Daakia (Rooma provints)

Majandus

Kuna Rooma armee kindlustas Pax Romana hoidmise, õitses Rooma Daakia Kolmanda sajandi kriisini. Daakia arenes lihtsast maaühiskonnast ja majandusest teiste Rooma provintsidega võrreldavaks edasiminekuks. Rooma Daakias oli ringluses rohkem münte kui külgnevates provintsides.
Piirkonna loodusvarad lõid keisririigile märkimisväärset rikkust, saades üheks peamiseks teravilja, eriti nisu tootjaks. Rooma rahamajandusega seotuna toodeti Rooma pronksmünte umbes aastast 250 pKr Ulpia Traiana Sarmizegetusas (näib, et varem sai Daakia oma mündid kesksest rahapajast). Rooma teede rajamine kogu provintsis hõlbustas majanduskasvu.
Kohalikud kullakaevandused andsid veel ühe stiimuli Daakia liitmiseks keisririiki. Dalmaatsia kaevurid toodi kullakaevanduste haldamiseks Bihori mägedes, täiendades keiserlikku rahavaru. Alburnus Maioris õitsesid kullakaevandused aastatel 131-167 pKr, kuid aja jooksul hakkasid need ammenduma. Tõendid osutavad kullakaevanduste sulgemisele 215. aasta paiku pKr.
Daakias olid ka soola-, raua-, hõbeda- ja vasekaevandused, mis pärinesid Daakia kuningate ajast. Piirkonnas oli ka suures koguses ehituskivi materjale, sealhulgas kildad, liivakivi, andesiit, lubjakivi ja marmor.
Linnad muutusid tootmise võtmekeskusteks. Cire perdue valukojad olid Porolissumis, Romulas ja Diernas; Napocas asus sõlgede töökoda, samas kui Apulumis on tuvastatud relvasepikojad. Klaasitootmisvabrikud on avastatud Ulpia Traiana Sarmizegetusas ja Tibiscumis. Külad ja maa-asulad on jätkuvalt spetsialiseerunud käsitööle, sealhulgas keraamikale, ning sellistes kohtades nagu Micăsasa võis kohaliku terra sigillata tootmiseks olla 26 põletusahju ja sadu vorme.

Tervingite asumine

Keiser Galerius esitas kord kaebuse, millest roomlased olid juba ammu teadlikud: et Doonau oli kõige väljakutsuvam kõigist keisririigi piiridest. Lisaks tohutule pikkusele ei sobinud suured osad sellest võitlusstiilile, mida Rooma leegionid eelistasid. Doonaust lõunapool asuvate provintside kaitsmiseks hoidsid roomlased Doonau põhjakaldal sõjaväe linnuseid kaua pärast Dacia Traianast taandumist. Aurelianus säilitas Drobeta sillapea, samas kui 13. leegioni (Legio XIII Gemina) allüksus asus Desas vähemalt aastani 305 pKr. Keiser Gratianuse (valitses 375–383 pKr) kujutisega mündid leiti Diernas, mis võib osutada sellele, et linn jätkas oma tegevust ka pärast Rooma taganemist.
Aastatel vahetult pärast taganemist Rooma linnad säilisid, ehkki vähenenud tasemel. Eelmistele Doonaust põhjapool asunud hõimudele, nagu sarmaadid, bastarnid, karpid ja kvadid, avaldasid üha suuremat survet vandaalide saabumine põhjast, samas kui gepiidid ja goodid avaldasid neile survet idast ja kirdest. See sundis vanemaid hõime tungima Rooma territooriumile, nõrgestades keisririigi niigi pingul kaitsevõimet veelgi. Keisririiki sisenemiseks hõimud kas anusid Rooma võime neid sisse laskma või hirmutasid sissetungi ähvardusega, kui nende taotlus tagasi lükatakse. Lõppkokkuvõttes lasti bastarnidel asuda Traakiasse, samas kui allesjäänud karpidel lubati asuda uude Pannonia Valeria provintsi nende kodumaast läänes. Kuid karpe ei hävitanud ei teised barbarihõimud, ega täielik integreerumine Rooma keisririiki. Neid, kes keisririigi piiridel ellu jäid, nimetati ilmselt Carpodacae ("karpid Daakiast").
Aastaks 291 pKr olid goodid Aurelianuse käest lüüasaamisest toibunud ja hakkasid liikuma Rooma Daakiasse. Kui tervingite esivanemad rändasid Kirde-Daakiasse, olid neil vastas karpid ja romaniseerimata daaklased. Võites neid hõime, sattusid nad konflikti roomlastega, kes üritasid endiselt Doonau ääres kontrolli säilitada. Osa poolromaniseeritud elanikkonnast jäi alles ja suutis koos gootidega eksisteerida. Aastaks 295 pKr olid goodid suutnud karpe lüüa ja end Daakias kehtestada, mida nüüd nimetati Gootiaks; roomlased tunnistasid tervingid föderaatideks. Nad okupeerisid vana provintsi idaosa ja kaugemalgi, Bessaraabiast Dnestri ääres idas Olteniani läänes. Kuni 320. aastateni pidasid goodid rahulepingust kinni ja jätkasid asumist endisesse Daakia provintsi, ning Doonaul oli rahu mõõdetud peaaegu põlvkonna vältel.
Umbes aastal 295 pKr korraldas keiser Diocletianus ümber Doonau-äärsed kaitserajatised ja rajas jõe vastaskaldale kindlustatud laagrid, Sirmiumist Ratiaria ja Durostorumini. Need laagrid olid ette nähtud peamiste jõeületuskohtade kaitseks, võimaldama vägede liikumist üle jõe ning toimima veesõidukite patrullide vaatluspunktide ja baasidena.

