Troika (hobuveok)

Troika ehk vene troika (vene keeles русская тройка) on Venemaal ja selle lähikonnas kasutusel olev kolmehobuserakend. Troikarakendi keskmine hobune rakendatakse aisade ja rangidega, kõrvalseisvad hobused rangide või soridega. Eelistakse sorirakendeid, sest sorid annavad kõrvalolevatele hobustele dekoratiivsuse.

Narva ja Peterburi vaheline postikulgla

Narva ja Peterburi vaheline postitrakt oli Venemaa keisririigi esimene regulaarposti "näidispostiliin". Seoses sellega koostas Narva posti peajärelevaataja, polkovnik A. Volkov 3. novembril 1770  järgmise dokumendi: "Расписание в какое время по скольку почтовых лошадей в упряжки брать проезжающим по Нарвской дороге по новоучрежденным почтовым станам". See nägi ette, et talveperioodil (1. detsembrist kuni 15. märtsini) ja suveperioodil (15. maist kuni 15. septembrini) oli ühele või kahele reisijale ette nähtud postikibitka ette rakendada kaks hobust, kolmele reisijale aga kolm hobust. Ülejäänud aastaaegadel oli ette nähtud ühele reisijale kaks hobust ja kahele reisijale kolm hobust ning kolmele inimesele neli hobust . Peterburi ja Narva postitrakti kohta käiv dokument on esimene Venemaa keisririigi postialane dokument, kus lubatakse postiveoks kolm hobust ette rakendada. Hobused rakendati postikibitka ette järgmiselt: keskele loogahobune ja tema kõrvale kõrvalseisvad hobused. Nii sündiski klassikaline vene troika.

Troikast kujuneb Venemaa keisririigi peamine postiveovahend

Troikarakendist kujunes Venemaa keisririigi feldjäägrite ja postikullerite sõiduvahend, kellel oli vaja kiiresti postisaadetis adressaadini viia. Esialgu sõideti troikadega Peterburist Tsarskoje-Selosse ja Narva, aga edaspidi jõudis troikasõit inimeste igapäevaellu. Termin troika võeti Venemaa keisririigi postidokumentides kasutusele 1807. aastal. Postipoisid sõitsid troikadega suhteliselt kiiresti. Venemaa keisririigis oli postiveoreeglites ette nähtud troika keskmine kiirus postitraktidel: sügisel kaheksa versta tunnis, kevadel kümme versta tunnis, aga talvel, kui troikarakendit kasutati saani ees, kaksteist versta tunnis. Need kiiruse piirangud ei kehtinud feldjäägritele ja kulleritele, nemad võisid kihutada nii kiiresti, kui võimalik. Aleksandr Puškini andmetel võis väga hea ja kiire troika arendada kiirust 45 kilomeetrit tunnis ja vahel koguni rohkem. Muidugi ei jõua ükski troika pidevalt sellist maksimaalset kiirust arendada, aga lühikest aega võib see sõitjatele anda sellise tunde, et troika "lendab" teel – siit tulebki Nikolai Gogoli poolt kasutusele võetud troika kirjanduslik nimetus "troikalind".
Troikadega sõit muutus Venemaal väga populaarseks – troikaga sõitsid riigiametnikud, eraisikud ja kõik, kes hindasid kiiret sõitu. Aga lõpuks tekitas see Venemaa teedel paraja segaduse, postijaamade ülemad ja personal ei saanud enam aru, kas maanteel sõidab kulleritroika või teeb kohalik mõisnik oma isikliku troikaga lõbusõitu. Nimelt oli probleemiks see, et kõik ühiskonnakihid soovisid sõita loogakelladega kaunistatud hoburakenditega.
Selleks, et olukorda kontrolli alla saada, võttis Venemaa senat 18. detsembril 1836 vastu seaduse, et postiveokid varustatakse 1837. aastast alates kelladega ja eraisikutel keelatakse kellade kasutamine. Selle seaduse järgi kohustati eraisikuid vabastama tee postiveokile ning hoidma end teepeenra parempoolsele küljele.
Venemaa keisririigis rajati postijaamade hooned klassitsismiajastul, lähtudes ülevenemaalistest tüüpfassaadidest. Selliseid hooneid leidub ka Eestis, sest Balti kubermange läbis Venemaa keisririigi Suur Postitee ehk Miitavi–Riia–Peterburi postitrakt pikkusega 335 versta. Sellel teel oli 17 postijaama.
Postijaamas teenindati eelisjärjekorras feldjäägreid ja postikullereid. Hobuseid anti reisijatele vastavalt sellele, missugune oli nende ühiskondlik positsioon, kõik olenes inimese seisusest, mille määratles Teenistusastmete tabel.
Postitroikade rakendites olid levinumateks hobusteks vjatka tõugu hobused. Rikkad mõisnikud ja kaupmehed eelistasid troikarakendis suursuguseid orlovi traavleid.
Postitroikade hiilgeaeaja lõpetas Venemaal raudteede ehitamine, mis viis selleni, et paljud postijaamad suleti ning postijaamapidajad ja postipoisid kaotasid oma igapäevase töö. Paljud postipoisid ehk venepäraselt jamžik'id suundusid linnadesse, kus vajati iga päev voorimehi. Aga osa endiseid postipoisse sulandus pärast postijaamde sulgemist talupoegkonna hulka.

