Ungari ajalugu

Árpádi vallutused

Árpádi juhitud (c. 895 – c. 907) jõud oli hinnanguliselt umbes 400 000 inimest, koosnedes seitsmest ungari hõimust, ühest kabari hõimust ja mõnest väiksemast hõimust. 9. sajandi lõpus sõdisid nad Ida-Frangi kuninga (887–899) ja Itaalia kuninga Arnulf ning Frangi keisri (894–898), Itaalia kuninga ja Spoleto hertsogi Lamberto Spoletost vastu. 
10. sajandi alguses, Itaalia kuninga ja Frangi keisri (915–924) Friooli Berengari ja viimase Karolingist Ida-Frangi riigi kuninga Ludwig III Lapse valitsusajal (899–911) kannatas Baieri hertsogkond ja Idamark rängalt ungarlaste rüüsteretkede all. 900. aastal vahistasid frangid, paganatest madjarite poolt saadetud saadikud ja aastal 900 rüüstas nende üks vägi rängalt Baieri hertsogkonda, aga teise suutsid markkrahv Luitpold ja Passau piiskop Richer puruks lüüa. 901 laastasid ungarlased Kärnteni marki. 904 kutsusid sakslased ungarlaste vaimse juhi Kurszáni, kes oli Árpádi kaasvalitseja läbirääkimistele, kuid mõrvasid ta kogu kaaskonnaga, misjärel Árpád sai ungarlaste ainuvalitsejaks.
906. aastal rüüstasid ungarlased kahel korral Saksimaa hertsogkonda ja 907. andsid nad Frangi vägedele ja baierlastele ränga hoobi, tappes ka markkrahvi Luitpoldi. Ludwig proovis sõjaväge ka ise juhtida, aga tema vägi löödi Pressburgi all (Bratislava tänapäeva Slovakkias) (Pressburgi lahingus) puruks. Seda sündmust on ühendatud ka Suur-Moraavia ehk Suur-Määri riigi langemisega ungarlaste rünnakute alla, mis viisid riigi langusele. 908. aastal tegid madjarid sõjaretke Saksimaale ja Tüüringisse ning 909. aastal käisid ungarlased koguni Švaabimaal ja Ülem-Burgundias.
924. aastal tungisid ungarlased taas Saksimaa hertsogkonda ning lõid lahingus Saksimaa hertsogit ja Saksi dünastiast esimest Saksa kuningat (919–936) Heinrich I-st ning järgnenud läbirääkimiste tulemusel sõlmiti ungarlaste ja Heinrichi vahel 9-aastane vaherahu.
955. aastal toimunud (Lechfeldi) Lechi lahingus võitis Saksa-Rooma keiser Otto I Augsburgi piiranud ungarlasi, tehes sellega lõpu nende rüüsteretkedele Saksa-Rooma riiki.

Ungari suurvürst Géza

Suurvürst Taksonyi poeg Géza sai Ungari suurvürstiks (u 970 − 997) umbes aastal 970, kui kosis Erdélys võimul oleva, suurvürsti järel kõige kõrgema aukandja djula tütre Sarolti. Sellega astus ta suure sammu riigi üle tegeliku võimu saamiseks. Géza asus Ungarit ristiusustama ning võttis ka ise vastu kristluse, saades uue nime esimese kristliku pühaku Stephanuse järgi – István. Sama nimega ristiti tema poeg Vajk. 972. või 973. aastal osalesid Géza 12 saadikut Quedlinburgis Saksa-Rooma keisri Otto I kokku kutsutud rahvusvahelisel kuningate-vürstide kokkutulekul, võimaldades korrastada suhteid Saksa-Rooma riigiga. Géza tegi oma residentsiks Doonau kaldal asuva Eszergomi, mis sai ühtlasi kiriku keskuseks.

