Preisi armee

Armee loomine

Preisimaa armee kasvas välja Brandenburgi kuurvürsti Friedrich Wilhelmi valitsusajal (1640–1688) loodud ühendatud relvajõududest. Hohenzollernite Brandenburg-Preisimaa tugines Kolmekümneaastases sõjas, milles Brandenburg laastati, peamiselt Landsknechti palgasõduritele. Rootsi ja keisri väed läbisid ja okupeerisid riiki õigupoolest nii, nagu ise tahtsid. Pärast kuurvürstitroonile asumist hakkas Friedrich Wilhelm looma alalist armeed ajateenistuse kaudu, et oma riiki 1644. aasta kevadel paremini kaitsta.
Aastatel 1643–44 oli arenevas armees vaid 5500 meest, sealhulgas 500 musketäri Friedrich Wilhelmi ihukaitses. Kuurvürsti usaldusmees Johann von Norprath värbas vägesid Kleve hertsogkonnas ja organiseeris aastal 1646 Reinimaal 3000 hollandi ja saksa sõdurist armee. Garnisonid kasvasid Brandenburgis ja Preisimaa hertsogkonnas samuti aeglaselt. Friedrich Wilhelm otsis abi Prantsusmaalt, Habsburgide Austria traditsiooniliselt rivaalilt, ja hakkas saama prantslastelt toetusi. Ta rajas oma reformid kuningas Louis XIV sõjaministri Louvois omadele. Armee kasv võimaldas Friedrich Wilhelmil saavutada 1648. aasta Vestfaali rahuga märkimisväärseid territoriaalseid ülevõtmisi, vaatamata Brandenburgi suhtelisele edutusele sõja ajal.
Provintsiseisused soovisid armee suuruse kahandamist rahuajal, kuid kuurvürst vältis nende nõudmisi poliitiliste järeleandmiste, kõrvalepõiklemise ja majandusega. 1653. aasta Brandenburgi mõõnaperioodil Friedrich Wilhelmi ja Brandenburgi seisuste vahel pakkus aadel suveräänile 530 000 taalrit oma privileegide kinnitamise eest. Junkrud kindlustasid sellega oma poliitilise võimu talupoegade arvelt. Kui kuurvürst ja tema armee olid piisavalt tugevad, võis Friedrich Wilhelm survestada Kleve, Marki ja Preisimaa seisusi.
Friedrich Wilhelm üritas oma sõdureid professionaalsemaks muuta ajal, kui palgasõdurid olid norm. Lisaks isiklikult rügementide loomisele ja kolonelide amatisse nimetamisele kehtestas kuurvürst karmid karistused rikkujatele, nagu poomine rüüstajatele ja kadalipp desertööridele. Vägivallaaktid ohvitseride poolt tsiviilisikute vastu põhjustasid eemaldamise aastaks. Ta töötas aadli jaoks välja kadeti institutsiooni; kuigi ülemklass oli ideele lühiajaliselt vastu, liitis aadli integreerimine ohvitserikorpusega nad Hohenzollerni monarhiaga pikemas perspektiivis. Brandenburg-Preisimaa välimarssalid olid Derfflinger, Johann Georg II, Spaen ja Sparr. Kuurvürsti väed olid traditsiooniliselt organiseeritud ühendamata provintsivägedeks. Aastal 1655 hakkas Friedrich Wilhelm erinevaid väeosi ühtlustama, pannes nad Sparri ülemjuhatuse alla. Ühtlustamine kasvas ka Generalkriegskommissar Plateni nimetamisega varustusülemaks. Need meetmed vähendasid suuresti palgasõdurite kolonelide võimu, kes olid nii silmapaistvad Kolmekümneaastase sõja ajal.

Suure kuurvürsti kampaaniad

Brandenburg-Preisimaa uus armee läbis tuleproovi võiduga 1656. aasta Varssavi lahingus Põhjasõdade ajal. Vaatlejad olid vaimustuses Brandenburgi vägede distsipliinist, samuti tsiviilisikute kohtlemisest nende poolt, mida peeti inimlikumaks, kui nende liitlaste, Rootsi armee poolt. Hohenzollernite edu võimaldas Friedrich Wilhelmil saavutada suveräänsus Preisimaa hertsogiriigi üle 1657. aasta Brombergi lepinguga, millega Brandenburg-Preisimaa asus liitu Rzeczpospolitaga. Vaatamata Rootsi vägede territooriumilt väljaajamisele ei omandanud kuurvürst 1660. aasta Oliwa rahuga Ees-Pommeriit, kuna taastati jõudude tasakaal.
1670. aastate alguses toetas Friedrich Wilhelm keisri püüdeid Elsass tagasi saada ja Louis XIV ekspansioonile vastu seista. Rootsi väed tungisid Brandenburgi aastal 1674, kui lõviosa kuurvürsti vägedest oli talikorteris Frangimaal. Aastal 1675 marssis Friedrich Wilhelm oma vägedega põhja poole ja piiras Wrangeli väed ümber. Kuurvürst saavutas oma suurima võidu Fehrbellini lahingus; kuigi väike lahing, tõi see kuulsust Brandenburg-Preisi armeele ja andis Friedrich Wilhelmile hüüdnime "Suur kuurvürst". See purustas ka müüdi Rootsi armee võitmatusest. Pärast rootslaste tungimist 1678. aasta lõpus Preisimaale ajasid Friedrich Wilhelmi väed Rootsi sissetungijad 1678.–1679. aasta "Suure saanisõiduga" välja; Thomas Carlyle võrdles rootslaste talvist taganemist Napoleoni taganemisega Moskvast.
Friedrich Wilhelm ehitas Hohenzollernite armee rahuaegse suurusega kuni 7000 ja sõjaaegse suurusega kuni 15 000 – 30 000 meest. Selle edu lahingus Rootsi ja Poola vastu kasvatas Brandenburg-Preisimaa prestiiži, võimaldades Suurel kuurvürstil jätkata ka absolutistlikku poliitikat seisuste ja linnade vastu. Oma poliitilises testamendis aastast 1667 kirjutas kuurvürst: "Liidud, et olla kindel, on head, kuid oma väed on siiski paremad. Neile toetuda on palju turvalisem, ja isandal ei ole midagi järele mõelda, kui tal ei ole oma vahendeid ja vägesid".
Hohenzollernite kasvav võim Berliinis viis Friedrich Wilhelmi poja ja järglase, kuurvürst Friedrich III (1688–1713) aastal 1701 Preisi kuningriigi väljakuulutamiseni endaga kui kuningas Friedrich I. Kuigi ta rõhutas barokkküllust ja kunsti Versailles' imiteerimisel, tunnistas uus kuningas armee tähtsust ja jätkas selle laiendamist 40 000 meheni.

