google/wiki40b huggingface dataset:
Johannes Hainsalu

Johannes Hainsalu VR II/3 (Johan Holzmann, Vabadusristi annetamise otsuses Johannes Holtsmann) (29. märts/10. aprill 1894 Suure-Konguta vald, Tartumaa – 16. märts 1980 Alavere, Kose külanõukogu, Harju rajoon) oli Eesti põllumees.
Ta oli tisler Tartus, osales Esimeses maailmasõjas Vene sõjaväe koosseisus, Vabadussõjas 6. jalaväepolgus, 3. Diviisi tagavarapataljonis, Kuperjanovi partisanide pataljonis reamehena. Pidas Madise talu. Teise maailmasõja järel Saare vallavalitsuse käskjalg, meieri abiline Kääpa meiereis, kolhoosi Punalipp tööline, Saare 8-klassilise kooli teenija ja internaadi kasvataja.
Maetud Maarja-Magdaleena kalmistule.
Tema Vabadusrist ja rahaline autasu 10 000 marka anti eksikombel reamees Juhan Holtsmannile (Heinsalu) ja ta ei saanud sellest kunagi teada. Eksitus selgus alles 2004. aastal, mil selle avastas Jaak Pihlak.
Kirgas unenägu

Teaduslik minevik

Esimene teadaolev raamat, mis viitab kirgastele unenägudele ja nende teaduslikule potentsiaalile, oli 1968. aastal avaldatud Celia Greeni teos "Kirkad unenäod". See andis ülevaate varasemast kirjandusest ja tema enda uuringute käigus avastatust. Green analüüsis selliste unenägude karakteristikat ja jõudis järeldusele, et need on uus kogemuste kategooria, mis on üsna kaugel tavalisest unenäost. Ta ennustas, et need võivad olla seotud REM-unega. Green oli esimene, kes viis kirkad unenäod kokku nn võltsärkamise fenomeniga.
Filosoof Norman Malcolmi 1959. aastal avaldatud tekst "Dreaming" vaidles unenägude aruande täpsuse kontrollimise võimalusele vastu. Arusaam, et silma liikumine unenägudes mõjutas und nägeva inimese füüsilisi silmi, lõi siiski võimaluse tõestada, et tegusid, mis on magaja elu jooksul aset leidnud, oleks võimalik uuesti esile kutsuda ja läbi elada kirkas unenäos. Esimese tõestuse selle kohta esitas 1970. aastate lõpus Briti parapsühholoog Keith Hearne. Vabatahtlik nimega Alan Worsley kasutas silma liikumist, et anda märku kirkuse olemasolust, mis talletati polüsomnograafiga (polüsomnograafia või PSG on mitmeparameetriline test, mida kasutatakse une õppimisel. Testi tulemust kutsutakse polüsomnogrammiks [< kr poly 'palju', lad somnus 'uni', kr graphein 'kirjutama'].)
Hearne'i tulemusi ei levitatud väga laialt. Esimese artikli avaldas paar aastat hiljem Stephen LaBerge Stanfordi ülikoolis, kes iseseisvalt leiutas sarnase tehnoloogia oma doktoriõpingute käigus.
1980. aastate jooksul levis kirgaste unenägude uurimine laiemalt. Teaduslikud uuringud kinnitasid, et kirgaste unenägude nägijad on suutelised uurijatele demonstreerima, et nad on oma une käigus täiesti ärkvel (kasutades silma liigutamise signaali).
Max Hurt

Max Hurt (10. juuli 1871 Tartu – 26. aprill 1938 Tallinn) oli eesti majandustegelane, Kaubandus-Tööstuskoja esimene direktor.
Õppis Tartu ja Peterburi ülikoolis, lõpetas viimase filosoofiateaduskonna 1896. Eesti Üliõpilaste Seltsi vilistlane.
1897–1920 oli Vene-Ameerika kummitööstuse aktsiaseltsi "Treugolnik" Petrogradi osakonna juhataja ja prokurist. Osales Esimeses maailmasõjas rooduülemana. 1920–1926 Kaubandus-tööstusministri abi, alates 1925 Kaubandus-Tööstuskoja direktor. 1931–1933 Tallinna Aktsia Panga nõukogu esimees, 1933–1936 president.
Ta oli Jakob Hurda poeg.
Beade (Abegondo)

