Jüriöö ülestõus

Allikad

Enim faktilisi teateid ülestõusu kohta annab Bartholomäus Hoeneke kirjutatud Liivimaa noorem riimkroonika, mille algtekst (peale mõne oletusliku fragmendi) pole aga säilinud. Teost tuntakse mõnede hilisemate refereeringute, ennekõike Johann Renneri Liivimaa kroonika vahendusel. Kui kroonika esimene uurija Konstantin Höhlbaum pidas noorema riimkroonika sisu erakordselt usaldusväärseks ja objektiivseks, siis hiljem seda analüüsinud Sulev Vahtre hinnangul on tegu tendentsliku ja ordu poliitikat õigustava teosega, mis ei anna ülevaadet mitte ülestõusust, vaid saksa feodaalide ja ordu tegutsemisest ülestõusu ajal, kasutades selleks ka moonutusi ja võltsinguid. Anti Selart aga seab kahtluse alla, kuivõrd noorem riimkroonika üldse Renneri kroonikas säilinud on. Arvestades Renneri tava oma allikate teksti tunduvalt lühendada, värsivormi ümberpanemist proosasse ja võimalikku tõlkimist on Selarti arvates kaduma läinud Hoeneke sõnavara, rõhuasetused ja seletused.
Vähemal määral on Jüriöö ülestõusu sündmustest kirjutatud ka Hermann Wartberge Liivimaa kroonikas, Marburgi Wigandi kroonikas, Balthasar Russowi kroonikas, Novgorodi ja Pihkva kroonikates, Detmari Lübecki kroonikas, Oliva kloostri (Poolas) kroonikas ja veel mõnedes üksikutes ürikutes. Toimunu fikseerimine kaugemates paikades (Novgorod, Pihkva, Poola, Lübeck) näitab, et see leidis laialdast vastukaja. Allikaid omavahel võrreldes ilmnevad ühtelangevuste kõrval ka erinevused ja vasturääkivused, muuhulgas ülestõusu iseloomu osas. Renner-Hoeneke näevad seda Vahtre arvates eestlaste väljaastumisena sakslaste vastu, Selarti arvates aga talupoegade mässuna. Vahtre peab mõne koha peal eestlastega võrdses tähenduses kasutatud talupoja nimetust Renneri lisanduseks originaalile, Selart jätab sellise sõnakasutuse põhjuse lahtiseks. Renneri ajal olid need nimetused enam-vähem samatähenduslikud, Hoeneke aja sõnakasutust pole aga teada. Wartberge kirjeldab sündmusi vastristitute usust äralangemisena, Wigand toob esile eestlaste rõhumist Harju-Viru vasallide poolt, Russow räägib talupoegade mässust ja hindab selle tähtsust suhteliselt väikeseks, vene kroonikad mainivad tšuudide mässu oma bojaaride vastu.

Poliitiline olukord

Ülestõusu oluliseks taustateguriks on peetud alates 1236. aasta Stensby rahust Taanile kuuluva Eestimaa hertsogkonna tuleviku pärast peetavat diplomaatilist võitlust. Hertsogkond koosnes Harju- ja Virumaast ning seda kutsuti seetõttu ka Harju-Viruks. Nimetatud ala polnud osa Taani riigist, vaid kuulus isiklikult Taani kuningale. 1241. aasta seisuga oli seal 75% maavaldustest läänistatud vasallidele, kellest valdava osa moodustasid sakslased (4–10% eestlased), 5% oli kiriku käes ja 20% jäi otseselt kuningale. Kuna Eestimaa valitsemine oli Taani kuningale tülikas ja vähetasuv ning riigil nappis raha, siis hakati otsima võimalusi see soodsatel tingimustel võõrandada. Plaani vastu olid kohalikud vasallid, kes kartsid, et uus maahärra kärbib nende seniseid laialdasi õigusi. Esimene võõrandamiskatse tehti juba 1284. aastal, kuid vasallide survel see luhtus. Kui Erik VI Menved läänistas 1303. aastal Eestimaa kuueks aastaks oma vennale, siis oma privileegide tuleviku üle muret tundnud vasallid vallutasid kuningale surve avaldamiseks mõned kohalikud kuninga linnused ja otsisid toetust Liivimaa võimudelt. 1321. aasta üriku kohaselt andsid vasallid tõotuse jääda truuks Taani kuningatele ja 1329. aastal deklareeris kuningas Christoph II, Sulev Vahtre arvates vasallide rahalise hüvituse eest, et Eestimaad ei eraldata kunagi Taani kroonist. Ometi läänistas ta juba samal aastal selle Hallandi hertsogile Knud Porsele, kes aga järgmisel aastal suri ja kelle alaealised pojad Eestimaale ei asunud.
Aastatel 1332–1340 puudus Taanis tunnustatud kuningas. Troonipretendent Valdemar lubas 1333. aastal anda Eestimaa oma õe Margrete mehele, Brandenburgi markkrahvile Ludwigile, kelle õukonnas ta sel ajal elas. See oli mõeldud varem Taani kuninga poolt Margretele lubatud, kuid välja maksmata jäänud kaasavara eest tasumiseks. Ühtlasi ootas Valdemar selle eest Ludwigi abi Taani troonile tõusmiseks. Kui Valdemar kuningaks sai, andis ta korralduse anda Eestimaa Ludwigile üle, kui viimane seda nõuab. Hiljem samal aastal sõlmis ta Ludwigiga lepingu, mille kohaselt müüakse Eestimaa 13 000 marga eest Saksa ordule ja summa makstakse kaasavarana otse Ludwigile. Selle tehingu nurjas Anti Selarti andmetel Taani kuninga lähikonna, Sulev Vahtre andmetel Eestimaa vasallide vastuseis.
Üheks peamiseks pretendendiks Eestimaale oligi kujunenud Saksa ordu ja selle Liivimaa haru. Ordu polnud kunagi leppinud Eestimaa minekuga Taani kuningale. Ordu tugevnedes, eriti pärast edukat sõda Riia vastu (1328–1330), asuti aktiivselt taotlema piirkonna liidendamist orduriigiga. Taani riigis olnud võimuvaakumi ajal sekkus ordu hertsogkonna 1330-ndate sisetülisse vasallide ja asevalitseja vahel ning haaras ajutiselt enda kätte kroonile kuulunud Tallinna ja Narva linnused, millest Tallinna asehaldur Marquard Breide ordu kasuks loobus. Ühtlasi sõlmiti orduga vastastikuse mittekallaletungi leping. Asevalitseja ja vasallide vahel puhkenud riiu lepitas 1334. aastal ordu kõrgmeister. Kuigi teatud küsimustes hoidsid Eestimaa vasallid ordu poole, polnud vähemalt osale neist ordu võimu alla minek siiski meeltmööda.
Vasallid kaldusid pigem toetama Taani pikaajalise vastase, Rootsi võimu alla minekut. Nii loodeti säilitada oma senine suverääsus – erinevalt rangelt tsentraliseeritud ja naabruses asuvast ordust asus Rootsi kuningas samuti kaugel ega olnud Taani kuningast tugevam. Kuna Taani kuningalt 1329. aastal Eestimaa lääniks saanud Knud Porse abikaasa oli Rootsi kuninga Magnus Erikssoni ema, siis hakkas Magnus end Anti Selarti arvates Eestimaa pärijaks pidama. 1336. aastal kohtus Magnus nii Eestimaa vasallide esindajate kui orduvastase leeri juhi, Tartu piiskopi Engelbert von Doleniga. Ülestõusu ajal oli eestlaste poole üle läinud sakslase tunnistuse kohaselt tahtnud rootslased juba ammu Tallinna enese kätte saada. Pärast ülestõusugi, 1348. aastal, on Eestimaa vasallid taotlenud üleminekut Rootsi või Taani võimu alla.
Ivar Leimus on esile toonud Saksa-Rooma keisri Ludwig IV rolli. Ta oli Brandenburgi Ludwigi isa ja mures oma poja kaasavara saatuse pärast. Leimus on seisukohal, et keiser pelgas Eestimaa libisemist Rootsile ja selle liigset tugevnemist, käskides seetõttu 1339. aastal Saksa ordu kõrgemeistril hõivata Eestimaa, et vältida selle ärakiskumist Taani riigi küljest ja anda Taani kuninga Valdemari kätte. Keisri plaani kohaselt pidavat Valdemar pärast võimuletulekut kaasavarakohustusest vabanemiseks andma Eestimaa Brandenburgi Ludwigile ja maa asemel raha eelistav Ludwig omakorda müüma selle ordule, kes ihkas Liivimaal omale uusi valdusi. Nii kujunes Leimuse meelest kaks vastasleeri: ühel pool keiser Ludwig IV toetatud Taani kuningas Valdemar, ordu ja Brandenburgi Ludwig ning teisel pool Rootsi kuningas Magnus Eriksson, kes otsis poolehoidjaid Eesti vasallide ja ka talupoegade hulgast. Mingil põhjusel muutis Valdemar aga meelt või venitas tehinguga.

