Aretē

Aretē (vanakreeka keeles ἀρετή; eesti keeles voorus, loomutäius) tähendas Vana-Kreekas üldiselt isiku suurepärasust või asja väljapaistvat kvaliteeti või suurt väärtust.
Isikute puhul peetakse silmas tublidust, eriti sõjalises mõttes (vaprus, kangelaslikkus). Sageli on sellega seotud kujutlus, et tubli on ka edukas. Paistab, et algselt oli aretē ainult aadli ideaal. Hiljem võtsid mõiste omaks ka laiemad kihid, eelkõige haridusele orienteeritud linnaülemkiht. See tõi kaasa ka tähenduse muutuse: esiplaanile tulid sotsiaalsed pädevused, eriti kodanikukvaliteedid, ja poliitiline juhtimisvõime.
Vooruslik võib aretē mõttes olla nii inimene, linnriik, käitumine, töö, tööriist kui mistahes inimesse puutuv nähtus. Voorused võivad esineda mitmesugustes funktsioonides: teoreetilistes, eetilistes, poeetilistes, praktilistes, moraalsetes jne. Peamiselt aga seotakse voorused siiski inimese ja tema loomuomadustega.
Antiikfilosoofias oli aretē kui voorus vooruseetika keskne mõiste. Peaaegu kõik filosoofiakoolkonnad olid ühel meelel selles, et õnnestunud elamine ja sellega seotud meeleseisund eudaimonia eeldavad aretē omamist. Mõned filosoofid arvasid, et eudaimonia seisnebki aretē '​s. 

Filosoofias on voorus eetika mõistena kasutusel antiigist saadik. Selle vanakreekakeelset tähendust on tõlgitud loomutäiuseks ja "loomuomaduste parimaks väljakujundatuseks", lihtsamalt tähendab aretē parimust. Terviklik väljend ethikē aretē tähendab vanakreeka keeles kombelist täiust või parimust. Voorust võib määratleda kui iseloomuomadust või loomuomaduste kompleksi, mida heaks (agathos) peetakse. Headus pole siinkohal mitte niivõrd moraalne headus või heatahtlikkus, vaid pigem suurepärasus, suutlikkus või tõhusus. Periklese ajal kujunes välja nimetus vooruste kompleksile, mida nimetati kalokagathia (tõlgitakse nt iluheadus, "üllus ja headus"), mis on ühendus ilust ja headusest (kalos kai agathos) ning mis ühendab vooruse määratlusena endas elegantsi ja suurepärasuse kui heroilise ideaali.
Platonist saadik peetakse inimese kardinaalvoorusteks tarkust (sophia), mõõdukust või tervemeelsust (sōphrosynē), vaprust või mehisust (andreia) ja õiglust-õigemeelsust (dikaiosynē). Selliste vooruste filosoofilise määratlemisega hakkas esimesena tegelema Platoni õpetaja Sokrates.
Antiik-Kreeka eetika lähtus vooruste kui inimloomu ideaalide püüdlemisest. Tolle aja eepilises kirjanduses kirjeldatakse teatud vooruste kehastusena sangareid (nt Achilleus, Agamemnon, Odysseus, Theseus jne), kes olid toonase ühiskonna jaoks justkui rollimudelid. Voorused moodustasid terviku, millele vastates võis inimene teenida ära õnnelikkuse või hea saatuse (eudaimonia). Vooruste eetika on samas seotud ka toonase aristokraatia ja kangelaseetikaga, nimelt hinnati inimest pigem tema maine, kuulsuse või sära (doxa, phēmē, kleos) kui tegelike omaduste järgi. Inimesele oli ihaldusväärsem surra kuulsalt ja säravalt kui elada tuhmilt ja silmapaistmatult. Vooruste täideviimine oma elus tagas või arvati tagavat õige maine ja hea elu.

Sõna päritolu

Sõna päritolu ei ole selge. Keskajal tuletati see etümoloogiliselt tegusõnast areskein ('meeldima, rahuldama'), ja ka vanemas teaduskirjanduses oli see etümoloogia levinud. Praeguse uurimisseisu järgi aga otsest seost selle tegusõnaga ei ole, vaid sõna seostatakse sõnaga areíōn (keskvõrre) sõnast  agathós 'hea'). Arhailisel ajajärgul käis sõna agathos ütluses isikute kohta esmajoones mehe võitlustubliduse kohta: teda peeti heaks, kui ta vapralt võitles. Selline võitleja kuulus ühiskondlikku eliiti, ta oli lugupeetud, suursugune ja reeglina jõukas, seetõttu võis agathos tähendada ka 'aadellik'. Seepärast oli ka keskvõrde põhitähendus 'vapram, tugevam, (võitluses) tublim'.