Beada on asula Hispaanias Galicias A Coruña provintsis A Coruña maakonnas Abegondo vallas Abegondo kihelkonnas.
Naaberasula läänes on San Marco.
Keskmine kõrgus merepinnast on 132,8 m.
2009. aastal oli Beades 68 elanikku, neist 28 meessoost ja 40 naissoost.
Antifa

Antifa liikumine Eestis

Eestis on Antifa liikumine suhteliselt noor; tähelepanuväärseid aktsioone pole toimunud. Eesti Antifa liikumise eestvedajateks on punkarid ja anarhistid. Peavaenlasteks peab Antifa neonatslike ja patriootlike vaadetega noori, näiteks natsiskinheede ja natsionaalsotsialistliku black metal'i austajaid. Eesti Antifa liikumine näeb vastast ka Nõmme Raadios, Eestimaalaste Radikaalses Erakonnas ja Eesti Iseseisvusparteis, Eesti Patriootlikus Organisatsioonis (E.P.O). Neonatse leidub Antifa hinnangul ka erakonnas Isamaaliit, MTÜ-s Jalgpallihaigla ning ansamblites Kulo, Loits, P. W. A. jt.
Tabassaraani keel

Keelesugulus

Tabassaraani keele lähimad sugulaskeeled on lesgi ja aguli keel, mida koos nimetatakse ka idalesgi keelteks. Tabassaraani keel jaguneb põhja- ja lõunamurdeks.

Grammatika

Tabassaraani keel on ergatiivkeel. Keel on tuntud eelkõige kääneterohkuse poolest: keeles on ligikaudu 46 käänet. Bernard Comrie ja Maria Polinsky analüüsi kohaselt on tabassaraani keeles 14 (põhjamurdes 15) käändemorfeemi. Neist on 4 grammatilist käänet (absolutiiv, ergatiiv, genitiiv ja daativ) ja 7 (8) kohakäänet. Kohakäändemorfeeme saab kombineerida kahe suunda näitava morfeemiga ja üldise kohamorfeemiga (di) ning seetõttu on käänete rohkus näiline. Kui eelloetletud morfeemide kombinatsioonid kokku arvutada, saame põhjamurdes 3+2+(7*3*2)=47 käänet ja lõunamurdes 3+2+(8*3*2)=53 käänet.
Lauka külanõukogu

Lauka külanõukogu oli külanõukogu Hiiumaa rajoonis. Külanõukogu moodustati 1945 Kõrgesaare vallas. Külanõukogu pindala oli 361 km² (1977).
Tallinna parandusvangla

Tallinna parandusvangla (saksa keeles Zuchthaus) oli 18.–19. sajandil Tallinna vanalinnas Rataskaevu tänaval majas nr 38 tegutsenud kinnipidamisasutus.
Tallinna parandusvanglas hoiti kinni nii kohtu poolt süüdimõistetuid kui ka kohtuliku eeluurimise all olnud inimesi. Vange kasutati linnaturu, väljakute ja tänavate koristamisel, samuti lõhkusid nad talviti Tallinna linnakaevude ümbert jääd.
Tallinna parandusvangla ehitamiseks korraldati aastatel 1746–1748 loterii, millest saadud vahenditega omandati hoone Rataskaevu tänaval, mis kohandati vanglaks. Vangla tegutses 1820. aastateni, kui asutati uus eeluurimisvangla Vene tänaval.
Valgma talu kalmistu

Valgma talu kalmistu on kalmistu Harju-Madise kihelkonnas Harjumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Veskiküla külas Lääne-Harju vallas Harju maakonnas.
Kalmistu rajas perekond Õngo Valgma talu maadele, sinna on arvatavasti maetud 9 inimest.
Daniil Andrejev

Isiklikku

Tema isa Leonid Andrejev ja vend Vadim Andrejev olid kirjanikud.
Stalingradi lahing

Operatsioon Blau

Kasutades olukorda, et Euroopas ei olnud 1942. aastal teist rinnet, võttis Saksa kindralstaap ette pealetungi Idarinde lõunaosas ning koondas sinna 2 väegruppi (umbes 900 000 meest, üle 17 000 suurtüki ja miinipilduja, 1260 tanki, 1640 lennukit), kes pidid vallutama Doni ja Kubani ala ning Kaukaasia.

