Fordism

Fordi autotööstus

Fordi autotööstus oli üks tosinast väikesest autode tootjatest, mis tekkis 20. sajandi alguses. Pärast viit aastat autode tootmist tutvustati Ford T-mudelit, mille masstoodang langetas selle ühikuhinda, tehes selle taskukohaseks ka keskpärase tarbija jaoks.
Ford suurendas oluliselt ka oma tööliste palku , andes neile sellega võimaluse saada klientideks. Need tegurid viisidki massilise tarbimiseni.  Fordism on tootmissüsteem, mis nõuab sünkronisatsiooni, täpsust ja firmasisest spetsialiseerumist.

Fordism Lääne-Euroopas

Ajaloolase Charles Maieri järgi oli fordismi eelkäijaks Euroopas taylorism.
Taylorismi puhul on tegu tehnikaga, mis on suunatud töödistsipliinile ja töökoha organiseerimisele ja see põhineb väidetavalt teaduslikel uurimustel inimese efektiivsusest ja stiimulitest. Taylorismist huvitusid Euroopa intellektuaalid – eriti Saksamaal ja Itaalias – alates 19. sajandi lõpust kuni Esimese maailmasõjani.
Üleminek fordismile algas Euroopas pärast 1918. aastat. Tootmisprotsessid reorganiseeriti konveierliinideks, standarditi ja suunati masstootmisse. Eurooplasi köitis fordismis see, et see lubas kõik arhailised jäänused prekapitalistlikust ühiskonnast minema pühkida ning allutada majandus, ühiskond ja isegi inimene tehnilise ratsionaliseerimise rangetele reeglitele.
Suur depressioon hägustas utoopilist visiooni ameerikalikust tehnokraatiast. Teine maailmasõda ja selle tagajärjed äratasid selle taas elule.
Taylorismi printsiibid võttis kiiresti üle Vladimir Lenin ja rakendas neid Nõukogude Liidu industrialiseerimisel. Hilisemal perioodil lähtuvalt Antonio Gramscist arendasid marksistid fordismist 1930. ja 1970. aastatel postfordismi. Fordism tähendas Itaalia marksist Antonio Gramscile rutiinset ja intensiivset tööd toodangu saamiseks.
Fordism jõudis oma haripunkti Teise maailmasõja järgsetel kümnenditel USA domineermise ja massilise tarbimise ajal, kuid kukkus kokku poliitiliste rünnakute tõttu 1970. aastatel. Tehnoloogia areng külma sõja lõpul tekitas 1990. aastatel uue neoliberaalse faasi globalisatsioonis.
Fordismi negatiivsed elemendid (nt majanduslik ebavõrdsus) jäid püsima ning esile kerkisid kultuuri ja keskkonnaga seotud probleemid.

Fordism regulatsiooniteoorias

Fordismil on võtmeroll regulatsiooniteoorias. Regulatsiooniteoorias on fordism akumulatsioonirežiim või makromajanduslik kasvumuster, mis on välja arendatud USA-s ja levinud mitmetes vormides Lääne-Euroopasse pärast 1945. aastat.
Fordism hõlmab selles kohalikku masstoodangut koos erinevate asutuste ja poliitikatega, mis toetavad masstarbimist, kaasa arvatud stabiliseerivad majanduslikud poliitikad ja keinsistlik nõudluse juhtimine, mis omakorda määravad nõudluse ja sotsiaalse stabiilsuse. See sisaldab veel klassikompromisse või sotsiaalsete lepingutega kaasnevaid peret toetavaid palku, tööhõive stabiilsust ja tööturgu, mis viivad laias laastus jagatud heaoluni. Suurenevad sissetulekud seoti tootlikkusega 1940. kuni 1970. aastate alguseni. Tööjõu tasandil on fordism kui taylorism, aga riiklikul tasandil kui keinsism.
Sotsiaalteadusliku lähenemise fordismile võttis kasutusele prantsuse regulatsiooni koolkond, mis on marksismist mõjutatud majanduspoliitika haru. Regulatsiooni koolkonna järgi sünnivad kapitalistliku tootmise paradigmad eelnevate paradigmade kriisist. Vastsündinud paradigma on määratud varem või hiljem langema kriisi. Fordismi kriis sai marksistidele ilmseks 1960. aastate lõpul.
Fordismi kasutatakse ka 1945. aasta järgse lääneriikide majandusbuumi kirjeldamiseks. Seda iseloomustavad masstoodang ja -tarbimine standarditud tarbijale suunatud kaupade tootmisega müügiks kohalikul kaitstud turul ja keinsliku majanduspoliitika kasutamine. Kuna standardmustriks on sõjajärgne USA, siis on riiklikud variatsioonid sellest standardist tuntud. Regulatsiooniteooria räägib rahvusliku kasvu režiimidest, et tähistada fordismi erinevaid liike üle Lääne-Euroopa.