Hilis-Rooma sissetungid

Constantinus Suure valitsemisajal kasutasid tervingid ära kodusõda tema ja Liciniuse vahel, et rünnata aastal 323 pKr keisririiki oma asualalt Daakias. Nad toetasid Liciniust kuni tema lüüasaamiseni aastal 324; ta põgenes nende Daakia maadesse. Selle tulemusel keskendus Constantinus igasuguse barbarite tegevuse agressiivselt ennetamisele Doonaust põhjapool asuval piiril. Aastaks 328 pKr ehitas ta Sucidavas uue silla üle Doonau ja parandas teed Sucidavast Romulasse. Ta püstitas ka linnuse Daphnesse (Spanțov).
336. aasta alguses juhtis Constantinus isiklikult oma armeed üle Doonau ja purustas sealasuvad goodi hõimud, taastades Doonaust põhja poole jääva Rooma provintsi. Selle saavutuse auks andis senat talle tiitli Dacicus Maximus ja tähistas seda 336. aasta keskpaigas koos Rooma keisriks saamise 30. aastapäevaga. Selle tiitli omistamine viitab teadlaste, nagu Timothy Barnes, arvates teataval määral Rooma Daakia tagasivallutamisele. Sucidava sild kestis aga vähem kui 40 aastat, nagu keiser Valens avastas, kui ta üritas seda gootide vastase kampaania ajal aastal 367 pKr Doonau ületamiseks kasutada. Sellegipoolest püsis Sucidava castra kuni selle purustamiseni Attila poolt aastal 447 pKr.
Oltenias oma maadelt välja aetuna liikusid tervingid Transilvaaniasse ja sattusid konflikti sarmaatidega. Aastal 334 küsisid sarmaadid Constantinuselt sõjalist abi, misjärel lubas ta enamikul neist rahulikult Doonaust lõuna poole elama asuda. Rooma armeed tekitasid tervingitele hävitava lüüasaamise. Tervingid sõlmisid roomlastega rahu, andes rahumõõdu aastani 367.
Viimane suurem Rooma sissetung endisesse Daakia provintsi toimus aastal 367 pKr, kui keiser Valens kasutas diplomaatilist juhtumit, et algatada suur kampaania gootide vastu. Lootes tagasi saada Doonau-taguse sillapea, mille Constantinus oli edukalt rajanud Sucidavasse, algatas Valens pärast 30. mai paiku Daphne juures Doonau ületamist rünnaku gootide territooriumile; nad jätkasid septembrini ilma tõsise tegevuseta. Ta proovis taas aastal 368 pKr, asutades oma baaslaagri Carsiumisse, kuid teda takistas Doonau üleujutus. Seetõttu veetis ta oma aja Doonau ääres asuvate Rooma kindluste taastamisel. Aastal 369 läks Valens üle jõe Gootiasse ja suutis seekord tervingeid köita, alistades nad ja pakkudes neile Rooma tingimustel rahu.
See oli roomlaste viimane katse säilitada kohalolek endises provintsis. Varsti pärast seda avaldas hunnide läändetungimine suurenenud survet tervingitele, kes olid sunnitud vana Daakia provintsi maha jätma ja otsima varjupaika Rooma keisririigis. Selle palve halb haldamine tõi kaasa Valensi ja suurema osa Ida-Rooma armee surma Adrianoopoli lahingus aastal 378 pKr.