Eestlastest talupoegade olukord

Samal ajal muutus Harjumaa eestlastest talupoegade olukord üha rõhuvamaks. Teiste Eesti maakondadega võrreldes toimus seal, eriti Tallinna lähikonnas, kõige kiirem mõisate rajamine koos sellest tuleneva koormiste kasvu ja teiste negatiivsete tagajärgedega. Vähenesid isiklikud vabadused. 1315. aasta uue lääniõigusega laiendati Harju-Viru vasallide kohtuõigust talupoegade üle, lubades isegi surmanuhtlust kasutada.
Kirjalikes allikates on mitmeid teateid võimulolijaid kohalike elanike poolt ähvardavast ohust või vastuhakust. 1299. aasta ürikus ütleb paavst, et Eestimaa paganad on teinud korduvaid mässukatseid kuningas Erik VI (1286–1319) ja tema vasallide vastu, püüdes vasalle maalt välja kihutada. 1301. aasta teate kohaselt kippuvat hiljuti kristlusse pööratud Tallinna linna ja piiskopkonna elanikud ümberkaudsete rahvaste (venelaste, karjalaste, isurite, vadjalaste, leedulaste) õhutusel usust taganema. 1315. aasta lääniõiguse tekstis öeldakse, et maad ohustab lisaks välisvaenlastele ka kohaliku rahva "kindlusetus". Sellepärast anti korraldus, et vasallid ei sõidaks kuninga juurde lääni vastu võtma korraga, mis jätaks maa kaitseta, vaid osade kaupa. 1321. aastal lubas uus kuningas Christoph II enda juurde sõita vaid nii paljudel vasallidel kui venelaste või "paganate" kallaletungioht võimaldab. Wartberge kroonika järgi pidas Liivi ordumeister Reimar Hane (1324–1328) kohaliku rahva "õeluse ja uskmatuse" pärast kõnelusi Liivimaa piiskoppide ja vasallidega, eriti Harju-Viru omadega.
Marburgi Wigandi kroonika lühikese ja segasevõitu teate kohaselt läkitasid eestlased saatkonna Taani kuninga juurde küsima, kas ta tahab neid rõhumise vastu kaitsta. Nad olevat valmis pigem surema, kui sellise ikke all elama. Kui sellele lõppu ei tehta, siis tahtvat nad kaevata jumalale ja ta pühakutele. Saatkonna saatmine olevat aga tulnud avalikuks ja sellepärast algaski inimeste tapmine. Kuigi ükski teine allikas midagi sellist ei maini, peab Vahtre saatkonna lähetamist usutavaks ja näeb nende sõnumis peituvat ülestõusuga ähvardamist.

Põhjused

Sulev Vahtre arvates oli ülestõusu taustaks (ehkki mitte otseseks tõukeks) eestlastest talurahva, ennekõike harjulaste, alates muistsest vabadusvõitlusest püsinud soov rõhuvast võõrvõimust vabaneda. Sellest annab tema meelest tunnistust ka Läänemaa, kus Harju-Virus valitsenud eriolukorda polnud, kiire ühinemine harjulaste mässuga. Vastupanuvõitluse juhtivaks jõuks peab Vahtre endiste eesti ülikute järglasi, kes feodaalhierarhiasse enam ei pääsenud, kuid säilitasid kaasarääkimise kohalikus halduses ja autoriteedi "suguvendade" juures. Eestlasi oli ka vasallide seas, kuid Vahtre meelest olid nad enamjaolt teistest eestlastest võõrdunud ja kui ka üksikud neist võisid "oma rahva vabadustaotlusi" toetada, polnud nad mässus juhtival kohal. Ülestõusule eelnenud ebakindluse ja oodatava võimuvahetuse periood tõi Vahtre arvates kaasa vasallide omavoli ja vägivalla suurenemise, kuna peljati, et uue maahärra all nende iseseisvus kahaneb ja "püüti võtta veel, mis võtta andis". Vahtre arvates tegid harjulased sellises situatsioonis katse haarata juhtimise enda kätte, et valida endale oma tingimustel uus maahärra, kellelt oleks edaspidi saadud sõjalist kaitset. Olukord tundus tegutsemiseks soodus, kuna Taani oli parasjagu sõjajalal Rootsiga ja Liivimaa feodaalvõimud seotud sõjaga Pihkva vastu.
Tõnis Lukase käsitluse järgi harjulased, nähes ette järgnevat sõjalist konflikti mitte ainult Taani, vaid ka Liivi ordu, piiskoppide ja nende vasallidega, soovisid ideaalis kogu Eesti alal võõrvõimu likvideerida. Jõuvahekordi realistlikult hinnates võeti aga eesmärgiks pakkuda Harju-Viru Rootsile, kellele pakuti oma abi võitluses ja kellelt oodati vasallide tõhusamat taltsutamist.
Anti Selarti hinnangul on 1343.–1345. aasta sõja põhjused ja tagamaad suurel määral siiski ebaselged. Ülestõusu õnnestumine oleks tema arvates tõenäoliselt viinud Põhja-Eesti Rootsi kuninga kontrolli alla. Ta ei pea põhjendatuks sündmuste seletamist paganate ja kristlaste vahelise võitlusena nagu Wartberge kroonika seda teeb – sel ajal oligi kombeks oma vastaseid uskmatuiks, apostaatideks ja nende abilisteks kutsuda. Samuti pole Selarti arvates tegelikult kindel "sakslaste" tapmise ulatus "eestlaste" poolt – on teada vähemalt ühe sakslase osalemine mässajate poolel. 
Mitmed Eesti NSV ajaloolased on marksistlikust ajalookäsitlusest lähtudes rääkinud toimunust kui klassivõitlusest tulenenud talurahvasõjast, talupoegade ülestõusust neid rõhuvate feodaalide vastu. Selle kinnitusena on nähtud mässu alustamise kuupäevi. Jüripäev oli olulisemate talurahva tähtpäevade seas, sellega algas uus välistööde ajajärk. Artur Vassari järgi tahtsid Põhja-Eesti talupojad vabaneda enne uue teoorjuse perioodi algust. Oma põldudel töötav Saaremaa talurahvas aga alustas vastuhakku enne rukkikümnise maksmise aega jaagupipäeval. Sulev Vahtre hinnangul on ülestõusus aga momente, mis muudavad selle vaatlemise esmajoones talurahvasõjana küsitavaks. Ka Anti Selart kahtleb, et tegu oli otseses mõttes talupoegliku mässuga, kuna ülestõus oli varem organiseeritud ning selle juhid suhtlesid ja sõlmisid kokkuleppeid välisriikide võimukandjatega.
Soome ajaloolane Kari Tarkiainen on samuti toimunut nimetanud talurahva ülestõusuks ja välja pakkunud, et Jüriöö sündmused võisid olla samalaadsed 1590. aastate Nuiasõjale Soomes, mille tingisid "koormiste suurendamine, veel alistamata rahva vastupanu ja väline ülesärgitamine". Tavalise Vana-Liivimaa feodaalsõjana see Tarkiainenile ei näi. Sõja puhkemine Taani kuninga alal osutab tema arvates sellele, et ülestõusu üheks eelduseks oli tüli ühiskonna juhtimise üle. Mässu õhutajateks peab Tarkiainen Saksa rüütelkonda ja Rootsit.

