Eestlaste muistne vabadusvõitlus

Mõiste kujunemine

19. sajandi keskpaigas tekkinud eesti rahvusluse esindajad (alates Friedrich Reinhold Kreutzwaldist, Carl Robert Jakobsonist ja Jakob Hurdast) hakkasid varasemaid ajalookäsitlusi oma maailmavaate seisukohalt põhjalikult ümber hindama. Baltikumi kristianiseerimise, sh selle käigus peetud sõdade juures keskenduti vaid eestlastega seotud sündmustele ja neid vaadeldi eestlaste perspektiivist lähtudes. See kontseptsioon oli ka reaktsioon baltisakslaste nägemusele 13. sajandi sündmustest, milles Eesti ja Läti ala vallutamist ja rahva ristimist peeti kultuuri toomiseks seni metsikule maale. Rahvuslased omistasid oma modernistliku rahvusliku mõtteviisi, sh rahvusliku ühtekuuluvustunde, ka muinaseestlastele – neid peeti kõrge moraaliga vabadust hindavaks ja isamaad armastavaks rahvaks, keda toodi eeskujuks 19. ja 20. sajandi eestlastele. 1920. ja 1930. aastatel hakati Muinas-Eestis nägema demokraatlikku ja ühtset riikluse lävel seisvat ühiskonda või isegi rahvusriiki, kus otsuseid võeti vastu ühistel nõupidamistel (nt Raikküla kärajatel) ja eri maakondade eestlaste sõjalist koostööd seletati sooviga rahvuskaaslasi aidata.
13. sajandi alguse eestlaste sõjad vallutajatega omandasid rahvuslikus ajalookäsitluses väga olulise koha, neid kujutati heroilise võitlusena vabaduse eest. Mõjukaks sai Jakobsoni arusaam, et vallutuse tagajärjel paisati eestlased "valguseajast", nn rahvuse kuldsest ajast, "pimeduseaega", katkes rahvuse harmooniline ja loomulik areng. Selliseid arusaamu tugevdasid lisaks ajalookirjutusele ka rahvusromantikast kantud ajaloolised romaanid ja jutustused.
Pärast Eesti Vabariigi tekkimist nägi rahvuslik ajalookirjutus võimalust siduda kokku kaks suurt eestlaste võitlust: muistse vabadusvõitluse, mis kaotati, ja kaasaegse Vabadussõja, mis võideti. Kontseptsiooni selgrooks oli seisukoht, et eestlased on pärast muistse vabaduse (algul mõisteti seda isikliku, hiljem poliitilise vabadusena) kaotamist 13. sajandil pidevalt vabaduse taastamise poole püüelnud. Sellega seoti nii Jüriöö ülestõus kui Mahtra sõda. Kui 19. sajandil ega 20. sajandi esimestel kümnenditel 13. sajandi alguse eestlaste võitluste tähistamiseks kindlat nime ei kujunenud (erinevad autorid nimetasid seda "(suureks) Eesti sõjaks", "rahva vabadusvõitluseks", "eestlaste kuueteistkümneaastaseks (vabaduse)sõjaks"), siis nüüd levis paralleelina Vabadussõjale nimekuju eestlaste muistne vabadusvõitlus, mis lõplikult kinnistus 1930. aastatel, mil see sai ametliku ajalookirjutuse ainsaks nimekujuks. Kuigi teaduslik ajalookirjutus oli rahvuslikust ajalookirjutusest selleks ajaks eraldunud, jäid nad sisult suuresti sarnasteks, kuna ka teaduslik ajaloouurimine lähtus rahvusluse ideoloogia seisukohtadest. Arusaam, et ajalookirjutus peab teenima rahvuse olevikuhuve, oli sel ajal ajaloolaste seas üldtunnustatud.
1930. aastatel väljatöötatud ajalookontseptsioon jäi suuresti püsima ka Eesti NSV-s. Vaid 1950. aastate esimesel poolel, kui ideoloogiline surve oli tugevam, loobuti ajutiselt väljakujunenud sõnavarast ja kirjeldati seni muistse vabadusvõitluse all tuntud sündmusi nime all "Võitlus saksa ja skandinaavia feodaalsete röövvallutajate vastu XIII sajandi esimesel poolel". Alates 1950. aastate teisest poolest pöörduti aga vana sõnavara juurde tagasi. Kuigi arusaam 13. sajandi ühiskonnakorraldusest sobitati algselt marksistliku doktriiniga, mis tähendas peamiselt eeldust, et Eesti alal oli selleks ajaks välja kujunenud feodaalkord, ja rõhutati heanaaberlikke sidemeid idapoolsete aladega, sobis nõukogude võimule varasema käsitluse saksa- ja kirikuvastasus. Eesti autorid ise nägid varasemast käsitlusest mitte täielikult loobumises ideoloogilise vastupanu vahendit võimude survele. Tsensuuri lõdvenedes 1980. aastate lõpus liiguti veelgi enam tagasi 1930. aastate rahvusromantiliste arusaamade juurde.

