google/wiki40b huggingface dataset:
Swarn

Swarn on Eestis Tartus tegutsev black crusti ansambel, mis segab oma muusikasse elemente death metalist, black metalist ja hardcore punkist. Esimese EP "Swarn" lindistasid Tiit Pähnapuu alias Fen (kitarr, bass) ja Taavi Karu (trummid) Eestis, vokaaliosad Heirdran Dark Sanctuary stuudios Kanadas . Materjal ilmus kassetiformaadis plaadifirmade Depressive Illusions Recordsi (Ukraina), Wulfrune Worxxx (Prantsusmaa) (mõlemad 2017. aastal) ning Trash Can Dance (Eesti, 2018) alt. 
2018. aasta kevadel liitus bändiga vokalist 1695 ning vahemikus aprill 2018 - jaanuar 2019 avaldati Swarni bandcampi lehel netisinglitena lood "The Otherness", "Mental Inbreeding" ja "Father of Void". "Mental Inbreeding" on esindatud Ülase 12 kogumikkassetil "Mind ei kepi autoriteet" (2018). Swarni esimene täispikk album "Black Flame Order" anti Hollandi plaadifirma Raw Skull Recordz ja USA plaadifirma Redefining Darkness Records alt välja 2. augustil 2019 . Sama aasta septembris ilmus kasseti kujul limiteeritud promo-EP "Tales From Terrorland" (Trash Can Dance, Northern Terror Underground).  
Bändi liikmed on seotud erinevate Eesti ansamblitega - Langenu, Pedigree, Ulguränd jt.
Göran Boije

Göran Nilsson Boije (Göran Boye, Georg Boije, Yrjö Boije u. 1540 – 7. detsember 1617) oli soome päritolu Rootsi väepealik. 
Ta määrati 1564. aastal ametnikuks Tallinna linnusesse, ülendati 1576 Soomes paiknevate vägede feldmarssaliks. Osales Liivi sõjas, kus 21. oktoobril 1578 võitis Poola vojevood Andrzej Sapiehaga Võnnu lahingus venelaste väge ja 1581 vallutas Paide linnuse. Oli 1578–1579, 1582–1583 ja 1592–1600 Eestimaa asehalduri ametis. Ta oli ka Lõuna-Soome laaman aastatel 1583–99 ja 1602–1617.
1595. aastal oli ta Eestimaa ja Tallinna asehaldurina ka üks Täyssinä rahu sõlmimise saadikutest. 1602. aastal ülendati ta riiginõunikuks.
Talle kuulusid Gennäsi ja Kulla mõisad.
Ülekuulamine (film)

Süžee

Filmi tegevus leiab aset 1950. aastate algul. Julgeolekuagendid joodavad kabareelauljatari Antonina Dziwiszi restoranis purju ja viivad ta vanglasse. Hommikul ärgates on Antonina väga üllatunud leides end vanglas. Esialgu arreteerimise põhjust talle ei öelda. Siis aga selgub, et talle on esitatud absurdne süüdistus välisriikide kasuks spioneerimises. Mitmesuguste piinamis- ja mõjutusmeetodite abil püütakse teda sundida süüd omaks võtma. Tema vabaduses viibivat meest sunnitakse abielu lahutama. Antonina püüab lõpetada elu enesetapuga, kuid ta päästetakse. Ta jääb uurija Morawskist rasedaks ja sünnitab vanglas tütre. Ametivõimud võtavad varsti talt lapse ära. Stalini surma järel Antonina vabastatakse vanglast ning ta laps antakse talle tagasi.
Urmas Kruuse

Haridus

Urmas Kruuse on lõpetanud Elva Keskkooli 1983 ja Audentese Ülikooli ärijuhtimise erialal 2004.

Töökäik

Kruuse on töötanud Tallinna Tööstuskaubastus laooperaatorina 1987–1993, vabakutselise muusikuna 1985–1994, ASi Siberry Rebase hulgilao laojuhatajana 1994–1995, ASi Siberry Rebase hulgilao müügijuhina 1997–1999 ning Kesko Food ASi müügiesindaja-kliendihaldurina 1999–2002.