Sõdurkuningas

Friedrich I järglane oli tema poeg Friedrich Wilhelm I (1713–1740), armeest vallatud "sõdurkuningas", kes saavutas oma riigi enesevarustamise. Uus kuningas vallandas oma isa õukonnast enamuse käsitöölistest ja andis sõjaväeohvitseridele eelise õukonnaametnike ees. Ambitsioonikad ja intelligentsed noored mehed valisid sõjaväeteenistuse õiguse ja halduse asemel. Ajateenistust talupoegade seas suruti järjest rohkem peale, aluseks Rootsi mudel. Friedrich Wilhelm I kandis õukonnas oma lihtsat sinist sõjaväevormi, seda stiili jäljendas nüüdsest ülejäänud Preisi õukond ja tema kuninglikud järglased. Preisimaal asendati enamuses Saksa õukondades tavalised täispõhjaga parukad patsidega.
Friedrich Wilhelm I alustas oma sõjalisi uuendusi oma Kronprinz rügemendis Hispaania pärilussõja ajal. Tema sõber, Anhalt-Dessau vürsti Leopold I, teenis Preisi armees kuningliku drilliseersandina. Leopold viis sisse rauast püssivarda, kasvatades Preisi tulejõudu, ja aeglase marsi, või hanesammu. Ta kasvatas tohutult ka muusika rolli armees, pühendudes suurele arvule muusikavägedele, eriti trummaritele ja vilepillipuhujatele, et kasutada muusikat moraali tõstmiseks lahingus. Muusika kasulikkust lahingutes märgati esmakordselt Kolmekümneaastases sõjas Brandenburgi ja Rootsi armeede poolt. Uus kuningas treenis ja drillis armeed järeleandmatult, keskendudes ränilukkmusketite laskekiirusele ja rivikorra manööverdusvõimele. Muudatused andsid armeele paindlikkuse, täpsuse ja tulekiiruse, mis oli sel ajal täiesti võrratu. Drillimise ja rauast püssivardaga suutis iga sõdur tulistada kuus korda minutis, kolm korda kiiremini enamusest armeedest.
Karistused olid loomult drakoonilised, nagu kadalipp, ja vaatamata poomisohule deserteerusid paljud talupoegadest ajateenijad, kui said. Vormiriided ja relvad ühtlustati. Patsid ja, neil rügementidel, mis seda kandsid, habe pidid olema rügemendis ühepikkused; sõdurid, kes ei suutnud piisavalt habet või vuntse kasvatada, pidid näkku kontuurid maalima.
Friedrich Wilhelm I vähendas Friedrich I kireva kuningliku kaardi suurust ühe rügemendini, keskmisest pikemate sõdurite vägi oli tuntud kui Potsdami hiiglased või lihtsalt Lange Kerls ("pikad kaaslased"), mida ta eraviisiliselt rahastas. Ratsavägi korraldati ümber 55 eskadroniks 150 hobusega; jalavägi muudeti 50 pataljoniks (25 rügementi); ja suurtükivägi koosnes kahest pataljonist. Need muudatused võimaldasid tal kasvatada armee 39 000 mehelt 45 000 meheni; Friedrich Wilhelm I valitsusaja lõpus oli armee suurus kahekordistunud. Peasõjaintendant, kes vastutas armee ja tulude eest, eemaldati seisuste sekkumise alt ja pandi rangelt kuninga poolt nimetatud ametnike kontrolli alla.
Friedrich Wilhelm I piiras kuulumist ohvitserikorpusse sakslastest aadlikega ja kohustas junkruid, Preisi maa-aristokraatiat armees teenima. Olles esialgu armee suhtes vastumeelsed, nägid aadlikud lõpuks ohvitserikorpuses oma loomulikku elukutset. Aastani 1730 olid sõdurid peamiselt värvatud pärisorjad või Brandenburgist, Pommerist ja Ida-Preisimaalt jõuga värvatud, mis viis paljude põgenemiseni naaberriikidesse. Selle trendi peatamiseks jagas Friedrich Wilhelm I Preisimaa rügemendikantoniteks. Iga noor pidi teenima sõdurina nendes värbamisringkondades kolm kuud igal aastal; sellega täideti põllumajanduse vajadusi ja lisati täiendavad väed regulaararmee toetuseks.
Peakorter, mis arenes Friedrich Wilhelm I valitsusajal, jätkas tema vanaisaaegseid absolutistlikke tendentse ja kogus sõjaväe laiendamiseks vajaminevaid kasvavaid makse. Linnade keskklass pidi sõdureid korterisse võtma ja bürokraatias registreeruma. Kuna aktsiisi rakendati vaid linnades, ei soovinud kuningas sõjaga tegeleda, kuna tema kalli armee kasutamine välismaal oleks temalt ära võtnud maksud linnapõhiselt sõjaväelt.
Friedrich Wilhelm I valitsusaja lõpus oli Preisimaal suuruselt neljas armee (80 000 sõdurit) Euroopas, kuid rahvaarvult oli see kaheteistkümnes (2,5 miljonit). Seda hoiti eelarvega 5 miljonit taalrit (väljaspool kogu riigieelarvet 7 miljonit taalrit).

