Willem de Kooning

Elulugu

Willem de Koonigi vanemad Leendert de Kooning ja Cornelia Nobel lahutasid, kui Willem oli viieaastane, ja ta kasvas üles ema ja kasuisa hoole all. 1916. aastal de Kooning oli praktikandiks reklaamikunstnike ja dekoraatorite firmas. Samal aastal hakkas de Kooning käima Rotterdami kaunite kunstide akadeemias õhtukoolis, kus ta õppis kokku 8 aastat. 1920. aastast de Kooning töötas suures kaubamajas kunstilise juhina.
1926. aastal sõitis de Kooning Ameerika Ühendriikidesse. Ta elas aasta New Jerseys Hobokenis, kus töötas maalrina. 1927. aastal kolis de Kooning Manhattani stuudiosse ning tutvus kunstniku ja kunstikriitiku John Grahami ja Arshile Gorkyga, kellest sai de Kooningi üks lähedasemaid sõpru. Oktoobris 1935 alustas de Kooning tööd USA riiklikus kunstiprojektis (WPA – Works Progress Administration Federal Art Project). De Kooning sai projektis töötada kaks aastat, kuni oli sunnitud lahkuma USA kodakondsuse puudumise pärast. Siiski olid need kaks aastat erakordne aeg kunstniku jaoks, kes ei pidanud pidevalt muretsema enda ülal pidamise pärast, vaid sai nautida loomingulist vabadust. De Kooningi loomingusse kuulub nii tahvelmaale kui ka seinamaalinguid, kuigi mitmeid tema seinamaalingute kavandeid ei viidud ellu. 1938. aastal kohtus de Kooning Elaine Friediga, kellega ta viie aasta pärast abiellus. Ka Elaine de Kooningist sai silmapaistev kunstnik.
1940. aastatest hakati Willem de Kooningit tugevalt seostama abstraktse ekspressionismiga ning 1950. aastatel tunnustati teda kui üht abstraktse ekspressionismi juhtivat kunstnikku. 1948. aastal toimus New Yorgis Charles Egani galeriis Willem de Kooningi esimene isikunäitus, mis koosnes must-valgetest kompositsioonidest lõuendil. Samal aastal de Kooning õpetas Põhja Carolina Black Mountain kolledžis ja 1950–1951 oli ta õpetaja Yale’i kunstikoolis. 1963. aastal sai de Kooningi alaliseks elukohaks East Hampton Long Islandil. Kunstnik asus taas kujutama naisi oma teostes nagu "Pastoraal" ja "Clam Diggers". Tema 1960. aastate kujutised on sama vastuolulised kui tema varasemad teosed naistest. Neid teoseid on tõlgendatud kui satiirilist rünnakut naisekehale. De Kooning on maalinud naisfiguure end tagasi hoidmata agressiivsusega ja ülevoolavalt pastoosselt. Loomingu hilisperioodil meeldis kunstnikule üha enam valmistada saviskulptuure.
1980. aastatel diagnoositi Willem de Kooningil Alzheimeri tõbi ja tema varad määrati hooldaja käsutusse. Samal ajal kui tema hilisemate tööde kvaliteet langes, tõusis tema de Kooningi varasemate tööde väärtus märgatavalt. Oksjonil müüdi "Roosa daam" (1944) 1987. aastal 3,6 miljoni dollari eest ning juba paari aasta pärast müüdi "Vahetus" (1955) 20,6 miljoni USA dollari eest. 1989. aastal tunnustati de Kooningi maali Jaapani kunsti ühenduse poolt rahvusvahelise Praemium Imperiale preemiaga.