Hinnangud

Muutus Eesti teaduslikus ajalookäsitluses toimus alates 1990. aastate keskpaigast, mil noorema põlvkonna ajaloolased hakkasid kritiseerima mõningaid senise ajalookirjutuse olemuslikke jooni, sh selle mõjutatust rahvuslusest. Toodi välja, et tänapäevase rahvustunde ja arusaama vabadusest omistamine muinaseestlastele on ekslik ja tol ajal põhines inimeste identiteet teistel kategooriatel. Muinasaegseid eestlasi, isegi ühe maakonna piires, ei peetud enam poliitiliselt või ideeliselt ühtseks tervikuks, erinevate väiksemate võimukeskuste omavahelise sõjalise koostöö ja konflikti taga ei nähtud enam tahet rahvuskaaslasi aidata või neid sakslastele alistumise eest karistada, vaid soovi oma majanduslikke, poliitilisi ja sõjalisi huve kaitsta. Ka neid väiksemaid poliitilisi üksusi ei nähtud enam demokraatlike ja egalitaarsetena – domineerivaks sai arusaam, et Eesti ala muinasaegne ühiskond oli märksa hierarhilisem kui seni arvatud, koosnedes jõukatest ülikutest, talupoegadest, kes olid nende ees maksu- ja väeteenistuskohuslased, ning orjadest, kes erinevalt varasemast rahvuslikust seisukohast polnud naaberrahvastelt võetud sõjavangid, vaid pigem kohalikud orjastatud eestlased. Asuti seisukohale, et sõjakäikudel käisid ennekõike ülikud oma isikliku kaaskonnaga, mitte tingimata kõik kohalikud meessoost täiskasvanud. Leiti, et vallutusega kaasnenud ühiskondlikud muutused olid märksa vähem dramaatilised ja loomulikumad, kui varem arvatud. Varasema kontseptsiooni kritiseerimise juures pöörati eraldi tähelepanu ka nimetusele "eestlaste muistne vabadusvõitlus". Leiti, et see paigutab ajaloo subjektiks eestlased ja osutab otseselt riikliku-rahvusliku vabaduse ideele, tekitades nii 13. sajandi Eesti ala inimeste kohta ekslikke arusaamu ja mõjutades toimunust tehtavaid järeldusi. Marek Tamme 2013. aastal antud hinnangu järgi oli see nimetus kutseliste keskaja uurijate sõnakasutusest juba 5–10 aastat tagasi kadunud. Anti Selart võttis muistse vabadusvõitluse kontseptsiooni probleemid kokku arvamusega, et see mitte ei kirjelda, vaid loob ajalugu.
Arusaamade muutus kajastus ka 2012. aastal avaldatud Eesti ajaloo raamatusarja Eesti keskaega käsitlevas 2. köites, mille kaudu see jõudis laiema avalikkuseni ja pälvis elava vastukaja. Raamatus on muistse vabadusvõitluse mõistest loobutud ja varem sellega tähistatud sündmusi kirjeldatakse üldpealkirja "ristiretked ja vallutussõjad 13. sajandi Liivimaal" ning nt alapealkirjade "misjon ja ristisõda Liivi- ja Eestimaal" ja "sõda Eestis" all. Ka uuemates kooliõpikutes on 13. sajandi vallutuse teema pealkirjastatud kui "Liivimaa ristisõda" või "Liivimaa ristisõjad". Kuigi on mööndud, et ka "ristisõda" pole neutraalne termin, on leitud, et see kirjeldab tolleaegseid sündmusi ja protsesse täpsemalt. Andres Tvauri seisukoha järgi peab aga ajaloouurimine, et seda saaks teaduseks nimetada, võimalusel vältima mitteajaloolaste poolt käibele toodud nimetusi ja sündmustele omistatud tähendusi.
