Olav II Haraldsson

Elulugu

Olaf sündis 995. aastal Harald Grenske peres ning oli Harald Kaunisjuukse lapselapselaps. Ta kasvas üles Ringerikes Kagu-Norras. Ta ristiti Rouenis, kus ta oleks pidanud kohtama benetiktiinlikku suundumust. 1015. aastal lahkus ta Inglismaalt, et hakata kandma Norra kuninglikku krooni.

Norra kuningana

1008. aastal üritas ta vallutada Saaremaad. Algul rabas ta kohalikke üllatusega ja saarlased nõustusid makse maksma, siis kogusid aga armee ja ründasid. Võit jäi siiski Olafile, kuid Saaremaa vallutamisest pidi ta loobuma.
Selgelt kõrgelt intelligentne mees, oli Olav II oma kavatsustes siiras. Ta oli andekas luuletaja ning tal oli suurepäraseid oskusi poliitilise ja sõjalise strateegina.
Varaste aastate jooksul läkski kõik nii nagu Olav II planeeris. Temast sai esimene üleriigiline kuningas. Juhtides võimsalt kogu riiki, rajas ta lõpuks haldusliku võrgustiku ja seadusliku süsteemi, mis hoidiski riiki koos. Ta käis paljudel misjoniretkedel Norra nendes paikades, kuhu ristiusk veel jõudnud ei olnud, eriti sisemaal ja põhjas. Nähes ette püsivat alust ristiusule, konstrueeris ta kirikuid ja pühitses preestreid vastavalt rahvuslikel kaalutlustel. Esitledes seaduspäraseid õpetusi nii riigile kui kirikule, sai see pöördepunktiks kohalike õpetuste arengule: perekonnakeskse ühiskonna ideaalid pidid aegamisi looma teed usku isikule omastele väärtustele, halastuse olulisusele ja kohustusele kaitsta väeteid.

Kodusõda

Vastuolude tõttu riigis kehtestatud ristiusu vastastega oli ta sunnitud põgenema. Oma viimase aasta veetis ta Kiievi suurvürsti Jaroslav Targa juures Kiievis. See linn oli selleks ajaks kasvanud Ida-Euroopa vaimseks keskuseks, kus teoloogia ja filosoofia, kloostrid ja kunst õitsesid.
Heimskringla kirjelduse kohaselt 1030. aastal pöördus ta liidus Rootsi kuninga (1022–1050) Anund Jakobiga tagasi Norrasse, et uuesti võimule tulla. 29. juulil toimus Stiklestadis otsustav lahing, norra paganatest-talupoegadest ja taanlastest väega. Vähemuses ja allasurutuna oma vastaste poolt, kuningas langes. Tema keha toimetati sealt ära, et see sängitada mulda liivamadalikule Nidarosi linna (praegune Trondheim), kus Nidarosi katedraal praegu seisab.
Peagi hakkasid toimuma imepärased asjad. Näiteks oli päikesevarjutus kohe seostatud lahinguga, kandes justkui Taeva vihast sõnumit ja tähendust, et Stiklestad oli Kolgata varju all, kui oli "pimedus keset päeva". Kuuldused kuninga ootamatust paranemisest olid ohjeldamatud. Üks huvitavamaid lugusid oli mehest, Hålogalandi ülikust Tore Hundist, kes kuninga tappis. Tema vigastatud käsi olevat paranenud pärast seda, kui kuninga veri sellele tilkus, põhjustades meest muutma tema suunda. Otsides lunastust, pöördus ta palverännakule Jeruusalemma.
Olavi surnukeha kaevati rohkem kui aasta pärast selle matmist taas üles ning piiskop kuulutas ta rahva poolehoiul pühakuks. Pühakskuulutamine ehk kanoniseerimine oli siiski probleem kohaliku kiriku jaoks, kuid Olavi pühalikkus oli sellest hoolimata täielikult kinnitatud Rooma paavsti poolt.
Olav oli pühitsetud märtrina. Peale selle oli ta kõrgesti austatud, kui Norra apostel, sest ta viis lõpule pika ja vaevalise protsessi ristiusustamises. Kombinatsioon märtrist ja apostlist on unikaalne ja võib-olla on kõige tähtsamaks põhjuseks, miks tema kultus kasvas nii tugevalt ja küündis nii kaugele.
Stiklestadi lahing paistab olevat läbikukkunud kuninga otsustav kokkuvarisemine. Kuid ometi saavutas ta kaks oma peamist eesmärki – Norra ühendamine ja ristiusustamine. Nende lõpliku saavutamise tõttu läbi tema surma märtrina võib öelda, et ühegi teise mehe surm ei ole olnud Norra ajaloos nii suure mõjuga.

Mälestuse jäädvustamine

Olavist sai inimeste poolt sügavalt armastatud mees, sest oma vaadetega meeldis ta enam-vähem kõikidele gruppidele. Ta oli nii talupoegade kui meremeeste meister, reisivate ja rändavate kaupmeeste ning linnaelanike kaitsepühak, monarhia kaitsja ja vaesuse vastu võitleja.
Legendid kuningast pakkusid väga palju huvitavat ja värvikat sündmustikku, mis tundus kasvavat iga mööduva generatsiooniga. Paljud Skandinaavia skulptorid ja Skandinaavia kunstnikud on teda kujutanud.
Pühak-kuningana on Olav läbi kogu keskaja saavutanud kaitsepühaku staatuse mitte ainult Norras, vaid oli austatud sama palju ka naaberriikides. Nii kajastus tema mõju veelgi kaugemale: pärast seda kui kuningas Olav oli nimetatud pühakuks 1031. aasta augustis, levis tema kultus nagu kulutuli üle Skandinaavia, Briti saartele ja hansalinnadesse mööda Läänemerd, leides pooldajaid nii Madalmaades kui Normandias, ja isegi nii kaugel, kui Hispaanias, Venemaal ja Konstantinoopolis. Näiteks on vanim säilinud pilt Olavist maalitud Petlemma Kristuse sünnikiriku piilarile.
Kuningad refereerisid Olavit oma korraldustes, käskkirjades ja kirjades regulaarselt, kuni liiduni Taaniga.
Norra vapil olev kirves, mida lõvi hoiab, on Püha Olavi märtrikirves. Rahvushümnis on Bjørnstjerne Bjørnson lisanud Olavi kuningliku teo..."Olav joonistas oma verega risti sellele riigile."
Norras antakse välja Püha Olavi medalit (norra keeles Sankt Olavs medaljen).

Mälestuse jäädvustamine Eestis

Tema järgi on nime saanud Oleviste kirik Tallinnas ja Vormsi Olavi kirik.