Bipolaarne häire

Esinemine

I tüüpi bipolaarse häire levimus on üldrahvastikus ligikaudu 0,5–2,4% ja II tüüpi häire levimus 0,2–5,0%  
Bipolaarse häire võib avalduda lapsepõlves, teismeliseas, varases või hilises täiskasvanueas – keskmiselt 21-aasta vanuses. Enamasti avaldub häire 15–24 aasta vanuses. 
I tüüpi bipolaarset häiret esineb meestel ja naistel võrdselt, II tüüpi häire on naistel sagedasem. Naistel kirjeldatakse kiiresti vahelduvate meeleoluhäireepisoodidega kulgevat (rapid cycling) häiret, hüpomaaniat ja segatüüpi episoode sagedamini kui meestel.

Bipolaarse häire põhjused

Bipolaarse häire põhjused ei ole täielikult selged. Pärilikkuse uuringutest on teada, et suur roll on geneetilistel teguritel – häire päritavus on vähemalt 80%.

Häire avaldumine ehk kliiniline pilt

Bipolaarne häire avaldub väga mitmekesisel moel – erinevad inimesed kogevad sümptomeid isemoodi ning sümptomid varieeruvad päevade, nädalate, kuude ja aastate vältel. 
Vähemalt pooled I tüüpi ja enamik II tüüpi bipolaarse häirega inimesi pöördub arsti poole esmalt depressiivse episoodi tõttu. Nad ei pruugi ise oma (hüpo)maniakaalsetest sümptomitest rääkida, mistõttu kui arst nende kohta ei küsi, võib bipolaarne häire esialgu jääda diagnoosimata ning episoodi käsitletakse kui tavalist ehk unipolaarset depressiivset episoodi.

Depressiivne faas

Depressiivse seisundi kliinilise pildi kesksel kohal on põhimeeleolu langus kurvameelsuse kujul, kusjuures mõttekäik ning kujutluste sisu on depressiivse suunitlusega. Need on seisundi kindlad sümptomid. Ülejäänud sümptomid on haigetel erinevad, neist juhindub seisundi konkreetne variant.
Meeleolu muutusel on mitmeid varjundeid: mure, pessimism, tujutus, nukrus, ahastus, meeleheide. Meeleolu alanemisega kaasneb tihtipeale ka ärevus- ja pingetunne. Seda põhjendatakse sageli kui aimdust varitsevast ohust, õnnetusest või lähedastega toimuvast katastroofist.
Haige tegeleb tihti süngete mälestustega oma minevikust või olevikust. Mõtted varieeruvad oma võimetusest kuni tugeva alavääristamiseni. Endas nähakse vaid vigu, mis võib viia enesesüüdistus- või patuluuluni. 
Depressiooni korral ei paku haigele miski lohutust ega rahuldust, ei tunta millestki rõõmu. Armastustunne, hellus, õrnus lähedaste inimeste vastu on kadunud. Inimeste rõõm ja naer on muutunud vastumeelseks, neile ei osata kaasa elada. Võimetust teistega rääkida põhjendab haige emotsionaalse tuimusena – kliiniliselt valulik tunnetus.
Tahteaktiivsus väheneb erineva intensiivsusega. Kerge depressiooni korral on haigel raske end kogu aeg sisemiselt tegutsema sundida. Ka talle antud ülesandeid võib haige teostada osavõtlikult. Raskemal juhul väheneb teotahe niivõrd, et haige tegutseb vaid välisel initsiatiivil. Kõige intensiivsemal juhul istub või lamab haige tundide kaupa liikumatult. Talle ei mõju teiste isikute stimuleeriv kõnelus ega eeskuju.
Äreva depressiooni korral on haige meeleolulangusel sisemise pinge ja ärevuse varjund. Ta on kogu aeg pingul, ootab mingit piinlikku situatsiooni, õnnetust või karistust. Tahteaktiivsus on küll vähenenud, kuid tegevustes muutusi ei märgata. Liigutused on vabad ja tempokad. Haige kaebab sisemise piina, vaeva ja halva enesetunde üle. Sage on ängistustunne ja tuim valu rinnus.