Árpádi dünastia

Kuningriigi esimesed kuningad olid Árpádi dünastiast, ja esimene kristlik kuningas oli István Püha (umbes 975–1038), kes kanoniseeriti katoliku pühakuks. Ta võitles Koppany vastu ja aastal 998, Baieri hertsogi abiga, võitis teda Veszprémi lähedal.
Rooma katoliku kirik sai tugevat toetust Istvánilt, kes koos kristlike ungarlastega ja Saksa rüütlitega soovis kristliku kuningriigi loomist Kesk-Euroopas. See oli tema, kes lõi Ungari raske ratsaväe, nagu oli näiteks Lääne-Euroopa suurvõimudel.
Pärast tema surma järgnes rahutuste periood ja konflikt ülemvõimu pärast kuningliku perekonna ja aadli vahel. Aastal 1051 püüdsid Saksa-Rooma riigi väed Ungarit vallutada, kuid said Vértesi mägedes kaotuse osaliseks. Saksa-Rooma riigi väed jätkasid kaotustega; teine suur lahing toimus aastal 1052 linna juures, mis nüüd kannab nime Bratislava. Enne 1052. aastat kukutati kuningas Samuel Aba poolt Saksa-Rooma riigi toetaja Péter Orseolo, eelmise kuninga István I noorema õe ning Veneetsia doodži Otto Orseolo poeg.
Rahutuste aeg lõppes Béla I valitsusajal (1061–1063). Ungari kroonikud kiitsid Béla I uue valuuta hõbeteenari kehtestamise eest ja tema heatahtlikkuse eest endisse järeltulijasse vennapoeg Solomoni. Termineid nobilissimus (kõige väärikam) ja nobilissima familia (kõige väärikam perekond) kasutati alates 11. sajandist Ungari kuninga ja tema perekonna suhtes, kuid ainult väheseid märgiti ametlikes dokumentides nii.
Teine suur Ungari kuningas (1077–1095), samuti Árpádi dünastiast oli Laszlo I, kes stabiliseeris ja tugevdas kuningriiki. Tema kanoniseeriti ka pühakuks. Tema valitsemisajal võitlesid ungarlased edukalt kumaanide vastu ja vallutasid aastal 1091 Horvaatia, dünastilise kriisi tõttu Horvaatias. Ta suutis kiiresti haarata võimu Horvaatias, ta oli ka pretendent troonile asjaolu tõttu, et tema õde oli olnud abielus viimase Horvaatia kuninga Zvonimiriga. Kuigi seda ikka veel ajaloolaste hulgas arutatakse, võib julgelt öelda, et Laszlo lõi mingit liiki kahe kuningriigi vahelise personaaluniooni, kuigi kuninga võim kogu Horvaatia üle saavutati alles pärast tema järeltulija Kalmani troonileasumist. Aastal 1222 andis Andras II välja kuldbulla, mis sätestas õiguspõhimõtted.