Poleemika dakoromaanide saatuse üle

Antiikautorite, nagu Eutropius, kirjalike aruannete põhjal oletasid Valgustusajastu ajaloolased, nagu Edward Gibbon, et Dacia Traiana elanikkond liikus lõunasse, kui Aurelianus provintsi maha jättis. Romaniseeritud daaklaste saatus ja hilisem rumeenlaste päritolu sattusid aga vaidluste alla, mis tulenesid 18. ja 19. sajandil rumeenia rahvuslaste ja Austria-Ungari vahelistest poliitilistest kaalutlustest.
Üks teooria väidab, et rumeenia rahva moodustanud protsess sai alguse Daakia romaniseerimisest ja dakoromaanide olemasolust, kes ei jätnud pärast Rooma taganemist aastal 275 pKr provintsi täielikult maha. Matusepaikadest ja asulatest saadud arheoloogilised tõendid toetavad väidet, et osa põlisrahvast jätkas Rooma Daakia asustamist. Pärast aastat 271 pKr Potaissas dateeritud keraamikajäänused ning Marcus Claudius Tacituse ja Crispuse (Constantinus Suure poeg) Napocast leitud Rooma mündid näitavad nende linnade jätkuvat ellujäämist. Porolissumis hakkasid Rooma mündid taas ringlema Valentinianus I (364–375) ajal; vahepeal jätkasid kohalikud dakoromaanid elamist Ulpia Traiana Sarmizegetusas, kindlustades amfiteatri barbarite rünnakute vastu. Selle teooria järgi jätkus rumeenia rahva areng Rooma keisririigi mõju all 6. sajandi alguseni, ning seni, kuni keisririik valdas territooriumit Doonau lõunakaldal ja Dobrudžas, mõjutas see piirkonda jõest põhjas. Seda protsessi hõlbustas kaubavahetus ja inimeste liikumine üle jõe. Rooma linnad pidasid vastu Daakia kesk- ja lõunaosas, ehkki nende suurus ja rikkus olid vähenenud.
Võistlevas teoorias väidetakse, et Daakia vähenenud elanikkonna üleviimine kattus vaesestatud Balkani poolsaare uuestiasustamise nõudega. Ehkki on võimalik, et mõned dakoromaanid jäid maha, oli neid vähe. Toponüümilised muudatused kalduvad toetama täielikku taandumist Rooma Daakiast, kuna Rooma linnade, linnuste ja asulate nimed jäid kasutusest täielikult välja. Alates 19. sajandist tehtud korduvatel arheoloogilistel uurimistel ei ole suudetud leida kindlaid tõendeid selle kohta, et suur osa dakoromaane jäi pärast evakuatsiooni Daakiasse; näiteks Rooma müntide liiklus endises provintsis pärast 271. aastat näitab sarnasust tänapäevase Slovakkia ja tänapäevase Ukraina stepiga. Teisest küljest kinnitavad keelelised andmed ja kohanimed rumeenia keele algust Alam-Möösias või teistes Rooma keisririigi provintsides Doonaust lõunas. Kohanimede toponüümiline analüüs endises Rooma Daakias Doonaust põhjas näitab, et lisaks traakia, sküüdi-iraani, keldi, rooma ja slaavi päritoluga nimedele on veel mõned romaniseerimata Daakia kohanimed, mis olid slaavlaste poolt omaks võetud (võimalik, et ungarlaste kaudu) ja edastatud rumeenlastele samal viisil, nagu mõned ladinapärased kohanimed edastati rumeenlastele slaavlaste kaudu (nagu Olt).
Nende sõnul, kes on seisukohal, et romaniseeritud Daakia elanikkonna olemasolu jätkus pärast Rooma taganemist, oli Aurelianuse otsus provintsist loobuda üksnes sõjaline otsus seoses leegionite ja abiüksuste kolimisega, et kaitsta Doonau piiri. Rooma Daakia tsiviilelanikkond ei käsitlenud seda eelseisva katastroofi eelmänguna; provintsist ei toimunud massilist väljarännet, ei ole tõendeid tsiviilelanike äkilisest taandumisest ega ulatuslikku kahju varale pärast sõjalist taandumist.