksul ja neist võivad kujuneda äärmiselt keerulised süsteemid, mis toodavad hulgaliselt toitu ja materjale minimaalsete sisenditega.
Permakultuuri kavandamise tuumaks on see, et lõplikus kavandis luuakse erinevate osade
vahel kasulikud seosed. Tähelepanu ei ole eraldiseisvatel elementidel, vaid nende paigutusel
ning omavahelistel suhetel, nii et terviku väärtus on suurem kui liidetavate summa. Permakultuur tähendab ka looduse ja looduslike süsteemide hoolikat ja põhjalikku jälgimist ning universaalsete mustrite ja põhimõtete märkamist ning seejärel nende teadmiste rakendamist vastavalt konkreetsetele oludele.
Permakultuurne põllumajandus on polükultuurse põllumajanduse üks vorme. Polükultuur on
põllumajandus, kus kasvatatakse samal alal mitmeid kultuure koos, imiteerides looduslike
ökosüsteemide mitmekesisust ning vältides suuri monokultuurseid alasid. Sageli kasutatakse
permakultuuri kavandis mitmeaastaseid taimi. Kuna neid ei pea igal aastal uuesti istutama, vajavad nad ka vähem hooldamist ja väetamist. Mitmeaastased taimed on eriti olulised
kaugemates tsoonides ja rindelistes süsteemides.

Mustrid

Permakultuurne lähenemine keskendub suures osas looduse mustritele. Kõik asjad, isegi tuul, lained ja ümber päikese tiirlev Maa, moodustavad mustreid. Permakultuuri kavandajaid
julgustatakse arendama teadlikkust looduses esinevatest mustritest ja nende toimest ning sellest, kuidas neid mustreid kasutada konkreetsele kohale tehtavas kavandis. Mustri rakendamine konkreetse paiga kujundamisel nõuab kavandajalt mustrite või mustrite kombinatsioonide kuju ja potentsiaali mõistmist, et need sobituks mugavalt maastikule.

Ääre efekt

Ökoloogias tähendab ääre efekt ökosüsteemi vastandlike keskkondade kõrvuti seadmist. Permakultuuriga tegelejad kinnitavad, et kohad, kus erinevad ökosüsteemid kohtuvad, tekib palju vastastikku kasulikke suhteid ja need on ka väga saagikad. Parim näide sellest on rannik. Koht, kus maa ja meri kohtuvad on eriti rikas piirkond, mis rahuldab ebaproportsionaalselt paljude inimeste ja loomade vajadusi. Selle tõenduseks on ka asjaolu, et enamus inimkonnast elab kuni 100 km kaugusel mererannikust. Äärte viljakuse ideest lähtuvalt kasutatakse permakultuuri kavandis spiraalseid ürdipeenraid või luuakse lihtsalt ümmarguste või ovaalsete veekogude asemel käänuliste ja laineliste kallastega tiike (suurendades sellega äärealasid). Kõige tootlikumaks peetakse metsade ja lagendike vahelisi äärealasid.

Gildid

Gild on ükskõik milline liikide grupp, mis kasutab samu ressursse, sageli omavahel seotud viisil. Gildid on hästi koos toimivate taimede, loomade, putukate (nt mesilaste) jne grupid. Mõningaid taimi võidakse kasvatada toiduks, mõned meelitavad ligi kasulikke putukaid (nagu näiteks kurgirohi), teised jälle tõrjuvad kahjulikke putukaid. Need taimed moodustavad omavahel kokkupanduna gildi. Lõplikuks eesmärgiks on luua aed, mis vajab vähe või üldse mitte inimese hoolt ja ressursside lisamist. Kõik, mida sellesse süsteemi lisatakse, kas parendab või halvendab seda. Kasuliku süsteemi loomisel on esimene samm üksteist täiendavate taimede ja loomade leidmine. Hästituntud näide on "Kolme õe" ehk maisi, kõrvitsaliste ja ubade kooskasvatamine. Gilde võib pidada seltsilistaimede kasvatamise (inglise companion planting) edasiarenduseks.