Ülestõus Harjumaal

Nooremal riimkroonikal põhinevate allikate kohaselt algas ülestõus jüriööl – ööl vastu jüripäeva ehk 23. aprilli 1343 –, mil süüdati märguandeks ühel künkal asunud maja. Sulev Vahtre arvates polnud ajahetke valik juhuslik. Tegemist oli tuntud päevaga, mida tõenäoliselt tähistati uue aasta algusena. Tähtpäeva kommete hulka on kuulunud jüritule põletamine ning Loode-Eestis ka paugutamine ja muu kära tegemine. Asjasse mittepühendatud ei osanud seega puhkenud mässuliikumisele kiirelt vastata, isegi kui nad kuulsid kära ja nägid tulede süttimisi, sealhulgas mõisate põlemist. Artur Vassar seostab kuupäeva valikut jüripäeva kui suviste tööde hooaja algusega, mis kõnetas eriliselt talurahvast, kes soovis uut välitööde perioodi alustada vabana feodaalidest ja teotööst mõisas.
Märgutule asukoht pidi Vahtre meelest olema nii hästi nähtav kui laiemalt tuntud ning ühtlasi ülestõusu organiseeriva keskuse lähedal. Ta ei usu, et seda on enam võimalik piisava kindlusega identifitseerida, kuid esitab kõige tõenäolisema kandidaadina Saha kabeli asukoha (praegune kabel rajati 15. sajandil). See oli tol ajal ilmselt kultusliku tähendusega paik ja asus ülestõusu aktiivse toimumise piirkonnas. On avaldatud ka arvamusi, et märgutuli süüdati Paka mäel Raikkülas, kus on oletatud muinasaegset eesti hõimude nõupidamiskohta. Vahtre hinnangul võidi Raikkülas küll mässu ettevalmistamisega tegeleda, kuid see jäi siiski eemale ülestõusu keskusest.
Nooremale riimkroonikale tugineva Johann Renneri andmetel tahtsid eestlased "korraga kallale tungida ja ära tappa kõik sakslased koos naiste ja lastega." Ta lisab, et nii see ka sündis, "sest nad hakkasid surnuks lööma neitseid, naisi, sulaseid, teenijatüdrukuid, aadlikke ja mitteaadlikke, noori ja vanu; kõik, kes olid saksa verest, pidid seal surema." Ülestõusnud olevat maha põletanud "kõik aadlikkude mõisad, käisid maa risti ja rästi läbi ja tapsid kõik sakslased, keda nad kätte said. [] ...kes naistest ja lastest meeste käest pääses, need lõid mittesaksa naised surnuks." Anti Selarti meelest pole siiski kindel, et sakslaste tapmine tegelikult nii ulatuslik oli, tuues välja asjaolu, et teadaolevalt vähemalt üks sakslane tegutses mässajate poolel. Hermann Wartberge kroonika rõhutab ülestõusnute metsikusi: nad olevat löönud lapsi vastu kive, heitnud neid tulle ja vette, lõiganud rasedad mõõkadega lõhki ja torganud neist väljalangevad lapsed piikidega läbi. Kokku olevat Wartberge ja Russowi teatel Harjus tapetud 1800 inimest, kuid nende allikaks olevas nooremas riimkroonikas oli info tapetud sakslaste kohta ilmselt segaselt sõnastatud, kuna Renneri ümberjutustuse kohaselt oli 1800 tapetut hoopis Läänemaal. Vahtre hinnangul ei elanud nii palju sakslasi aga kummaski maakonnas ega isegi Harju- ja Läänemaal kokku. Tõepärasemaks peab ta Novgorodi kroonikas ära toodud tapetute arvu – 300 (ühes variandis 308), ehkki sellegi täpsuses ei saa kindel olla.
Axel von Gerneti arvestuse järgi kadus Jüriööle eelnenud veerandsajandil allikais fikseeritud 80-st Eestimaa vasallisuguvõsast ülestõusu tulemusena kas täielikult või vähemalt Eestimaa vasallide ridadest mitte vähem kui 47. Astaf von Transehe-Roseneck ei pea neid arve piisavalt põhjendatuks, sest osa neist asus Virumaal, kuhu ülestõus ehk ei jõudnudki, osa võis surra loomulikul teel, elukohta vahetada või lääni järgi nime muuta. Aasta 1343 (või arvatavasti 1343) tuleb ürikutes vasallide surma-aastana ette kümmekonnal juhul ja see on teiste aastatega võrreldes märkimisväärselt suur hulk. Sulev Vahtre meelest osutavad need muutused ilmselt ülestõusu mõjule, ehkki iga üksikisiku puhul pole surma põhjust võimalik teada.
Näiteks on Callevere-nimeline vasall, Vahtre arvates tõenäoliselt eestlane, tapnud sel aastal aadlik Vrowinus de Lemede ja põgenenud seejärel Tallinna. Paul Johansen on seda pidanud enesekaitseks ja osaks ülestõusu järelmängust. Vahtre hinnangul võib ülestõusuga siduda Rolo de Ylmensalo surma, kelle Ilmasalu (Ilmatsoo) mõis koos 4 külaga läks 1346. aastal tagasi kuningale ja järgnevalt Padise kloostri kätte. Tallinna rae märkmeteraamatus leidub hilisem ääremärkus, kus mälestatakse korraga üheksat dominuseks tituleeritud ja enamjaolt kuninganõunike hulka kuuluvat rüütlit (Fredericus de Wrangele, Hermannus de Laydes, Bartolomeus de Velin, Otto de Rosis, Helmoldus de Zaghe, Henricus de Virkes, Bertoldus de Legthes, Henricus de Parembek, Nicolaus Rysbith). Samas vähemalt ülestõusu algusaega kõigi nende surm langeda ei saa, kuna osa neist nimedest esineb 1343. aasta 11. või 16. mai ürikutes ja korratuna 27. oktoobril.
Sulev Vahtre on ürikute najal välja selgitanud, et enne Jüriöö ülestõusu eksisteeris Harjumaal kindlalt või peaaegu kindlalt 21 mõisa, millest 17 kaovad seejärel allikatest pikaks ajaks või lõplikult. Kuigi iga üksiku mõisa puhul pole sel moel võimalik selle saatust ülestõusuga siduda – põletatud mõis võidi peagi taastada või mässus puutumata jäänud mõis mingil muul põhjusel kaduda –, siis nõnda järsk üldine muutus 14. sajandi keskpaigas osutab selgelt Jüriöö sündmuste tagajärgedele. Mõisate paiknemise ja hilisemate lahingukohtade järgi peab Vahtre ülestõusu keskseks piirkonnaks Tallinna ümbrust, Jüri, Jõelähtme, Kose ja Keila kihelkonda. Kroonika teatel põletati maha ka kirikud ja munkade eraklad. Tol ajal oli Harjumaal 10 kirikut, enamasti puitehitised ja Vahtre peab nende hävitamist usutavaks. Kogu Harjumaal ei pruugitud Vahtre arvates siiski ülestõusuga liituda, näiteks Ravila külas on mässajad kroonika kirjelduse järgi käinud justkui luure- ja moonaretkel.
Ülestõusnud tungisid ka Padise kloostrisse, surmasid seal munki ja põletasid kloostri maha. Noorema riimkroonika järgi tapeti 28 munka, Oliva kloostrikroonika kohaselt 18 munka ja hulk ilmikvendi. Wartberge nimetab tapetutena 28 munka ja lisab, et abt koos vähestega pääses. Hilisemad autorid on sageli avaldanud imestust kloostri ründamise pärast ja on isegi arvatud, et tegu on krooniku väljamõeldisega, et näidata rahulikke munki ründavate eestlaste verejanulisust. Vahtre hinnangul pidasid eestlased neid samasuguseks vaenlaseks, kuna ka kloostri maavaldustel ekspluateeriti talupoegi, lisaks oli see vihatud ristiusu levitaja ja kandja. Kloostri kui kindlustatud koha (ehkki tänaseni säilinud võimsad müürid rajati pärast ülestõusu) vallutamist nimetab Vahtre väljapaistvaks sõjaliseks saavutuseks.

