Mõlema Sitsiilia kuningriik

Nimi

Nimi "Kaks Sitsiiliat" tulenes keskaegse Sitsiilia kuningriigi jagunemisest. Aastani 1285 olid Sitsiilia saar ja Mezzogiorno mõlemad Sitsiilia kuningriigi osa. Sitsiilia Vespri sõja tulemusel kaotas Sitsiilia kuningas valdusi Aragonile, kuid jäi kuningaks poolsaare osa valduste üle. Kuigi tema territoorium sai tuntuks kui Napoli kuningriik, ei loobunud tema ja ta järeltulijad kunagi tiitlist "Sitsiilia kuningas" ja nad kutsusid oma valdusi "Sitsiilia kuningriigiks". Samal ajal kutsusid ka Sitsiilia saare Aragoni valitsejad oma valdusi "Sitsiilia kuningriigiks". Seega oli ametlikult kaks kuningriiki, mis kutsusid end "Sitsiiliaks": seepärast Kaks Sitsiiliat

Mõlema Sitsiilia kuningriigi asutamine

Mõlema Sitsiilia kuningriik tekkis Sitsiilia kuningriigi ühendamisest Napoli kuningriigiga (poolsaare Sitsiilia kuningriik) kuningas Alfonso V poolt aastal 1442. Need kaks olid eraldatud alates Sitsiilia Vesprist aastal 1282. Kuningas Alfonso surmaga aastal 1458 jagati kuningriik tema venna Juan II, kes sai Sitsiilia, ja tema vallaspoja Ferdinando I, kes sai Napoli, vahel.
Aastal 1501 vallutas Juan II poeg kuningas Fernando II Napoli ja taasühendas kaks kuningriiki äsjaühendatud Hispaania trooni võimu alla. Siis sündis Hispaania kuningatele tiitel Sitsiilia ja väina mõlema kalda kuningas kuni Hispaania pärilussõjani. Sõja lõppedes andis Utrechti rahu aastal 1713 Sitsiilia Savoia hertsogile, kuna Rastatti rahu aastal 1714 jättis Napoli keiser Karl VI-le. Aastal 1720 vahetasid keiser ja Savoia omavahel Sitsiilia ja Sardiinia, seega Napoli ja Sitsiilia taasühendati.
Aastal 1734 võttis Felipe V poeg Parma hertsog Carlo Austrialt Sitsiilia krooni ja sai nimeks Carlo VII & V, andes Parma oma nooremale vennale Felipele. Aastal 1754 sai temast Hispaania kuningas Carlos III ning ta andis Sitsiilia ja Napoli oma nooremale pojale, kellest sai Sitsiilia kuningas Ferdinando III ja Napoli kuningas Ferdinando IV, ning hiljem krooniti ta Mõlema Sitsiilia kuningaks Ferdinando I nime all. Lahutatuna Napoleon I poolt jäi Mõlema Sitsiilia kuningriik Bourbonide võimu alla jätkuvalt aastani 1860.
Jaanuaris 1799 vallutas Napoleon Bonaparte Prantsuse vabariigi nimel Napoli ja kuulutas kuningriigi järglasena välja Prantsusmaa vasallriigi Parthenope vabariigi. Kuningas Ferdinando III põgenes sama aasta juunini Napolist Sitsiiliase. Aastal 1806 tõukas Bonaparte, siis Prantsusmaa keiser, jälle kuningas Ferdinando troonilt ja nimetas oma venna Joseph Bonaparte Napoli kuningaks. Bayonne'i ediktiga aastal 1808 suunas Napoleon Josephi Hispaaniasse ja nimetas oma väimehe Joachim Murat Mõlema Sitsiilia kuningaks, kuigi see tähendas kontrolli ainult kuningriigi mandriosas. Kogu Napoleoni ajaks jäi kuningas Ferdinando Sitsiiliasse oma pealinna Palermosse.
Kuningas Ferdinando I taastati troonile Viini kongressil aastal 1815. Ta sõlmis konkordaadi Kirikuriigiga, mis varem esitas nõudmisi maale.
Sitsiilia saarel oli kuningas Ferdinando II vastu mitmeid mässe, kuid kuningriigi lõpu tõi alles Tuhande ekspeditsioon aastal 1860, mida juhtis Itaalia ühinemise sümbol Garibaldi ning mida toetasid Savoia dünastia ja Sardiinia kuningriik. Ekspeditsiooni tulemuseks oli silmatorkav Sitsiilia armeede kaotuste seeria Garibaldi suurenevate vägede vastu. Pärast Palermo ja Sitsiilia vallutamist randus ta Calabrias ning liikus Napoli suunas, samas tungisid Marchest kuningriiki ka Sardiinia väed. Viimased lahingud olid Volturno lahing ja Gaeta piiramine, kus kuningas Francesco II oli varjul, lootes Prantsuse abile, mida ei tulnud. Viimased linnad, mis seisid vastu Garibaldi ekspeditsioonile, olid Messina (mis alistus 13. märtsil 1861) ja Civitella del Tronto (mis alistus 20. märtsil 1861). Mõlema Sitsiilia kuningriik lõpetati ja annekteeriti samal aastal asutatud uue Itaalia kuningriik poolt.
Sitsiilia aristokraatia langust Garibaldi sissetungi ajal kirjeldatakse Giuseppe Tomasi di Lampedusa novellis Leopard ja selle filmitõlgenduses.