Loomad

Koduloomad ja -linnud on sageli kavandi osa. Kanu võib kasutada umbrohtude kontrolli all hoidmiseks ning muidugi annavad nad mune, liha ja väetist. Osad metsaviljeluse süsteemid
kombineerivad puid heintoiduliste loomadega nagu näiteks lehmad ja lambad. Vahel välditakse loomade kasutamist. Mitte igas permakultuuri viljelevas kohas ei peeta loomi liha, munade või piima pärast. Vahel on nad lemmikloomad või neid peetakse kaaselanike või kaastöötajatena, kes söövad sellist inimestele vastuvõetamatut toitu nagu nälkjad ja termiidid. Linnud võivad olla olulised kahjuritõrjes, samuti võivad nad väetada oma väljaheidetega ja hoida teatud umbrohuliike kontrolli all. Kõige sagedamini kaasatakse permakultuuri viljelevates paikades kanu. Lihtsaim võimalus selleks on "kanatraktor" (liigutatav, ilma põrandata kanakuut). Kitsed seevastu on karjatatavad loomad ja neile meeldib süüa pigem põõsaid ja umbrohtu kui heina, mistõttu võivad nad väikestes kohtades korda saata suure hävitustöö.

Energia

Permakultuuri väärtuste kasutamine tähendab seda, et kasutatakse vähem taastumatuid energiaallikaid, iseäranis naftapõhiseid. Fossiilkütuste põletamine suurendab kasvuhoonegaaside tekkimist ja globaalset soojenemist; vähema energia kasutamine tähendab enamat kui globaalse soojenemise vastu astumine. Praegused toidu kasvatamiseks kasutatavad põllumajanduslikud tootmissüsteemid pole jätkusuutlikud. Industriaalne põllumajandus kasutab suurtes kogustes naftat ja maagaasi, seda nii masinate kütusena kui ka putukatõrjevahendite ning väetiste toorainena. Osalt on permakultuuri taotluseks luua taastuv toidutootmise süsteem, mis tugineb võimalikult vähese energia kasutamisele.
Näiteks keskendutakse permakultuuris puude (metsaviljelus) ja mitmeaastaste toidutaimede kasutamisele, sest need on pikas perspektiivis tõhusamad ja kasutavad vähem energiat kui tavapärased üheaastased kultuurtaimed. Talunik ei pea pingutama iga-aastase istutustööga ning see vabastab energia, mida saab rakendada mujal. Traditsiooniline tööstusrevolutsiooni eelne põllumajandus oli töömahukas, industriaalne põllumajandus on naftamahukas, permakultuur on kavandamise ja infokeskne ning võimalikult naftavaba.
Osalt on permakultuuri taotluseks töötada nutikamalt, mitte usinamalt; ja kus võimalik tuleks kavandis kasutada taastuvaid energiaid (nt päikeseenergiat). Hea näide sedasorti tõhusast kavandist on kana-kasvuhoone. Liites kanakuudi kasvuhoonega väheneb tänu kanade kehasoojusele vajadus kütta kasvuhoonet fossiilkütustega. Kanade siblimine ja nokkimine on abiks uue peenramaa ettevalmistamisel, sõnnikut läheb vaja mulla väetamiseks, sulgi võib kasutada nii kompostis kui ka multšina. Tavapärases tööstuslikus kanakasvatuses nähakse kõiki neid kanade "saadusi" kui probleemseid jääke. Suurtes tööstuslikes kanalates (mida jahutatakse suurte õhukonditsioneeridega) on kanade soojus ja sõnnik soovimatud kõrvalsaadused ehk prügi ja kogu energia on keskendunud munade saamisele. Edasiarendatud permakultuuri põhimõte ütleb: "Saastatus on vales paigas olev energia".