Taani valdused ordu kaitse alla

Ordumeister asus lahingu järel Tallinna linnuse lähedal laagrisse. Kõigepealt mõisteti kohust sakslase üle, kes "hirmul oma elu pärast" oli ülestõusnute poole üle läinud ning kelle meister hiljem jalgupidi pidi üles puua laskis. Tema käest sai ordumeister esmakordselt kuulda, et Turu foogt viie päeva pärast suure väega eestlastele appi tuleb, sest Rootsi olevat juba ammu Tallinna enda kätte ihaldanud. Seda kuuldes palusid Tallinnast tulnud Taani kuninga võimukandjad, et Liivimaa ordumeister neid kaitseks ja annaks neile isandaks Goswin von Herike, kellest saaks ka Rakvere asevalitseja. Meister polevat küll tahtnud end hädaohtu seada ja võõraste maade asjadesse segada, kuid siiski nõustunud eelnenud häda tõttu. Kulude katteks lubati talle tasuda kõik, mis ühe aasta korralisest hinnusest rohkem ära tarvitatakse. Seejärel nimetatudki Herike Tallinna ja Rakvere linnuste pealikuks Taani kuninga asendajana. Vahtre arvates on kindel, et kroonikas Taani võimudele poolt esitatud tingimused seati tegelikult ordu poolt. Ordu oli saavutanud oma eesmärgi, reaalse võimu Harju-Virus, ja Taani kuninga esindajatel ei jäänud muud üle kui sellega leppida.
Sõlmitud kokkuleppe kohta on säilinud ka 15 kuninga nõuniku ja 5 vasalli poolt vasalkonna nimel välja antud ürik, mille kohaselt vasalkond valis ordumeistri oma kaitseisandaks, pealikuks ja kaitsjaks ning lubas hüvitada ordu poolt kantud kahjud. Selles 16. maiga dateeritud ürikus on kirjas ka tingimus, mida kroonikas ei mainita: kohe kui esitatakse üksmeelne nõue maa tagastamiseks, peab ordu selle ühe kuu jooksul täitma. Vahtre arvates oli sellist klauslit vaja, et vasalle ei saaks süüdistada Taani kuninga reetmises, kuigi selle praktiline tähtsus on iseasi.
Järgnevalt hukati "eestlaste peamehed" ja "tapmise alustajad". Vahtre arvates pidi tegu olema 14. mai lahingus võetud vangidega. Pole teada, mida kroonikas nende väljenditega mõeldakse. Kui tegu on kahe erineva kategooriaga, siis võib see Vahtre meelest osutada justkui eestlaste valitseva kihi hävitamisele. Ka Harju-Viru vasallide seas näib olevat toimunud mingi puhastus. Võrreldes 11. maist pärineva ürikuga on 16. mai ürikus kolmandik juhtivaid vasalle välja vahetunud. Vahtre pakub välja, et tegu oli ordule sobimatute isikutega.
16. mail tungis ordumeister oma vägedega Läänemaale. Ülestõusu mahasurumine kulges seal kroonika järgi kiirelt ja kergelt, eestlased olevat põgenenud metsadesse ja rabadesse. Ordumeistri otsus enne Rootsi vägede saabumist sinna minna näitab Vahtre arvates, et ülestõusnuid peeti siiski Rootsist ohtlikumaks vastaseks.
18. mail jõudis Tallinna reidile Viiburi foogt Johannes Gotaeson ja 19. mail Turu foogt Dan Niclisson. Toimunust kuulda saanud Turu foogt olevat vihastanud ja kurvastanud ning läkitas Tallinnasse saadiku omale turvet nõudma, mis talle ka võimaldati. Linnuse ees võttis Niclissoni juhitud Rootsi esinduse vastu Goswin von Herike. Rootslased olevad algul olnud sõjakad, kokkuleppest ülestõusnutega ei räägitud, kuid Taani kuningat süüdistati ülekohtus Rootsi kuninga vastu ja lubatud selle eest siin kätte maksta. Nõuti linna Taani kuninga poolt Rootsi kuningale tehtud kahjude eest kompensatsiooniks üle anda, kuid neile öeldi ära. Herike polevat lubanud äsja kannatada saanud maad uuesti "kurvastada" ja lubanud tegutseda selle nimel, et vaen kahe kuninga vahel heaga lahendataks. Lõpuks sõlmiti rahu, ehkki krooniku sõnul röövisid rootslased enne lahkumist Tallinna kariloomi. Vaherahu sõlmimise kohta on säilinud ka ürik, mis on dateeritud 21. maiga ja mille järgi tehti rahu kuni 1344. aasta 14. märtsini.