Muistse vabadusvõitluse kontseptsiooni ümberhindamise mõnede aspektide asjus, ennekõike nimetuse küsimuses, jäid mitmed ajaloolased eriarvamusele. Tugevalt kritiseeris uut ajalookontseptsiooni Enn Tarvel, kelle hinnangul on uus käsitlus poliitiline ja ideoloogiline ning lähtub endisest baltisakslaste ja praegusest Euroopa ühtsuse perspektiivist. Põhjendusi muistse vabadusvõitluse nimetuse mittekasutamiseks ei ole ta pidanud piisavaks. Tarvel väitis, et eestlaste ühise võitluse aluseks olev etniline ühtsus oli sel ajal juba olemas ja et võideldi küll mitte vabaduse nimel selle moodsas tähenduses, aga siiski vabaduse kui välise sunni puudumise eest. Marika Mägi, toetades küll rahvusromantilistest arusaamadest ja muistse vabadusvõitluse nimest loobumist, avaldas arvamust, et eestlastest lugejatele suunatud raamatuna oleks Eesti ajaloo 2. köide võinud siiski enam keskaegsetele eestlastele tähelepanu pöörata. Mägi hinnangul oli nende roll ka reaalselt tolleaegses ühiskonnas vähemalt 13.–14. sajandil suurem, kui raamatust mulje jääb. Arheoloog Valter Lang on nimeküsimust kommenteerides avaldanud kahtlust, kas vanast nimetusest loobumine on tingimata vajalik. Ajaloomagister Kalle Krooni hinnangul vähemalt keskajal eestlastel teatud määral kokkukuuluvustunne siiski oli ja seda eitavad ajaloolased eksivad.
Eesti ajaloo raamatusarja 2. köidet kommenteerisid ka mitmed ajalooharidusega poliitikud. Aktiivselt võttis raamatu teatud aspektide vastu sõna Lauri Vahtre, kes arvas, et ajalooallikad siiski näitavad nii kokkukuuluvustundega rahvuse olemasolu kui võitlust maa ja isikliku vabaduse eest ning et seetõttu pole termin "eestlaste muistne vabadusvõitlus" rahvusromantiline ega ekslik. Või kui vaadata seda veidi ebatäpsena (nagu ka Saja-aastane sõda, mis ei kestnud täpselt 100 aastat, ja Põhjasõda, mis ei toimunud ainult põhjas), siis pole see Vahtre hinnangul veel piisav põhjus kinnistunud nime muutmiseks. Vahtre leidis, et raamatu autorite vaade rahvusele kui 19. sajandil konstrueeritud nähtusele on "poliitiliselt korrektne", aga ajalooallikad näitavad selgelt etnilise kategooria olulisust. Samuti avaldas ta toetust eestlaste-kesksele ajalookäsitlusele, nähes vastasel juhul probleemi, et see tähendaks siis ajaloo vaatamist kellegi teise perspektiivist. Mart Helme avaldas arvamust, et uus ajalookirjutus on eestlastelt suure ajaloo ära võtnud ja et 13. sajandil olid kindlasti olemas etnilised eestlased, kes oma vabaduse eest võitlesid. Mart Laar tõi välja, et talle isiklikult ei meeldi muistse vabadusvõitluse nime ära kaotamine. Eerik-Niiles Kross asus seisukohale, et rahvuslikest eelarvamustest tuleks küll loobuda ja rahvus 13. sajandil polnud sama mis tänapäeval, aga teatud arusaam rahvusest ja vabadusest siiski eksisteeris ja seda oleks võinud raamatus rohkem kajastada. Arheoloog Andres Tvauri on aga mineviku teemal meedias sõna võtvaid amatöörajaloolasi, sh poliitikuid, kõrvutanud hobikirurgi ja amatöörelektriku tegevusega.

