google/wiki40b huggingface dataset:
Paisu kaudu suletav türistor

Paisu kaudu suletav türistor ehk GTO türistor (inglise keeles gate turn-off) on suletav türistor, mida kasutatakse jõupooljuhtmuundurites, näiteks elektrimootori elektroonilises juhtsüsteemis lülitina.
Tavalised türistorid ei ole täielikult juhitavad. Neid saab lülitada ainult sisse, aga mitte välja. Väljalülitmiseks on harilikule SCR türistorile vaja lisaks keerukaid ja mahukaid sulgemisahelaid. Sellepärast on harilikku mittesuletavat ehk SCR türistori edasi arendatud ja kasutusel erinevad meetodid türistori väljalülitamiseks. Üks neist on GTO türistor.
Suletavad türistorid on türistoride suhteliselt uued mudelid. Nad töötati välja 1960. aastatel, aga mootorite juhtimiseks hakati neid kasutama alles 1970. aastate lõpul. Neid kasutatakse mootorite juhtimise pakettides järjest laiemalt, sest nad ei vaja väliseid komponente juhitava ränialaldi ehk kolmejuhtmiselise türistori väljalülitamiseks alalisvooluahelates.
Suletav türistor vajab sisselülitamiseks harilikult suuremat väravavoolu kui tavaline kolmejuhtmeline türistor. Suure võimsusega seadmed vajavad väravavoolu vähemalt 10 A. Seadme väljalülitamiseks on vaja anda talle suur negatiivne vooluimpulss kestusega 20–30 s, mille suurus peab olema kuuendik kuni veerand seadet läbivast voolust.
Suletavate türistoridega inverter (vaheldi) koosneb türistoridega jõuplokist. Türistori tüürelektroodidele antakse tüürvoolu mikrokontrollerilt või impulss-generaatorilt.
Suletavate türistoride pooljuhi struktuur on keerukam kui üheoperatsioonilisel türistoril, koosnedes paljudest rakkudest. Väljalülitumise võime saavutatakse katoodide saarekestena hajutamise ning katoodi ja tüürelektroodi vahelise distantsi vähendamisega. Need türistorid on tunduvalt kiiremad üheoperatsioonilistest türistoridest ja neid kasutatakse sagedusteni kuni 500 kHz.
Suletavate jõupooljuhtseadiste (sh. GTO türistoride) ja mikroprotsessortehnika laialdane kasutamine iseloomustab elektertranspordi veeremi kolmandat põlvkonda.
Avaste kraav

Avaste kraav on kraav Pärnumaal Lääneranna vallas Parasmaa külas ja Raplamaal Märjamaa vallas Avaste külas.
Kraavi pikkus on 2,9 km ning see suubub paremalt Avaste ojja (6,8 km suudmest). Kraavi valgala on 20,6 km². Lähe: (58° 40′ 40″ N, 24° 15′ 36″ E); suue: (58° 41′ 16″ N, 24° 13′ 23″ E).
Kraav asub Avaste looduskaitseala ja Kesu sookaitseala territooriumil.
Kraav on tehislik mitteavalik veekogu, mille piiranguvöönd on 50 m.
Avaste kraavi keskkonnaregistri kood on VEE1115700.
Muusikal

Muusikal (inglise keeles musical) on muusikat (avamänge, vahemänge, soololaulu, koore jne) ja tantsu sisaldav lavateos, milles laul, tants ja kõnelus on võrdse tähtsusega ja veavad igaüks omal moel tegevustikku edasi. Erinevus operetist on tinglik, kuid operetis on sageli laulu- või tantsunumbreid, mis loo arengu seisukohast ei oma suurt tähtsust, vaid pakuvad publikule võimalust puhata ja elada sisse teose atmosfääri. Samas, muusikaližanri arenedes on operetlikke tantsuosi või kooripartiisid lisandunud ka muusikalides, nii et kahe žanri piir on sageli hägune. 
Nüüdisaegne muusikal pärineb New Yorgist Broadwaylt, kus see hakkas vodevillidest kiiresti arenema 1920. aastatel. Muusikal sai kiiresti ülipopulaarseks ning sundis taanduma 19. sajandi operetti. Üle maailma tuntud muusikaliteatrid on tänapäeval ka West Endis Londonis ning paljudes teisteski metropolides.
Esimesteks Eestis etendunud moodsateks muusikalideks võib pidada lavateoseid "Minu veetlev leedi" (1963), "West Side'i lugu (1964) ja "Suudle mind, Kate" (1966). Eesti lavalaudadel on etendunud ka teised 20. sajandi tippteosed nagu "Kassid", "Hüljatud", "Miss Saigon", "Helisev muusika", "Oliver", "Jeesus Kristus Superstaar".
Kustas Kotsar