Ülestõusu lämmatamine Mandri-Eestis

Olukorras, kus Harju maapiirkonnad ja kohaliku tähtsusega linnused ning kogu Saaremaa olid ülestõusnute kätes, palus Liivi ordu meister Dreileben abi Saksa ordu kõrgmeistrilt Preisimaal. Noorema riimkroonika teatel jõudiski sealt saadetud abivägi, kuhu kuulus 2 komtuuri, 27 orduvenda ja 600 hästirelvastatud meest, 31. oktoobril Riiga. Marburgi Wigandi kroonika järgi oli see kõige paremini relvastatud vägi 700 hobusega. Kohe olevat laiali levinud kuuldus, et kõrgmeister on 10 000 meest Liivimaale saatnud. Wigandi kohaselt jättis Dreileben osa orduväest enda käsutusse, osa jäeti Riia linnusesse, osa läkitati Viljandi linnusesse, osa eesotsas komtuur Johannes Nothafftiga Paidesse "ülesande täidesaatmiseks".
Talve hakul, Wigandi teatel pärast mardipäeva, andis meister korralduse laastada Harjumaa, tappa seal nii vanad kui noored, "mis ka täide saadeti". Noorema riimkroonika kohaselt olid harjulased ehitanud kaks linnust, "kus nad oma naisi, lapsi ja varandust tahtsid kaitsta". On arvatud, et tegu oli Varbola ja Loone linnustega, mis olid Harjumaa tähtsaimad ja olulises rollis juba muistse vabadusvõitluse ajal. Pärast maa rüüstamist asuski ordumeistri vägi harjulaste tugipunkte ründama. Ägeda võitluse järel, kus langenutena on mainitud kaht nimekamat orduvenda, linnused vallutati. Tallinna pealik Goswin von Herike olevat pärast ordu retke korraldanud loenduse, saamaks ülevaadet, "kui palju eestlasi oli otsa saanud sellest ajast peale, kui tapmine algas". Loendamiseks saadetud üks poiss külast külla käima ja saadud arvuks 30 000 inimest. Kuigi Vahtre hindab seda liialdatuks ja umbmääraseks arvuks, eriti kuna Harjumaal ei elanudki sel ajal nii palju rahvast, siis suurtele inimkaotustele viitavat see ikkagi. Toimunud laastamise ulatusest annab Vahtre arvates aimu ka kolm aastat hilisem ürik, kus Harjumaad nimetatakse tühjaks ja mahajäetud maaks.

Viljandi "kotilugu"

Renneri kroonikas järgneb ordu 1344. aasta retkele ja läbirääkimistele Nectise külas lugu Harju talupoegade katsest Viljandi linnus vallutada. Selleks lasid nad end peita kottidesse rukki sekka, mida iga-aastase andamina linnusesse veeti. Ühe osalise ema andis nad aga üles lubaduse eest oma pojale elu kinkida. Nii võetigi teised kinni ja visati vangikeldrisse, kus nende luud seniajani asuvat. Russowi kroonika versioonis on see lugu asetatud Dreilebeni valitsusaja lõppu pärast Jüriöö ülestõusu ja leedulastega peetud võitlusi. Russowi järgi tahtsid Viljandi talupojad sarnasel viisil Viljandi lossi pääseda, et seal komtuur koos kõigi sakslastega ära tappa. Viljaandami tasumise ajal, toomapäeva õhtul, 20. detsembril, plaaniti suurte viljakottide sees hulk mehi koos mõõkadega lossi viia. Üks oma vandenõus osaleva poja pärast muretsev vanaeit andis kavatsusest teada Viljandi sakslastele, kes vastutasuks lubasid ta poega säästa. Nüüd lasidki sakslased niipalju kotte korraga sisse vedada, kui paljudest arvati jagu saavat, ja pistsid siis talumehed mõõkadega surnuks. Karistuseks ja mälestuseks määrati kõigile Viljandi maakonna talumeestele, ka süütutele, uus maks, mida tuli tasuda iga aasta toomapäeval. Lühemalt on Viljandi kotilugu kirjas ka kahes Rennerist ja Russowist varasemas ordukroonikas, kusjuures ühes neist räägitakse samuti Harju talupoegade kavast Viljandi linnus vallutada.
Paul Johansen on pidanud seda lugu Tallinna päritoluga suuliseks traditsiooniks, mis on andnud teistsuguse seletuse Tallinna toomapäeva õhtuse maksumaksmise kohta. Viljandis sellist maksu kehtinud pole. Neid jutustusi on hinnatud Renneri ja Russowi kroonikates võõrkehadeks ning nende tõepärasuses on kaheldud. Samalaadne legend on olnud Holsteinis ja nii ongi seda peetud ka Saksamaalt pärinevaks rändmuistendiks. Vahtre andmetel on sealse loo taga siiski reaalsed sündmused, kus nõnda tapeti 1144. aastal krahv Rudolf. Sarnaselt on Venemaal suurvürst Vassili vallutanud 1446. aastal Troitse-Sergi kloostri. 1568. aastal on Rootsi kuningas teinud ettekirjutuse vallutada sel moel taanlaste linnuseid. Vahtre hinnangul on kroonikate Viljandi lugu aga liiga kirjandusliku iseloomuga ja täiesti erinev teistest teadetest, mis sunnib teda selle ehtsuses kahtlema. Samas näitavat selliste pärimuste sajandeid hiljem toimunud seostamine Jüriöö sündmustega vähemalt seda, et ülestõusu kohta käivaid kuuldusi anti nii kirjalikult kui suuliselt edasi, mis omakorda märgib Jüriöö ülestõusu tähtsust.

Tagajärjed

Ülestõusust võitis kõige enam Saksa ordu. Eestimaa ja sealsed linnused läksid ordu kätte. 1344. aastal kohapeal käinud Taani kuninga volinik Stigot Andersen veendus, et hertsogkonna võõrandamine on möödapääsmatu. Ühtlasi andis ta linnadele ja kirikule rea privileege, mis võiski olla võimu üleandmisega seotud samm. 1346. aastal müüs kuningas Eestimaa 19 000 marga eest ordule, millest 6000 läks Brandenburgi markkrahv Ludwigile kaasavaraks. Situatsiooni arvestades oli see suur summa, milles kokkuleppimisele aitas Ivar Leimuse arvates kaasa Saksa-Rooma keiser Ludwig IV sekkumine. Samas ei tähendanud see tehing Taani võimutaotluste täielikku lõppu Eestimaal, need ilmutasid end sõltuvalt poliitilisest situatsioonist aeg-ajalt uuesti. Ülestõusu ajal osutus ordust sõltuvaks ka Saare-Lääne piiskop Hermann von Osenbrügge. 1343. aasta detsembris sundis ordu nii Hermanni kui Tartu piiskoppi loobuma obödientsinõudmisest Saksa ordu suhtes, põhjendades seda Eesti vastristitute usustaganemisele vastu seismiseks vajaliku üksmeele loomisega.
Jüriöö ülestõusuga on seotud mittesakslaste (sealhulgas eestlaste) staatuse halvenemist alates 14. sajandi keskpaigast. On arvatud, et lüüasaanud ülestõus viis etniliste vahekordade teravnemiseni, mis omakorda mõjutas sotsiaalseid suhteid. Tõnis Lukase meelest võib kõigepealt eeldada, et kui ülestõusu juhtkonda kuulus eesti soost vasalle ehk rüütleid, siis andsid ülestõusu mahasurujad sellele seisuslikule grupile tugeva, võib-olla isegi lõpliku löögi. Sulev Vahtre olemasolevate allikate põhjal eesti vasallide (ulatuslikku) mässus osalemist ei näe. Näiteks üks eestilikumaid suguvõsasid, Liked, kelle puhul võiks seda oodata, jätkab pärast ülestõusu tegevust, mõned neist seejuures kõrgetel kohtadel. Lukase arvates ei saa pärast ülestõusu enam juttu olla n-ö relvastatud rahvast, mida olid seni kehastanud eesti soost sõjateenistuskohustustusega vasallid, kuna taoline seis oli muutunud valitsejatele ohtlikuks. Teisalt on aga välja toodud, et 1350. aastal on ordu poolt Põhja-Eestile antud korraldus anda sõjakäikude tarbeks iga 100 adramaa kohta üks hästirelvastatud sakslane ja kaks kergemini relvastatud meest (ilmselt eestlast). Talupoegade väekohustuse kadumist on seotud alles tulirelvade ja palgasõdurite kasutuselevõtuga.
Lukas toob veel välja, et seni vabamas seisundis olnud Harju-Viru ja Saare-Lääne kaotasid senise suhtelise eristaatuse ning sealne maarahvas hakkas sarnaselt muule Eesti alale lähenema pärisorjuslikule seisundile. Hakkas kasvama mõisate arv, mille arvel hääbus Harju- ja Virumaal kümnete kaupa põliseid külasid. Talupoegade mõisakoormised hakkasid pidevalt ja takistamatult tõusma.
Samas on mittesakslaste diskrimineerimise kasvu Jüriöö järel peetud ka pigem kokkusattumuseks ja võrreldud seda kogu Euroopas toimunud samasuguste protsessidega, mida mõjutasid epideemiatega kaasnenud demograafilised ja majanduslikud vapustused. Demograafiline mõõn suurendas sotsiaalset ja geograafilist mobiilsust, sealhulgas talupoegade liikumist kahanenud elanikkonnaga linna ja seal pikemas plaanis võib-olla ka kodanikuks saamist. Linnades tekkis vastuseis suurele talurahva sisserännule, mõisnikud aga olid samal ajal huvitatud oma talupoegade maal kinnihoidmisest ja nad survestasid ka linnu mittesakslaste sinna asumist piirama.