Muusikaline tegevus

Urmas Kruuse liitus ansambliga "Risk" 1982. aastal, kus ta vend Enn Kruuse juba basskitarri mängis. Samas ansamblis hakkas ta ka lugusid kirjutama ja laulma. Hiljem tegi ta omanimelise bändi "Urmas Kruuse Band", millega anti 1990. aastal välja ka album "Through Me".

Poliitiline karjäär

Urmas Kruuse oli Elva Linnavolikogu liige 1999–2002, Elva linnapea 2002–2007 ning ta alates 27. aprillist 2007 kuni 2014. aasta märtsini Tartu linnapea. Ta on Eesti Reformierakonna liige alates 2002. Ta oli alates 13. juunist 2007 kuni maini 2014 Reformierakonna Tartu piirkonna juhatuse esimees. 11. aprillil 2013 läbis Urmas Kruuse umbusaldushääletuse Tartu linnavolikogus. Poolt hääletas 13 volikogu liiget ja vastu 24 volikogu liiget. Umbusalduse algatasid Eesti Keskerakond ja Sotsiaaldemokraatlik Erakond.
Märtsis 2014 loobus Kruuse Tartu linnapea kohast, siirdudes tervise- ja tööministri kohale Taavi Rõivase esimeses valitsuses. Ministrina kandideeris ta 2015. aasta Riigikogu valimistel Jõgeva- ja Tartumaal, kogudes 5960 häält - suurima häältesaagi nii Reformierakonna kandidaatidest kui ka üldarvestuses (edastades järgmist kandidaati ligi kahekordselt), millega osutus valituks Riigikokku isikumandaadiga. Taavi Rõivase teises valitsuses jätkas ta maaeluministrina alates 9. aprillist 2015 kuni ametist lahkumiseni valitsusevahetuse tõttu 23. novembril 2016.
2017. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel kandideeris Kruuse Elva vallas, kus sai 329 häälega kõigist kandidaatidest 3. ja Reformierakonna nimekirja esikoha. Kuna valimiste eel tehtud seadusemuudatus võimaldas Riigikogu liikmetel taas olla ühtlasi omavalitsuse volikogu liikmed, jäi Kruuse pärast valimisi nii Riigikogu kui ka Elva vallavolikogu liikmeks (Elva volikogu 29 liikmest oli selliseid 2).

Isiklikku

Kruuse on abielus. Peres on sündinud mitu last, sh kaks tütart ja kaks poega. 2016. aasta septembris suri Kruuse vanem poeg, 1989. aastal sündinud Raner.
Salomón Rondón