Kustas (Gustav) Kotsar (16. veebruar 1872 – 10. aprill 1942) oli Eesti prosaist ja ajakirjanik. Õppis 1888–1891 Eesti Aleksandrikoolis Põltsamaal. 
Elu lõpul elas sugulaste pool Põltsamaa lähedal.

Tegevus ajakirjanikuna

Kustas Kotsar on teinud ajakirjanikuna kaastööd ajalehtedele Tallinna Teataja, Olevik, Uudised
Snuukeri maailmameistrivõistlused

Snuukeri maailmameistrivõistlused on snuukeriturniir, mis on maailma suurim nii auhinnafondi kui ka jagatavate edetabelipunktide poolest.
Esimesed maailmameistrivõistlused peeti 1927. 1941–1945 ei toimunud võistlusi Teise maailmasõja tõttu. 1958–1963 oli snuukeri populaarsus madalseisus ning maailmameistrit ei selgitatud.
Alates 1977. aastast on kõik turniirid toimunud Inglismaal Sheffieldi Crucible Theatre'is.
Kõige rohkem maailmameistritiitleid – 15 – on olnud Joe Davisel.
Praegune turniirisüsteem kehtib alates 1969. aastast. Sellest ajast alates on rohkem kui ühel korral võitnud maailmameistritiitli Stephen Hendry (7 korral), Steve Davis (6), Ray Reardon (6), Ronnie O'Sullivan (5), John Higgins (4), John Spencer (3), Alex Higgins (2), Mark Williams (2).
1985. aasta snuukeri maailmameistrivõistluste finaali võitis Dennis Taylor viimase freimi viimase palli sisselöömisega. Ta alistas Steve Davise 18:17. Seda on peetud üheks kõige põnevamaks ja tasavägisemaks snuukerimatšiks läbi aegade.
2011. aasta snuukeri maailmameistrivõistlused võitis John Higgins.
Tartu Gaasivabrik

Tartu Gaasivabrik oli Tartu linna esimene ettevõte, mis varustas linna gaasiga. See alustas tööd 1880. aastal ning töötas 1976. aastani, mil valmis Irboska-Tartu gaasimagistraal ja Tartusse jõudis loodusliku gaas Severnoje Sijaniest Tjumeni oblastis.
Gaasivabrik tegutses aadressil Aleksandri 42. Selle käivitamine võimaldas viia seni õlilampidel põhinenud tänavavalgustuse üle gaasile. Esimesed gaasituled süüdati uue kalendri järgi 14. novembril 1880. Samuti hakkasid gaasi kasutama tööstused, kauplused (sh vaateakende soojendamiseks) ja kodumajapidamised.
Arseni Jatsenjuk

Arseni Petrovõtš Jatsenjuk (ukraina keeles Арсеній Петрович Яценюк; sündinud 22. mail 1974 Tšernivtsis) on Ukraina poliitik, kes oli 27. veebruarist 2014 kuni 14. aprillini 2016 Ukraina peaminister. 24. juulil 2014 teatas ta oma tagasiastumisest. See jõustunuks, kui parlament selle heaks kiitnuks.
31. juulil toimunud Ülemraada istungil hääletas Jatsenjuki tagasiastumisavalduse rahuldamise poolt vaid 16 rahvasaadikut ja seega jätkas Jatsenjuki valitsus ametis.
27. novembril 2014 valis Ülemraada uus koosseis Jatsenjuki uuesti peaministriks.
Ta on olnud Ukraina keskpanga juhataja, majandusminister 27. september 2005 – 4. august 2006 ja välisminister 21. märts 2007 – 4. detsember 2007. 4. detsembril 2007 valiti ta Ülemraada esimeheks. Selles ametis oli ta 12. novembrini 2008.
2010. aastal kandideeris ta Ukraina presidendivalimistel ning sai 6,96% häältest.
2013. aastani juhtis Jatsenjuk parteid nimega Muutuste Rinne (Фронт Змін), mis seejärel ühines Üleukrainalise Ühendusega Isamaa.
Ivan Demkin

