Jürgen Wullenwever

Jürgen Wullenwever (ka Wullenweber; hiljemalt 1488 Hamburg – 24. september 1537 Wolfenbüttel) oli Lübecki raehärra ja Lübecki bürgermeister aastatel 1533–1535, samal perioodil ka linna tegelik juht.

Elulugu

Wullenweveri isa Joachim Wullenwever pärines Perlebergi kaupmeheperekonnast ning asus 1481. aasta paiku Gewandschneider'ina elama Hamburgi, kus ta mündimeistri ja Gewandschneider'i tütre Hans Schroderi tütre Anneke Schroderiga (1460–1488) abielludes  jõukaks sai.  Jürgen Wullenwever oli noorim poeg. Ema suri tema sündimise aastal. Isa abiellus Hamburgi raeperekonnast pärit lesknaise  Beke Nannega, suri aga juba enne 1500. aastat. Tema vend Joachim (1486–1558) osales raehärrana Hamburgis sealses  reformatsioonis, vend Hans oli kaupmees. 
1525. aastal läks Jürgen Wullenwever mõõdukalt eduka kaupmehena Lübeckisse ning abiellus Lübecki kaupmehelese  Elisabeth Peynega, kes pärines Greverade patriitsiperekonnas. Ta elas oma venna majas Königstraße 75. Tema naaber oli seal Rootsiga kauplev Harmen Israhel, 1520. aastate algusest saadik üks Lübecki protestantide liidreid. Ka tal endal pidi siiski Lübeckis maja olema, sest 1526. ja 1529. aastast pärinevad ürikud nimetavad teda boseten borger, st maaomandiga täiskodanikuks. Wullenwever astus Novgorodiga kauplevate kaupmeesti seltsi ja juba 1525 sai temast nende oldermann. Ta kuulus ka Lübecki Maria Magdalena kiriku juures tegutsenud prestiižikasse Antoniuse vennaskonda.

Poliitiline tõus

Ta võttis varakult omaks luterluse, samas kui Lübecki raad oli veel katoliiklik. 1520ndatel puhkesid Lübeckis reformatsiooni käigus korduvalt rahutused. Üha rohkem inimesi puutus kokku  Martin Lutheri õpetusega, raad aga püüdis kõigest väest selle levikut takistada. 1530. aasta alguses kuulus Wullenwever, kes oli ilmselt selleks ajaks juba luterlasena ja eelkõige hea kõnemehena nime teinud, nende 16 kodaniku kohta, kes pidasid raega läbirääkimisi evangeelsete kristlaste parema kaitse üle.  
Kuid 1530. aastal puhkesid linnas rahutused keiser Karl V poolt nõutava türklastevastase sõjaraha (Reichstürkenhilfe) tõttu ning enamik linlastest asus toetama reformatsiooni. Kui raad nõudis muu hulgas sõjaraha tõttu maksude tõstmist, valisid kodanikud kodanike komitee, kus olid käsitöömeistrid ja kaupmehed pooleks, ning nõudsid vastuteenena rohkem kaasarääkimisõigust ja evangeelseid jutlustajaid. Wullenwever valiti sellesse nn 64 komiteesse, kuigi tal väidetavalt puudus linnas kinnisvara ja kodanikuõigus, ja tõusis peagi komitee eestkõnelejaks. Wullenwever tõusis reformatsiooni nõudvate linlaste, kes olid enamasti vaesemad ja vähemprivilegeeritud, juhiks. Samal aastal olid raehärrad sunnitud kogukonna survele järele andma.  1531. aasta 7. mail võeti Wullenveweri suunamisel linnas vastu luterlik usutunnistus, mille koostas reformaator Johannes Bugenhagen. See pidi jõustuma 27. mail.  Komitee ning uute ametite, nagu kirikuvanemate üle oli kodanikel rohkem mõju. Linn otsustas ühineda Schmalkaldeni liiduga. 
Protestiks lahkusid ülestõusmispühade eelõhtul, 8. aprillil 1531, neljast bürgermeistrist kaks,   Nikolaus Brömse ja Hermann Plönnies, salaja linnast, suundudes keiser Karl V õukonda, et otsida keisrilt reformatsiooni pooldajate vastu abi. Kodanikud kartsid nüüd oma turvalisuse pärast. Nende usaldus  Lübecki rae vastu oli kadunud. Mõned tahtsid raadi laiali saata, aga Wullenwever soovitas linna asutaja Heinrich Lõvi väidetavale mandaadile viidates raadi täiendada kodanike komitee sobivate liimetele. Ta laskis kirjutada sedelitele üheksa nime, mille seast  Mattheus Packebusch, alles jäänud bürgermeistritest vanim, pidi tõmbama seitse. Wullenwever lootis ise rae liikmeks saada. Kuigi Wullenweveri nimi oli oletatavasti ühel liiskudest, jäi ta kogu Lübecki rahva suureks pettumuseks valimata. Alles 21. veebruaril 1533 toimunud valimistel valiti ta Lübecki raadi ja 8. märtsil sai ta esimeseks bürgermeistriks. Samal aastal tõusis Wullenweber ka Lübecki tegelikuks juhiks ning asus kohe ellu viima aktiivset poliitikat, mis oli ennekõike suunatud Lübecki kui tähtsaima Hansalinna positsiooni parandamisele. Seetõttu sattus ta aga vastuollu Taani ja Rootsiga, kes soovisid oma kaubandust ise kontrollida.

