Veiste katk

Viirus

Veiste katku viirus (RPV) kuulub Morbilliviiruste perekonda, kuhu kuuluvad ka koerte katku viirus (CDV) ja leetrid. Tegemist on RNA-viirusega, mille transkriptsioon toimub nakatunud raku tsütoplasmas ja membraanis. Leetrite viirus arenes ilmselt 11.-12. sajandil. Arvatakse ka, et viirus võis välja areneda juba varem, umbes 7. sajandi paiku (sellele viitavad mõned kirjalikud allikad).

Haigus

Puhangu ajal oli suremus väga kõrge, lähenedes 100%-le. Haigus levib peamiselt läbi otsese kontakti või juues reostunud vett.
Veiste katku üliägeda vormi korral esineb palavik (40–41,7 °C) ja limaskestade kahjustused. Kahe-kolme päeva pärast haigestunu sureb.
Klassikalise ehk ägeda vormi korral ilmneb palavik (40–41,3 °C), isutus ja sellega kaasnevad loidus ja piimatoodangu langus. Esineb ka silmapõletikku ja ülitundlikkust valgusele. Nakatunud looma roe on tume ning võib sisaldada verd ja lima. Surm saabub 6.–12. haiguspäeval.

Päritolu

Haigus arvatakse pärinevat Aasiast, kust see on levinud kariloomade transpordiga. Veiste katku on kirjeldatud juba Vana-Egiptuses – väidetavalt olevat see olnud just üks kümnest hädast, mis seda maad laastas, nii väidab heebrea piibel. Umbes 3000 eKr jõudis veiste katk Egiptusse, kust edasi levis üle kogu Aafrika.
Veiste katku puhanguid on toimunud läbi ajaloo. Eriti tugevad viirusepuhangud toimusid 18. sajandil Euroopas, mil neid toimus lausa kolm, aastatel 1709–1720, 1742–1760 ja 1768–1786.
1890. aasta viirusepuhang tappis 80–90% kõikidest Lõuna-Aafrika veistest ning ka Aafrika Sarve piirkonnas elutsevad veised.

Leviku piiramine

18. sajandi alguses oli selgelt näha, et veiste katk sarnaneb suuresti rõugetega – sümptomid olid samad. Tollase paavsti ihuarst Giovanni Maria Lancisi soovitas tappa kõik nakatunud ja nakkusega kokku puutunud loomad. Selline teguviis ei olnud aga väga populaarne ning leidis rakendust vaid vähesel määral sajandi esimeselt poolel. Hiljem toimiti nõnda mitmes riigis ja edukalt, vaatamata sellele, et see oli väga kulukas ja drastiline, mistõttu oli selle teostamiseks vaja tugevat keskvõimu. Kuna antud meetodil oli palju varjukülgi, siis prooviti leida muud lahendust. Hakati uurima, kas oleks mõnda ravimit või saaks kuidagi haigust üldse ära hoida. Viidi läbi vahelduva eduga erinevaid katseid, kuid kuna midagi uut ei avastatud, siis hääbusid püüdlused vastumürki leida õige pea. Veiste katku aga oli jätkuvalt tohutuks probleemiks. Tolleaegsetel teadlastel olid puudulikud teadmised nakkushaiguste üldise leviku kohta.

Vaktsineerimine

1999. aastal tunnustati Dr Walter Plowrighti veiste katku vaktsiini väljatöötamise eest.
1999. aastal prognoosis FAO, et veiste katk likvideeritakse tänu vaktsineerimisele 2010. aastaks.

Likvideerimine

Laiaulatuslike likvideerimise jõupingutustega alustati juba 1900. aastatel. Eesmärgi saavutamiseks loodi 1924. aastal Maailma Loomatervise Organisatsioon. 1950. aastal loodi Sise-Aafrika Epideemiliste Haiguste Büroo, mis võttis eesmärgiks veiste katku kõrvaldamise Aafrikast. 1960ndatel üritati programmi JP 15 raames vaktsineerida kõik programmis osalevate riikide veised. 1979. aastal teatas registreeritud veiste katku juhtumitest ainult üks programmis osalevatest riikidest – Sudaan.
Ülemaailmne veiste katku likvideerimise programm algatati 1994. aastal. Seda toetasid Põllumajandus-ja toiduorganisatsiooni, Maailma Loomatervise Organisatsioon ja Rahvusvaheline Aatomienergia Agentuur. See programm oli edukas ja 1990. aastate lõpus esinesid veiste katku puhangud harva. Tänu programmile säästsid farmerid hinnanguliselt 58 miljoni eurot.
Viimane kinnitust leidnud veiste katku juhtum oli Keenias 2001. aastal.
2010. aasta oktoobris teatas FAO, et haigus on likvideeritud. Seda kinnitas 25. mail 2011 ka Maailma Loomatervise Organisatsioon.
Hinnanguliselt maksis veiste katku likvideerimine 5 miljardit dollarit.
Veiste katku viiruse varusid säilitatakse endiselt spetsiaalsetes laboratooriumites. 2015. aastal käivitas FAO kampaania, milles kutsus üles 24 riigi laboratooriume, kus veel säilitati veiste katku viirust, oma varusid hävitama, vältimaks tahtmatu või pahatahtliku vabastamise riski.