Ivan Demkin, ka Ivan Djomkin, vene k Иван Иванович Демкин, ka Дёмкин (7. juuni 1869 Peterburi – 28. juuni 1943 Tallinn) oli Venemaa ja Eesti õigusteadlane, kohtunik ja advokaat.

Elulugu

Ivan Demkin sündis Venemaal Peterburis preester Ioann (Ivan) Demkini ja tema naise Jekaterina neljanda lapsena. Ivani mõlemad vanaisad olid samuti vene õigeusu kiriku preestrid.
Ülikoolis õppis Ivan õigusteadust, nagu ka tema vanem vend Dmitri. Pärast ülikooli lõpetamist abiellus Ivan kaupmehe tütre Jelizaveta Aleksandrovaga. Nende esimesed kolm last Andrei, Jekaterina ja Lidia sündisid Peterburis. 1901. aastal määrati Ivan kohtunikuks Liivimaale Limbaži, kus sündisid kaksikud Ivan ja Mihhail. Aasta pärast viidi ta üle Valmierasse, kus sündis tütar Susanna. Veel aasta hiljem asus Ivan kohtunikuna tööle Tallinnasse, kus töötas kuni 1913. aastani. Tallinnas sündisid veel kolm last, Antonina, Leonid (suri 9-kuuselt) ja Veera. 
Lisaks kohtunikutööle õpetas Ivan Demkin õigusteaduse aluseid Nikolai gümnaasiumis (praegu Gustav Adolfi Gümnaasium), kus õppisid tema pojad. Tema õigusteaduse aluste õpik gümnaasiumile oli tuntud üle Venemaa. 
1914. aastal, pärast vanima poja Andrei ootamatut surma kolis perekond Peterburi, kus Ivan jätkas tööd kohtunikuna. Pärast riigipööret 1917. aasta oktoobris ja sellele järgnenud segadust kolis perekond Uržumi. 1922. aastal naasis Ivan koos naise ja nooremate laste Ivani, Mihhaili, Antonina ja Veeraga Eestisse ja asus uuesti elama Piritale, oma enne sõda ehitatud majja. Lidia ja Susanna jäid Venemaale, hiljem pöördus Venemaale tagasi ka Veera. Ivan õppis ära eesti keele ja hakkas tööle advokaadina. 
Ivan Demkin suri 1943. aastal ja on maetud Tallinna Metsakalmistule.