Sileesia sõjad

Friedrich Wilhelm I järglane oli tema poeg Friedrich II ("Suur") (1740–86). Friedrich vallandas kohe kulukad Potsdami hiiglased ja kasutas nende rahastust seitsme uue rügemendi ja 10 000-mehelise väe loomiseks. Uus kuningas lisas ka 16 pataljoni, 5 husaarieskadroni ja ihukaitseeskadroni.
Arvestamata Pragmaatilist sanktsiooni, alustas Friedrich varsti pärast troonile saamist Sileesia sõdu. Kuigi kogenematu kuningas taganes lahingust, saavutas Preisi armee võidu Austria üle Mollwitzi lahingus (1741) välimarssal Schwerini juhtimisel. Preisi ratsavägi Schulenburgi juhtimisel esines Mollwitzi all kehvasti; kürassiirid, algselt treenitud raskeratsanikeks, treeniti seejärel ümber palju liikuvamateks, kergeratsanikeks. Kindral Zieteni husaarid ja tragunid laienesid samuti. Need muudatused viisid Preisi võiduni Chotusitzi lahingus (1742) Böömimaal ja Austria loovutas Sileesia Breslau rahuga Friedrichile.
Septembris 1743 korraldas Friedrich esimese sügismanöövri (Herbstübung), milles armee erinevad osad testisid uut rivikorda ja taktikat; sügismanöövrid muutusid Preisi armee iga-aastaseks traditsiooniks. Austria üritas Sileesiat Teises Sileesia sõjas tagasi võita. Kuigi edukad Friedrichi väljaajamisel aastal 1744, purustati austerlased kuninga enda poolt Hohenfriedbergi lahingus (1745). Preisi ratsavägi paistis lahingus silma, eriti Zieteni husaarid. Oma suurte teenete eest Hohenfriedbergis tõusis esile kuningas Friedrichi lähedane kaaslane Hans Karl von Winterfeldt.
Austria asus Diplomaatilises revolutsioonis (1756) liitu oma traditsioonilise rivaali Prantsusmaaga; Austria, Prantsusmaa ja Venemaa liitusid Preisimaa vastu. Friedrich ründas ennetavalt oma vaenlasi 150 000-mehelise armeega, alustades Seitsmeaastast sõda. Austria armeed reformis Kaunitz ja parandused näitasid selle edu Preisimaa üle Kolini lahingus. Kuid Friedrich saavutas ühe oma suurimatest võitudest Roßbachi lahingus, kus Seydlitzi Preisi ratsavägi purustas suurema Prantsuse-Keisririigi armee väheste kaotustega, vaatamata kahekordses vähemuses olemisele. Friedrich kiirustas siis itta, Sileesiasse, kus Austria võitis hertsog Beverni juhitud Preisi armeed. Pärast mitmeid keerukaid formeerumisi ja hargnemisi austerlaste eest varjatult tabasid preislased edukalt oma vaenlase tiiba Leuthenis, kus Friedrich taas kord lahingut juhatas; Austria positsioonid provintsis varisesid kokku, tehes Preisi võidu isegi muljetavaldavamaks, kui Roßbachis.
Kuid Friedrichi manöövrid olid edutud venelaste vastu verises Zorndorfi lahingus ja Preisi väed purustati Kunersdorfi lahingus (1759). Preisimaa oli pikast sõjast kurnatud ja Preisi kokkuvarisemine näis inimkaotuste ja vahendite puudumise tõttu peatne, kuid Friedrichi päästis "Mirakel des Hauses Brandenburg" – Venemaa väljumine sõjast pärast keisrinna Jelizaveta Petrovna äkksurma aastal 1762. Preisi kontroll Sileesia üle kinnitati Hubertusburgi rahuga (1763). Rasked inimkaotused panid kuninga tunnistama keskklassi ohvitsere sõja ajal, kuid see trend pöördus varsti.
Ründava mõtlemisega Friedrich propageeris lahingu kallutatud rivikorda, mis nõudis märkimisväärset distsipliini ja mobiilsust. Kuigi see taktika nurjus Kunersdorfis, kasutati seda suure eduga Hohenfriedbergis ja hiljem Leuthenis. Pärast mõnda esialgset kogupauku edenes jalavägi kiiresti täägirünnakule. Preisi ratsavägi ründas laial rindel mõõkadega enne, kui vastase ratsavägi sai rünnata.

Armee riigiga

Esimene garnison loodi Berliinis aastal 1764. Kui Friedrich Wilhelm I tahtis omada peamiselt pärismaist armeed, tahtis Friedrich II omada peamiselt välismaalastest armeed, eeldades, et pärismaised preislased on maksumaksjad ja tootjad. Preisi armee koosnes 1776. aastal 187 000 sõdurist, kellest 90 000 olid Preisi alamad Kesk- ja Ida-Preisimaal. Ülejäänud olid välismaised (nii saksa kui ka mittesaksa) vabatahtlikud või värvatud. Friedrich rajas Gardes du korpus kui kuningliku kaardi. Paljud väed olid ebalojaalsed, nagu palgasõdurid või need, kes saadi sundvärbamisega, samas kantonisüsteemist värvatud väed näitasid tugevat piirkondlikku, ja vastselt rahvuslikku uhkust. Seitsmeaastases sõjas olid armee eliitrügemendid peaaegu täiesti koostatud pärismaistest preislastest.
Friedrichi valitsusaja lõpus hakkas armee olema Preisi ühiskonna lahutamatu osa ja koosnes 200 000 sõdurist. Kõik sotsiaalsed klassid pidid teenima riiki ja selle armeed – aadel juhtis armeed, keskklass varustas armeed ja talupoegadest koosnes armee. Minister Friedrich Leopold von Schrötter märkis, et "Preisimaa ei olnud riik armeega, vaid armee riigiga".