Võitlus Lübecki majandusliku hegemoonia eest

16. sajandi esimesel poolel oli Hansa Liidu monopoolne seisund Põhjamerel ja Läänemerel ohus. Kui varasematel sajanditel oli kogu kaubavedu idast läände ja läänest itta käinud maitsi Hamburgi ja Lübecki vahet ning eelkõige  Lübeck tänu laoõigusele, tollidele ja ümberlaadimis- ja laomaksudele rikastunud, purjetasid nüüd Hansa Liitu mittekuuluvad hollandlased põhja poolt ümber Taani, et kaubelda otse taanlastega ja idapoolsete Läänemere-äärsete aladega.  Ka Taani, mis seni oli olnud seotud lepingutega, mis nägid ette kauplemise ainult Hansa Liidu kaupmeestega, ei olnud enam valmis sellele diktaadile alluma.  Lübecki kaupmeeste hegemoonia ja jõukus olid ohus. Kui Taani kuningas Frederik I 1532 palus Lübeckilt abi kukutatud kuninga Christian II tagasivallutamiskatsete vastu, esitas Wullenwever Lübecki saadikuna nõudmise, et taanlased vastuteenena takistaksid hollandlastel Sundist läbisõitu. Seepeale sõlmitud lepingut taanlased aga ei täitnud, kuigi Lübeck neid sõjas edukalt aitas. 
Pärast Taani kuninga Frederiki surma 1. aprillil 1533 sõitis Wullenwever, kes oli esimesi nädalaid bürgermeister,  taevaminemispühaks Kopenhaagenisse, kus ta pakkus Frederiki vanimale pojale hertsog Christianile toetust ning nõudis selle eest 1532 sõlmitud lepingu täitmist. Melchior Rantzau ütles talle aga ära.
Wullenweveri egiidi all hakkas Lübeck seepeale suvel 1533 ise hollandlaste konkurentsi probleemiga tegelema ning hollandlasi kaaperkirjade abiga Läänemerelt tõrjuma. Linnakapten Marx Meyer maabus augustis Inglismaal, taotledes kuningas Henry VIII toetust. Vendi Linnade Liitu ei õnnestunud osavõtuks motiveerida. Kaaperdamine halvas kuudeks kogu kaubanduse.  Lübeck kannatas edutu kaaperdamissõja all kõige rohkem, sest Lübeck pidi laevad välja panema, sissetulekuid kaubandusest aga ei tulnud. Wullenweveri kaubanduspoliitikat hakati linnas üha enam kritiseerima. Hamburgi rae vahendusel (sinna kuulus ka Wullenweveri vend  Joachim) algasid märtsis 1534 keisri saadikute ning teiste hansalinnade delegaatide kaastegevusel Hamburgis Lübecki ja Madalmaade rahuläbirääkimised. Kui Lübecki põgenenud bürgermeistri Nikolaus Brömse vend Heinrich Brömse nõudis keisri nimel vana korra taastamist  Lübeckis, lahkus Wullenwever koosolekult. 
Lübeckis võitis Wullenwever tema omavolilisest käitumisest nördinud kogukonna tuliste kõnedega jälle enda poolele. Et edasist opositsiooni eos lämmatada, keelas ta pidada koosolekuid ilma komitee loata. Kriitilised hääled raes tasalülitas ta viitega Heinrich Lõvi mandaadile, mille järgi igal aastal peab 24 raehärrast kolmandik raest lahkuma. Nii õnnestus tal peaaegu kõik oma vastased raest välja tõrjuda.  
Kaaperdamissõja finantseerimiseks oli Wullenwever lasknud konfiskeeritud kirikuvarad, üle 9600 naela kulda ja hõbedat, sulatada. Messinglühtrid sulatati ümber suurtükkideks. Sellega oli ta ajanud linnas opositsiooni vihale ning saanud ka mujal palju vaenlasi. Holsteini aadel (equites originarii), kes määras osa toomkapiitlist, reageeris pahaselt. Wullenweveri ülbe käitumine viis selleni, et Rootsi kuningas Gustav I Vasa tühistas Lübecki kaupmeeste kaubandusprivileegid, mille need olid saanud osalemise eest Rootsi iseseisvussõjas 1524, ning sõlmis liidu Taaniga.