Haridus

Peterburi Ülikool, õigusteaduskond
Sinod

Sinod selle sõna ajaloolises tähenduses on kirikukogu, mis koguneb tavaliselt arutama kiriku doktriini või juhtimise küsimusi. Tänapäeval tähendab sinod ka mõne kiriku juhtorganit sõltumata sellest, kas see parasjagu istungit peab või mitte. Vahel viidatakse selle sõnaga ka kirikule, mida juhib sinod.
Sõna pärineb kreeka keelest: σύνοδος tähendab 'kogunemist', millele vastab ladina concilium ('nõukogu'). Algselt oli sinod piiskoppide kogunemine, selles tähenduses kasutatakse sõna katoliku ja õigeusu kirikutes tänini.
Mõnikord nimetatakse sinodiks oikumeenilist kirikukogu. Samuti tähistab see sõna mõne autokefaalse idakiriku piiskoppide kogu. Ka patriarhaalsete õigeusu kirikute igapäevane valitsemine on antud sinodi hoolde. Püha Sinod on Vene Õigeusu Kiriku kõrgeim juhtorgan kirikukogude vahel. Niinimetatud sinodaalsel perioodil (1721–1917), mil Vene Õigeusu Kirikus ei olnud patriarhi ja kirikukogusid kokku ei kutsutud, oli Pühim Valitsev Sinod Vene Õigeusu Kiriku alaline kõrgeim juhtorgan. Gruusia Apostlikku Autokefaalset Õigeusu Kirikut juhib Püha Sinod, mille pea on katoolikos-patriarh Ilia II.
Eesti Evangeelses Luterlikus Kirikus on sinod praostkonna esinduskogu. Iga praostkonna sinod valib ametisse praosti ja abipraosti, kelle kinnitab ametisse konsistoorium. Sinod valib ka praostkonna kolm esindajat kirikukogule. Sinodi võimuses on seada kogudustele koormisi. Selle otsused on kohustuslikud tervele praostkonnale, tema kogudustele ja ametiisikutele. Sinodi otsuse täitmise võib konsistoorium peatada, kuid mitte tühistada; kui sinod jääb oma otsuse juurde, võib konsistoorium suunata selle lõplikuks otsustamiseks kirikukogule. Igast kogudusest valib sinodi saadikud koguduse nõukogu.
Nanni di Banco

Nanni d'Antonio di Banco (u 1384 – 1421) oli itaalia skulptor.
Ta oli pärit Firenzest.
Tema kõige tuntum töö on "Quattro Santi Coronati" ('neli kroonitud pühakut') Orsanmicheles (valmis 1415. aastal).
Ta osales 1418. aastal koos Donatello ja Filippo Brunelleschiga Santa Maria del Fiore katedraali kujunduse loomisel.
Ieriķi raudteejaam

Ieriķi raudteejaam on raudteejaam Valga–Riia raudteeliinil Amata piirkonnas Drabeši vallas Ieriķis.
Jaamas asub lisaks peateele viis kõrvalteed, ooteplatvorme on seal kaks. Päevas peatub Ieriķis üheksa reisirongi. Jaam asub Riiast 73,8 km kaugusel.
Jaama lähistel algas Valga–Riia raudteeliinist hargnenud Ieriķi–Gulbene–Abrene raudtee Ramotskoje–Schwanenburgi raudteelõik. Sel raudteel järgnes Melturile Amata raudteejaam. Aastatel 1889–1919 kandis jaam nime Ramocki. Raudtee valmimisajal  jäi see Võnnu kreisi Āraiši kihelkonda Ieriķi mõisa maadele.
Peep Jänes

Haridus

Ta lõpetas 1955. aastal Tallinna 2. Keskkooli (Tallinna Reaalkooli) ning õppis aastatel 1955–1958 Tallinna Polütehnilises Instituudis ehitust ja 1958–1963 Eesti Riiklikus Kunstiinstituudis, mille lõpetas arhitektina.

Töö

Ta tegutses peamiselt Nõukogude perioodil – 1970. ja 1980. aastatel. Tema arhitektuuristiil on valdavalt modernistlik.
Ta töötas Tallinnas 1963–1968 ja 1975–1993 Eesti Projektis. 1968–1975 Maaehitusprojektis ja aastast 1994 Kolde projektis.
Alates 1964. aastast on Peep Jänes Arhitektuuri Liidu liige.
Peep Jänes on Eesti üks olulisemaid Nõukogude aja arhitekte, kes lõi keerulisel ajal julgeid vormilisi lahendusi.
Tema poolsada aastat kestnud loomeperioodi iseloomustavad hästi suured avalikud ehitised ja märgilise tähendusega objektid.
Peep Jänes on projekteerinud üle 300 ehitise, projekti ja konkursitöö.
Peep Jänes on öelnud: "Arhitektuuri alustamine on mäng. Ma ei ole kunagi pidanud õigeks midagi kramplikult esimesest hetkest taga ajada, ikka mängid alguses ja alles hiljem läheb töö tõsisemaks."