Kaotus

Friedrich Suure järglane, tema vennapoeg Friedrich Wilhelm II (1786–97) lõdvendas tingimusi Preisimaal ja tundis vähe huvi sõja vastu. Ta delegeeris vastutuse eakale Braunschweig-Lüneburgi hertsogile Karl Wilhelm Ferdinandile ja armee kvaliteet hakkas lagunema. Juhituna Sileesia sõdade veteranidest, oli Preisi armee halvasti varustatud, et tegeleda revolutsioonilise Prantsusmaaga. Ohvitserid säilitasid sama treeningu, taktika ja relvastuse, mida kasutas Friedrich Suur umbes 40 aastat varem. Võrdluseks, Prantsusmaa revolutsiooniline armee, eriti Napoleon Bonaparte juhtimisel, arendas uusi organisatoorseid, varustamise, mobiilsuse ja käsumeetodeid.
Preisimaa tõmbus Esimesest koalitsioonist tagasi Baseli rahuga (1795), loovutades Reini territooriumid Prantsusmaale. Pärast Friedrich Wilhelm II surma aastal 1797 oli riik pankrotis ja armee iganenud. Tema järglaseks sai tema poeg Friedrich Wilhelm III (1797–1840), kes sidus Preisimaa hävitusliku Neljanda koalitsiooniga. Preisi armee sai otsustavalt lüüa Saalfeldi, Jena ja Auerstedti lahingutes aastal 1806. Preislaste kuulus distsipliin varises kokku ning viis laiaulatuslikule alistumisele jalaväe, ratsaväe ja garnisonide hulgas. Kuigi mõned Preisi komandörid tundsid end hästi, nagu L'Estocq Eylaus, Gneisenau Kolbergis ja Blücher Lübeckis, ei piisanud neist Jena-Auerstedti peatamiseks. Preisimaa kaotas Tilsiti rahuga (1807) suuri territooriume, alaline armee võis olla vaid 42 000 meest ja sõlmiti liit Prantsusmaaga.

Reform

Korratu armee kaotus šokeeris Preisi valitsust, kes uskus suuresti võitmatust pärast Friedrichi võite. Kui Stein ja Hardenberg hakkasid uuendama Preisi riiki, hakkas Scharnhorst reformima sõjaväge. Ta juhtis Sõjaväe ümberkorraldamise komiteed, kuhu kuulusid Gneisenau, Grolman, Boyen ning tsiviilisikud Stein ja Könen. Clausewitz abistas samuti ümberkorraldusi. Kohkununa rahva ükskõiksest reaktsioonist 1806. aasta kaotustele tahtsid reformijad riigis patriotismi kasvatada. Steini reformid kaotasid aastal 1807 pärisorjuse ja algatasid aastal 1808 kohaliku linnavalitsuse.
Armeekindralid uuendati täielikult – 143 Preisi kindralist aastal 1806 jõudsid vaid Blücher ja Tauentzien Kuuendasse koalitsiooni; paljudel võimaldati heastada oma maine 1813. aasta sõjas. Ohvitserikorpus avati aastal 1808 taas keskklassile, samas tõusmine kõrgemale astmele sai põhineda haridusel. Kuningas Friedrich Wilhelm III asutas aastal 1809 sõjaministeeriumi ja Scharnhorst asutas aastal 1810 Berliinis ohvitseride treeningkooli, hilisema Preisi sõjaakadeemia.
Scharnhorst propageeris levée en masse vastuvõtmist, üldine sõjaväeline ajateenistus, mida kasutas Prantsusmaa. Tema loodud oli Krümpersystem, millega kompaniid asendasid igakuiselt 3–5 meest, võimaldades kuni 60 lisamehe treenimist aastas kompanii kohta. See süsteem andis armeele suure reservi, 30 000 – 150 000 lisasõdurit. Krümpersystem oli ka algus lühiajalisele (3 aastat) kohustuslikule sõjaväeteenistusele Preisimaal, erinevalt pikaajalisest (5–10 aastat) ajateenistusest, mida kasutati 1650. aastatest alates. Kuna okupeerivad prantslased keelasid preislastel moodustada diviise, oli Preisi armee jagatud 6 brigaadiks, millest igas oli 7–8 jalaväepataljoni ja 12 ratsaväeeskadroni. Ühendatud brigaade täiendati 3 suurtükiväebrigaadiga.
Ihunuhtlus oli suuresti kaotatud, kuna sõdureid treeniti väljal ja tirailleur taktikaga. Scharnhorst edendas jalaväe, ratsaväe, suurtükiväe ja inseneride (sapööride) integratsiooni läbi kombineeritud relvade, vastupidiselt eelnenud iseseisvale seisundile. Varustus ja taktika uuendati Napoleoni kampaaniate järgi. Yorcki poolt aastal 1812 välja antud välijuhend rõhutas kombineeritud relvi ja suuremat marsikiirust. Aastal 1813 õnnestus Scharnhorstil kinnitada akadeemias treenitud staabiülem iga välikomandöri juurde.
Mõne reformi vastu olid Friedrichi traditsionalistid, nagu Yorck, kelle arvates õõnestasid keskklassi ohvitserid aristokraatliku ohvitserikorpuse privileege ja edendasid Prantsuse revolutsiooni ideesid. Armeereformi liikumine katkes kohe pärast Scharnhorsti surma aastal 1813 ning üleminek demokraatlikumale ja keskklassi sõjaväele hakkas tagurliku valitsuse silmis hoogu kaotama.