Lõpp

Et Wullenweveri nägu päästa, pakuti talle Bergedorfi amtmanni ametikohta, mis tavaliselt kuulus kõige staažikamale raehärrale. Seda kohta ta aga vastu ei võtnud, vaid püüdis värvata Hamburgist lõuna poolt palgasõdureid, et toetada liitlastest Taani linnu Kopenhaagenit ja Malmöt. Novembris 1535 võttis Bremeni peapiiskop Christoph von Braunschweig-Wolfenbüttel ta vangi ning  märtsis 1536 kuulati teda Rotenburgis mitu korda, osalt Lübecki raehärrade  Nikolaus Brömse, Nikolaus Bardewiki ja Joachim Gerckeni juuresolekul piinamisega üle. Piinamisel tunnistas ta, et oli kavatsenud vandenõud Lübecki rae vastu, et kehtestada Münsteri kommuuni eeskujul anabaptistide võim.  Need tunnistused olevat temalt välja meelitanud Taani nõunik  Melchior Rantzau. Seepeale vahistati mõned tema usaldusalused kodanike komiteest, sealhulgas Johann von Elpen ja Harmen Israhel. Siiski lubati nad juba mõne nädala pärast koduaresti, sest Lübeckis neid süüdistusi eriti ei usutud, endine  bürgermeister Ludwig Taschenmaker suri aga selle arreteerimise tagajärjel.  24. septembril 1537 hukkas Jürgen Wullenweveri Bremeni peapiiskopi vend  vürst Heinrich II Wolfenbütteli lähedal hukkamispaigas nimega Hohes Gericht am Lechlumer Holz. Veidi enne surma võttis ta oma tunnistused tagasi.
Aastal 1540 nõudsid Hans ja Joachim Wullenwever oma venna leselt päranduse väljaandmist. Et nad aga tõestasid ainult, et on tema lihased vennad  (vulle broder), kuid ei suutnud tõestada oma nõudeid, öeldi neile ära. Aastal 1543 oli ka Wullenweveri lesk surnud.

Retseptsioon

20. sajandi esimestel kümnenditel peeti Wullenweverit kangelaslikuks võitlejaks igasuguse rõhumise vastu. Ehm Welk kujutas teda nagu ka vitaalivendi sotsiaalrevolutsionäärina. 
Pärast 1933. aastat võeti Jürgen Wullenweveri kuju natsionaalsotsialistlikku traditsiooni. Seni Buddenbrookide majana tuntud maja nimetati ümber Wullenweberi majaks.
Ka veel 1954 asutatud SPD-le lähedal seisev Lübecki trükiettevõte Wullenwever-Druck sidus end vaatega Wullenweverile kui sotsiaalrevolutsionäärile.