Looming

Hoolimata macholikust imagost ja vägivaldsest ning seksistikust stiilist, lähenes de Kooning oma kunstile alati läbimõeldult ning teda peeti üheks kõige teadlikumaks kunstnikuks, keda seostati New Yorgi koolkonnaga. On leitud, et tema meisterlik tehnika oli võrreldav vanade meistritega nagu Ingres, Rubens ja Rembrandt, kelle teoste poole ta pöördus ka inspiratsiooni saamiseks.
De Kooningi töid iseloomustab radikaalne abstraktsus, mis segunes kubismist, sürrealismist ja ekspressionismist. Ta on Jackson Pollocki kõrval tuntumaid abstraktseid ekspressioniste, kuigi de Kooning ise oli terminite ja kunstiliikumiste alla liigitamise vastu. Kuigi de Kooning pidevalt töötles oma kunstiteoseid edasi, jätsid need dünaamilise lõpetamatuse tunde, justkui oleksid vormid veel liikumises ja lahendamas oma määratlust. Selles mõttes on tema teosed tegevusmaalimise ilmekad näited, andes tunnustust kunstniku pidevast agressiivsest sekkumisest. Ta kujutas figuure tihti värvimassidena, kasutades pintsli asemel värvi laialihõõrumiseks või kraapimiseks pintslivart, puupulki, pahtlinuga vms.
1938. aastal, inspireeritud Gorky loomingust, alustas de Kooning kurbade meesfiguuride sarja "Kaks seisvat mees", "Mees", "Istuv figuur" jt. Paralleelselt nende töödega teostas ta lüürilise koloriidiga abstraktsed maalid "Roosa maastik" ja "Eleegia". Sellises laadis abstraktsioonide ja mingil määral geometriseeritud figuraalsete kompositsioonide nagu "Seisev mees" kõrval avaldas kunstnik ka sarja pealkirjata abstraktseid teosed, kus biomorfsed vormid lubavad figuure vaid aimata. 1945. aastaks need kaks laadi kulmineerusid koosluseks maalil "Roosad inglid".
1946. aastal, olles liiga vaene, et osta korralike värve, maalis de Kooning suuri mustvalgeid abstraktsioone "Valgus augustis" (1946), "Must reede" (1948), "Zürich" (1947) ja "Postkast" (1947–48). Pärast neid töid arendas de Kooning keerulised ja segased abstraktsioonid "Asheville" (1948–49), "Pööning" (1449) ja "Väljakaevamine" (1950). Neis teostes leidis ta taas värvi ja vabade-assotsiatsiooni laadis kompositsioonilise väljenduse, millega de Kooning näis maadlevat mitmeid aastaid. "Väljakaevamine" märgib de Kooningi 1940. aastate abstraktse loomingu kulminatsiooni. Sarnaselt maaliga "Pööning" käsitleb see figuuri ja tausta suhet, kus biomorfsete vormide sakilised servad põrkuvad jõuliselt kompositsiooni ruumiga. Kuid erinevalt "Pööningust" on "Väljakaevamises" varjunditena kasutatud primaarvärve. "Väljakaevamine" oli de Kooningi loomingus viimane klassikaline näide abstraktsest tegevusmaalist enne täismahus värvide ja naiste teemade juurde tagasipöördumist.
Kuigi de Kooning sai tuntuks eelnimetatud abstraktsete maalidega, tundis ta alati tugevamat tõmmet ürgsete ja naturaalsete teemade vastu. Tema kõige kuulsamateks teosteks on maalid naistest, mis on ainulaadsed kombinatsioonid žestilisest abstraktsusest ning vormidest. De Kooning oli Picasso kubismi eeskujul meister figuuride lahustamises ja moonutuslikus taasehitamises.
"Naine I" ("Woman I") on de Kooningi kõige tuntum teos. Moodsa kunsti muuseum New Yorgis (MoMA) ostis selle oma kogudesse selle esmakordsel näitusel. De Kooning töötas selle teose kallal kaks aastat, seda pidevalt ümber töödeldes. De Kooningi lõuendid olid tihti augulised tugevatest pintslilöökidest. Selleks et hoida värvi töötamiskõlblikuna pikema perioodi vältel kattis ta oma töid ajalehtedega ning pärast ajalehte maha koorides, jäi tihti sellest maha jälg. De Kooning ei kujundanud oma teoseid kunagi kollaažide võtmes, kuigi ta kasutas ajakirja trüki tehnikat, asetades ajakirjas olevate naiste suu kohati oma teose naise suu kohaga, maalides üle tekkinud jälge. Lõppteoses pole sellisest protsessist tavaliselt midagi säilinud. Populaarse meedia kasutamise poolest kunstis on de Kooning seega mõnevõrra popkunsti eelkäija, kuigi too üritas abstraktsele ekspressionismile vastanduda.
"Naine I" pole märkimisväärne ainult loomisprotsessi poolest, vaid see ühendab kahte kõige olulisemat teemat de Kooningi loomingus. Esiteks on selleks naisekeha kujutamine. Teose naisfiguur ei ole kuidagi sarnane traditsioonilise lääneliku kujutamisviisiga. Kujutatud figuur on ääretult agressiivne, erootiline ja hirmutav, mitte sugugi alandlik ega õrn. Ta on külma sõja aegne koduperenaine, kelle de Kooning lõi vastukaaluks idealiseeritud naistele kunstiajaloos. De Kooningi naiste inspiratsiooni allikad ulatuvad paleoliitilistest viljakussümbolitest Ameerika reklaamtahvliteni. "Naine I" figuur näib paigutuvat kättemaksuhimulise jumalanna võimu ja pealiskaudselt võrgutava pin-up stiilis kalendritüdruku vahele. Muutes traditsioonilisi naisideaale (Veenus), maalib de Kooning naise hiiglaslike silmade, massiivsete rindade ja hambulise naeratusega. Tema keha on piiritletud jämedate ja peente mustade joontega, mis jätkuvad silmustes, tõmmetes ja tilkades omandades justkui eraldiseisva elu. Järsud nurgelised oranžid, sinised, kollased ja rohelised tõmbed kuhjuvad mitmes suunas ja kihtides, andes tunnistust sellest, kuidas kunstnik on värvi lõuendile kandnud, maha kraapinud ja taastanud. Kuigi kriitikud ja kunstnikud kuulutasid sellise inimfiguuri kujutuse iganenuks, lähenes de Kooning oma igipõlisele motiivile abstraktset ekspressionismi iseloomustanud hoogsa pintslitööga.
Teiseks on "Naine I" oluline samm de Kooningi eluaegses tausta ja figuuri suhte uurimises. Pintslitõmmete abil, mis ühendavad tausta ja figuuri, sunnib de Kooning naise figuuri ühilduma abstraktse taustaga. Ta kasutab samu pigmente, nagu valged ja lihavad roosad, nii figuuri kui seda ümbritseva ruumi jaoks. Selle tulemusena sulab naine ühte ümbritseva ruumiga, muutudes eristamatuks (de Kooning nimetas seda mitte-keskkonnaks ("no-environment")).
Oma hilisemas loomingus pöördus de Kooning maastikumaalide poole, mis olid samuti hinnatud ning mille maalimist ta jätkas kõrge eani, isegi kui ta mõistus oli tugevasti Alzheimeri tõvest häiritud.