Maniakaalne faas

Maniakaalse seisundi korral on kliinilise pildi kesksel kohal meeleolu kõrgenemine. See võib olla erineva intensiivsusega ning esineb püsiva enese ja maailmaga rahuloluna, rõõmsameelsusena, õnnetundena vms. Haige näeb kõike heas valguses, temas endas on pidu ja kustumatu õnnetunne.
Kujutlused ja mõtted on samuti positiivsed, optimistlikud, helged, enesekindlad, julged ning lennukad. Eneseusk ja -kindlus on äärmiselt tugevad ning tajutakse endal olevat kõikidel elualadel suuri võimeid. Maania raskema vormi korral kujuneb välja võimekus-, võimu-, rikkus- või suurusluul.
Kõige sagedasem maaniatüüp on lõbus maania, mille korral lisandub põhisümptomitele mõttekäigu elavnemine ja tahteaktiivsuse tõus. Haige jutt on elav ning võrdlused ja seosed värvikad. Ta räägib spontaanselt, juttu on raske katkestada ning teemad on laialivalguvad. Lobisedes seguneb oluline ebaolulisega, kõik kõrvaline tekitab uusi ideid, loogiline seos kaob.
Kõrgenenud maania süvenemisel on haige lakkamatus liikumises. See võib viia pideva kaootilise rabelemiseni, mille korral ei viida alustatud tegevusi lõpuni ja alustatakse pidevalt uusi tegevusi. Harvemini esineb loid maania, mille korral ilmneb ainult kõrgenenud meeleolu. Ettevõtlikkus pole suurenenud ega mõttekäik kiirenenud.
Välimuselt on haige reibas, ülielavate žestidega, säravate silmade ja õhetava jumega, unevajadus on vähenenud.

Segatüüpi episood

Samaaegselt, vähemalt ühe nädala vältel, esinevad (hüpo)maania ning depressiooni sümptomid sel määral, et saab diagnoosida nii (hüpo)maaniat kui depressiooni. Selliseid episoode kogevad naised sagedamini kui mehed, ning need episoodid on seotud suurema suitsiidi riskiga.

Kiirelt vahelduvad episoodid (rapid cycling)

Inimestel, kellel on aastas rohkem kui 4 meeleoluhäire episoodi, diagnoositakse bipolaarse häire kiirelt vahelduvate episoodidega alatüüp. Selline alatüüp on raskemini ravitav ning seotud üleüldise kehvema prognoosiga (raskused igapäevaelus lähisuhete ning tööülesannete hakkamasaamisega, kaasuvate haiguste kehvem ravisoostumus, suurem suitsiidirisk). Kiirelt vahelduvate episoodide tekkes või püsimises mängib rolli ka bipolaarse häire raviks kasutatavate ravimite ebaregulaarne tarvitamine.

Bipolaarne spekter

Bipolaarse häire spektrisse kuulub bipolaarne I tüüpi häire, II tüüpi häire, tsüklotüümia ning teisiti täpsustamata bipolaarne häire.

II tüüpi bipolaarne häire

Iseloomulik on hüpomaania ning depressiooni esinemine. II tüüpi bipolaarse häire korral maania episoode ei esine – kui inimesel, kel on varem esinenud hüpomaania ning depressiooni episoode, tekib maania, diagnoositakse tal I tüüpi bipolaarset häiret.
Ka hüpomaania ajal esineb püsivalt kõrgenenud meeleolu ning energilisus, mis erineb tavapärasest mittedepressiivsest meeleolust, kuid mitte nii väljendunult kui maania korral ega põhjusta häireid sotsiaalses ega tööalases toimimises. Episood kestab vähemalt 4 päeva.
Hüpomaania episoodi ajal esineb vähemalt kolm maania sümptomit. Psühhootilisi sümptomeid hüpomaania korral ei esine.
Kuna hüpomaanias inimesed võivad olla produktiivsemad kui tavapäraselt ning tunnevad end hästi, ei pöördu nad sageli hüpomaania tõttu arsti poole.

Tsüklotüümia

Vähemalt kahe aasta jooksul on esinenud meeleolukõikumisi, mis ei vasta ei (hüpo)maania ega depressiivse episoodi kriteeriumidele.

Rasedus ja bipolaarne häire

Rasedus ei kaitse meeleoluhäire episoodide esinemise eest, mistõttu tuleb meeleolu stabiliseerivaid ravimeid tarvitada ka raseduse ajal. Mõned bipolaarse häire ravis kasutatavad ravimid kahjustavad loodet, mistõttu tuleb rasedust planeerides konsulteerida raviarstiga (psühhiaatriga) ja vajadusel ravi muuta. 
Näiteks põhjustavad valproaat ning karbamasepiin närvisüsteemi arengu häireid (neuraaltoru defekte). Liitiumiga seostatakse vastsündinu lihasnõrkust (lihashüpotoonia), kilpnäärme ületalitlust ning südame arenguanomaaliat (Ebsteini anomaalia). Antipsühhootikumidest haloperidoolil ei ole leitud loodet kahjustavat toimet; atüüpilised ehk teise põlvkonna antipsühhootikumid võivad soodustada rasedusaegse diabeedi kujunemist, mis põhjustab loote kasvuprobeeme ja rasedal diabeediga seotud tüsistusi. Lamotrigiinil ei ole leitud loodet kahjustavat toimet.
Sünnitusjärgses perioodis kogeb meeleoluhäire episoodi 25–40% bipolaarse häirega emadest. Kuni 30%-l esineb sünnitusjärgne psühhoos, millele on iseloomulik meeleolumuutused, hallutsinatsioonid, luulud, käitumishäire. Sellist episoodi kogevad emad võivad olla endale või teistele inimestele ohtlikud ning võivad vajada hospitaliseerimist psühhiaatriaosakonda.

