V2

Rakett V2 (saksa keeles Vergeltungswaffe 2 'kättemaksurelv 2'), tehnilise nimega Aggregat-4 (A4), oli vedelkütusmootoriga, maailma esimene toimiv ja juhitav suur ballistiline rakett.
Aggregat-seeria rakettide loomist alustati 1932. aastal Saksamaal ning jätkati põhjalikumalt Natsi-Saksamaal. Raketi A4 arendamist alustati 1939. aastal ning täiustamist jätkati II maailmasõja ajal Wernher von Braun juhtimisel. 
V2 on enim tuntud Londoni pommitamisega. Ülehelikiirusel langes see ootamatult suurelt kõrguselt linnale ning seda oli võimatu alla tulistada.
V2 on esimene teadaolev inimese loodud objekt, mille lennutrajektoori kõrgus ulatus kosmosesse. A4 maksimaalseks lennukõrguseks otse üles laskmisel oli 189 kilomeetrit. Maksimaalne lennukaugus ulatus 320 kilomeetrini. Lõhkepea mass oli ligi 1 tonn.
V2 oli vedelkütusrakett. Kütusena kasutati 3,8 tonni 75% alkoholi (etanool) ning oksüdeerijana 4,9 tonni veeldatud hapnikku.
Pärast II maailmasõda pildistati USA-s V2 abil 24. oktoobril 1946 esimest korda kosmosest Maad. V2 oli nii USA, NSV Liidu kui ka Prantsuse raketiprogrammide aluseks.

Tagajärjed ja otstarbekus

Raketti V2 kasutas Saksamaa Teise maailmasõja ajal 1944. aasta detsembrist 1945. aasta märtsini peamiselt Suurbritannias ja Belgias asuvate sihtmärkide hävitamiseks. Teadaolevalt tulistati välja kokku 3172 V2-raketti, neist 1664 Belgiasse (sh 1610 Antwerpeni), 1402 Suurbritanniasse (sh 1358 Londonisse), 76 Prantsusmaale (neist kõige rohkem, 25, Lille'i), 19 Hollandisse (kõik Maastrichti) ja 11 Saksamaale (kõik Remagenisse).
V2 oli küll oma konstruktsioonilt uudne, kuid piisavalt keerukas, mistõttu raketi sõjalised tulemused olid kehvad võrreldes selle väljatöötamise ja ehitamise kuludega. Londonis sai ühe V2 plahvatuses keskmiselt 2 inimest surma, samal ajal suri Mittelwerki töökodades iga ehitatud V2 kohta 6 vangi. V2 on väidetavalt üks väheseid relvi, kui mitte ainuke, mille ehitamisel sai rohkem inimesi surma kui selle kasutamisel relvana. V2 väljatöötamine oli väidetavalt kulukam kui USA Manhattani projekt ja seetõttu võib isegi öelda, et V2 aitas kaasa Saksamaa sõjalisele kaotusele, kuna V-2 ehitamise ja väljatöötamise jaoks ohverdati palju ressurssi ja aega, eriti just Saksamaale rasketel sõja lõpuaastatel.
Kuigi V2 oli V1-st tõhusam, oli selle maksumus umbes 20 korda suurem kui V1-l, kuigi lõhkepea oli umbes sama raske, seetõttu oli Londoni pommitamiseks palju soodsam kasutada V1-sid, isegi kui suur osa V1-sid enne sihtmärgile jõudmist alla tulistati.

Vastumeetmed

Erinevalt V1-st tegid V2 lennukiirus ja ballistiline trajektoor selle hävitamise õhutõrjekahurite ja hävituslennukitega võimatuks, sest A4 langes kõrguselt 100–110 km neljakordse helikiirusega. 20 sekundit pärast starti oli rakett juba sellisel kõrgusel, kus seda hävitada enam ei saanud, A4 lennuaeg Londonisse kestis pelgalt 3 minutit.
Käidi välja plaan, V2 avastamise korral radari abil välja arvutada selle trajektoor ja siis tulistada õhutõrjekahuritega kohta, mille V2 peaks läbima. Sellest plaanist loobuti, sest arvutused näitasid, et mööda läinud kahurimürsud tekitavad rohkem kahju kui V2 rakett ise.
Liitlaste V2-vastased kaitsemeetmed sisaldasid väljalaskeplatvormide hävitamist õhurünnakuga ja sakslastele desinformatsiooni jagamist, et nad tulistaksid valesid sihtmärke. Nii näiteks jagasid britid Saksa spioonidele vääraruandeid V2 purustuste kohta Londonis, et Wehrmacht võtaks sihikule hõredamalt asustatud Ida-Londoni piirkonnad.
Paikseid väljalaskeplatvorme pommitasid liitlased sellisel määral, et nende kasutamine osutus võimatuks. Sakslased olid sunnitud V2-sid välja laskma maskeeritud mobiilsetelt laskeplatvormidelt maastikul. Neid platvorme oli raske märgata. Tihti lasti rakette välja ka linnadest, kasutades niiviisi tsiviilisikuid inimkilbina.
Lõppkokkuvõttes osutus kõige mõjusamaks vastumeetmeks läänerinde edasiliikumine, kuni rakettide lennukaugus polnud enam pommitamiseks piisav.