Lahingu algus

Saksa väed jõudsid 23. augustist Stalingradist põhja pool Volgani, tungisid 13. september linna ja vallutasid suure osa sellest. Tänavalahingud kestsid üle 4 ja poole kuu, eriti ägedalt võideldi raudteejaama ja Mamai kurgaani pärast.
19. novembril andsid Stalingradi rinde väed löögi tiivalt, kust väegruppi kaitsesid Rumeenia ja Itaalia väeosad.

Piiramisrõnga moodustumine

Nõukogude Liidu Stalingradi vastupealetung, operatsioon Uranus algas 19. novembril 1942. 19. novembril asusid Edela- ja Doni rinde ning 20 novembril Stalingradi rinde väed üldisele vastupealetungile. Punaarmee Edelarinde väed lõid kaitsel oleva Rumeenia 3. armee rindesse 12 kilomeetri laiuse avause ning Nõukogude Liidu mobiilsed üksused piirasid Doni jõe käärus viis Rumeenia diviisi sisse. 20. novembril ründasid Stalingradi rinde väed Rumeenia 4. armeed ja murdsid selle kaitsesse 30-kilomeetrise lõhe. Avausse suundusid Nõukogude 4. ratsakorpus ja 4. mehhaniseeritud korpus, kes liikusid Plodovitoje poole. 22. novembril hõivasid 26. tankikorpuse väed Kalatši ning 23. novembril kohtusid loodest liikuvad 4. ja 26. tankikorpus ning kagust tulev 4. mehhaniseeritud korpus.
Löökidega loodest ja kagust Kalatši suunas piirati 23. novembriks ümber Saksa 6. armee ja osa 4. Soomusarmeest. Saksa löök piiramisrõnga läbimurdmiseks löögiga Kotelnikovo ümbrusest Stalingradi suunas jäi pooleli.
Nõukogude armee 3 rinnet, mida juhatasid kindralpolkovnik Andrei Jerjomenko ja kindralleitnandid Konstantin Rokossovski ja Nikolai Vatutin piirasid ümber Saksa väed Stalingradis.

Lahingu lõpp

1943. aasta jaanuari alguseks surusid NSV Liidu väed piiramisrõnga välisrinde 170–250 km eemale. 10.–26. jaanuari pealetungiga tükeldati ümberpiiratud kahte ossa, vastupanu kestis linna lõunaosas 31. jaanuarini, põhjaosas 2. veebruarini. Katlasse sattunud 250 000 mehest, ellujäänud 91 000 meest eesotsas kindralfeldmarssal Friedrich Paulusega alistusid ajavahemikus 31. jaanuar – 2. veebruar 1943. Kokku andis alla 230 Saksa, Rumeenia ja Horvaatia diviisi. Vangi langes 91 000 meest. Saksa sõjavangidest pöördus tagasi ainult umbes 6000 meest.

Eestlased Stalingradi lahingus

Stalingradi lahingust võttis osa Lääne-Eestis formeeritud 36. Eesti Politseipataljon.
22. novembril 1942 sõitis pataljon Stalingradi alla Suravikino jaama, sekkudes käigult jaama lähedal toimuvasse lahingusse.  23. novembril määrati pataljoniülemaks 3. kompanii ülem Harald Riipalu. Pataljon määrati Kampfgruppe von Stumpfeldi alluvusse. Algasid pidevad lahingud ülekaaluka vastasega Stalingradi piiramisrõnga välisküljel. Peeti ägedaid tõrjelahinguid ülesandega aeglustada Punaarmee liikumist Dnestri jõe suunal. Rinne stabiliseeriti. 31. detsembriks 1942 koondati pataljon Šahtõ linna, algasid ettevalmistused kojusõiduks. 6. jaanuaril 1943 alustati tagasisõitu Eestisse.
Etihad Airways