Troikast kujuneb Venemaa kultuuri sümbol

Seoses raudteede massilise rajamisega kaotas loogakellade kasutamise piirang oma tähtsuse ja eraisikud hakkasid oma troikade lookadele kinnitama kellasid. Troika traavlite kaela riputati kuljused. Kuljused olid levinud sellepärast, et kuljustele ei rakendunud riiklikud kasutuspiirangud. Sellel ajastul kujunes troikast niinimetatud ямская гармонь, mida võiks eesti keelde tõlkida kui 'postipoisi karmoška' – rikkalikult kuljuste ja loogakelladega ehitud paraadrakmetes troika.
19. sajandil ja 20. sajandi alguses loodi palju laule ja romansse troikadest ja postipoistest. Näiteks Boriss Kustodijev maalis sellal maale, mis kujutasid troikasõite laatatel ja vastlapidustustel.

Troikarakendi kultuur NSV Liidus

1957. aastal toimus Moskva hipodroomil vene troika sõidu tšempionaat. Tšempionaadi võitjaks tuli Moskva hipodroomi troika, mille loogahobuseks oli Nagib (Нагиб) ja troikajuhiks Aleksandr Roštšin (Александр Романович Рощин, 1907–1977).
1959. aastal tegi tuntud troikasõidu meister Vladimir Fomin (Владимир Иванович Фомин, 1928–2010) Ameerika Ühendriikides ja Euroopa suurlinnades troikaga demonstratsioonsõite, esinedes New Yorgis, Ottawas, Leipzigis ja Budapestis.
Kümme aastat hiljem esines ta Ameerika Ühendriikides edukalt enda väljaõpetatud helehallide orlovi traavlite troikaga. Ajakirjandus nimetas troikat "hallideks liiliateks aasal" ja Fominit vene troikade kuningaks.

Troikarakendi kultuur tänapäeva Venemaal

1990. aastatel oli vene troikasõidu kultuuris ja orlovi traavlite kasvatuses Venemaal suur langus, kuid alates 2000. aastast võib rääkida uuest tõusust. Nüüdisajal peetakse Venemaal hipodroomidel võistlusi, mille komponentideks on troikade võidujooks ja vigursõit.