Vihmavesi ja hall vesi

Vihmavee kogumine on selle hoiustamine ja kasutamine enne, kui see jõuab tagasi põhjavette. Vihmavett kasutatakse joogiveena inimestele ja kariloomadele, niisutussüsteemides ja muudel tavalistel otstarvetel. Vihmavee kogumine majade ja ühiskondlike hoonete katustelt võib mõnedes maailma paikades anda olulise osa joogiveest. See võib tõsta pinnase niiskustaset ja aidata suurendada rohealasid linnamaastikel. Vahel kogutakse ka sadevett selleks spetsiaalselt ettevalmistatud pinnaselt (inglise stormwater harvesting).
Hall vesi on kasutatud vesi, mis on tekkinud koduses majapidamises nõudepesu, pesupesemise, vannitamise jne tulemusel, mida võib kasutada haljasalade niisutamiseks või seda puhastada selleks spetsiaalselt rajatud märgaladel. Hallis vees pole inimeste fekaale. Hall vesi erineb vesiklosettidest tulevast veest, mida nimetatakse reoveeks e mustaks veeks ja mis sisaldab inimeste fekaale ja uriini.

Multšimine

Multši käsitletakse aianduses ja põllumajanduses kui mulda kaitsvat katet. Multšiks võib olla ükskõik mis materjal või nende kombinatsioon – hein, rohi, kivid, lehed, kile, kartong jne. Orgaanilisest ainest multšid on permakultuuris tavalisimad, sest sel on rohkem funktsioone. Nendeks on vihmavee imamine, aurumise vähendamine, toitainetega varustamine, orgaanilise aine osakaalu suurendamine mullas, mullaelustiku toitmine ja neile elupaikade loomine, umbrohtude kasvu ja nende seemnete idanemise allasurumine, ööpäevaste temperatuurikõikumiste vähendamine, kaitsmine öökülmade eest ja erosiooni tõkestamine.
Lausmultšimine (inglise sheet mulching) on mitte-kaevamist pooldava viljelusviisi osa, mis imiteerib metsas toimuvaid looduslikke protsesse – multš jäljendab metsas puude all olevat lehe- ja muu orgaanilise aine kihti. Kui see on õigesti paigaldatud ja kombineeritud teiste permakultuuri põhimõtetega, on tulemuseks eluterve, saagikas ja vähe hoolt vajav ökosüsteem.
Lausmultš töötab "toitainete pangana", mis hoiustab toitaineid ja vabastab neid aeglaselt
taimedele. Samuti parandab see mulda meelitades ligi ja toites vihmausse ning seeläbi
suurendades huumuse sisaldust. Vihmaussid uuristavad käike ja nende väljaheited on ühed
parimad väetised taimedele ja mulla tasakaalustajad. Lausmultšimist võib kasutada ka juhul, kui on vaja vähendada või välja suretada soovimatuid taimi, umbrohte. Kui on piisavalt aega, siis on see tunduvalt kasulikum, kui herbitsiidide või mõne muu võtte kasutamine.

Ökoloogilis-majandusliku eetika kavandamine

Üks permakultuuri aluspõhimõte on ka "väärtuse lisamine" olemasolevatele kultuuridele.
Permakultuurne lähenemine otsib mooduseid, kuidas välja töötada laias valikus lahendusi nii, et lõplikus lisaväärtusega kavandis oleks omal kohal ka põhilised eetilised tõekspidamised.
Permakultuur otsib lahendusi olulistele probleemidele, mille seas on ka majanduslikud
küsimused – kuidas teenida raha või vahetada saaki töö vastu, rajada süsteeme, mis ergutaks
kohalikku majandust (inglise Local Exchange Trading Systems ehk LETS). Iga lõplik kavand peaks seega võrdselt hõlmama nii majanduslikke huve kui ka ökoloogilise tasakaalu säilitamist, samas tagades, et projektiga töötavate inimeste vajadused oleksid kaetud ning kedagi ei ekspluateeritaks.
Kogukonna majandus nõuab kolme kogukonnas sisalduva aspekti vahelist tasakaalu:
õiglus, keskkond ja majandus. Neid nimetatakse ka kolmeks alustalaks (inglise bottom line) või "ökoloogiliseks majanduseetikaks" (inglise EEE või ka "kolm E-d"). Kooperatiivina (ühistuna) tegutsev taluturg võib olla sellise struktuuri näide. Talunikud on seal nii töötajad kui ka omanikud.