Anjou ajastu

Kui Laszlo IV enne Andras III suri, nõudis üks teine ülik trooni endale: Charles Martel, kuningas Carlo II ja Ungari Maria (kuningas István V tütar) poeg. Kuid Andras III kindlustas võimu endale ja valitses pärast Charles Marteli surma aastal 1295 ilma ebamugavusteta. Kui Andras III aastal 1301 suri, nõudis kuninganna Maria Ungarist, kes kasvatas Charles Marteli lapsi, Ungari trooni oma pojapojale Carlo Robertole, kes oli 13 aastat vana. Võttes pärast segaduste aega kontrolli, krooniti ta lõpuks kuningaks (1308–1342) Károly I nime all. Ta rakendas märkimisväärseid majanduslikke reforme ja võitis Maté Csaki juhitud kuningavõimule opositsioonilist aadlit. Ungari kuningriik jõudis heaolu ja stabiilsuse ajastusse kuninga valitsemise all, kes oli juba õppinud oma vanaema keelt ja teadis ka itaalia, ladina ja prantsuse keelt. Kuningriigi kullakaevandused olid ulatuslikult töötanud ja varsti jõudis Ungari tähtsale kohale Euroopa kullatootmises. Teenarite asemele kehtestati valuutaks forint ja varsti pärast kuninga kehtestatud reforme läks kuningriigi majandus pärast selle katastroofilist olukorda 13. sajandil jälle õigele teele.
Károly I õhutas kuningas Püha Lazlo I kultust ja kasutas teda kui vapruse, õigluse, vagaduse sümbolit (tegelikult oli see monarh rüütel, kuningas ja pühak, kõik samal ajal, midagi ebatavalist), mida oli ideaalne järgida. Károly I austas ka oma onu Püha Louis Toulouse'ist ja teiselt poolt tähtsustas ta printsess Püha Margaret Ungarist ja Püha Elisabeth Ungarist kultust, mis said uue kuninga instrumentideks, lisades asjakohasust pärimissugupuule naiselike okste kaudu, seadustades sellega iseennast. Károly I taastas kuningavõimu, mis oli langenud feodaalisandate kätesse, ja siis sundis ta neid endale truudust vanduma, et nad oleksid tema poolt. Selle tarvis asutas ta aastal 1326 Püha Georgi ordu, mis oli esimene ilmalik rüütliordu maailmas, ja ühendas kõige tähtsamad aadlikud kuningriigis.
Pärast kolme korda abiellumist ja kõigi oma naiste üksteise järel kaotamist võttis ta neljandaks naiseks Poola kuninga Władysław I Lühike tütre Elisabeth Poolast. Temaga sai ta palju lapsi, kellest enamus olid poisid, mis tagas perekonna järjepidevuse võimul. Kui Károly I aastal 1342 suri, asus troonile tema vanim poeg, kes krooniti Lajos I (Ungari kuningas aastatel 1342–1382 ja Ludwik I nime all, ka Poola kuningas 1370–1382) nime all. Uus kuningas jätkas oma isa teed, saades sageli nõu oma emalt, tehes sellega leskkuninganna üheks kõige mõjukamaks isikuks kuningriigis.
Enne, kui Károly I suri, korraldas ta ka oma teise poja Andrase abielu kuninganna Johannaga. Kuid kuninganna, kartes, et võõras võib võtta kontrolli tema trooni üle (tegelikult kuulusid mõlemad samale kuninglikule perekonnale), algatas vandenõu Andrase mõrvamiseks. Prints tapeti aastal 1345 ning peaaegu kohe kuulutas kuningas Lajos Napoli kuningriigile sõja ja edendas esimest kampaaniat aastatel 1347–1348. Kuid sõja katkestas väga nakkava musta surma äge puhang ja Ungari väed läksid koju tagasi. Üllatuslikult kannatasid itaallased paljude surmade tõttu ja ungarlased olid vaevu mõjutatud (Lajos I naine suri sellesse). Rahulolematu Ungari kuningas jätkas sõda aastatel 1349–1350, vallutades Napoli kuningriigi. Nähes, et võimu hoidmine kahes riigis pole võimalik, sõlmis ta kuninganna Johannaga lepingu ja jättis talle sõltumatuse. Aastakümneid hiljem saatis Lajos I edu lahinguväljal, kui ta kaitses Ungari kuningriiki väheste mongoli vägede uute rünnakute eest 14. sajandi teisel poolel.
Lajos I onu suri aastal 1370 ja pärast seda päris Ungari kuningas ka Poola kuningriigi, kuna monarhil ei olnud lapsi, kes oleksid talle troonil järgnenud. Alguses ei tunnustatud Lajost Poola kuningana ja šlahta protestis. Isegi leskkuninganna Elisabeth oli ohus, ja tema kaaskond hukati tema Poola-visiidi ajal, kuna teda ei peetud rahva poolt poolakaks. Kuid aadliga kokku leppides sai Lajos kahe riigi uueks kuningaks, Ludwik I nime all 1370–1382. Kuningas suri, jätmata meessoost pärijaid kummalegi kuningriigile, ainult kaks tütart: Maria ja Püha Jadwiga.