Sihtkohad

Pikemalt artiklis Etihad Airwaysi sihtkohad.
Johann Ludwig Schwerin von Krosigk

Johann Ludwig Graf Schwerin von Krosigk (22. august 1887 Rathmannsdorf – 4. märts 1977 Essen) oli saksa jurist ja valitsusametnik, kes Adolf Hitleri poliitilises testamendis nimetati Saksa Riigi viimaseks rahandusministriks ja pärast Joseph Goebbelsi surma täitis riigikantsleri ülesandeid. Õppis juurat ja politoloogiat Halle aga ka Lausanne'i ülikoolis. Esimese maailmasõja ajal teenis Saksa armees jõudes välja esimese leitnandi auastmeni. Autasustati raudristiga. 7. veebruaril 1918 abiellus paruness Ehrengard von Plettenbergiga (1895–1979) kellega tal oli üheksa last: neli poega ja viis tütart. Ta oli Saksamaa rahandusminister 1. juunist 1932 kuni 23. maini 1945 Lisaks oli ta Saksamaa välisminister 1945. aasta 2. maist kuni 23. maini. Vahistati 23. mail 1945 Flensburgis koos teiste Saksamaa valitsuse liikmetega. 1949. aasta aprillis mõisteti ta kohtuprotsessil kümneks aastaks vangi. 31. jaanuaril 1951 vabanes amnestiaga vanglast. Elas seejärel Essenis, kus tegutses publitsistina.
Johann Ludwig Schwerin von Krosigk on tuntud kui termini raudne eesriie esimene kasutaja raadiokõnes 2. mail 1945.
Niihau

Niihau on saar Vaikses ookeanis, üks Hawaii saartest. Pindala 181 km². Saar on künklik, kõrgus kuni 390 meetrit. 
Ameerika Ühendriikidele alluv saar on eraomanduses aastast 1864, kuuludes vendadele Bruce ja Keith Robinsonile. Saart nimetatakse Keelatud Saareks (inglise keeles The Forbidden Isle), kuna seda võivad külastada vaid saareomanikud, USA mereväelased (saarel on ilma püsiasustuseta USA mereväebaas), valitsusametnikud ning vendade Robinsonide kutsutud külalised. Siiski korraldatakse alates 1987. aastast saarele piiratud arvul poolepäevaseid reise ning alates 1992. aastast jahisafareid. 2009. aastal oli elanike arv 130.
23. jaanuaril 1864 ostis saare 10 000 USA dollari eest šotlanna Elizabeth McHutchison Sinclair (1800–1894), kes oli oma abikaasa, Briti kuningliku mereväe kapteni Francis W. Sinclairi (1797–1846) ja nende kuue lapsega alates 1841. aastast Uus-Meremaal elanud (1843. aastast Pigeon Bays). Kui Francis ja Sinclairide vanim poeg George jäid 1846. aastal Wellingtoni ärireisile minnes koos kogu pere varadega merel kadunuks, pidi Elizabeth ülejäänud viie lapsega ise hakkama saama. Kui Sinclairide lapsed abiellusid ning lapselapsed sündisid, vajas Sinclairi klann rohkem maad, mispeale Sinclairid müüsid oma maatüki Uus-Meremaal maha ning seilasid laeval Bessie Loode-Ameerikasse, plaanides Briti Columbias maad osta. Juunis 1863 maabusid nad Vancouveri saarel, kuid see oli tihke metsaga asustatud, ning sealsed indiaanlased olid neile tuttavatest maooridest vägagi erinevad. Kuigi Sinclair plaanis edasi liikuda Californiasse, veenis tema tuttav Henry Rhodes seda mitte tegema, kuna talvisel karmil merel oleks Californias maabumine raske. Ta soovitas selle asemel Hawaii saari, kuna ta vend elas Honolulus. 17. septembril 1863 maabusidki Sinclairid Honolulus. Hawaii kuningas Kamehameha IV nägi Sinclairi perekonnas head potentsiaali ning lubas neile müüa Niihau saare, kui nad Hawaiile jäävad. Hiljem ostis Sinclair Hawaii saartel veel teisigi maatükke.
Pärast saare ostmist jättis Elizabeth saare oma poja Francise hallata. 1883. aastal võttis saare halduse üle Elizabethi tütar Heleni poeg Aubrey Robinson (1853–1936).
Kui 1898. aastal sai Hawaiist USA meretagune ala, otsustas Aubrey havai keele ja kultuuri säilitamiseks saare isoleerida. 1915. aastal sai see teoks, isegi saarel elavate havailaste sugulased said saarele ainult Aubrey loal.
1922. aastal võttis saare halduse üle Aubrey poeg Aylmer Robinson (1888–1967), ning 1927. aastal nimetas ta oma assistendiks oma noorima venna Lesteri (1901–1969). Aylmer ja Lester jätkasid oma isa poliitikat. Aylmer suri 1967. aastal ilma järeltulijateta ning Lester sai saare ainuomanikuks. Lester suri 1969. aastal, misjärel päris saare tema abikaasa Helen Matthew (1910–2002), ning pärast Heleni surma 2002. aastal kuulub saar nende poegadele Keith ja Bruce Robinsonile.
Pearl Harbori ründamise päeval, 7. detsembril 1941 maandus saarele Jaapani hävituslendur Shigenori Nishikaichi, kes hoidis saareelanikke nädal aega hirmu all, kuni ta 13. detsembril tapeti.
Adila mõis