Kroonide ühendamine

Kuningriigid vallutati Austrialt Poola pärilussõja ajal noore Hispaania printsi poolt, kellest sai siis kuningas Carlo VII. Mõlemad kuningriigid tunnistati Viini rahuga iseseisvateks ja Carlo, kui Hispaania Bourbonide kõrvalharu esindaja võimualusteks. Pärast Carlo venna Fernando VI surma lastetuna päris Carlo aastal 1759 Hispaania krooni kui Carlos III. Tema poeg Ferdinando sai siis kahe kuningriigi kuningaks nii, et säilitas need eraldi valdustena (nagu nõudsid lepingud, millega taastati Hispaania dünastia kõrvalharu võim Lõuna-Itaalia kuningriikides). Ferdinando oli väga populaarne Napoli alamklassi (lazzaroni) hulgas. Ferdinando valitsemine oli väga sündmusrikas. Lühikeseks ajaks kehtestati Napolis Prantsuse revolutsiooni toetajate poolt Parthenope vabariik; siiski võttis lazzaroni kontrrevolutsiooniline armee Napoli tagasi, et taastada kuninga võim.
Siiski vallutas Napoleon ainult kaheksa aastat hiljem Kolmanda koalitsiooni sõja ajal poolsaare kuningriigi ja pani oma venna Joseph Bonaparte kuningaks. Ferdinando põgenes oma teise kuningriiki Sitsiilia saarel; siin kaitses teda liit, mille ta oli varem sõlminud Ühendkuningriigi kuninga George III-ga ja peaminister Robert Jenkinsoniga. Britid kaitsesid Ferdinandot ja Sitsiilia saart Napoleoni vallutuse eest võimsa kuningliku laevastiku kohalolekuga.
Vahepeal sai mandril Joachim Murat'st teine bonapartistlik kuningas. Bayonne'i ediktiga nimetati ta "Mõlema Sitsiilia kunungaks", kuigi de facto ei valitsenud ta tegelikult kunagi Sitsiilia saart, kus asus Ferdinando, ja meile on ta tavaliselt tuntud kui Napoli kuningas. Murat vahetas tegelikult mõnda aega pooli, hüljates pärast katastroofilist Leipzigi lahingut Suure Armee püüdega säilitada oma Napoli trooni. Siiski kasvasid Viini kongressi edenedes pinged, kuna oli tugev surve taastada Ferdinandole Napoli kuningriik, samuti säilitada talle Sitsiilia kuningriik. Murat taasliitus Napoleoniga ja koos nad kuulutasid Austria keisririigile sõja, mis viis märtsis 1815 Napoli sõjani. Ferdinando ning tema liitlased Austria, Suurbritannia ja Toscana olid võidukad, taastades talle Napoli trooni. Et ära hoida edasisi Prantsusmaa püüdeid, nõustuti Viini kongressil, et Ferdinando võib kuningriigi ühendada.

Sardiinia sissetung

Ajavahemikus 1816 kuni 1848 toimus Sitsiilia saarel kolm populaarset mässu Bourbonide võimu vastu, sealhulgas iseseisvusrevolutsioon aastal 1848, kui saar oli 16 kuuks Bourbonide võimu alt täielikult sõltumatu.
Peale selle, et see toimus samal ajal, kui 1848. aasta revolutsioonid, on siin otsene side selle revolutsiooni ja Risorgimento vahel üksteist aastat hiljem.

Varad

Francesco Saverio Nitti uurimuste kohaselt oli kuningriigis 443,3 miljonit kuldliiri (umbes 65,7% kogu poolsaarel ringlevast rahast) ja see oli rikkaim teiste Itaalia riikide seas.