Sigismundi ajastu

Lajos I hoidis alati häid ja tihedaid suhteid Luxemburgi dünastiast pärineva Saksa-Rooma keisri Karl IV-ga. Arvestades tema poja Sigismundiga kui järgmise Ungari kuningaga, nimetas ta selle oma pärijaks, ja korraldas abielu oma tütre Mariaga. Sigismund elas Lajosi õukonnas, ja õppis varsti keele ja Ungari elustiili, kuid kuninganna Elizabethile, Maria ja Jadwiga emale, ei meeldinud väga noore printsi kohalolek. Pärast Lajosi surma tegi leskkuninganna oma parima, et Sigismundi ei kroonitaks Ungari kuningaks. See tekitas kaootilise perioodi, kus väike Maria sai Ungari kuningannaks, kuid tema ema ja aadel otsustasid tema eest. Sigismund abiellus Mariaga aastal 1385, kuid varsti saadeti ta minema.
Ungari aadel kutsus Napoli kuninga Carlo III, kes oli ainus Lajos I elusolev meessoost sugulane, ja kroonis ta aastal 1385 kui Károly II. Kuid leskkuninganna ja tema nõunikud korraldasid jälle vandenõu ning Károly II mõrvati aastal 1386. Raevunud rahvas korraldas rahutusi ning leskkuninganna ja Maria kaotasid palju toetajaid ja lõpuks võeti nad kinni ning lukustati torni. Leskkuninganna kägistati aastal 1387 ja varsti näitas Maria end Sigismundiga, kes krooniti Ungari kuningaks (Ungari kuningana 1387–1437 Zsigmond), omades aadli täielikku toetust.
Sigismundist sai tugev kuningas, kes tegi palju parandusi Ungari õigussüsteemi ning renoveeris paleesid Budas ja Visegradis, tuues materjale Austriast ja Tšehhiast, soovides luua kõige luksuslikumaid ehitisi kogu Kesk-Euroopas. Tema seadustes võib näha varajase merkantilismi jälgi, ja samuti tegi ta kõva tööd, et hoida aadel oma kontrolli all.
Suur osa tema valitsemisajast oli pühendatud võitlusele Osmanite riigiga, kes hakkas oma piire ja mõju Euroopasse laiendama. Aastal 1396 võideldi Nikopolise lahingus osmanite vastu, mille kaotasid Ungari-Prantsuse-Burgundia väed Sigismundi ja Philippe d’Artois' juhtimisel. Kuid Sigismund jätkas edukalt Osmanite vägede väljaspool kuningriiki hoidmist kogu oma ülejäänud elu.
Kaotades Ungari aadli hulgas populaarsust sai Sigismundist peagi tema võimu vastaste ohver ja Ladislaus (mõrvatud kuninga Károly II poeg) kutsuti kohale ning krooniti. Kuid kuna tseremooniat ei teostatud Ungari Püha krooniga, ja see viidi läbi Székesfehérvaris, peeti seda ebaseaduslikuks. Ladislaus püsis ainult mõned päevad Ungari territooriumil ja lahkus varsti, tekitamata Sigismundile ebamugavusi.
Aastal 1408 asutas Sigismund Draakoniordu, mille liikmeteks olid selle Euroopa piirkonna kõige olulisemad monarhid ja aadlikud sel ajal. See oli alles esimene samm sellele, mis tulemas oli: aastal 1410 valiti ta Saksa Rahvuse Püha Rooma riigi keisriks, mis tegi temast kõrgeima monarhi Saksamaa territooriumil. Ta pidi tegelema Hussiitide liikumisega, religioosse reformistliku grupiga, mis tekkis Tšehhias, ja ta kutsus kokku Konstanzi kirikukogu, kus teoloogist grupi asutaja Jan Husi üle kohut peeti. Aastal 1419 päris Sigismund pärast oma venna Wenzeli surma Böömimaa kuninga krooni, saades ametliku kontrolli kolme keskaegse riigi üle, kuid ta võitles Tšehhia kontrolli üle kuni rahulepinguni hussiitidega ja kroonimiseni aastal 1436. Aastal 1433 oli ta paavsti poolt Saksa-Rooma keisriks kroonitud ja valitses kuni oma surmani aastal 1437, jättes pärijana maha oma ainsa tütre Elizabethi ja selle abikaasa. Elizabethi abielu korraldati Habsburgide soost hertsog Albrechtiga, kes hiljem samal aastal krooniti Ungari kuningaks (1437–1439) nimega Albert I. Habsburgide soost Albrecht IIe poeg Ladislaus Postumus oli Ungari kuningana (1440–1457) László V või László VI nime all, kuid Ungaris sai kohapealseks regendiks János Hunyadi.