Jüriöö ülestõusu mälestamine

Marek Tamme hinnangul on Jüriöö ülestõus koos Madisepäeva lahingu, Mahtra sõja ja Võnnu lahinguga keskseks osaks eestlaste rahvuslikus ajaloonarratiivis ("eestlaste suures vabadusvõitluses"), mis on rajatud erinevate lahingute ja ülestõusude sidumisele üheks suureks võitluseks vabaduse eest ja sakslaste vastu: "muistse vabadusvõitluse lahingud jätkusid Jüriöö tulede kumas, elavnesid taas Mahtra rahutustes ning leidsid oma võiduka lahenduse Võnnu lahingus". Tamme arvates saavutas Jüriöö ülestõus erilise tähtsuse ennekõike tänu Eduard Bornhöhe jutustusele "Tasuja", mis esmakordselt tutvustas eesti keeles 1343. aasta sündmusi ja tekitas inimestes rahvuslikke tundeid, ning teistele teemat käsitlenud teostele, mis muutsid Jüriöö ülestõusu üheks eesti ajaloolise ilukirjanduse kõige populaarsemaks teemaks. Rahvuslikust kirjandusest, kus erilisel kohal oli Jüriöö ülestõusust rääkiv "Tasuja", sai ühtlasi üks Eesti Vabadussõja Võnnu lahingu peamisi innustajaid.
1920. aastatel hakati Jüriöö ülestõusu aastapäevadel rongkäike ja kõnesid pidama, korraldati aktusi, etendati näidendeid, ajakirjanduses avaldati päevakohaseid kirjutisi. Tekkis idee tähistada seda riikliku pühana. 1920. ja 1930. aastate vahetusel puhkes ajakirjanduses debatt Jüriöö ülestõusu tähistamise küsimuses. Ühed nägid Jüriöös eestlaste kangelaslikku väljaastumist Saksa rõhujate vastu, mis lüüasaamisest hoolimata kandis vilju sadu aastaid hiljem, ning soovitasid seda igati esile tõsta ja tähistada. Teised pidasid mässu kui “suure peksasaamise päeva” ja kristliku jüripäeva ausse tõstmist ("orjapidu") kohatuks. Kolmandad rõhutasid, et kuna allikate nappuse ja vastuolulisuse tõttu on ülestõusust endast vähe teada, siis on raske sellest kaugeleulatuvaid järeldusi teha ja spetsiifiliste seisukohtadega siduda. Ülestõusu tähistamise pooldajad säilitasid ülekaalu, kuid selle riiklikuks tähtpäevaks kinnitamist ei saavutatud.
1930. aastatel hakati kavandama Tallinna lähedale Sõjamäele, arvatavasse lahingukohta, pargi ja suurejoonelise mälestuskompleksi rajamist, millest pidi saama Jüriöö mälestamise põhikoht. Sinna planeeriti püstitada Eesti kõrgeim ehitis, torn, kus rahvuspühade ajal põlev tuli seoks oleviku Jüriööga, kompleksi tähtsaim koht pidi olema aga esivanemate kombel süüdatud "igavese tule" hoiupaik. Jüriöö tähistamises oli oluline roll taarausuliste liikumisel, kes edendas Sõjamäele hiie loomise ideed, kuna just see olevat parim paik võitluses langenud “vaprate, õilsate rahvapoegade” mälestamiseks. Kavandatud kompleks valmis ei saanud ja selle valminud osad hävisid sõjas. Marge Allandi arvates oli Jüriöö muutunud rahvusliku ideoloogia osaks ja ta peab selle puhul võimalikuks rääkida “leiutatud traditsioonist” (Eric Hobsbawmi tähenduses) – mingite praktikate hulgast, "millel on reeglid ja mis on rituaalse iseloomuga, mis proovivad sisendada teatud norme ja väärtusi läbi kordamise, mis vihjab automaatselt jätkuvusele minevikuga".
1940. aastatel püüti Nõukogude Liidu eestlaste seas ja poolt (eesotsas Hans Kruusiga) "eestlaste suure vabadusvõitluse" narratiivi veelgi pikendada, sidudes sellega kaasaegsed Teise maailmasõja sündmused. Jüriöö sobis toonasesse ideoloogiasse ja nii rõhutati Jüriöö ülestõusu edasikestmist “saksa fašistide vastases võitluses”. Seda mõtet väljendati näiteks 1943. aastal Jüriöö ülestõusu 600. aastapäeva suhteliselt ulatuslikus tähistamises kontsertide, koosolekute, näituste ja kirjutistega. Selle puhul välja antud almanahhis "Sõjasarv" avaldati Nikolai Karotamme, Johannes Barbaruse, Hans Kruusi jt Jüriöö-teemalisi artikleid, luuletusi, jutte ja pilte. Hans Kruusi sõnul oli Jüriöö ülestõus jätnud tänapäevale "käskude käsu": "VÕITLE! Võitle kõikjal, nii rindel kui tagalas, oma rahva ajaloolise verivaenlase murdmiseks, hitlerliku riigi ja hitlerliku armee hävitamiseks". Sulev Vahtre hinnangul oli "esivanemate võitluse meenutamisel suur innustav tähtsus võitlusele saksa okupantide vastu".
Saksamaa poolt okupeeritud Eestis oli saksavastase võitluse meenutamine ideoloogiliselt sobimatu ja sündmust avalikult ei tähistatud. Ülestõusu meenutamisest täielikult mööda ei mindud ja lehes Eesti Sõna avaldati vastavateemaline juhtkiri. Seal süüdistati Moskvat mineviku ärakasutamises ja keskaegsete vahekordade kaasaega projitseerimises. Väideti, et eestlaste vastuolud olid ennekõike taani vasallidega ja et Põhja-Eesti ordu valdusse minek oli eestlastele kasulik, kuna see hoidis ära tulevased Taani ja ordu vahelised kokkupõrked, kus ka eestlased oleks pidanud osalema.
Eesti pagulaskirjanduses ja taasiseseisvunud Eesti Vabariigis on esitatud seisukohti, mis kahtlevad Jüriöö sündmuste traditsioonilises käsitluses ja toimunu tähtsuses. Samas jätkatakse Jüriöö ülestõusu mälestatamist ka tänapäeval. Tallinnas asuvas Jüriöö pargis, mille taasrajamist alustati 1960. aastatel ja mis lõplikult valmis 2007. aastal, põleb regulaarselt tuli ja peetakse avalikke üritusi, nt tähistatakse võidupüha ja süüdatakse 24. veebruaril vabaduslõke. Marge Allandi meelest on tähelepanuväärne, et ülestõusu mälestustuli süüdatakse Tori Püha Jüri koguduse Eesti sõjameeste mälestuskirikus langenud sõjameeste mälestuseks põlevast altariküünlast. Jõgevamaal Kassinurmel korraldatakse Jüriöö ajaloo- ja rollimängu, milles osalejad jagunevad linnusesse peitunud sakslasteks ja seda vallutada püüdvaks maarahvaks. Ülestõusu mälestuseks korraldatakse igal aastal muutuva asukohaga Jüriöö jooksu. Marge Allandi hinnangul on Jüriööga seotud ühistegevused – tule süütamine, tõrvikutega rongkäigud, tule laialiviimine üle Eesti, vastavasisuliste kõnede pidamine, langenute mälestamine – rituaalsed praktikad, mille eesmärk on luua ühist ajalooteadvust ja sellele toetuvat rahvuslikku identiteeti. Marek Tamm nõustub Tõnis Lukase arvamusega, et Jüriöö ülestõusu „tähendus Eesti ajaloos ei muutuks vist isegi siis, kui keegi jõuaks järeldusele, et ülestõusu sellisel kujul, nagu me ette kujutame, ja sellel ajal, mida me arvame teadvat, ei toimunudki“.