Kuuenda ja seitsmenda koalitsiooni sõjad

Reformijad ja enamus avalikkusest kutsusid Friedrich Wilhelm III üles asuma liitu Austria keisririigiga selle 1809. aasta kampaanias Prantsusmaa vastu. Kui ettevaatlik kuningas keeldus uut Preisi sõda toetamast, viis Schill oma husaarirügemendi Prantsuse okupantide vastu, lootes provotseerida rahvaülestõusu. Kuningas pidas Schilli mässajaks ja majori mäss purustati Stralsundis Prantsuse liitlaste poolt. Prantsuse-Preisi 1812. aasta leping sundis Preisimaad andma 20 000 meest Napoleoni Grande Arméele, algul Grawerti ja siis Yorcki juhtimisel. Prantsuse Preisimaa-okupatsioon sai veel kord kinnitust ja 300 demoraliseerunud Preisi ohvitseri erustus protestiks.
Napoleoni taganemise ajal Venemaalt aastal 1812 sõlmis Yorck Venemaaga iseseisvalt Tauroggeni konventsiooni, murdes Prantsuse-Preisi liidu. Stein saabus Ida-Preisimaale ja juhtis Landwehri, või miilitsa kasvatamist provintsi kaitseks. Preisimaa ühinemisega kuuenda koalitsiooniga hakkas Friedrich Wilhelm III kiiresti armeed mobiliseerima ja Ida-Preisi Landwehri korrati ka mujal riigis. Võrreldes 1806. aastaga toetas Preisimaa rahvastuik, eriti keskklass, sõda ja tuhanded vabatahtlikud ühinesid armeega. Preisi väed Blücheri ja Gneisenau juhtimisel osutusid elutähtsateks Leipzigi (1813) ja Waterloo (1815) lahingutes. Hiljem avaldasid staabiohvitserid muljet Preisi armee eraldi rühmade üheaegsete operatsioonidega.
Raudristi kehtestas sõjalise aumärgina kuningas Friedrich Wilhelm III aastal 1813. Pärast oma Vom Kriege avaldamist sai Clausewitzist laialdaselt uuritud sõjafilosoof.

Konservatiivsuse kaitsevall

Saksa kindralstaap, mis arenes välja Suure kuurvürsti kohtumistest oma vanemate ohvitseridega ja mitteametlikust kohtumisest Napoleoni aja reformijatega, loodi ametlikult aastal 1814. Samal aastal koostasid Boyen ja Grolman üldise ajateenistuse seaduse, mille järgi pidid mehed teenima järjest alalises armees, Landwehris ja kohalikus Landsturmis kuni 39. eluaastani. 156 000-mehelise alalise armee sõdurid teenisid kolm aastat ja olid kaks aastat reservis, samas 163 000-mehelise Landwehri maakaitseväelased teenisid mõne nädala igal aastal seitsme aasta jooksul. Boyen ja Blücher toetasid tugevalt Landwehri 'tsiviilarmeed', mis pidi ühendama militaar- ja tsiviilühiskonna, kui võrdse alalise armeega.
Põhiseadusliku kriisi ajal, aastal 1819 tunnistas Friedrich Wilhelm III Preisimaa kinnipidamist antirevolutsioonilistest Karlsbadi otsustest. Konservatiivsed jõud Preisimaal, nagu Wittgenstein, seisid vastu ajateenistusele ja demokraatlikumale Landwehrile. Friedrich Wilhelm III vähendas miilitsa suurust ja pani selle aastal 1819 regulaararmee kontrolli alla, mis viis Boyeni ja Grolmani tagasiastumiseni ning reformiliikumise lõpetamiseni. Boyeni ideaal valgustatud kodanik-sõdurist asendati ideega kodanikuühiskonnast eraldi või võõrdunud elukutselisest sõjaväest.
19. sajandi keskpaigas nägid paljud Saksa liberaalid Preisimaad sobivaima riigina paljude Saksa riikide ühendamiseks, kuid konservatiivne valitsus kasutas armeed liberaalsete ja demokraatlike tendentside mahasurumiseks 1830. ja 1840. aastatel. Liberaalid panid pahaks armee kasutamist sisuliselt politseitoimingutes. Kuningas Friedrich Wilhelm IV (1840–61) tundus esialgu olevat liberaalne valitseja, kuid ta oli vastu kirjutatud põhiseaduse väljaandmisele, mida nõudsid reformijad. Kui Berliinis kerkisid 1848. aasta revolutsiooni käigus barrikaadid, nõustus kuningas vastumeelselt tsiviilkaitseväe (Bürgerwehr) loomisega pealinnas. Esmakordselt kutsuti kokku rahvuskogu põhiseaduse kokkukirjutamiseks, kuid selle aeglus võimaldas tagurlikel jõududel koonduda. Wrangel juhtis Berliini tagasivallutamist, mida toetas rahvarevolutsioonist väsinud keskklass. Preisi vägesid kasutati järgnevalt revolutsiooni mahasurumiseks paljudes teistes Saksa linnades.
1848. aasta lõpus andis Friedrich Wilhelm lõpuks välja Preisi kuningriigi põhiseaduse. Liberaalne opositsioon saavutas parlamendi loomise, kuid põhiseadus oli suuresti konservatiivne dokument, kinnitades monarhia ülekaalu. Armee oli pretoriaanide kaart väljaspool põhiseadust, ainult kuninga alam. Preisi sõjaminister oli ainus sõdur, kes nõudis vande andmist põhiseaduse kaitseks, mis viis ministrite, nagu Strotha, Bonin ja Waldersee kritiseerimiseni kas kuninga või parlamendi poolt, olenevalt nende poliitilistest vaadetest. Armee eelarve pidi heaks kiitma parlamendi alamkoda. Armeed ülistavaid romaane ja memuaare, eriti selle osalemisest Napoleoni sõdades, hakati avaldama avaliku arvamuse kõigutamiseks. Liberaalide kava ühendada Saksamaa Preisimaa kaudu lüüasaamine Olmützis julgustas tagurlikke jõudusid. Aastal 1856, rahuajal koosnes Preisi armee 86 436 jalaväelasest, 152 ratsaväeeskadronist ja 9 suurtükiväerügemendist.
Pärast seda, kui Friedrich Wilhelm IV sai insuldi, sai tema vend Wilhelm I regendiks (1857) ja kuningaks (1861–1888). Ta soovis reformida armeed, mida konservatiivid, nagu Roon, pidasid liberalismi tõttu alates 1820. aastast halvenenuks. Kuningas tahtis armeed kasvatada – kui rahvastik oli 1820. aastast kasvanud 10 miljonilt 18 miljonini, olid aastaseid ajateenijaid jäänud 40 000. Kuigi Bonin oli vastu Rooni soovitud Landwehri nõrgendamisele, oli Wilhelm I rahvuslikust Itaalia teisest iseseisvussõjast häiritud. Bonin astus sõjaministri kohalt tagasi ja asendati Rooniga.
Valitsus esitas Rooni armeereformi kava veebruaris 1860. Parlament oli vastu paljudele selle sätetele, eriti Landwehri nõrgendamisele, ja esitas muudetud kava, kust oli kadunud palju valitsuse soovitud reforme. Rahandusminister Patow võttis 5. mail järsku kava tagasi ja selle asemel lihtsalt nõudis esialgse eelarve kasvatamist 9 miljonit taalrit, mida ka tehti. Wilhelm oli juba alustanud 'kombineeritud rügementide' loomist Landwehri asemele, protsessi, mis kasvas pärast täiendavate vahendite saamist Patowi poolt. Kuigi parlament oli nendele toimingutele vastu, säilitas Wilhelm uued rügemendid Manteuffeli juhendamisel. Liberaalide ja keskklassi Landwehr oli seega allutatud regulaararmeele, mis koosnes peamiselt Hohenzollernite monarhiale ja konservatiivsetele junkrutele ustavatest talupoegadest.