Ajalised piirid

Muistse vabadusvõitluse ajalisteks piirideks on tavaliselt peetud aastaid 1208 ja 1227, mis tugineb Henriku Liivimaa kroonika, selle peamise allika, osade loogikale – kroonika neljas raamat "Eestimaast" algab 1208. aasta sündmustega ja lõpeb 1227. aasta sündmustega. Sellist dateerimist on kasutanud näiteks Sulev Vahtre. Siiski on peetud võitluse alguseks ka 1206. aastat, mil Taani väed tegid sõjakäigu Saaremaale. Kuigi muistse vabadusvõitluse lõpuks peetakse Saaremaa alistamist 1227. aasta alguses, siis on teiste allikate ja arheoloogiliste leidude kaudu teada, et võitlus jätkus ka edaspidi. Näiteks on teada, et juba sama aasta teisel poolel tõusid järvalased ja virulased taanlaste vastu üles ning Lääne- ja Saaremaa jagati lõplikult kristlaste vahel alles 1233. aastal. Nii on võimalik, et kuni selle aastani polnud sakslastel ega taanlastel võimu Lääne-Eesti üle. Mõnikord on muistse vabadusvõitluse "lõppakordiks" nimetatud ka Jüriöö ülestõusu (1343–1345).

Allikad

Daatumite, sõja- ja misjonitegevuse, diplomaatia ning muude sündmuste põhiliseks ja tihti ka ainsaks allikaks on Henriku Liivimaa kroonika. Ehkki seda peetakse üldiselt faktoloogilises mõttes täpseks, on seal esitatud faktide valik ja esitusviis tihti erapoolik. Krooniku hoiak on väga positiivne Riia piiskopi ja kohalikest rahvastest latgalite tegevuse hindamisel. Tunduvalt reserveeritum on suhtumine Mõõgavendade ordusse, rootslastesse ja eriti taanlastesse, kelle tegevuse kirjeldused on sageli põgusad, vastuolulised ja moonutatud. Taani kuninga võimupretensioonide vastu Eestimaal kroonika suures osas suunatud oligi. Selgelt vaenulik on kroonik olnud eestlaste ja venelaste vastu. Henriku kroonikaga võrreldes täiesti erineva perspektiivi annavad sündmustele Vene letopissid, sisaldades teavet, millest Henrik vaikis või mida ta ei teadnud. Vähesel määral leidub Henriku kroonikale paralleelteateid ka erinevates Skandinaavia, Saksamaa ja Itaalia kroonikates, kirjades jm kirjutistes ning ürikutes.

Eellugu

Huvi Liivimaa ja Eesti vallutamise vastu seostatakse üldiselt saksa kaupmeeste tegevuse aktiviseerumisega Läänemerel alates 12. sajandi keskpaigast. 1159. aastal taasrajati Lübecki linn, millest sai saksa kaupmeeste peamine tugipunkt reisidel Läänemere idakaldale. Nende suur huvi Baltimaade vastu tulenes sellest, et selle kaudu oli hea kaubelda Vene vürstiriikidega. Lisaks saksa kaupmeestele tundsid Baltimaade vastu huvi ka Taani kaupmehed ja kirikutegelased; idamisjonist huvitus ka Rootsi. Skandinaavia riikide huvi oli seotud idapoolsete paganarahvaste allutamisega ka seetõttu, et nood korraldasid tihti rüüsteretki nende aladele. 12. sajandi lõpuks olid Läänemere idakalda rahvad jäänud Euroopa viimasteks paganateks ning surutud ida- ja läänekiriku vahele. Seetõttu oli nende allutamine ja ristimine ka peaaegu paratamatu. Paganateks olid lisaks praeguse Soome, Eesti, Poola põhjaosa (pommerlased) ja Läti ala rahvastele ka Leedu hõimud, kes säilitasid tänu 13. sajandil moodustunud Leedu suurvürstiriigile paganluse kuni 14. sajandi lõpuni ning lõid tagasi Saksa ordu vallutuskatsed. Preisimaa hõimude vastupanu ordule kestis 13. sajandi lõpuni. Soome ala allutas 12. sajandi lõpust kuni 14. sajandi alguseni järk-järgult Rootsi.
Enne 1171.–1172. aastat, võib-olla juba 1160. aastatel, pühitses Lundi peapiiskop Eskil Eestimaa piiskopiks munk Fulco, kes elas Prantsusmaal, aga oli arvatavasti Skandinaavia päritolu. Tema abiliseks määrati ühe Stavangeri kloostri eestlasest munk Nikolaus. On teada, et Fulco viibis millalgi aastatel 1178–1201 Taanis, aga tema ja Nikolause Eestis käimise kohta andmeid pole. Samal ajal, 1171.–1172. aastal kutsus paavst oma Taani, Rootsi ja Norra valitsejatele ja rahvastele adresseeritud kirjas neid üles minema ristisõtta eestlaste vastu. Sõjakäikude toimumist säilinud allikad aga ei kajasta.
1184. aasta paiku saabus koos Saksa kaupmeestega Väina jõe alamjooksule liivlaste juurde augustiinlasest koorihärra Meinhard, kes 1188. aastal kuulutati paavsti poolt Üksküla piiskopiks. Meinhardi tegevus oli esialgu rahumeelne. Arvatavasti 1185. ja 1186. aastal lasi ta rajada Üksküla ja Holmi linnused (esimesed kivilinnused Baltikumis). Meinhard suutis ristida mõned liivlased, kuid paljud neist taganesid hiljem usust. Tekkinud konflikti tõttu saatis Meinhard oma abilise Theoderichi paavst Coelestinus III juurde, et ristisõdijate värbamiseks ja liivlaste kuulekusele sundimiseks toetust saada. Paavst kuulutaski 1195. või 1196. aastal välja ristisõja Liivimaa kiriku kaitseks.
Meinhard ise aga suri 1196. aastal ja ristisõdijate eesotsas saabus Liivimaale uus Üksküla piiskop Berthold, senine Loccumi tsistertslaste kloostri abt. 1198. aasta juulis toimus hilisema Riia linna kohal liivlastega lahing, mille kristlased küll võitsid, kuid Berthold langes. Esialgu kindlustati kristlaste poolt Üksküla ja Holm ning liivlaste seas hakkasid aktiivselt tegutsema preestrid, kuid varsti pärast lahingut ajasid nii Holmi kui Üksküla liivlased preestrid minema. Kohalikud kristlikud kogukonnad siiski säilisid.
1199. aasta kevadel nimetati uueks Liivimaa ehk Üksküla piiskopiks Bremeni toomhärra Albert von Buxhövden. Pärast ristisõdijate kogumist suundus ta järgmisel aastal Liivimaale, kus 1201. aastal rajati Riia linn. Sinna viidi üle ka piiskopkonna keskus. 1202. aastal asutas endiselt Liivimaal aktiivselt tegutsev Theoderich püsivama kohapealse sõjalise jõu loomise eesmärgil Mõõgavendade Ordu, vaimuliku rüütliordu. Piiskop Albert suutis ristisõdijate ja ordu toel liivlased 1206. aasta lõpuks alistada. Tālava latgalitest, kes olid seni "kannatanud rohkesti ülekohut" liivlastelt ja eestlastelt, said aga 1208. aastaks ordu ja piiskopi liitlased ja osa neist lasi end samuti Riia piiskopi poolt ristida.