Isikunäitus

Ahtitektuurimuuseumi isikunäitus "Peep Jänes 75" 2011. aastal.
Arhitekt Peep Jänese 75. juubelisünnipäeva puhul ilmus Mait Väljase ja Mihkel Karu raamat "Arhitekt Peep Jänes",

Isiklikku

Ta on teatrikunstnik Pille Jänese ja sisearhitekt Signe Stokase isa.
Aavo Kimmel

Isiklikku

Ta oli aastast 1983 abielus Kersti Kimmeliga, kes oli Michigan-Detroidi koguduse hingekarjane.
Nõmme Veskijärv

Nõmme Veskijärv (ka Veskijärv, Nõmme järv, Nõmme paisjärv) on järv Lääne-Viru maakonnas Väike-Maarja vallas Nõmme külas. Veekogu pindala on 5,3 ha. Veekogu kaldajoone pikkus on 1798 m. Järves on 3 saart.
Lembit Maurer

Lembit Maurer (15. november 1929 Narva – 21. november 2006 Tallinn) oli eesti poksija ja poksitreener.  
Maurer poksis aastatel 1945–1959 Tallinna Dünamos, tema treenerid olid Nigul Maatsoo ja Martin Linnamägi. Ta pidas 167 kohtumist ja võitis neist 135 (neist seitse nokaudiga).
Maurer oli raskekaalus (üle 81 kg) viiekordne Eesti NSV meister (1953 ja 1954 ning 1956–1958). Ta osales 1958. aastal Eesti NSV – Soome sõpruskohtumisel raskekaalus (üle 81 kg) ning võitis oma kohtumise.
Maurer sai NSV Liidu meistrivõistlustel raskekaalus (üle 81 kg) III koha (1953 ja 1956) ning IV koha (1951, 1952 ja 1954). Ta oli Moskva Dinamo meeskonnas NSV Liidu karikavõistluste võitja (1951). Ta sai Dinamo üleliidulistel meistrivõistlustel esikoha (1952 ja 1957). Ta oli Moskva meister 1952. aastal. Ta sai 1956. aastal Nõukogude Liidu meistersportlaseks.
Maurer töötas hiljem poksitreenerina. Ta oli Eesti poksikoondise treenerite nõukogu esimees 1991–1997. Alates 2008. aastast peetakse Narvas temanimelisi mälestusvõistlusi.
Tema abikaasa oli ujuja ja treener Eve-Mai Maurer.
Vihterpalu hüdromeetriajaam

Vihterpalu hüdromeetriajaam on hüdromeetriajaam Harjumaal Lääne-Harju vallas Vihterpalu külas. 
Jaam asub Vihterpalu jõel Vihterpalu peeli lävendil. Jaam on avatud 1. jaanuarist 1930. Jaama kaugus jõe suudmest on 2,4 km, valgla pindala on 474 km², jaama graafiku nulli kõrgus on 5,28 m merepinnast.
Vihterpalu hüdromeetriajaama keskkonnaregistri kood on HJQ0000048.
Järvekomisjon

Järvekomisjon on Eesti Looduseuurijate Seltsi (ELUSi) vanim erialane allüksus. See loodi 1905. aastal.
Järvekomisjon loodi Eesti siseveekogude (eriti järvede) kompleksseks ja koordineeritud uurimiseks. Saadud andmeid on avaldatud paljudes trükistes, näiteks "Eesti Loodusuurijate Seltsi aastaraamatutes" ja kogumikus "Abiks loodusevaatlejale".
Järvekomisjoni töös on osalenud/osaleb mitmeid nimekaid teadlasi, teiste seas Max von zur Mühlen, Heinrich Riikoja, Henn Timm.
Sünergeetika

Sünergeetika on füüsika haru, mis tegeleb mittelineaarsetes autokatalüütilistes süsteemides kollektiivsete fenomenide uurimisega.
Sünergeetika rajajaks on saksa laserifüüsik Hermann Haken.
C. W. Ceram

Kurt Wilhelm Marek, pseudonüüm C. W. Ceram, (20. jaanuar 1915 Berliin – 12. aprill 1972 Hamburg) oli saksa ajakirjanik ja literaat.
Ta on tuntud arheoloogiat käsitlevate populaarteaduslike raamatute autorina.