Jüriöö ülestõus kirjanduses ja kunstis

Jüriöö ülestõusu sündmustel põhineb mitmete kirjandus- ja kunstiteoste ning filmide ainestik. 1880. aastal avaldati Eduard Bornhöhe erakordselt populaarseks ja mõjukaks kujunenud jutustus "Tasuja". Oma teabe 1343. aastal toimunust ammutas ta peamiselt Balthasar Russowi ja Christian Kelchi kroonikatest. Kümme aastat hiljem ilmus Bornhöhelt samuti osaliselt Jüriöö sündmustesse puutuv "Villu võitlused", kus üheks tegelaseks oli jällegi Tasuja. Paar kuud hiljem üllitati Andres Saali ajalooline jutustus „Hilda“, mille tegevus toimub Jüriöö ülestõusu aegsel Järvamaal. Autori sõnul oli tema eesmärk „austat lugejat ühe suure sündmusega Eesti ajaloost tutvustada, mis siiamaani meie rahvale vististi veel tundmata on". Oma allikana kasutas ta Johann Renneri kroonikat. 1892. aastal avaldati Jaak Järve "Karolus. Ajalooline jutustus Eesti minevikust", kus muistsete Eesti kuningate soost pärit, kuid vanematest lahutatud ja kristlikuks rüütliks kasvatatud Karolus otsib eestlaste rasket orjapõlve nähes kättemaksu.
1892. aastal saatis Eestimaa kuberner vürst Sergei Šahhovskoi kirja Venemaa Siseministeeriumile ja väljendas muret, et ajalooliste jutustuste populaarsus ässitab eestlasi üles valitseva võimu vastu. Tema ettepanek oli keelata edaspidi kõigi raamatute väljaandmine, mis räägivad eestlaste muistsest võitlusest sakslaste vastu ja ergutavad rahvuslikke tundeid. Šahhovskoi kaebuste tulemusel sattuski ajalooline jutukirjandus range tsensuuri alla.
1907. aastal ilmus A. Raha fantastikasse kalduv ajalooline jutustus "Jüri-öö", kus üheks tegelaseks on taas Tasuja. 1915. aastal tuli välja Aleksander Trilljärve tragöödia "Tasuja", mis on Bornhöhe jutustuse suhteliselt vaba töötlus, kus värsistatud tekst vaheldub rahvalaulukatketega. Bornhöhe "Tasujat" on hiljemgi korduvalt dramatiseeritud ja lavale toodud (nt Karl Aderi poolt).
1939. aastal ilmus Enn Kippeli ajalooline romaan "Jüriöö", mis mitmes kohas võttis eeskuju Juhan Luiga seisukohtadest: eestlasi kujutati jõukate, rahvusvaheliste sidemetega ja linnakaubanduses tegutsevate väikevasallidena, põhjalikult planeeritud ülestõus puhkeb kavandatust kaheksa päeva varem. Teoses kajastuvad autori idasümpaatiad: selle kangelased Mehisepoeg Tõive ja Ulvi lähevad pärast ülestõusu läbikukkumist Pihkvamaale ja elavad seal õnnelikult edasi.
1943. aastal tuli välja Paul Rummo ja Eugen Kapi ooper "Tasuleegid" (1943), kus Jüriöö ülestõus tekib külarahva rahulolematusest "esimese öö õiguse" üle. Samal aastal nägi ilmavalgust Johannes Barbaruse poeem "Jüriöö". Kuigi Jüriöö-teemalisi luuletusi oli varemgi kirjutatud (Gustav Suits, Jaan Lõo), ilmus neid eriti rohkelt just sõja-aastatel (Erni Hiir, Aira Kaal, Johannes Semper, Ilmar Sikemäe jt). 1946. aastast pärineb Mart Raua kantaat "Jüriöö tuled". 1948. aastal nägi trükivalgust Aadu Hindi "Vesse poeg".
1956. aastal avaldati 1949. aastal valminud Nõukogude Eesti esimene ajalooline romaan – Aristarch Sinkeli Jüriöö-aineline "Musta risti ikke all", mis osutus rahva seas väga populaarseks. Mässu puhkemise kirjelduses järgib ta Juhan Luiga ja Enn Kippeli liini, mille järgi ülestõusu algus libises selle juhtidel käest ära. Tegelaste kujutamisel on Sinkel manihheistlik: kõiki sakslasi näidatakse groteskses võtmes (suure kõhuga joodikud ja õgardid), eestlastest kangelased on seevastu kas jõust ja vaprusest pakatavad noormehed või tarkusest ja elukogemusest kirgastunud vanurid.
1960. aastal avaldati esimene tõsiteaduslik Jüriöö ülestõusu uurimus, Sulev Vahtre kandidaadiväitekiri "Liivimaa noorem riimkroonika", millega ühtlasi tehti esmakordselt eesti lugejatele kättesaadavaks ülestõusu kaasaegsed allikad. 1980. aastal avaldati Vahtre "Jüriöö", esimene raamatumahus teaduslik käitlus, kus ta vaatleb sündmusi muistse vabadusvõitluse jätku ning epiloogina.
1977. aastal mängiti kümmekond korda trükis avaldamata Jaan Kaplinski näidendit "Neljakuningapäev", mis aga seejärel ära keelati. 1984. aastal linastus Arvo Valtoni stsenaariumil põhinev Olev Neulandi film "Hundiseaduste aegu", mille lõpus jõutakse Jüriöö ülestõusuni.
Eesti pagulaskirjanduses Jüriöö teema kuigi populaarne polnud, teada on vaid Karl Ristikivi teostamata jäänud romaaniidee, kus ta tahtis mässu osas avada "oma teooria", ja peatükk Arvo Mägi 1970. aasta romaanis "Risti riik", mille autor seob Bornhöhe "Villu võitlustega".
Sarnaselt pagulasautoritega on Jüriöö sündmustesse ümberhindavalt ja skeptiliselt suhtunud ka Uku Masing ja Enn Vetemaa. Masingu mõte Jüriööst romaan ja poeem kirjutada jäi siiski ellu viimata. Enn Vetemaa kaheköiteline romaan "Risti rahvas" (1994, 1998) annab Jüriöö sündmuste taustal edasi kirju seltskonna lustakaid tegemisi ja esitab selle tuntud episoodidest (Padise kloostri põletamine, Tallinna piiramine, "kuningate" tapmine Paides jms) pilava või vandenõuliku versiooni. Skeptiline suhtumine traditsioonilisse Jüriöö-käsitlusse ilmneb ka 2012. aastal ilmunud Tamur Kusnetsi romaanis "Püha Jüri kutsikad".