Adila mõis (saksa keeles Addila) oli mõis Hageri kihelkonnas Harjumaal. Tänapäeval on mõis Rapla maakonna Kohila valla territooriumil.

Ajalugu

Mõisa mainiti esmakordselt 1586. aastal, kui ta kuulus Risbiteritele. Pärast Põhjasõda läks mõis Hoyningen-Huenede valdusesse, 1843. aastal omandasid mõisa von Stackelbergid ja 1887. aastal said mõisa omanikuks Ungern-Sternbergid.
20. sajandi alguses oli mõisal mitmeid omanikke - Karl von Lueder, Gustav von Knorring, Adolf von Ramm ja Franz de Vries. 1913. aastal omandas mõisa Talurahva Põllupank ja mõisasüda jagati taludeks.

Mõisakompleks

Mõisa peahoone oli pikk ühekorruseline viilkatusega ehitis. Tänapäeval on peahoone koos mitmete kõrvalhoonetega hävinenud ning alles on vaid varemed, alles on vaid osad kõrvalhooned, mis on ehitatud kõrval oleva talukompleksi jaoks ümber.
Ants Simm

Elukäik

Ants Simm sündis Simmi talus Jaan Simmi ja Ann Simmi (sündinud Jaas) peres. Tema noorem vend oli Juhan Simm. Õppis Vana-Suislepa vallakoolis ja Tarvastu kihelkonnakoolis. Jätkas õpinguid Tartus gümnaasiumis 1891–1899.
Õppis Tartu Ülikoolis õigusteadust 1899–1905.

Seltskondlik tegevus

Taara" Seltsi juhatuse liige; Tartu Eesti Laenu ja Hoiu Ühisuse nõukogu liige 1910–20, "Vanemuise" Seltsi esimees 1932–34, Eesti Rahvapanga nõukogu liige a-st 1937.