José Salomón Rondón Giménez (sündinud 16. septembril 1989 Caracases) on Venezuela jalgpallur, kes mängib ründajan Hiina kõrgliiga klubis Dalian Yifang ja Venezuela jalgpallikoondises.
Ta alustas karjääri kodumaal ja tegi 2006. aastal 18-aastaselt debüüdi Venezuela kõrgliigas Aragua meeskonnas. Juba esimesel hooajal lõi ta kõrgliigas seitse väravat. Hooajal 2007–08 lõi ta Venezuela kõrgliigas kaheksa väravat.
2008. aasta suvel sõlmis ta lepingu Hispaania esiliiga klubiga UD Las Palmas. Kuigi esimesel hooajal ta liigas ühtegi väravat ei löönud, skooris ta järgmisel hooajal koguni kümnel korral. 2010. aasta juulis sõlmis ta lepingu Hispaania kõrgliiga klubiga Málaga. Üleminekusumma oli 3,5 miljonit eurot, mis oli Málaga suurim ost. Esimese värava La Ligas lõi ta 19. augustil mängus Sevilla vastu. Ta lõi hooajal 2010–11 La Ligas 14 väravat, olles selles arvestuses sel hooajal liigas kümnendal kohal. Ka hooaeg 2011–12 oli edukas, kui ta lõi liigas 11 väravat.
2012. aasta augustis sõlmis ta lepingu Venemaa kõrgliiga klubiga Kaasani Rubin. Arvatav üleminekusumma oli 10 miljonit eurot, mis tegi temast läbi aegade kalleima Venezuela jalgpalluri. 2014. aasta jaanuaris liitus ta Peterburi Zeniidiga. Üleminekusumma oli umbes 15,8 miljoni eurot. Venemaal veedetud ajal oli tema edukaim hooaeg 2014–15, kui ta võitis klubiga Venemaa meistritiitli ja jagas 13 löödud väravaga liigas teist kohta. Lisaks võideti 2015. aastal Venemaa superkarikas.
2015. aasta augustis sõlmis ta nelja aasta pikkuse lepingu Inglismaa Premier League'i klubiga West Bromwich Albion. Üleminekusumma oli 12 miljonit eurot, mis oli klubi rekord. Premier League'is tegi ta debüüdi 15. augustil mängus Watfordi vastu ja lõi esimese värava 29. augustil mängus Stoke City vastu. Hooaeg 2015–16 oli ka West Bromwich Albionis veedetud ajast kõige edukam, kui ta lõi liigas üheksa väravat. Hooaeg 2017–18 jäädi liigas viimaseks ja langeti esiliigasese. 2018. aasta augustis suundus ta laenule Newcastle Unitedi. Ta lõi hooajal 2018–19 Inglismaa kõrgliigas 11 väravat ning valiti klubi hooaja parimaks mängijaks.
2019. aasta juulis liitus Rondón Hiina kõrgliiga klubiga Dalian Yifang.
2009. aastal osales Rondón Venezuela kuni 20-aastaste koondisega juunioride maailmameistrivõistlustel, kus ta lõi neli väravat. Venezuela jalgpallikoondises tegi ta debüüdi 3. veebruaril 2008 sõprusmängus Haiti vastu. Esimese värava lõi ta koondise särgis sama aasta 23. märtsil mängus El Salvadori vastu. Ta kuulus Venezuela koondisse 2011. ja 2015. aasta Copa Américal, 2016. aastal Copa América Centenariol ja 2019. aasta Copa Américal ning lõi kolmel esimesel turniiril ka vähemalt ühe värava.
Pärimuspreemia

Pärimuspreemia ehk Theodor Saare pärimuspreemia on auhind, mille eesmärk on mälestada Kihnu kultuuri suurkuju Theodor Saart ning innustada tema töö jätkajaid. Auhind antakse noorele, kes on silma paistnud Kihnu pärimuskultuuri jätkaja või uurijana.

Statuut

Auhinna saaja otsustab SA Kihnu Kultuuriruum nõukogu lihthäälteenamusega. Nõukogul on õigus sobiva kandidaadi puudumisel jätta auhind mõnel aastal välja andmata. Kirjalikke ettepanekuid autasustamiseks võib esitada igaüks igal aastal kuni 1. veebruarini. Auhinna kandidaadiks ei saa seada SA Kihnu Kultuuriruum nõukogu ja juhatuse liikmeid.

Auhind

Auhind koosneb Kihnu tuntuima kunstniku Jaan Oadi maali reproduktsioonist ja rahalisest preemiast Laureaat kuulutatakse välja Theodor Saare sünniaastapäeval 20. märtsil. Theodor Saar (1906–1984) oli Kihnu õpetaja, koduloolane, Kihnu muuseumi asutaja ja muusik. Saar uuris põhjalikult nii Kihnu kui ka teiste Lääne-Eesti väikesaarte, aga ka Pärnu- ja Läänemaa folkloori.
Rootsi raudteejaam

Rootsi raudteejaam oli raudteejaam (pooljaam) Pärnu maakonnas Lääneranna vallas Seira külas, Rapla–Virtsu kitsarööpmelise raudtee 60. kilomeetril. Raudteejaam oli kasutusel Rapla–Virtsu raudtee tegevuse ajal 1931–1968.