Uurimused ülestõusust

Psühhiaater Juhan Luiga avaldas 1924. aastal teadusliku uurimusena mõeldud raamatu "Eesti vabadusvõitlus 1343–1345". Ta leidis, et eestlaste vaatenurgast oli ülestõusu sisuks rahvuslik vabadusvõitlus, mille rikkus ära Saksa ordu, kes provotseeris ülestõusu puhkemise kaheksa päeva varem, kui see oli eesti vabadusliikumise juhtidel kavatsetud. Luiga raamatul oli rohkelt lugejaid ja poolehoidjaid, kuid nii kaasaegsete kui hilisemate ajaloolaste (Arno Rafael Cederberg, Harri Moora, Juhan Libe, Hendrik Sepp, Sulev Vahtre) hinnangul jäi see teaduslikkusest kaugele ja seal pole "peale mõne juhuslikult siia-sinna rippuma jäänud huvitava mõttekese üldiselt mingit tähendust Harju-Viru mässu teadusliku tundmaõpi kohta".
1928. aastal kaitses Max Aschkewitz Tartu ülikoolis oma väitekirja, mis käsitles Põhja-Eesti ordule üleminekuga lõppenud poliitilist võitlust. Mässu vaatleb ta maarahva ülestõusuna oma isandate vastu, mille tulemusel tekkisid tingimused, kus ordu tõusis ainupretendendiks Eestimaa omandamisele.
1930. aastatel ilmunud koguteoses "Eesti rahva ajalugu" kirjutas Jüriööd puudutava peatüki Juhan Libe, kes loeb ülestõusu peapõhjuseks sotsiaal-majanduslikke olusid. 1937. aasta "Eesti ajaloo" II köites käsitles eraldi peatükis Jüriööd Hans Kruus. Ta leidis, et "otsustava tõuke vastuhaku puhkemiseks andis kindlasti talurahva olundi halvenemine", kaugemaks eesmärgiks aga seadis see liikumine "vihatava võõra võimu likvideerimise". Hans Kruusi arvates oli tegu keskaja viimase suurema eestlaste eneseavaldusega.
Teise maailmasõja järel Nõukogude Eestis toimunud marksistlikust ajalookäsitlusest lähtuv ajaloo ümberhindamine tõi 1940. ja 1950. aastate vahetusel kaasa sündmuste kirjeldamise teatavate rahvusliku vabadusvõitluse joontega talurahvasõjana. 1955. aasta "Eesti NSV ajaloo" I köites pealkirjastati vastav osa "Talurahvasõda Eestis aastail 1343–1345".   
Teoloogi ja kirjaniku Uku Masingu tõenäoliselt 1950. aastate esimesel poolel kirjutatud Jüriöö uurimustest on trükis avaldatud vaid üks ja alles 2002. aastal. Tema käsituses polnud tegu ülestõusuga, vaid episoodiga suuremast üritusest Saksa ordu Liivimaalt väljalöömiseks. Ettevõtmise eesotsas seisnud eestlastest Taani kuninga vasallid tegutsesid seejuures käsikäes kiriku ja vaimulikega. Reetmise tõttu teostus kogu plaanist vaid Saksa ordu provotseeritud Jüriöö ülestõus, mis kiiresti lämmatati. Masingu suhtumine Saksa ordusse on tervalt vaenulik ja ordukroonikaid peab ta väljamõeldisteks. Ajaloolane Sulev Vahtre on Masingu ideid kommenteerides öelnud, et "ülestõususündmuste võltsimine Liivi ordu poolt oleks nõudnud tohutut, kaugele üle Liivimaa piiride ulatuvat organisatsiooni, mille olemasolu pole alust uskuda. Tõnis Lukas ei pea võimalikuks maarahva, vaimulike ja vasallide ühisrinnet, kuna põhiliselt välismaalastest koosnevad seisused olid väikesearvulised ja pärinesid üldiselt samast piirkonnast, mis tähendas, et end nähti kui välismaalaste kogukonda võõral maal. Seda kinnitavat ka mõisate kui eluasemete vähene rajamine ning kindluskirikute ja -kloostrite ehitamine.
1960. aastal avaldati esimene tõsiteaduslik Jüriöö ülestõusu uurimus, Sulev Vahtre kandidaadi väitekiri "Liivimaa noorem riimkroonika", millega ühtlasi tehti esmakordselt eesti lugejatele kättesaadavaks ülestõusu kaasaegsed allikad. 1980. aastal avaldati Vahtre "Jüriöö", esimene raamatumahus teaduslik käsitlus, kus ta vaatleb sündmusi muistse vabadusvõitluse jätku ning epiloogina.
1971. aastast pärineb väliseestlasest kirjaniku ja amatöörajaloolase Edgar V. Saksa artikkel "Jüriöö mäss uues valguses", kus ta järeldab, et "Jüriöö mässu näol oli tegemist poliitilise konspiratsiooniga, kus eestlastest vasalkond ise insinueeris rahva ülestõusu ja maleva kogumise, et rootslaste abiga Eestimaad viia Rootsi kuninga alla ja selle sammuga pääseda Saksa keisri või ordu võimusesse sattumisest". Ülestõusu ebaõnnestumist seletab Saks "rahva ürgse vabadusihaga", mis muutis organiseeritud ülestõusu mässuks. Ajaloolased Peep Peter Rebane ja Sulev Vahtre ei usu Saksa poolt pakutud suurt eestlastest vasallide osakaalu ja nende oma poliitika ajamist. Rebase arvates rajanevad Saksa tõestuskatsed kas küsitaval keelelisel interpretatsioonil või on lihtsalt oletused, mida ei saa ei õigeks lugeda ega ka ümber lükata. Vahtre hinnagul ei näita allikad eesti vasallide ülestõusus osalemist.
1993. aastal ilmus Tõnis Lukase artikkel, kus ta arutles ülestõusnute eesmärkide ja ülestõusu tagajärgede üle.
Rahvaluuleteadlane Mikk Sarv avaldas 1998. aastal ajaleheartikli, kus ta pakkus välja, et Jüriöö ülestõusu eeskuju võis olla Taanile kuuluvas ja Holsteinile panditud Skånes toimunud mäss, mille eesmärk oli Rootsi kuninga kaitse alla saada. Mikk Sarv peab ka võimalikuks, et ordu vastuaktsiooni eesmärk oli omakorda vältida Skåne sündmusi ja selle eest kätte maksta.
Ajakirjanik Karl Kello väitis oma 2002. aastal ilmunud artiklis, et ülestõusnute eesmärk oli otse paavstile alluva kirikuriigi loomine.
2005.–2006. aastal avaldatud artiklites arutlesid ajaloolased Enn Tarvel ("Saarlaste jaagupilaupäeva ülestõus 1343. aastal") ja Sulev Vahtre ("Jaagupipäeva asjus") Saaremaal toimunud ülestõusu algusaja üle.