Isiklikku

Abiellus 19.02.1905 Linda Kaartiga (16.12.1882 – 8.12.1958 Tallinn). Ants Simm on maetud Simmi talu kalmistule Kivilõppe külas Tarvastu vallas.
Lapsed: Eha Simm (Kitsapea) *1906; Jaan Simm 1907–1976, Anneliis Simm *1920
Autasud: Kotkaristi V klass 1930 
Ants Simmi 60. sünnipäeva puhul 18. oktoobril 1937 otsustas Tartu seltskond kinkida talle hobuse (kuueaastane tiine mära, hind 540 krooni), kes anti talle üle 17. veebruaril 1938.
Liibanoni vapp

Liibanoni vapp on Liibanoni Vabariigi vapp. Seda ei ole ametlikult sisse seatud, kuid kasutatakse vajaduse korral alates 1920ndatest aastatest. Vapi sümbolid on samad, mis Liibanoni lipul.
Salomon Adam

Salomon Adam (ka Adams; suri 1639) oli Rootsi sõjaväelane 17. sajandil.
1621. aastal oli ta leitnant Philipp von Mansfeldi rügemendis, kuid juba peagi teenis ta kaptenina Kristoffer Assarsson Mannersköldi Västergötlandi rügemendis. Seejärel teenis ta kaptenina Johan Banéri Östergötlandi ja seejärel Jönköpingi rügemendis. Selle rügemendi koosseisus olles ülendati ta ka ooberstleitnandiks ja hiljem ooberstiks ning rügemendi ülemaks. Enne aga jõudis ta aga võidelda ka Hamiltoni markii Briti vägedes, osaledes 1631. aasta jõulude ajal Magdeburgi piiramisel. Ta valiti üheks läbirääkijaks linna alistumise tingimusi läbi arutama. Seejärel naasis ta oma rügemendi juurde ning piiras 1633. aastal Hamelni linna Alam-Saksimaal.
1635. aastal võttis ta osa tribunalist, mis vaagis endise Rootsi sõja- ja õuenõuniku Johan Stalmanni süüasja. Viimast süüdistati nimelt feldmarssal Johan Banéri ja riigikantsler Axel Oxenstierna tapmise plaanimises aprillis 1634.
4. oktoobril 1636 osales Salomon Adam Wittstocki lahingus.
Salomon Adamile kuulus Tuudi mõis Läänemaal.
Ta maeti 8. veebruaril 1639 Tallinna Niguliste kirikusse.
Fiskari

Fiskari (rootsi kl. Fiskars) on küla Raseborgi linna lääneosas Uusimaa maakonnas. Külas asub endine Fiskarsi rauatehas (Fiskarsin rautaruukki), mis on asutatud 1649. aastal. Fiskari väljapaistvamaks vaatamisväärsuseks on 1818. aastal ehitatud Charles Bassini projekteeritud mõisahoone. Tänapäeval on alla 1000 elanikuga küla suvel populaarne turismisihtkoht, kus tegutseb käsitöö- ja kunstnike ühing. Külast läbi voolav Fiskarsi jõgi või Fiskari jõgi ja selles olev Fiskari kosk on kaasa aidanud sellele, et külasse sai rajada kunagi rauatehase. Uusimaa maakonna valitsus valis Fiskari 2000. aasta Uusimaa aasta külaks.

Ajalugu

Fiskari küla arenes 1649. aastal sakslase Peter Thorwöste loodud sepikoja ja valukoja ümber, kus toodeti rauda ja vaske. 1822. aastal ostis sepi- ja valukoja Turu apteeker John Jacob von Julin. 1830. aastatel hakati tehases tootma majapidamises vajaminevaid tarbeesemeid, nagu näiteks nuge, kääre ja söögiriistu. 1836. aastal asutati seal Soome esimene rauatehas. Tööstuse areng oli kiire. Toodete veoks rajati Fiskarist Pohjankuru sadamasse kitsarööpmeline raudtee, mis oli kasutusel aastatel 1891–1952. Ettevõtte Fiskars OY ajalugu algab Fiskari rauatehasest, kuid äriühingul ei ole enam külas tööstuslikku tegevust.
Te Deum (Pärt)

"Te Deum" on eesti helilooja Arvo Pärdi 1985. aastal loodud teos. Teos on pühendatud Alfred Schleele. Muusikateose pikkus on 30 minutit. Teose kandsid esimest korda ette 19. oktoobril 1985 Saksamaal Kölnis Kölni Raadio koor ja orkester (dirigent Dennis Russell Davies).
Hilda Anso

Hilda Anso (ka Hilda Heister, Ari Anzo, Ary Anso, Ary von Heister; 17. mai 1901 Tindi talu, Sürgavere vald – maetud 21. jaanuar 1973 Heilbronn, Saksamaa) oli eesti näitleja ja lavastaja. 
Ta alustas lavategevust 1921. aastal Estonias ja oli hiljem muuhulgas Berliini Saksa riigiteatri draamanäitlejanna.