Jaamahoone

Jaamahoone on arhitekt Leon Johansoni projekti järgi 1932. aastal valminud klassitsismi sugemetega funktsionalistlik kahekorruseline ehitis. Jaama hoonete ansamblis on veel pagasiait, kuur, saun, käimla ja maakivikelder.
Rootsi raudteejaama peahoone sarnaneb Paeküla, Rumba ja Tuudi jaamahoonetega.
2012. aastast taastavad Rootsi raudteejaama skulptorid René Reinumäe ja Maigi Magnus.
Peep Põdder

Peep Põdder (sündinud 24. juunil 1964) on Eesti arst ja poliitik, Jõgeva haigla juht.
Ta õppis Tartu ülikooli arstiteaduskonnas, mille lõpetas 1988. aastal. 
11. märtsini 2005 töötas ta Lääne-Tallinna Keskhaigla juhina. 
2012. aastal pälvis ta Jõgevamaa Kuldristi. 
Põdder on olnud Eesti Keskerakonna juhatuse liige.  Ta on kandideerinud kõigil kohalike omavalitsuste valimistel alates 1993. aastast. Aastatel 2005, 2009 ja 2013 osutus ta valituks Jõgeva linnavolikokku. Ta kandideeris ka 2003., 2007. ja 2011. aasta Riigikogu valimistel, kuid valituks ei osutunud.
Teda on nimetatud Edgar Savisaare ihuarstiks.
AS Tulika Takso

AS Tulika Takso on aastal 1993 asutatud taksoteenust pakkuv ettevõte. Aastast 1999 kuulub ta kontserni AS Tulika Grupp.
Leo VIII

Paavstiks saamine

Leo VIII valiti paavstiks 4. detsembril 963 Roomas toimunud sinodil, kus tagandati senine paavst Johannes XII. Sinodi eesistujaks oli Saksa-Rooma keiser Otto I Suur, kellele uus paavst andis truudusvande.
Leo VIII oli esimene ilmik pärast Fabianust, kes sai paavstiks. Ta sai madalamad ordinatsioonid ühe päeva jooksul, mis oli vastuolus kanoonilise õigusega. Ta pühitseti 6. detsembril ametisse Ostia, Porto ja Albano piiskoppide poolt ehk esmakordselt võtsid paavsti kroonimisest osa kolm piiskoppi, mis muutus hiljem tavapäraseks.

Skisma

Leo VIII sai paavstiks ajal, mil tema eelkäija Johannes XII oli Roomast keiser Otto I kartuses põgenenud. Sellal kui keiser viibis Roomas, õhutas Johannes XII Tivolis roomlasi tema ja Leo VIII vastu mässama, mille tõttu 3. jaanuaril 964 tuli keisri sõduritel suruda Roomas maha ülestõus. Leo eestkostel vabastas keiser roomlaste antud pantvangid.
964. aasta esimestel nädalatel otsustas keiser Roomast lahkuda ja peagi järgnes talle ka Leo VIII. Johannes XII pääses taas võimule ja pidas 26. veebruaril sinodi, kus Leo VIII ekskommunitseeriti ning tema ametisse määramine tunnistati kanoonilisele õigusele mittevastavaks.
Aprillis 964 naasis Otto I Rooma, kus ta aitas Leol korda taastada. Johannes XII põgenes Roomast ja suri 14. mail Campagnas. Kuna Leo VIII oli ebapopulaarne, otsustasid Rooma vaimulikud Johannes XII surma järel valida tema järglaseks diakon Benedictuse, kes ei pälvinud aga keisrilt vajalikku toetust.
Otto I abiga tungis Leo VIII juunis 964 Rooma ja tagandas Lateraani palees toimunud sinodil ametist Benedictuse, kellele Leo lõi isiklikult tema enda karjasesauaga vastu pead ja rebis palliumi ära.

Suhted Itaalia piiskoppidega

Leo VIII andis 13. detsembril 963 palliumi Aquileia patriarhile Rodoaldole ja kinnitas patriarhaadi privileegid.

Kloostrireform

Leo VIII kinnitas Saint-Pierre de Montmajour'i kloostri privileegid.

