Solmisatsioon

Absoluutne solmisatsioon

Absoluutse solmisatsiooni puhul ei vasta solmisatsioonisilpidele mitte helirea astmed, vaid konkreetsed helikõrgused.
Absoluutse solmisatsiooni puhul on tähtnimetuste ja solmisatsioonisilpide suhted alati samad, näiteks c = do, d = re jne. Järelikult näiteks C-duur helirida c d e f g a h c lauldakse alati do re mi fa sol la si do. Konkreetseid helikõrgusi tähistavaid solmisatsioonisilpe nimetatakse silpnimetusteks.
Solmisatsioonisilpidega lauldes on praktika, et laulmise ajal ei tehta vahet alushelide ja altereeritud helide nimetustel: näiteks G-duur helirida g, a, h, c, d, e, fis, g lauldakse sol la si do re mi fa sol või f-duur helirida f g a b c d e f lauldakse fa sol la si do re mi fa. Sellise praktika puuduseks on, et näiteks C-duur, c-moll, Cis-duur ja cis-moll lauldakse ikka do, re, mi, fa, sol, la, si, do, ning näiteks A-duur, a-moll, As-duur ja as-moll ikka la, si, do, re, mi, fa, sol, la ning helistike vahest on võimalik aru saada vaid helikõrguste erinevuse tõttu. 
Silpe do re mi fa sol la si kasutatakse absoluutse solmisatsiooni ehk konkreetsete helide tähistena põhiliselt itaalia ja prantsuse ning ka muude maade (sealhulgas näiteks Eesti) solfedžos.

Relatiivne solmisatsioon

1742. aastal pakkus Jean-Jacques Rousseau helirea astmete tähistamiseks välja numbernotatsiooni, mille puhul helirea põhiheli on number 1, helirea teine heli on number 2 jne. Astmete ning diatoonilise helirea seitse arvu lauldi ikka traditsiooniliste silpidega ut, ré, mi, fa, sol, la, si. 
Matemaatik Pierre Galin, tema õpilane Aimé Paris ja selle poolvend Emile Chevé töötasid Rousseau meetodi kallal edasi ning arendasid välja omal ajal päris eduka "Galin-Paris-Chevé meetodi" (Galin-Paris-Chevé-Methode). 
Ka inglanna Sarah Ann Glover arendas edasi vana solmisatsiooni, andes silpidele inglispärased nimetused doh, ray, me, fah, soh, lah, te ning lühendid d, r, m, f, s, l, t. Silp soh oli võrreldes Guido silbiga sol muudetud teiste silpidega sarnasemaks, kuna see ei lõppenud enam kaashäälikuga ning te võeti kasutusele, kuna se oleks ebakorrektse häälduse korral liiga sarnane soh-ga. 
1842. aastal avaldas John Curwen, üks Heinrich Pestalozzi olulisemaid õpilasi, oma esimese artikli Gloveri lähenemisest. Pärast töötas ta artikli ümber ja propageeris Gloveri meetodit nimetuse all "Toonika-sol-fa" (Tonic sol-fa) koos enda poolt arendatud käemärkidega. 
Agnes Hundoegger adapteeris Toonika Do meetodi (Tonika-Do-Methode) põhimõtted saksa keeleruumi. 
Relatiivset solmisatsiooni on arendanud ungari helilooja Zoltán Kodály (Kodály meetod), ameeriklane Edwin E. Gordon (muusika õppimise teooria, Music Learning Theory) ja Dick Grove (džässipedagoogika ja -harmooniaõpetus, spetsiaalne akordide ja heliridade teooria ning džässharmonisatsiooni ja ümberharmonisatsiooni alused). 
Tuginedes Kodály meetodile, arendas eesti koorijuht Heino Kaljuste välja oma solmisatsioonisilpide süsteemi terve Nõukogude Liidu jaoks. Kuna Nõukogude Liidus kasutati Guido silpe sel ajal absoluutse solmisatsiooni jaoks, arendas Kaljuste relatiivse solmisatsiooni jaoks välja oma silbid, milles oli muudetud konsonante, kuid säilitatud Guido silpide vokaalid. Heino Kaljuste relatiivse solmisatsiooni silbid olid jo, le, wi, na, so, ra, ti. Kaljuste JO-LE-MI-süsteem on Eesti üldhariduskoolide muusikaõpetuses valdav tänapäevani, kuid muusikakoolides peetakse üldiselt mõistlikuks kasutada absoluutset solmisatsiooni. 
Alates Sarah Ann Gloverist kasutatakse duur-heliridade puhul „relatiivse“ solmisatsiooni silpe do, re, mi, fa, so, la, ti, do ning silpe la, ti, do, re, mi, fa, so, la iga loomuliku moll-helirea puhul. Harmoonilise molli-helirea puhul, kui seitsmes aste on kõrgendatud, kasutatakse so asemel silpi si, meloodilise moll-helirea puhul fa asemel silpi fi. Heli altereerimisel üles kasutatakse heledamat vokaali i (näiteks do → di, re → ri, fa → fi und so → si) ning altereerimisel alla mõningate autorite puhul vokaale a või o (näiteks ti → ta, la → lo, mi → ma) ning mõningate puhul vokaali u (näiteks ti → tu, la → lu, mi → mu.