Eesti Kütidiviis

Moodustamine

Venemaa Nõukogude Vabariigi Revolutsiooniline Sõjanõukogu võttis 1919. aasta septembri lõpus vastu otsuse muuta 1. Üksik Kütibrigaad taas kahebrigaadiliseks eesti kütidiviisiks. Brigaad vahetati 4. kütidiviisi vägede poolt välja, koondati 1. oktoobriks 1919 Kagu-Lätisse Rušonsi jaama piirkonda ning viidi Läänerinde reservi puhkusele ja ümberformeerimisele. 6. oktoobril 1919 formeeriti Üksik Eesti Kütibrigaad ümber Nõukogude Venemaa Läänerinne 15. armee juhatuse korraldusega N 737/к Eesti Kütidiviisiks. Eesti kütibrigaad suunati samas 15. armee koosseisust Lõunarindele.
5. oktoobril 1919 saadeti eesti brigaadi üksused (1., 2., 3. ja 5. kütipolk, brigaadi staap ja suurtükiväe juhatus, siderood, komandandi komando ning relvade kogumise komando) Lõunarindele Anton Denikini vägede vastu. 1. eesti ratsapolk viidi 10. kütidiviisi käsutusse Petrogradi piirkonda, seal asus juba 4. eesti patarei.

Lõunarindel

Eesti brigaad paiknes 14. oktoobril 1919 Brjanski-Orjoli raudteeliinil Hotõnetsi jaama piirkonnas. Saabus ka kauaoodatud täiendus Kesk-Venemaalt mobiliseeritud meeste näol.
Oktoobri algul 1919 muudeti eesti brigaad taas kütidiviisisks, mille koosseisu kuulusid 1., 2., 3. ja 5. kütipolk, eesti ratsapolk, suurtükiväe valitsus, 1., 2., 3. ja 4. eesti patarei, side ja sapöörirood ning muud tugiüksused. Samuti toodi ülemjuhataja 5. oktoobri 1919. a. korraldusega kütidiviisi koosseisu 86. kütipolk ja 1. Petrogradi polk. Need polgud allusid esialgu diviisile ainult operatiivselt, kuid novembri algul 1919 lülitati need diviisi koosseisu ja nimetati ümber: 1. Petrogradi polk – 4. eesti polguks ja 86. laskurpolk – 6. eesti polguks. Eesti kütidiviisi koosseisus ei olnud ainult ratsapolku ja 4. eesti patareid, mis asusid Läänerindel. Peale ümberformeerimist oli eesti kütidiviis 15. oktoobriks 1919. a. lahinguvalmis ning läks Lõunarinde juhata alluvusse eesmärgiga vallutada Denikini vägede käest Orjol.

Kursk

1. novembri 1919 hommikul alustasid Eesti Kütidiviisi osad uuesti pealetungi Maloarhangelski linna suunas ning Ponõri jaama piirkonda. 10. novembriks 1919 oli vene valgete rinne murtud ning eesti diviis sai ülesandeks vallutada Kursk. 
17. novembril 1919 alustasid kütidiviisi üksused pealetungi Kurski vallutamiseks. Rünnakust võtsid osa parempoolses rindelõigus 1., 5. ja 6. eesti polk ja 1. eesti patarei ning vasakpoolses lõigus 2., 3. ja 4. kütipolk 3. patarei toetusel. 18. novembri ööl murdsid eesti kütid Kurskisse sisse ning vallutasid linna. Eesti kütidiviis jätkas vaenlase jälitamist piki Kurski-Belgorodi maanteed, linna jäi 5. Võru polk garnisoniteenistusse. Kurski esimeseks komandandiks määrati eesti diviisi komissar I. Tamm.

Võitlus mahnolastega

Veebruari algul 1920 suunas XIII armee Eesti Kütidiviisi II brigaadi Nestor Mahno üksuste vastu. II brigaad asus Pologi-Tokmatshka-Vassiljevka-Kirillovka rajoonis. Brigaad koosnes 5. Võru, 6. (endine 86.) ja 4. (endine 1. Petrogradi) kütipolgust. 
Veebruaris 1920 asusid Anton Denikini väed pealetungile. Krimmi saadeti neile vastu ka eesti kütidiviisi I ja III brigaad. II brigaad koos 3. kütidiviisi 19. polguga määrati XIII armee reservi ja saadeti Orehov-Gaitshuri jaama-Guljai Polje joonele Mahno väeosade vastu. Veebruaris-märtsis 1920 võitles Eesti ratsapolk Nestor Mahno ülestõusnutega, võideldes Guljai Polje, Vassiljeva, Pologi jt piirkondades.
Aprillis 1920 saadeti ratsapolk Perekopi alla Voskressenski külla, kus polk reorganiseeriti ja viidi üle 8. Punakasakate diviisi.

Perekop

8.–25. märtsini 1920 olid eesti kütidiviisi I brigaadi väeosad (sh Viljandi kütipolk) ja 46. ratsaväediviisi väeosad pidanud raskeid lahinguid ründelahinguid Perekopi kindlustatud positsiooni vallutamiseks.