Tööstus

Tööstus, nagu paljudes teisteski riikides sel ajal, oli palju vähem tähtis kui põllumajandus, kuid see oli sel ajal väga hästi arenenud ja edenenud ning see oli tõesti valitsuse poolt toetatud. Üks kõige tähtsamaid tööstuskomplekse kuningriigis oli Castellammare di Stabia laevatehas, kus sai tööd 1800 töölist. Teine tähtis kompleks oli Pietrarsa masinatehas, suurim tööstusettevõte Apenniini poolsaarel, kus toodeti tööriistu, kahureid, rööpaid, vedureid. Kompleksi kuulus ka kool rongijuhtidele ja laevainseneridele ning tänu sellele koolile oli kuningriik võimeline asendama inglise personali, mis varem vajalik oli. Esimene sõukruviga aurik Vahemerel oli Giglio delle Onde, seda kasutati posti- ja reisilaevana aastast 1847.
Calabrias asusid Fonderia Ferdinandea, mis oli suur valukoda, kus toodeti suurel hulgal malmi, ning Polo siderurgico di Mongiana (rauatöötluskompleks ja relvatehas). Viimane andis tööd 2700–2800 töölisele. Sitsiilias (Catania ja Agrigento lähistel) oli hästiarenenud mäetööstus, mis keskendus väävli kaevandamisele, mis oli põhielement püssirohu tootmises. Sitsiilia kaevandused suutsid rahuldada enamuse väävli maailmanõudlusest. Riidetootmine oli keskendunud San Leuciosse (Caserta lähistel), kus toodeti eriti siidi. Basilicata piirkonnas olid ka mitmed riidetootmisettevõtted, nagu Potenzas ja San Chirico Raparos, kus toodeti puuvilla, villa ja siidi.
Toiduainetetööstus oli hajutatud üle kogu maa, ja see oli eriti keskendunud Napoli piirkonda (Torre Annunziata ja Gragnano), kust eksporditi palju pastat mitmetesse Euroopa maadesse ja Ameerika Ühendriikidesse.

Transport

18. sajandi lõpul oli maanteede seisukord kuningriigis kehv, eriti maa- ja sisepiirkondades. Selline olukord tegi kaubaveo ja kauplemise kuningriigis üpris raskeks. Riigi ajaloo viimasel kolmekümnel aastal tehti palju parandusi, kuid ükski katse ei olnud piisavalt tõhus teede üldise seisukorra radikaalseks parandamiseks.

Tehnoloogilised ja teaduslikud saavutused

Kuningriik teostas mitmeid teaduslikke ja tehnoloogilisi saavutusi, nagu esimene aurik Vahemerel (1818), ehitatud Napoli lähistel Stanislao Filosa al ponte di Vigliena laevatehases, ja esimene raudtee Apenniini poolsaarel (1839), mis ühendas Napolit ja Porticit. Siiski oli raudtee arendamine kuni Itaalia ühinemiseni väga piiratud. 1859. aastal oli kuningriigis ainult 99 kilomeetrit raudteed, võrreldes 800 kilomeetriga Piemontes. See oli nii sellepärast, et kuningriigil oli väga suur ja tõhus kaubalaevastik, mis oli võimeline kompenseerima ja asendama raudteede vajadust. Ka oli maastik lõunas peamiselt mägine, mis tegi raudteede ehitamise protsessi üpris raskeks, kuna raudteetunnelite ehitamine oli sel ajal palju raskem. Siiski ehitati esimene raudteetunnel maailmas siin. Teiste saavutuste hulgas väärivad märkimist esimene rippsild mandri-Euroopas (1832), esimene gaasivalgusti Itaalias (1839), esimene vulkaaniobservatoorium maailmas, l'Osservatorio Vesuviano (1841), esimesed ja tegelikud arheoloogilised väljakaevamised maailmas (antiiklinnades Pompejis ja Herculaneumis), esimene majandusteaduskond Euroopas ja esimene astronoomiateaduskond Itaalias. Esimene rauast ehitatud rippsild "Real Ferdinando" Garigliano jõel ning see ehitati Reali Ferriere tehases ja Mongiana relvatehases. Rööpad esimesele Itaalia raudteele valmistati samuti Mongianas. Kõik rööpad vanadele raudteedele, mis kulgesid lõunast kuni Bolognani, valmistati Mongianas.
Napoli oli enne 19. sajandit kõige rahvarohkem linn Itaalias ja kolmas Euroopas ning võis olla rahvaarvult 7. või 4. linn maailmas. Napoli oli ka suurima hulga trükikodadega ning samuti suurima hulga teatrite ja muusikakoolidega linn Itaalias.

Mõlema Sitsiilia kuningad

Järgnev on Mõlema Sitsiilia kuningate loend.