Isiklikku

Ta oli 1926. aastast abielus Saksamaa suurima raadioajakirja "Der Deutsche Rundfunk" peatoimetaja (1924–1940) parun Hans Siebert von Heisteriga.
Ta on maetud Heilbronni kalmistule Saksamaal.
Triệu Minh Vũ

Triệu Minh Vũ (sündinud 1. juunil 1962) on Tallinna Tehnikaülikooli mehhatroonika professor.
Ta lõpetas aastal 1983 Hanoi Tehnikaülikooli (Hanoi University of Technology) tööpinkide erialal bakalaureuse astmega. Aastatel 1997–1999 oli ta magistrantuuris Aasia Tehnoloogiainstituudis (Asian Institute of Technology), Bangkokis; 2000–2004 õppis ta sealsamas doktorantuuris, ta omandas Ph.D kraadi mehhatroonika alal.
Ta on töötanud Vietnamis, Tais, Saksamaal, Malaisias ja Uus-Guineas. Aastast 2012 on ta Tallinna Tehnikaülikooli mehaanikateaduskonna mehhatroonika professor.
Wolmar Fahrensbach

Wolmar Fahrensbach (ka Woldemar von Farensbach; poola Włodzimierz Farensbach; 9. veebruar 1586 Jaunpils, Kuramaa –19. mai 1633 Regensburg) oli Liivimaa sõjaväelane ja poliitik, Ruhja ja Tarvastu staarost ("starosta rujneńskie i taureńskie"). Jürgen Fahrensbachi poeg.
Ta õppis luterlikus koolis Tartus ja pärast isa surma 1602 astus Poola-Rootsi sõja (1600–1611) ajal ohvitserina poola teenistusse. 1608 määrati ta Riia linnuse komandandiks. Pärast abiellumist Krystyna Maria Chodkiewiczownaga pöördus katoliku usku ja määrati 1611 poola Liivimaa kuberneriks. Kuramaa hertsog Wilhelmi asehaldurina Dünamündes tekkis tal 1616. aastal tüli Poola valitsusega ja ta alustas Rootsi teenistusse astumiseks läbirääkimisi kindralsõjakomissar Adam Schrapferiga Tallinnas.
Süüdistatuna riigireetmises hukati ta pea maharaiumise läbi 1633. aastal.
Ta oli Tarvastu, Karksi, Ruhja ja Auce härra.

Perekond

Wolmar Fahrensbach oli abielus Krystyna Maria Chodkiewiczownaga.
Seejärel abiellus ta krahvitar Agnes von Eversteiniga (Eberstein-Naungard; (1600–1655; de), kes oli krahv Georg Kasper von Eversteini ja Kunigunde von Schlicki tütar. Abielust sündis Gustav Adolf von Fahrensbach (surnud 1688; de).
Tema 1633 lesestunud abikaasa abiellus 1636 Werner von Pallandtiga.
Fööniks (restoran)

Fööniks (varasema nimega Kaevur) oli restoran Ida-Viru maakonnas Jõhvis.
Restoran avati 1950.
Restorani viimane omanik oli OÜ Andliti.
Keete Ainver