Moltke Vanem

Moltke Vanem, kindralstaabi ülem aastatel 1857–88, uuendas Preisi armeed oma ametiajal. Ta laiendas kindralstaapi, luues rahuaja allüksused, nagu mobilisatsiooni, geograafilis-statistilise ja sõjaajaloo jaod. Aastal 1869 andis ta välja sõjapidamise käsiraamatu operatsioonide tasemel, Juhised suurte üksuste komandöridele, kirjutades, "Kaasaegset sõjategevust iseloomustab püüe suurele ja kiirele otsusele". Moltke oli tuline sõjamängude pooldaja ohvitseridele ja võttis vägedes kasutusele padrunisalvega laetava nõelpüssi, mis võimaldas neil tulistada märkimisväärselt kiiremini, kui nende vastastel. Moltke kasutas raudteetranspordi eeliseid, juhatades raudteeliinide ehitamist Preisimaal tõenäolistesse kasutuselevõtu kohtadesse. Kuna kaasaegsed armeed olid liiga suured ja kohmakad ühele komandörile kontrollida, toetas Moltke mitut ja sõltumatut väiksemat armeed kontsentrilistes operatsioonides. Kui üks armee kohtas vaenlast ja sidus selle, võis teine armee saabuda ja rünnata vaenlase tiiba või tagalat. Ta soovitas ümbritsemislahingut (Kesselschlacht).
Moltke teoses Juhised suurte üksuste komandöridele oli tema kontseptsioon eraldi armeedest, milles me hakkasime nägema kaasaegse Saksa doktriini tekkimist. Üksuste eraldi liikumise ja enne lahingut armeeks koondumise süsteem tõi kaasa tõhusama varustamise ja väiksema haavatavuse kaasaegsest tulejõust. Eduka tiibrünnaku võimaldamiseks kinnitas ta, et koondumine võib toimuda alles pärast lahingu algust. See oli Scharnhorsti kontseptsiooni "Marsi eraldi, võitle koos" edasiarendus.
Selle uuenduse peamine tagajärg oli komandöri üleüldise kontrolli kaotus oma vägede üle tema võimalike sidevahendite tõttu, mis tol ajal oli visuaalne (vaateväli) või kullerid, kas ratsa või jalgsi. Traditsiooniline mõiste ebakindluse kõrvaldamisest "täieliku kuulekuse" abil oli nüüd iganenud ning operatiivne initsiatiiv, suunamine ja kontroll tuli eraldada käsuahelas edasi allapoole. Selles uues kontseptsioonis nõuti kaugemate üksuste komandöridelt initsiatiivi kasutamist oma otsuste tegemisel ja Moltke rõhutas arenenud ohvitseride eeliseid, kes võisid seda teha vanema komandöri kavatsuse piirides.
Samal ajal töötas Moltke välja marsi ja armee varustamise tingimused. Ainult üks armeekorpus võis samal päeval liikuda piki ühte teed; kahe või kolme korpuse panemine samale teele tähendas, et tagumist korpust ei saanud kasutada ees lahingus. Mitut väikesel alal lähestikku paiknevat korpust ei saanud toita rohkem kui päev või kaks. Seega ta järeldas, et strateegia olemus seisnes korras korpuse eraldamiseks marssimiseks ja õigeaegselt lahingusse koondumiseks. Et teha suur armee kontrollitavaks, tuleb see lõhkuda eraldi armeedeks või korpuserühmadeks, iga rühma komandöril oli lubatud reguleerida oma liikumisi ja tegevuskava vastavalt ülemjuhataja juhistele, mis puudutab tegevuse suunda ja eesmärke.
Moltke põhitees oli, et sõjaväelisest strateegiast tuleb aru saada kui võimaluste süsteemist, kuna vaid sõjalise operatsiooni algus oli plaanitav. Seetõttu pidas ta sõjaväejuhtide peaülesandeks osaleda kõigi võimalike tulemuste laialdases ettevalmistuses. Tema teesi saab kokku võtta kahe avaldusega, ühe kuulsa ja teise mitte nii väga, operatsioonide kava ei laiene kindlalt pärast esimest kohtumist vaenlase peamise tugevusega ja strateegia on arvestuste süsteem.
Kuid nagu näha tema planeerimise kirjeldustest sõjas Austriaga ja sõjas Prantsusmaaga, oli tema sõja planeerimine väga detailne ja võttis arvesse tuhandeid muutujaid. On ekslik arvata, et Moltke mõeldud sõjaplaanid olid kasutud.
Moltke pani alguse värvide kasutamisele (sinisega sõbralikud väed ja punasega vaenulikud väed) strateegias või sõjamängudes.
Ta saavutas selle direktiivide abil, mis teatasid tema kavatsustest, mitte detailsetest käskudest, ja ta nõustus kõrvalekalletega etteantud direktiivist, kui see oli missiooni üldises raamistikus. Moltke hoidis seda seisukohta kindlalt ja sellest sai hiljem alus kogu Saksa sõjaväe teooriale.