Einsiedelni imetegu

Leo VIII lasi uurida ja tunnustas seejärel 14. septembril 948 Einsiedelnis aset leidnud imetegu, mille järgi pühitsesid Jeesus Kristus, neli evangelisti, apostel Peetrus ja Gregorius I sealse kabeli.

Leo VIII kultuuriloos

Leo VIII-le on omistatud dokumendid "Cessatio donationum", "Privilegium maius" ja "Privilegium minus", mille autorsust peavad kirikuloolased kaheldavaks.
Ta andis nime mitmele Rooma tänavale.

Surm

Leo VIII suri kirikuloolase J. N. D. Kelly järgi 1. märtsil 965 Roomas ja maeti Rooma Peetri kirikusse. "Catholic Encyclopedia" järgi suri ta millalgi ajavahemikul 20. veebruarist 13. aprillini 965.
Lüne klooster

Ajalugu

Lüne klooster asutati 1172. aastal Hildeswidis von Markboldestorpi poolt. Verdeni piiskopi Hugo välja antud asutamisdokumendis ei ole märget eeskirjadele, seepärast arvatakse, et see oli kanoonikute kapiitel. Alles 1272. aastal on nunnakloostrit ühes dokumendis kirjeldatud kui benediktiinide nunnakloostrit ja alles 14. sajandi keskpaigast on täies ulatuses registreeritud benediktiinide kodukord.
Kloostri järelevaataja oli abtiss. Kloostri haldamine ja pastoraalne hooldus oli pandud nunnade poolt valitud praostile. Üks nendest praostidest, Heinrich I von Langeln, valiti Verdeni toomkapiitli poolt 1367. aastal Verdeni vürstlikuks piiskopiks. Lüne nunnaklooster kuulus Bursfelde kongregatsiooni.
Pärast reformatsiooni Lüneburgi vürstkonnas peeti esimene saksakeelne jumalateenistus 26. aprillil 1528 hertsog Ernst Usutunnistaja algatusel, vaatamata nunnade vastuseisule. 1529. aastal läks praosti vara hertsogi haldusesse ja ametisse pandi uus praost, kelle valisid välja kohalikud isandad ja kes pidi tagama luterliku doktriini rakendamise. Ent ortodokssete nunnade märkimisväärse vastupanu tõttu võttis see aega kuni 1562. aastani, enne kui uus doktriin konvendis täielikult üle võeti. Lüneburgi kloostrimäärustiku normi alusel säilitas klooster ka oma iseseisvuse. 1711. aastal muudeti klooster hertsog Georg Ludwigi (hilisema Suurbritannia kuninga George I) korraldusega luterlikuks konvendiks, mille peamine ülesanne oli hoolitsemine Lüneburgi maakonna aadli vallaliste tütarde eest.
Nunnaklooster kuulub 19. sajandist Hannoveri kloostrikotta. Praegu on ametis abtiss Reinhild von der Goltz.

Arhitektuur

1380. aastal ehitati klooster pärast suurt tulekahju tellisgootika stiilis ümber. Ristikäik, ühelööviline kirik 1412. aastast ja Nonnenchor on hästi säilinud, sama kehtib endise dormitooriumi kohta.

Kunst

Lüne on tuntud oma kudumite ja tikandite (villane linasel) poolest. Väärtuslikud valge tikandiga (Weißstickerei) altaririided, paasturiided (Fastentücher) ja vaibad, millest vanimad pärinevad umbes 1250. aastast, on välja pandud kloostri põhikorrusel, 1995. aastal avatud tekstiilimuuseumis. Kirikus, Nonnenchor'i altaril on maal Lucas Cranach vanema töökojast. Kõrge altari triptühhon (nikerdatud altar) valmis 16. sajandi alguses. Märkimisväärsed on ka seinamaalingud kloostri refektooriumis umbes aastast 1500.
Sinine Tulevik