Look

Vene troika kõige esinduslikum ja pilkupüüdvaim detail on loogahobuse look. Hästi valmistatud look teenis omanikku mitukümmend või koguni sada aastat ning pärandati isalt pojale. Kõige vanemad troikarakendi rangid olid kaunistatud sisselõigatud geomeetriliste kujunditega, milleks olid rombid, kolmnurgad, ringid ja jooned.
19. sajandil oli Venemaa postipoiste hulgas suur nõudlus ilusate ja dekoratiivsete lookade järele. 1840. aastatel lauldi Venemaal populaarset rahvalaulu, mis algas järgmiste sõnadega: "Золотую дугу заложить не могу". Sel ajal olid moes kullaläikelised loogad. Need pidid visuaalselt looma efekti, et look nagu "põleks" kauguses ja eristuks hästi metsa või põllu taustal. Hiljem hakati kuldsetele lookadele kandma musta ja punase värviga taimornamente, mis kujutasid lillevarsi ja sakilisi taimelehti.
1860. aastatel toimus lookade moes muutus – kuldset värvi loogad suruti välja maalingutega lookade poolt. Maalingutega lookadel kujutati siniseid viinamarjakobaraid, punaseid roose ja rohelisi lehti.
19. sajandi lõpus maitse jälle muutus – raske look asendus peenikese loogaga. Selliste lookade puhul jäi vähe ruumi sisselõigetele ja kunstilisele puulõikele. Sel ajal kujutati musta värvi loogal värvikirevaid naturalistlikke lillekimpe. Kokkuvõttes halvenes sel ajal maitse ja asi läks koguni niikaugele, et ühevärviline look kaunistati lihtsalt erivärviliste lintidega.

Troika rakmed

Troika rakmed valmistati Venemaal reeglina musta värvi naharibadest. Rakmed kaunistati väikeste metallplaadikestega ja sadade metall-litritega. Troikarakmete kõige iseloomulikumaks detailiks olid nahkribade otsas olevad tutid. Rikkalikult kaunistatud rakmeid kutsutigi Venemaal paraadtroikarakmeteks (упряжь троечная парадная).

Troika loogakellad ja kuljused ning sedelgakellad

Eesti rahva kultuuris tunneme me loogakella aisakella nime all. Aga kui juttu tuleb vene troikast, siis peaks kasutama sõna loogakell, sest troikarakendis kinnitati loogakellad nahkribaga loogahobuse looga ülemise osa külge.
Loogakell võeti kasutusele 1770. aastatel. Esialgu üritati Venemaa postipoistele õpetada ka postisarve kasutamist. Selleks kutsuti kohale koguni Klaipedast pärit postipoiss, kelle ülesandeks oli õpetada oma Peterburi kolleegidele postisarve kasutamist. Aga postisarve kasutuselevõtmine edenes visalt – Venemaa postipoisid armastasid teatada oma kohalejõudmisest endiselt vilega. Neid trahviti küll selle eest, aga ikkagi läks nii, et postisarv jäi pelgalt sümboolseks elemendiks Venemaa postitalituses.
Loogakellad võeti Venemaa postipoiste poolt suure vaimustusega omaks ja need asendasid edukalt postisarve. Venemaal räägiti kellade kohta rahvalikke legende: postipoisikellad pärinevat Novgorodi veetše kella tükkidest. Seega sümboliseeris loogakell rahvale vabadust ja sõltumatust.
Venemaa kõige kuulsam loogakellade valmistamise keskus oli Valdai. Valdai loogakellade edu põhjuseks oli see, et Valdai asus Peterburi ja Moskva postitrakti keskel. Ning aastatel 1817–1834 kaeti see tee esmakordselt kõvakattega.
Troika looga külge kinnitati reeglina kolm loogakella, looga keskele kinnitati suurem kell ja tema kõrvale seoti väiksemad.
Kuljuserihma külge kinnitati 7, 9 või 11 kuljust.
Kõige hiljem võeti kasutusele sedelgakell – siis, kui troikasõidu kultuur hakkas juba hääbuma. Pole täpselt teada, kas see toimus 19. sajandi lõpus või 20. sajandi alguses. Sedelgakella kohta on teada, et Moskva voorimehed sõitsid nendega veel 20. sajandi 30. aastatel. Troikarakendis kasutati sedelgakella kõrvalseisvate hobuste sedelgate küljes.
Sedelgakella heliorgan oli metallist (pronksist või terasest) sfääriline 6–8 cm läbimõõduga poolkera, mille sees olid helitekitavad tilad. Valmistati kahe, kolme ja koguni nelja helielemendiga sedelgakellasid. Kolme või nelja helielemendiga sedelgakella kaunistuselemendiks oli varda otsas tiibu sirutav kotkakuju või lüüra ja hobusejõhvidest valmistatud tutid.