Ordu, Taani ja eestlaste võimuvõitlus

1227. aasta lugemine muistse vabadusevõitluse lõpuks on mõnevõrra tinglik, kuna kohati toimus eestlaste vastuhakke hiljemgi. Ka vallutajate omavahelised suhted jäid teravaks. Pärast seda, kui Valdemar II sai 1227. aastal sõjas Põhja-Saksamaa vürstiriikidega Bornhövedi lahingus lüüa, alustasid pealetungi Taani kuninga Eestimaa aladele ka Mõõgavendade ordu väed, vallutades lõplikult kogu Põhja-Eesti ja muutes Tallinna linnuse oma tugipunktiks. Paavst Gregorius IX viitse-legaadil Alna Balduinil õnnestus 1233. aastal Virumaa ja Järvamaa linnused enda kontrolli alla saada, kuid Tallinna linnust keeldusid mõõgavennad loovutamast. Puhkenud lahingus sai legaadi vägi lüüa ja ordu haaras taas kogu Põhja-Eesti endale. Legaat pani selle peale orduvennad kirikuvande alla. Balduni vastased saavutasid aga 1234. aastal tema tagasikutsumise ja asendamise Modena Wilhelmiga. 1236. aastal otsustas paavst, et omavoliliselt hõivatud alad tuleb Taani kuningale tagastada. Paavsti tahte elluviimist võimaldas mõõgavendade lüüasaamine leedulastelt Saule lahingus ning nende ühinemine Saksa orduga. 1238. aastal sõlmiti Stensby leping ning kuningas sai Revala, Harjumaa ja Virumaa tagasi. Saule lahingu tulemuse mõjul toimus ka ülestõus Saaremaal (1236–1241).