Tähendus üldkeeles

Antiikaja üldkeeles tähendab aretē isiku tublidust oma eriliste ülesannete täitmisel või asja (ka looma või kehaosa) kõlblikkust otstarbeks, milleks ta on mõeldud. Näiteks võib aretē olla noal, silmal või hobusel. Isiku puhul seisneb aretē nende tunnuste kogumis, mis teevad ta väljapaistvaks ja suurepäraseks. Käibiv eeskuju on Homerose eepostega määratud kangelaseideaal, mis seisneb vaimsetes ja iseloomuomadustes koos kehaliste eelistega.  Kangelane kehastab seda ideaali elus ja surmas; aretē annab talle võime väljapaistvateks saavutusteks, mis toovad kuulsust. "Tubliduse" aspektide seas on praktiline tarkus, vaprus ja ka kehaline jõud. Tubli kangelane on tegutsemis- ja läbilöögivõimeline. Tavaliselt on ta edukas, kuid teda võib tagada ka ebaõnn. Ka Homerose jumalatel on aretē. ja tal on ka naiste aretē, mis meeste omast kardinaalselt erineb.
Nii et aretē antiikaja üldkeeles võib tõlkida "heaolemiseks" (suure kõlblikkuse määra mõttes). Tõlkimine "vooruseks" on eksitav, sest põhitähendus ei pea silmas vooruslikkust moraalses mõttes (kuigi konkreetsetel juhtudel võidakse ka seda silmas pidada). Alles filosoofias käsitatakse aretē '​d järjekindlalt moraalselt.
Homerosel kuulub aretē ainult suursugustele, lihtrahvale on see võõras. Hesiodosel seevastu on olemas ka hoolsate talupoegade aretē. Selle all ei mõtle ta mitte ainult tublidust, vaid eriti õitsengut, töö edukust, mis ilmneb rikkuses ja lugupidamises. Aretē ei ole Hesiodosel edukusest lahutatav.
Sõjamehe aretē '​d ülistab  Sparta luuletaja Tyrtaios, kelle jaoks on eriti tähtis valmisolek surra.
Sarnaseid mõtteid on värssides, mis on pärandunud Theognise nime all (Corpus Theognideum). Nagu Tyrtaioselgi, tõstetakse seal esile tubli inimese panust riigile. Mitte enam väljapaistev individuaalne saavutus nagu üksikvõitluses Homerosel, vaid vastupidamine lahingurivis moodustab kodanikeväes vapra sõjamehe aretē. Corpus Theognideumis propageeritakse aretē ideaali, mis seab esiplaanile õigluse kui aadlile spetsiifilise vooruse. Mitteaadlikele (demokraatidele), kes tõrjusid aadli mõju riigis tagaplaanile, omistatakse aretē puudujääk. Luuletaja kaebab selle üle, et kaasaegsetel jääb vajaka traditsioonilise aretē mõistmisest. Neid huvitavat ainult rikkus. Seda peab ta küll aretē üheks aspektiks, ometi ei tohtivat tublidust taandada omandi olemasolule. Tähtsad olevat ka õiglus, vaprus, jumalate austamine, mõõdukus (sōphrosynē) ja praktiline elutarkus.
Pindarosel avaldub aretē spordivõistluses; ühelt poolt on see eelduste asi, teiselt poolt selliseid "tublidusi" ka õpitakse. Ka saavutust nimetab Pindaros aretē '​ks. Lüürik Simonidese jaoks on aretē ja edu lahutamatud; sellel, kes – ka ilma oma süüta – jääb edutuks, ei ole aretē '​d, vaid ta on "halb".
Kirjanduslikult ja poeetiliselt personifitseeriti aretē '​d antiikajal harva; erinevalt Rooma Virtusest kultuslikku austamist jumalusena ei olnud. 
Kujutavas kunstis on personifitseeritud aretē kujutisi.

Sofistika

5. sajandi teisel poolel eKr tekkis Kreeka linnades, eriti Ateenas, ülemkihis lai ja intensiivne hariduspüüdlus. Haridusvajaduse rahuldamiseks tegutsesid rändõpetajad, kes tasu eest õpetasid. Nende nn sofistide haridus- ja kasvatuspakkumine orienteerus praktilistele eesmärkidele. Nad tahtsid vahendada teadmisi ja vilumusi, mis võimaldasid aktiivset ja edukat osavõttu riigielust ja õigusemõistmisest. Püüeldi aretē poole, mida ei käsitatud enam traditsiooniliste aristokraatlike ideaalide mõttes, vaid seda võidi tõotada igale piisavalt õppimisvõimelisele inimesele. Aretē, mida sofistid ja nende arvukad õpilased silmas pidasid, oli sõnaliselt vahendatav. Jutt oli teadmisest, kvalifikatsioonist, mis peavad tagama sofisti koolituse läbinule edu ja vastava sotsiaalse staatuse. Edu, mis oli kuulunud juba traditsioonilise aristokraatliku tublidusideaali juurde, oli aretē keskne aspekt, mis oli sofistide õpetuse eesmärgiks. Õpilased tahtsid omandada eriti poliitilist läbilöögivõimet.
Sofistide väidet, et aretē on õpitav, üldiselt ei aktsepteeritud. Selle vastased väitsid, et aretē oleneb sünnipärastest eeldustest või et selleni jõutakse omaenda pingutusega ilma võõra kaasabita. Selle vaate pooldajad esitasid argumendi, et ei ole olemas kvalifitseeritud aretē õpetajaid; erinevalt näiteks meditsiinist ei saavat asjatundjate ja võhikute vahel vahet teha. Kuulsatel, eeskujulikel meestel, nagu  Periklesel ja Themistoklesel ei olevat õnnestunud omaenda aretē '​d poegadele vahendada, vaid nende pojad olevat osutunud mittetublideks. Paljud sofistide õpilased ei olevat suutnud aretē '​d omandanud ja jäänud edututeks, ja mõni olevat 'aretē '​ga silma paistnud, kuigi ta vastavat koolitust ei saanud.

Aretē filosoofias

Kõik antiikaja koolkonnad, mis eetikaga tegelesid, välja arvatud kürenaikud, käsitasid aretē '​d vahendina taotletava eudaimonia seisundi saavutamiseks või isegi selle seisundi olemusliku elemendina. Oli olemas isegi käsitus, mille järgi aretē moodustabki kogu eudaimonia. Eudaimonia all mõisteti head, õnnestunud elamist ja sellega seotud meeleseisundit. Sõna tõlgitakse tavaliselt ebatäpselt "õnneks", "õnnelikkuseks" või "õndsuseks", kuid tegu ei ole tundega.