Sinine Tulevik (soome keeles Sininen Tulevaisuus, rootsi keeles Blå framtid) on juunis 2017 asutatud Soome erakond, mille lõid Põlissoomlastest lahku löönud poliitikud Timo Soini juhtimisel.
Erakonnal oli aastatel 2017–2019 19 kohta Eduskunnas. 2019. aasta parlamendivalimistel erakond valimiskünnist ei ületanud.
Kataloogikaart

Kataloogikaart on kaartkataloogi osaks olev sedel, millele on kantud andmehulgas või kollektsioonis orienteerumiseks vajalik teave.
Raamatukogudes, arhiivides, muuseumides jm kasutatavad kataloogikaardid sisaldavad trükise, dokumendi või muu säiliku või selle osa (näiteks artikli) kirje. Rahvusvahelise standardi järgi on raamatukogudes, arhiivides jm kasutatavate kataloogikaartide mõõtmeteks 12,5×7,5 cm.
Virgela

Virgela oli Eesti kirjastus, mis tegutses 1990. aastate keskpaigast kuni 2003. aastani. 
Selle direktor oli Aivar Kala, kes määratles kirjastust kui algupärase eesti ilukirjanduse ja kirjandusteaduse teoste kirjastajat.  
Kirjastus Virgela andis välja mitme eesti kirjandusklassikute teosesarju: Jaan Krossi "Kogutud teosed", Arvo Valtoni "Kogutud teosed", Karl August Hindrey teoste sari. Kirjastusel oli kaks sariväljaannet: "Litteraria" ja "Gramma". "Litteraria" sarjas ilmus valik kirjanduslikke allikmaterjale, sealhulgas K. A. Hindrey ja O. Lutsu päevikud ning A. Gailiti ja F. Tuglase kirjavahetus. "Gramma" sarjas ilmusid raamatud Arvo Valtonilt ja Andres Herkelilt, novelliuurija Toomas Liivi valimik kirjandusloolisi töid ja Olev Remsu reisikirjade raamat "Kuidas rikkuda piiri", samuti Lauri Vahtre kogumik "Teine lugemine" ja Ott Rauna raamat "Vaikne eestlane".
Oleg Lossev

Varajane elu

Lossev sündis 10. mail (27. aprillil vana kalendri järgi) 1903 Tveris aadliku peres. Kooliõpilasena sattus 1917. aastal Tveri raadiojaama ülema avalikule loengule, mis tekitas temas huvi raadiotehnika vastu. Lossevil ei olnud erialast haridust, raadiotehnika vallas oli ta iseõppija.

Erialane töö

1920. aastal asus tööle Nižni Novgorodi raadiolaboratooriumi. Seal hakkas uurima kristalldetektorit. 1922. aastal valmis tal oma koduses laboratooriumis Tveris tsink-oksiidi kristallist ja söeniidist detektoriga esimene raadiovastuvõtja. Lossev leidis, et niisugusel kristalldetektoril on eelpingestamise korral negatiivne diferentsiaaltakistus, mis tagas signaali võimendamise. Lossev sai mitu patenti kristalldetektorite valmistamise ja kasutamise kohta. Kaarlahenduse uurimisel märkas Lossev elektroluminestsentsi. Elektroluminestsentsi edasiseks uurimiseks puudusid Lossevil vahendid.
1928. aastal viidi Nižni Novgorodi raadiolaboratoorium Leningradi Kesk-raadiolaboratooriumi koosseisu, kuhu siirdus ka Lossev ning jätkas pooljuhtkristallide uurimist. Osa katseid tegi Lossev Abram Joffe juures Füüsika-tehnika instituudis. Lossev tegi katseid rohkem kui 90 erineva ainega ning oli lähedal transistori loomisele. Lossev sai aru, et ränikarbiid-detektoril tekkiv kiirgus ei ole termiline. Tal õnnestus tekkinud kiirgust moduleerida kuni 78,5 kHz sagedusega, mis teeb võimalikuks niisuguse seadme kasutamise optilise side jaoks.
Lossevi uurimistöö kaldus kõrvale laboratooriumi temaatikast ning ta läks tööle Leningradi meditsiiniinstituuti. Seal töötamise ajal esitas ta dokumendid (21 ilmunud artiklit ja 12 autoritunnistust) teaduskraadi taotlemiseks. 1938. aastal sai ta füüsika-matemaatika alal teaduste kandidaadiks elektroluminestsentsi alaste uurimuste eest.