Keete Ainver (kuni 1934 Keete Lillimägi, 16/29. detsember 1905 Helme kihelkond, Patküla vald – 28. jaanuar 1994 Sundbyberg, Stockholmi lään) oli eesti kirjanik.
Ta sündis Akki talu omaniku seitsmelapselise pere neljanda lapsena. Õppis Tõrva (Soesaadu) algkoolis, Helme kihelkonnakoolis (Köstrimäel) ning 1925. aastal lõpetas Tõrva ühisgümnaasiumi. Aastatel 1925–1931 õppis Tartu ülikooli filosoofiateaduskonnas eesti keele ja kirjanduse erialal (aineteks veel pedagoogika, rahvaluule, etnograafia), lõpetades cum laude.
Jutukeste ja luuletuste kirjutamist oli ta alustanud juba üsna noorelt, ajakirjanduses debüteeris ta luuletustega 1932. aastal.  
1932–1940 oli ta eesti keele õpetaja Valga Reaalgümnaasiumis. 1934. aastal abiellus Keete Tartu Pauluse kirikus Eduard Ainveriga. 1938. aastal sündisid kaksikud tütred. 1930. aastatel algas ka tõsisem kirjanduslik tegevus.
1940. aastal kolis pere Tallinnasse. Samaks aastaks valmis taluteemalise triloogia esimene raamat "Rongatare". 1942–1944 õpetas Ainver eesti keelt Gustav Adolfi gümnaasiumis, olles samal ajal Riigi Ringhäälingu saadete korraldaja. Seal loeti ette tema novelle, jutukesi lastesaadetele, esitati kuuldemänge. Oma luuletusi luges ta sageli ette ise. Tallinnas jätkas ta oma triloogia kirjutamist teise raamatuga "Kadakane rist". 1944. aasta märtsipommitamises hävis maja, kus nad elasid, ning koos sellega ka "Rongatare" käsikiri.
1944. aasta sügisel põgenes ta koos perega Rootsi, töötas kaks aastat Grangärde põgenikelaagri koolis õpetajana ja pärast Stockholmis postiametnikuna. "Rongatare" sai järk-järgult taastatud ning ilmus 1952. aastal, kuid kavandatud triloogia jäigi lõpetamata.
Ta kuulus Eesti Akadeemiliste Naiste Ühingusse, Eesti Naisüliõpilaste Seltsi Ilmatar ja Välismaisesse Eesti Kirjanike Liitu.
Keete Ainver suri Rootsis 28. jaanuaril 1994.
San Marco klooster

San Marco klooster (Convento di San Marco), püha Markuse klooster, on ajalooline kloostrikompleks  püha Markuse väljakul (Piazza di San Marco) Firenzes Toscana maakonnas Itaalias.
San Marco klooster oli maalikunstnik Fra Angelico ja jutlustaja Fra Girolamo Savonarola koduklooster.
Klooster selle juurde kuulunud kiriku ja muude hoonetega konfiskeeriti riigi poolt 1866. aastal ning on praegusel ajal jagatud mitme asutuse vahel. Üht osa vanast kloostrikompleksist valdab muuseum (Museo Nazionale di San Marco). Kirik ja osa kloostrist on endiselt koduks dominikaani munkade kogukonnale, kes elavad püha Dominicuse (san Domenico) klausuuris. San Marco kloostri kirik (Basilica di San Marco) on Firenze peapiiskopkonna kirik.
Muuseum eksponeerib peamiselt kloostrile kuulunud kunstiteoseid, eelkõige Fra Angelico freskosid, kuigi aja jooksul on kogusid ka täiendatud, eriti Fra Angelico töödega Uffizi galeriist, Galleria dell'Accademiast ja mujalt.
Kloostri raamatukogu, mille ehitas arhitekt ja skulptor Michelozzo Lorenzo de' Medici valitsemise ajal, on kuulus oma 15. sajandi käsikirjade kogu poolest.
Kloostris leidub suurel hulgal Itaalia varajase renessansi kunstnike Fra Angelico, Benozzo Gozzoli, Domenico Ghirlandaio, Fra Bartolomeo, Giovanni Antonio Sogliani, Alessio Baldovinetti jt teoseid, sealhulgas Fra Angelico "Maarja kuulutamine", "Ristilöömine", "Viimne kohus" ja San Marco altarimaal "Madonna pühakutega".
Kloostris on säilinud Firenze renessanssarhitektuuri ainulaadne teos püha Antoninuse (sant'Antonino) klausuuri  arkaad.