Ühendamissõjad

Preisi armee purustas Taani väed Dybbøli lahingus Teise Schleswigi sõja ajal (1864), mis võimaldas Preisimaal ja Austrial nõuda vastavalt Schleswigit ja Holsteini. Preisi ministerpresidendi Otto von Bismarcki korraldatud vaidlused viisid Austria-Preisi sõjani (1866). Preisi jalaväe nõelpüssid olid ülimalt edukad austerlaste vastu, keda võideti Königgrätzi lahingus. Moltke juhtimisel osutus Preisi armee võidukaks Prantsusmaa vastu Prantsuse-Preisi sõjas (1870). Erinevalt austerlastest oli prantslastel võimas Chassepot vintpüss, mis ületas Preisi nõelpüssi. Kuid Preisi suurtükivägi oli tõhus prantslaste vastu, kes piirati mobiilsete preislaste poolt sageli ümber. Patriotism võitudest hakkas Preisimaal kahjustama liberaalide vastupanu absolutismile.
Preisimaa edu lahinguväljal võimaldas aastal 1871 Saksamaa ühendamise ja Preisimaa kuninga Wilhelm I keisriks kroonimise. Preisi armee moodustas põhiosa Reichsheerist, Saksa keisririigi armeest.

Keiserlik Saksamaa

Keiserlik Saksa armee päris enamuse oma traditsioonidest ja mõistetest Preisi armeelt, mis oli selle suurim osa. Vastavalt keiserliku põhiseaduse artiklile 61 tuli Preisi sõjaväekoodeks kasutusele kogu Saksa Riigis. Konservatiivsed armeejuhid võtsid üha kasvava rolli nii sise- kui ka välispoliitikas.
19. sajandi lõpus võis enamuse Preisi ohvitseridest jagada kahte rühma: need, kes kiitsid vaprust ja eneseohverdust, ning need, kes soovitasid inimkaotuste vähendamiseks tehnoloogiat ja manöövrit. Esmakordsalt Prantsuse-Preisi sõja ajal esinenud uued tehnoloogilised sõjalised uuendused, nagu kuulipilduja, suurendasid kaitseüksuste jõudu. Preislastele, kes pooldasid rünnakuoperatsioone, võisid jalaväerünnakud osutuda ohverdavateks rünnakuteks.
Seoses võimaliku tulevase kahel rindel sõjaga tegi Schlieffen, kindralstaabi ülem aastatel 1891–1906, ettepaneku võtta kasutusele plaan, mis sai tuntuks kui Schlieffeni plaan. Muudetuna Moltke Noorema poolt, osutus selle kavatsus kiiresti Prantsusmaad võita võimatuks teostada. Esimese maailmasõja tegelikkuses, Läänerindel sumbus Saksamaa edenemine kaevikusõtta pärast Marne'i lahingut. Kuid Idarindel olid Preisimaa operatsioonid edukad venelaste ümberpiiramisel ja purustamisel Tannenbergi lahingus. Võimetuna murdma läbi Prantsuse ja Briti liinide Läänerindel, kaotavad sakslased lõpuks kurnamissõja.
Keiserlik Saksa armee asendati pärast Esimest maailmasõda vabatahtliku Weimari vabariigi Reichswehriga. Kuigi Versailles' rahu püüdis Saksamaad relvitustada, säilitas Reichswehr vaikselt palju Preisi armee traditsioone. Kindralstaap maskeeriti mittemidagiütlevaks Truppenamtiks (vägedeamet), samas sõjaakadeemia asendati detsentraliseeritud allüksuste koolidega. Seeckt, Reichswehri ülem, määras uued sõjaväe pataljonid Preisi rügementide traditsioonide õigusjärglasteks.
Sõdadevahelisel perioodil kaalusid Saksa ohvitserid, kuidas kasutada manöövrisõda pärast Suure sõja kogemusi. Uuendused soomusväeosades ja õhujõududes võeti kasutusele mobiilses sõjas, mis väljendus doktriinis Blitzkrieg.