Vallutajate omavahelised suhted

Ehkki Läänemere-äärsete riikide vallutamine toimus Rooma paavsti õnnistusel ja heakskiidul, puudusid paavstivõimul oma sõjalised jõud uude maade vallutamiseks ning ülesande täitmiseks kaasas ta katoliku kiriku mõjule alluvate ilmalike riikide ja ka vaimulike sõjaliste organisatsioonide teeneid.
Pärast eestlaste vastupanu murdmist kujunes välja Vana-Liivimaal sümbioos ilmalike (Liivi ordu ja Taani kuningale kuulunud Eestimaa hertsogkond) ja otseste Rooma paavstile alluvate vaimulike (Tartu, Saare-Lääne ja Riia piiskopkonnad) riigivalitsusvormide vahel. Kuigi enne vallutuste alustamist oli kokku lepitud vallutatavate maa-alade jaotus, ei järgitud seda siiski reaalselt ja võimalusel vallutati nõrgematelt naabritelt valdusi kohaliku tähtsusega konfliktide raames.
1230. aastal saabus Eestisse paavsti Gregorius IX viitse-legaat Alna Balduin, kes saavutas paavstile allunud Põhja-Eesti maade (Virumaa ja Järvamaa) tagastamise, kuid pärast lahkumist hõivasid sakslased maakonnad uuesti ning 1232. aastal, kui Balduin Alnast saabus Eestisse juba kui Paavsti legaat, saavutas ta uute läbirääkimiste tulemusena maakondade ja kolmandiku Tallinna kindluse paavsti võimu alla andmise. Seejärel määras paavst Balduini Põhja-Eesti, Zemgale ja Kuramaa piiskopiks. Paavstile allusid veel ka Tartu piiskopkond, Saare-Lääne piiskopkond ja Riia piiskopkond.
1233. aastal tungisid paavsti legaadiga järjekordselt tülli läinud orduväed kallale legaadi valdustes olevatele Rooma paavsti vasallidele (arvatavalt Taani valitsemisajast paikseks jäänud Taani päritolu vasallid) ning vallutasid nende valdused ja võtsid tagasi ka ajutiselt Rooma paavstile kuulunud Tallinna kindluse osa, hukates seal olnud paavsti sõjasalga liikmed.
1233. aastal lõpul alustas Taani kuningas Valdemar II mereblokaadi Hansa Liidu pealinna Lübecki sadamale. Mõõgavendade ordu sai oma põhilise toetuse Põhja-Saksa linnadest (Lübeck, Vestfaal, Reinimaa, Hansa Liit) nii ristisõdijate kui ka sõjavarustusena. Blokaad lõpetati alles pärast Liivi ordu poolset abipalvet Rooma paavstile, Gregorius IX suutis lõpetada blokaadi alles siis, kui ähvardas Taani kuninga Valdemar II kirikuvande alla panna.
Jätkates oma maavalduste suurendamist ja soovides ühendada Põhja-Eestis ja Preisimaal asuvad ordu maavaldused, asuti sõjategevusse semgalite ja žemaitide vastu, kuid ordu väed purustati Saule lahingus 1236. aastal. 1237. aastal kinnitas paavst liitumistingimused koos salatingimustega (Põhja-Eesti tagastamine Taanile), Mõõgavendade ordu liitus Saksa orduga ja edaspidi kasutati nime Liivi ordu.
Rooma paavsti vahendusel saavutatud kokkuleppe Taani alade tagastamise kohta realiseerimiseks saatis paavst Eestimaale jällegi legaadi Modena Wilhelmi, kes pidas 1237/1238. aasta talvel läbirääkimisi maade tagastamise üle, mis reaalsuses seisnes ordu Põhja-Eesti orduvasallide elatusallikatest ilmajätmisest ning neile mõistliku kompensatsioonisüsteemi pakkumist, et säilitada rahu ja vältida sõjategevust. 1238. aastaks oli ordu vallutatud maavaldustest – 5800 aakrist maast – jäänud ordu valdusse ainult 1895 aakrit. Maade tagastamine venis kuni 1238. aasta suveni, mil paavsti korraldusel kogunesid Taanis Sjællandi saarel legaat Modena Wilhelm, Liivimaa ordumeistri Hermann Balke ja Taani kuningas Valdemar II, kes sõlmisid Stensby lepingu 7. juunil 1238.
Stensby leping oli ka aluseks Rooma paavsti organiseeritud maa-alade vallutamiseks (Ristisõjad Venemaal).
Novgorodi Vabariigi ja Mõõgavendade ordu vahelisest sõjategevusest Eesti- ja Liivimaal vaata Mõõgavendade ordu