Elukäik

Teises maailmasõjas teenis ta sõjakorrespondendina Wehrmachti propagandakompaniis. Sai haavata. Pärast sõda, aastatel 1945–1952, töötas ta toimetajana kirjastuses Rowohlt Verlag. 1949. aastal ilmus tal raamat arheoloogia ajaloost – "Götter, Gräber und Gelehrte" ("Jumalad, hauakambrid, õpetlased"), millest sai rahvusvaheline menuk. Raamat tõlgiti 28 keelde (kogutiraažiga üle 5 miljoni eksemplari). Raamatu ainetel tõi Metro-Goldwyn-Mayer 1954. aastal linale mängufilmi "Valley of the Kings". 
Ceram abiellus 1952. aastal Hannelore Marekiga. Pere elas aastatel 1954–1971 Ameerika Ühendriikides. 1954. aastal andis Ceram ühele New Yorgi kirjastajale enda tuttava, teise maailmasõja ajal Berliinis elanud noore naise, 1945. aasta aprillis-juunis kirja pandud päevikumärkmed (saksa keeles "Eine Frau in Berlin"). Kirjastaja avaldas selle teksti veel samal aastal inglise keelde tõlgituna. Ceram kirjutas  järelsõna (eesti keeles ilmus raamat kirjastuse Tänapäev vahendusel 2004. aastal pealkirja all "Naine Berliinis"). 1957. aastal sündis New Yorgis Ceramite peres poeg Max Marek, kes hiljem sai kunstnikuks. 1971. aastal naasid Ceramid Lääne-Saksamaale. 
Ceram ise pidas enda tähtsamaiks teoseks 1960. aastal avaldatud kultuurfilosoofiliste märkmete kogumikku "Provokatorische Notizen" ('Provokatsioonilised märkmed').

Mälestuse jäädvustamine

Muuseum Rheinisches Landesmuseum Bonn asutas arheoloogiaauhinna Cerami auhind. Esimest korda anti auhinda välja 1974. aastal.
Laululahing

"Laululahing" on Eesti telesaade, mille raames selgitakse välja parim eesti koor. Sarja tootis ja kandis üle Eesti Televisioon. Saadet juhtis Tarmo Leinatamm, muusikaline juht oli Antti Kammiste ning toimetajad Anu Välba ja Kaileen Mägi.
Saate esimese hooaja (2008) võitis Türi koor Suisapäisa, teise hooaja (2009) Tõrva Laulustuudio Tõrvast. Auhinnaks oli heliplaadi salvestamise võimalus Eesti Rahvusringhäälingus.

Saate formaat

Laululahingu saateformaat pärineb Hollandist. Eesti eelvooru valiti kaksteist koori. Igal nädalal võistleb omavahel kolm koori ja igaüks esitab kolm laulu. Üks laul on varem ette valmistatud, teine selgub saatepäeva hommikul ja kolmas otsesaate ajal, seda lauldakse koos saate külalisega. Eelvoorude edasisaajad selguvad nii žürii valikust kui ka telefonihääletuse tulemusena. Alates poolfinaalist kasutatakse ainult telefonihääletust.
Tegemist oli otsesaatega, mida sai jälgida Eesti Televisiooni eetris laupäevaõhtuti.

Esimene hooaeg (2008)

Laululahingu saate esimene hooaeg toimus kevadel 2008. Võitis segakoor Suisapäisa Türilt. Saate finalistid olid veel jazzkoor HaleBopp Singers Tartust ja Nuku- ja Noorsooteatri segakoor Tallinnast. Suisapäisa sõitis auhinnareisile kooride olümpiale (World Choir Games) Austriasse Grazi
Saatesse registreerusid gospelkoor Living Stone, segakoor Sõpruskond, Kalevi kammerkoor, Tallinna Ülikooli meeskoor ja Nuku- ja Noorsooteatri segakoor Tallinnast. Tartust naiskoor Emajõe Laulikud ja jazzkoor HaleBopp Singers ning Konguta segakoor Tartumaalt. Türilt segakoor Suisapäisa, Pärnust Pärnu kammerkoor, Lääne-Virumaalt EELK Kadrina koguduse segakoor ja segakoor Ceres Märjamaalt.
Esimesel hooajal hindasid koore Hirvo Surva ja Maire Aunaste ning igas saates lisandus üks üllatuskohtunik.