Näitajad

Alates 17. sajandist iseloomustas Brandenburg-Preisimaa armeed selle algatusvõime, juhitavus ja agressiivne juhtimine sõja operatiivtasandil. Hohenzollernite riigil oli sageli vähem ressursse ja elavjõudu, kui selle rivaalidel, ja seega keskendusid preislased kiiresti saavutatavale otsustavale võidule, et hoiduda kurnamissõjast. Preislased rakendasid manöövrisõda (Bewegungskrieg), püüdega rünnata vaenlase tiibu või tagalat. Preislased rõhusid otsustavatele lahingutele kurnamissõdade asemel, mis tegi nad piiramissõjas kogenematuks, ebakompetentseteks.
Suur kuurvürst rakendas palju kontseptsioone, mida Preisi armee hilisematel sajanditel kasutas, sealhulgas tiibrünnakud Varssavi lahingus ja valmisolek rünnakuks Fehrbellini lahingus vähemuses olles. Kuurvürst toetas kampaaniaid, mis olid "lühikesed ja elavad".
1740. aastatel andis Friedrich Suur välja rea uusi eeskirju ja dokumente vastavalt tema armee kogemustele esimese kahe Sileesia sõja ajal ja kuidas nad on seotud tuleviku sõdadega. Tema poolt omaks võetud doktriinid keskendusid kiirusele ja pealetungile. Kergem ja kiirem ratsavägi oli eelistatud raskeratsaväe ees; kui Friedrich Wilhelm I pidas husaare luksusvägedeks, tegi tema poeg neist armee lahutamatu osa. Suurtükivägi pidi kasutama kergeid kolmenaelaseid torusid, mille jõu puudumise asendas mitmekülgsus. Olles austerlaste poolt Teises Sileesia sõjas liikuma aetud, hakkas Friedrich rõhuma võimsale rünnakule kurnamissõja asemel. Frontaalrünnaku asemel püüdis Preisi kuningas kasutada kallutatud lahingurivistust, mille järgi oli tema armee tugevam tiib suunatud vaenlase nõrgema tiiva vastu, samas piirates oma nõrgema tiiva liikumist. Friedrich Suur võttis Preisi sõjastiili kokku Leutheni lahingus, pooldades vaenlase ründamist "isegi siis, kui ta oleks Zobtenbergi tipus".
Preisi rõhuasetus rünnakule oli ohvitserikorpuses hästi sisse töötatud. Flies läks Langensalza lahingus edutult pealetungile, vaatamata sellele, et oli hannoverlaste suhtes vähemuses ja Falckensteini väed olid lähedal. Sarnaselt oli Kirchbach valmis taluma liigseid kaotusi Wörthi lahingus abivägesid ootamata. Moltke tahtis kiiret kampaaniat Böömimaal Austria vastu, nii et Venemaa või Prantsusmaa ei oleks Austria-Preisi sõtta kaasatud. Kuigi Moltke pidas prints Friedrich Karli marssi läbi Böömimaa liiga aeglaseks, leidis Hans Delbrück "Punase printsi" lõpprünnaku Königgrätzis olevat Preisi traditsiooni järgi, "mis oma julgusega kaotada lahing, võitis selle".
Preisi stiilis manöövrisõda ja kiired löögid olid hästi kavandatud kampaaniatele, mis kasutasid Lääne- ja Kesk-Euroopa arenenud taristut, nagu ühendamissõdades, kuid nurjusid, kui neid kasutati Wehrmachti poolt Nõukogude Liidus ja Põhja-Aafrikas. Preisi ja hiljem Saksa süsteeme peeti luures, vastuluures ja logistikas nõrgaks, kuid Esimese maailmasõja ajal oli Saksa armee sageli võimeline Briti ja Prantsuse lahinguplaanidele käppa peale panema. Kui vaenlane tõrjus edukalt algsed operatiivrünnakud, oli Preisi süsteemil raske positsioonisõjas (Stellungskrieg), kuigi Esimese maailmasõja ajal ei olnud see nii märgatav.
Preisi armeed on sageli peetud paindliku Auftragstaktik (missioonitaktika) käsu kasutajaks, millega alluvad ohvitserid juhtisid, kasutades isiklikku initsiatiivi. See arenes välja suhetest junkruaristokraatia, kes moodustasid enamuse ohvitserikorpusest, ja monarhia vahel. Poliitilise toetuse eest aadlikelt andsid monarhid neile suuremaid privileege nende mõisates ja suurema initsiatiivi lahinguväljal. Vastavalt Auftragstaktik teooriale oleks komandör andnud missiooni oma alluvatele ohvitseridele, kes pidid jätkama direktiivi, nagu paremaks pidasid. Gneisenau oli varajane Auftragstaktik pooldaja ja Moltke tõlgendas teooriat kui "mida kõrgem võim, seda lühem ja üldisem" käsk; märkimisväärselt suur vabadus anti alluvatele, et jätkata eesmärki. 19. sajandi ajaloolased nägid Leutheni lahingus ühte Auftragstaktik parimat näidet ja kombineeritud relvade varaseimat näidet.
Sageli stereotüüpselt Preisi armeega seotud oli teravikuga kiiver (Pickelhaube), kasutusel 19. sajandil ja 20. sajandi alguses. Võidukaid lahinguid tähistati sõjaväemarssidega, nagu Der Hohenfriedberger, väidetavalt kirjutatud Friedrich Suure poolt pärast Hohenfriedbergi lahingut, ja Königgrätzer Marsch, mille kirjutas marsihelilooja Piefke. Preisi Großer Zapfenstreich sõjaväeline tattoo on tänapäeval kasutusel Bundeswehris. Raudrist oli kasutusel Saksa keisririigis ja selle järglasriikides, ja kasutatakse veel Bundeswehri tunnusena.
Voltaire ütles Preisi armee kohta: "Kui mõned riigid omavad armeed, siis Preisi armee omab riiki."