Surm

Lossev suri kurnatuse tõttu Leningradi blokaadi ajal 22. jaanuaril 1942. Tema matmiskoht on teadmata. Lossev avaldas oma uurimistulemused venekeelsetes ajakirjades. Tema tööd jäid pooleks sajandiks unustusse, neid märgati ja tunnustati alles 20. sajandi lõpus ja 21. sajandi alguses.
Heimar Ilves

Heimar Ilves (15. september 1914 Domnino, Orjoli kubermang,  Venemaa – 5. veebruar 2002 Tallinn) oli eesti helilooja ja muusikapedagoog.

Elukäik

Ilves on õppinud Tallinna Konservatooriumis klaverit ja kompositsiooni ning olnud aastail 1944–1945 ja 1950–1965 Tallinna Riiklikus Konservatooriumis muusikateoreetiliste ainete õppejõud. Siis vallandati ta usulistel ja poliitilistel põhjustel ja ta tegutses vabakutselisena, saades sõbralikku tuge Roman Matsovilt, kes on siiani olnud Ilvese sümfooniate ainus dirigent.
Ilves oli aastail 1945–1948 Uuralis Molotovi oblastis asumisel ja töötas seal metsatöölisena.

Looming

Ta on loonud mitu sümfooniat ja intrumentaalkammermuusikat. Ilvese teosed on sageli kristlik-filosoofilise kallakuga.
Üks Ilvese loomingu tähelepanuväärsemaid vilju on "Teine sümfoonia", mille ainulaadsus tuleb ilmsiks harmoonia ja tonaalsuse suhte kaudu, mis mängivad tema sümfoonias suuremat rolli kui see 20. sajandi muusikale iseloomulik oli. Üks pidevalt korduv rütmifiguur ühendab selles kogu muusikalise ainese; eriti iseloomulik on mitmete tonaalsuste üheaegne kasutus ja ökonoomne orkestratsioon, samas kui iga instrumendi võimalused on ära kasutatud. Tutvunud teosega, ütles Dmitri Šostakovitš, et tegu on unikaalse ja muusikaliselt kõrgväärtusliku panusega kaasaegsesse muusikasse. Teos räägib stalinismi ohvreist ja neile oli teos ka pühendatud. "Teine sümfoonia" valmis aastal 1959, tähistades autori Siberist naasmise 10. aastapäeva. Esiettekanne oli 27. novembril 1964.
Turu Akadeemia

Turu Akadeemia on Soome vanim ülikool, Helsingi Ülikooli eelkäija.
Akadeemia asutas 1640. aastal Per Brahe.
Pärast Turu suurpõlengut 1827. aastal viidi akadeemia üle Helsingisse, kus ta alustas tööd 1828.
Raka vald

Raka vald (saksa keeles Rackamois) oli vald Järvamaal Ambla kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1892.
Valla alal asus Raka mõis.
Jäätmete kõrvaldamine

Jäätmete kõrvaldamine (inglise waste disposal või final (ultimate) disposal) on jäätmete keskkonda viimiseks või selle ettevalmistamiseks tehtav toiming.
Levinumad jäätmete kõrvaldamise toimingud on jäätmete ladestamine prügilatesse ja jäätmete põletamine.
Vladimir Etuš