Teine hooaeg (2009)

Laululahingu saate teine hooaeg toimus kevadel 2009. Võitis segakoor Tõrva Laulustuudio. Saate finalistid olid veel Euroopa kultuuripealinna segakoor ja WAF koor, mõlemad Tallinnast.
Saatesse registreerusid Kalevi ja Tallinna Ülikooli kammerkoor; segakooridest Nordea "Let´s bank!", Euroopa Kultuuripealinna, WAF ja Toompea laulukoor Tallinnast; Tartust kammerkoor "A. Le. Coq" ja Kambja laulukoor Läte Tartumaalt. Rakvere Gümnaasiumi ja Aita Leida nimeline segakoor Virumaalt; Tõrva laulustuudio neidudekoor, Haapsalu kammerkoor.
Teisel hooajal hindasid koore Aarne Saluveer ja Maire Aunaste ning igas saates lisandus üks üllatuskohtunik.
Marcel Pagnol

Marcel Pagnol (28. veebruar 1895 Aubagne, Bouches-du-Rhône – 18. aprill 1974 Pariis) oli prantsuse romaani- ja näitekirjanik ning režissöör.
1913. aastal lõpetas ta Aix-en-Provence'i ülikooli. 1916. aastal abiellus ta Simone Coliniga. Hiljem oli ta veel mitu korda abielus. Tal oli viis last.
Aastast 1927 oli ta vabakutseline kirjanik. 1932. aastal asutas ta Marseille'is oma filmistuudio, mille 1942 maha müüs.
Aastast 1946 oli ta Prantsuse Akadeemia liige.
Tema tuntumaid teoseid on 1957–1959 ilmunud autobiograafiliste sugemetega romaanitriloogia "Meenutusi lapsepõlvest" (originaalpealkirjaga "Souvenirs d'enfance"). Triloogia raamatud on aastakümneid olnud Prantsusmaa kooliõpilaste kohustuslike kirjandusteoste seas.
Belasitsa

Belasitsa (makedoonia ja bulgaaria keeles Беласица; kreeka keeles Μπέλλες) on mäeahelik Kreekas, Põhja-Makedoonias ja Bulgaarias.
Mäeahelik on umbes 60 km pikk ja 7 kuni 9 km lai ning asub Dojrani järvest kirdes. Belasitsa kõrgeim mäetipp on Radomir (Kalabak) kõrgusega 2029 m. Mujal on ahelik 300 kuni 1900 m kõrgusel merepinnast. Kolme riigi piirid kohtuvad Tumba mäetipul. Piirkonna kliimale avaldab tugevat mõju Vahemeri.
Eero Tarjus

Eero Tarjus (14. juuli 1917 Retla, Alliku vald, Järvamaa – 24. september 2005 Landvetter) oli eesti õpetaja ja koorijuht.
Ta lõpetas 1937. aastal Türi Aianduskeskkooli, õppis aastail 1937–1939 Tallinna Pedagoogiumis ja 1939–1944 Tallinna Konservatooriumis Tuudur Vettiku koorijuhtimisklassis.
1939–1940 töötas Eero Tarjus Ülemõisa algkoolis Rimmu vallas, 1940–1941 Hargla algkoolis Juuru vallas ja 1941–1944 Tallinna 27. algkoolis Nõmmel. 1944. aastal põgenes Eero Tarjus Eestist. Aastail 1947–1950 oli ta Lübecki ja 1963–1980 Göteborgi Eesti Kooli juhataja. 1958. aastal oli Rootsi eestlaste laulupidude üldjuht.
1989. aastal autasustas Forseliuse Selts teda Ignatsi Jaagu medaliga.
Selfoss