Bipolaarne häire eakatel

Mõnikord muutuvad meeleoluhäire episoodid eaga kergemateks. Eakatel inimestel ei erine bipolaarse häire ravi põhimõtted nooremate inimeste käsitlusest. Küll aga võib vaja minna ravimite doosi vähendamist, et vähendada kõrvaltoimete tekkeriski.

Kaasuvad haigused

Paljudel bipolaarse häirega inimestest on lisaks vähemalt 1 psüühikahäire – enamasti on selleks ärevushäire (40%-l) või sõltuvushäire (60%-l). Kaasuvad probleemid mõjutavad negatiivselt elukvaliteeti ning elulemust. Üldpopulatsiooniga võrreldes esineb BPH-ga inimestel sagedamini suhkruhaigust, maksaprobleeme ja kardiovaskulaarseid haigusi .

Suitsiidirisk

Bipolaarse häirega inimestel on tavaelanikkonnast oluliselt suurem suitsiidirisk – 25–50% bipolaarse häirega inimestest teeb elu jooksul vähemalt ühe suitsiidikatse ning 11% sureb suitsiidi tõttu.

Bipolaarse häire ravi põhimõtted

Ravi koosneb mitmest aspektist: medikamentoosne ravi meeleolu stabiliseerivate ravimitega (tümostabilisaatoritega), millele mõnikord depressiivse episoodi raviks lisatakse antidepressant; püsiravi meeleolu stabiliseeriva ravimiga; elustiilimuutused; patsiendi enda ning tema lähedaste õpetamine episoode ära tundma, ennetama ning episoodi ajal käituma.

Ägeda episoodi ravi

Äge maania või segatüüpi episood on erakorraline seisund, kuna võivad kaasneda psühhootilised sümptomid, häiritud reaalsustaju ning suur suitsiidirisk.
Maania korral tuleb katkestada maaniat soodustavate ravimite – eelkõige antidepressantide kasutamine. Meeleolu stabiliseerimiseks kasutatakse liitiumit, valproaati, karbamasepiini või atüüpilisi antipsühhootikume. On leitud, et kõik neist nimetatud ravimitest on monoteraapiana maania korral efektiivsed, kuid metaanalüüsi põhjal on kõige efektiivsem atüüpilise antipsühhootikumi ning liitiumi või valproaadi kooskasutamine. Sellisel juhul aga on kõrvaltoimete tekkerisk oluliselt suurem.
Ägeda depressiooni korral kasutatakse atüüpilisi antipsühhootikume – näiteks kvetiapiini monoteraapiana või olansapiini koos antidepressandiga (näiteks sertraliin, fluoksetiin). Bipolaarse depressiooni ravis ei tohi kasutada antidepressanti ilma tümostabilisaatorita, kuna antidepressandid soodustavad (hüpo)maania teket. 
Efektiivne on ka lamotrigiin monoteraapiana. Veel kasutatakse liitiumi, valproaati kas üksinda või kombinatsioonis serotoniini-tagasihaarde inhibiitorite rühma kuuluva antidepressandiga (näiteks fluoksetiin) või koos bupropiooniga.

Episoodide ennetamine

Meeleoluhäire episoodide ennetamises on olulisel kohal meeleolu stabiliseeriva ravimi regulaarne tarvitamine. Enamasti kasutatakse pikaajalises ravis sedasama ravimit, millel oli ägeda episoodi ravis hea efekt, näiteks liitiumi, valproaati, atüüpilist antipsühhootikumi.
Patsiente tuleb õpetada episoodi varaseid märke ära tundma, et nad saaksid kohandada oma käitumist ja sellega rasket episoodi ära hoida. Näiteks võib inimene enne maania episoodi tunda end kergemini ärrituvana – ei kannata teiste inimeste juttu ära kuulata, ega näiteks järjekorras seista vms. Maania episoodi ärahoidmiseks saab vältida alkoholi tarvitamist, magada piisavalt, süüa regulaarselt, vältida lisakohustuste võtmist.
Abi võib olla sellistest psühhosotsiaalsetest teraapiatest nagu interpersonaalne ja sotsiaalsete rütmide teraapia, perekeskne teraapia, kognitiiv-käitumuslik teraapia, mindfullness.