Vladimir Etuš (vene keeles Владимир Абрамович Этуш; 6. mai 1922 Moskva – 9. märts 2019 Moskva) oli juudi rahvusest Venemaa teatri- ja filminäitleja, Štšukini-nimelise Teatriinstituudi kunstiline juht (aastast 2003),  NSV Liidu rahvakunstnik (1984), ta oli Venemaa vanim tegevnäitleja. 
1940. aastal astus ta Štšukini-nimelisse Teatriinstituuti kuid juba järgmisel aastal alanud sõja tõttu Saksamaaga läks ta vabatahtlikuna rindele. 1943. aastal sai ta raskelt haavata ja 1944. aastal jätkas näitlejaõpinguid. 
1945. aastal lõpetas Etuš teatrikooli ning asus näitlejana tööle J. Vahtangovi nimelises teatris. 
Samaaegselt hakkas ta tööle näitlejameisterlikkuse pedagoogi assistendina Štšukini-nimelises Teatriinstituudis, aastal 1976 sai temast selle õppeasutuse professor, 1987. aastal rektor ja 2003. aastal kunstiline juht.
Ta hakkas filmides mängima 1953. aastal. Peamiselt on ta loonud meeldejäävaid komöödiarolle, näiteks filmides "Kaukaasia vang ehk Šuriku uued seiklused" (1966), "12 tooli" (1971) ja "Ivan Vassiljevitš vahetab elukutset" (1973).
Lastefilmis "Buratino seiklused" (1975) mängis ta Karabas-Barabasi.
Piraatraadio

Piraatraadio ehk piraatraadiojaam on asukohariigi kehtiva tegevusloata raadiosaateid edastav raadiojaam.
Esimeseks piraatraadiojaamaks peetakse 1925. aastal saadete edastamist alustanud Mississippi Ülikooli tudengite raadiojaama WUMS (W University of MiSsissippi).
Wismari haigla

Wismari haigla on Tallinnas aadressil Wismari tänav 15 asuv psühhiaatriahaigla. Haiglat haldab AS Wismari Haigla.
Haigla asutati 1985. 1985–1990 kandis haigla nime Tallinna Vabariiklik Narkoloogiadispanser. 1990–2001 kandis haigla nime Tallinna Wismari Haigla.
Baconi maakond

Ajalugu

Maakond moodustati 1914. aastal.
Hartwig Gauder

Hartwig Gauder (sündinud 10. novembril 1954 Vaihingen an der Erzis) on endine saksa kergejõustiklane, kes saavutas 1980. ja 1990. aastatel silmapaistvaid tulemusi 50 km käimises.

Elulugu

Gauder sündis Saksamaa Liitvabariigis Baden-Württembergi liidumaal, kuid 1960. aastal päris tema ema maja Saksa Demokraatlikus Vabariigis ja kogu perekond kolis teisele poole piiri Tüüringi liidumaale. Nii jäid ka tema suurimad sportlikud saavutused perioodi, mil ta võistles Saksa DV eest.
Ta alustas oma karjääri spordiklubi Turbine Erfurt koosseisus 20 km käimises ning tuli 1975 ja 1976 sellel spordialal Saksa DV meistriks. 1980. aastatel sai temast üks maailma parimaid 50 km käijaid. Moskva olümpiamängudel 1980 võitis ta kuldmedali ja kaheksa aastat hiljem Souli olümpiamängudel pronksmedali 50 km käimises. 1984. aastal toimunud Los Angelese olümpiamängud pidi ta vahele jätma, sest Saksa DV boikoteeris neid mänge.
Oma aktiivse sportlaskarjääri ajal oli Gauder 1,86 m pikkune ja kaalus keskmiselt 71 kg.
Pärast 1993. aasta kergejõustiku maailmameistrivõistlusi tõmbus ta professionaalsest spordist tagasi. 1994 hakkas tema füüsiline võimekus oluliselt kahanema ja järgmisel aastal avastati tal südameviirus. 1996. aastal siirdati talle kunstsüda ja mõni kuu hiljem 1997 õnnestus tal saada doonorsüda.
Hartwig Gauder pälvis uuesti rahvusvahelist tähelepanu, kui ta osales vaevalt kaks aastat pärast südamesiirdamist 1998. aasta New Yorgi maratonil. Aastal 2003 õnnestus tal vallutada Jaapani kõrgeim mäetipp Fuji (3776 meetrit). Gauder oli esimene siirdatud südamega inimene, kes nii kõrgele tõusta suutis.
Hariduselt on Hartwig Gauder diplomeeritud arhitekt. Alates 2007. aastast töötab ta Jena ülikooli haiglas.