Ajalugu

Islandi saagade järgi talvitus Ingólfur Arnarson 873/874. aasta talvel Ingólfsfjalli mäe jalamil Ölfusást läänes. Asula rajas sellele kohale 1000. aasta paiku Þórir Ásason.
Ölfusá jõele rajati 1891 rippsild, mille ehitamine oli üleriigiline sündmus. Sild muutis Selfossi Lõuna-Islandi põllumajanduspiirkonna keskuseks. Tänapäevane sild rajati 1945, kui esialgne sild oli kokku kukkunud. Sild lagunes, kuigi Suurbritannia oli paigutanud sõjaväeosa silda kui tähtsat strateegilist objekti turvama.
Kui 1930 rajati piimatöötlemisettevõte, kasvas Selfoss märgatavalt. 1900. aastal oli Selfossis 40, 2006. aastal üle 6000 elaniku. Samal aastal rajati kaubanduskeskus Kaupfélag Árnesinga ja need kaks ettevõtet olid mitukümmend aastat asula peamised tööandjad.
29. mail 2008 tabas Selfossi piirkonda 6,3-magnituudiline maavärin, mis tekitas mõnele ehitisele ja teedele märkimisväärset kahju. Maavärinat oli tunda kogu Lõuna-Islandil, kaasa arvatud Reykjavíkis ja Keflavíkis. Vähemalt 30 inimest sai vigastada, kuid surma ei saanud keegi.
Tänapäeval, mil liiklus on paremini arenenud, on asula asukoht soodne pealinna Reykjavíki läheduse tõttu. Arvatakse, et madalamate kinnisvarahindade tõttu hakkavad ärid ja elanikud pealinnast Selfossi valguma. Selfossis on töötus märksas väiksem kui Reykjavíkis.
Alates 1998. aastast kuulub Selfoss Árborgi valda, millest ta moodustab suurema osa.
Kulles

Kulles (inglise tadpole , polliwog ) on kahepaikse vastne. Kullesed elavad vees, neil on sabad ja kehasisesed lõpused. Arengu käigus kasvavad kullestele ka kopsud ja jalad, mis võimaldavad täiskasvanud kahepaiksetel elada vaheldumisi vees ja kuival maal.

Fossiilid

Vaatamata nende pehmekoelistele kehadele ja mineraliseeritud osade puudumisele on fossiliseeritud kulleseid leitud ülemistest Miotseeni kihtidest.  Hea kvaliteediga säilmed on säilinud biokiledena. Robustsemad kehaosad (lõualuud ja kondid) aga süsinikkiledena. Hispaaniast leitud miotseeniaegsetest säilmetest on aju kattev kude säilinud kaltsiumkarbonaadis ja närvijätked kaltsiumfosfaadis. Teised kehaosad on säilinud orgaaniliste jääkidena ja bakteriaalsete biokiledena, koos ladestunud orgaanilise materjaliga seedetraktis.

Inimkasutus

Mõned kullesed on söödavad. Liigi Oreolalax rhodostigmatus kullesed on üpris suured, pikemad kui 10 cm, ning  neid kogutakse  toiduks Hiinas. Indias süüakse Clinotarsus curtipes kulleseid  ning Peruus kasutatakse Telmatobius mayoloi kulleseid toiduks ja meditsiinis.
Joseph Philippe de Clairville

Joseph Philippe de Clairville (1742 – 31. juuli 1830) oli prantsuse päritolu Šveitsi botaanik ja entomoloog.
Tema mardikaliste kollektsiooni säilitatakse Baseli loodusloomuuseumis. Ta uuris ka kahetiivalisi ja kiililisi.
Aastal 1798 ilmus Zürichis tema teos "Helvetische Entomologie".
Tema kirjeldatud taksonite juurde märgitakse autorilühend Clairv..
Triin Sinissaar

Triin Sinissaar (sündinud 27. oktoobril 1975 Moskvas) on eesti dramaturg ja tõlkija.
Lõpetas 1997. aastal Tartu Ülikooli prantsuse filoloogia eriala.
Triin Sinissaar on Eesti Näitemänguagentuuri nõukogu liige.