Osmanite invasioon

Osmanite esimese sissetungi ajal seisid ungarlased edukalt vallutamise vastu. Janos Hunyadi oli Pika sõjakäigu juht, mille käigus püüdsid ungarlased türklasi Balkanilt välja ajada; alguses oli see edukas, kuid lõpuks pidid nad tagasi tõmbuma. Aastal 1456 põhjustas Janos Hunyadi, Mátyás Hunyadi isa, Belgradi piiramise käigus Osmanite purustava lüüasaamise. 15. sajandil oli Ungari must armee muljetavaldav kaasaegne palgasõdurite armee, kus husaarid olid kõige kogenumad sõdurid Ungari ratsaväes. Aastal 1479 hävitasid Ungari väed Pal Kinizsi juhtimisel Osmanite ja Valahhia väed Leivavälja lahingus. Ungari väed hävitasid oma vaenlasi peaaegu iga kord, kui Mátyás kuningas oli.
Aastal 1526, Mohacsi lahingus, hävitasid Osmanite riigi väed Ungari armee, ja põgeneda püüdes uppus Lajos II Doonausse. Ungari sõjaväe juht Pal Tomori sai ka lahingus surma.

Rakoczi iseseisvussõda

Rakoczi iseseisvussõda (1703–1711) oli esimene tähtis Ungari vabadusvõitlus Habsburgide absolutistliku valitsemise vastu. See oli grupi rikaste ja edumeelselt mõtlevate aadlike võitlus, kes tahtsid Ferenc II Rakoczi juhtimisel teha lõppu ebavõrdsetele võimusuhetele. Põhieesmärgiks oli kaitsta erinevate sotsiaalsete gruppide õigusi ja tagada maa majanduslik ja sotsiaalne areng. Negatiivse jõudude tasakaalu, Euroopa poliitilise olukorra ja sisekonfliktide tõttu suruti vabadusvõitlus lõpuks maha, kuid suutis ära hoida Ungari muutumise Habsburgide keisririigi lahutamatuks osaks, ning tema põhiseadus säilis, kuigi see oli ainult formaalsus.
Pärast Osmanite lahkumist domineerisid Ungari kuningriigis Habsburgid. Ungarlaste kasvanud vabadusiha viis Rakoczi iseseisvussõjani. Kõige tähtsam sõja põhjus oli uued ja kõrgemad maksud ning taaselustunud protestantlik liikumine. Rakoczi oli Ungari aadlik, legendaarse kangelanna Jelena Zrinski, kes oli Transilvaania valitsejanna ja veetis osa oma noorusest Austrias vangistuses, poeg. Kurutsid olid Rakoczi sõdurid. Esialgu saavutas kurutsite armee mitmed tähtsad võidud oma võimsa kergeratsaväe tõttu. Nende relvad olid enamasti püstolid, kerge saabel ja fokos (lamburikirves). Saint Gotthardi lahingus (1705) võitis Janos Bottyan otsustavalt Austria armeed. Kuulus Ungari kolonel Adam Balogh peaaegu püüdis kinni Joseph I, Ungari kuninga ja Austria keisri.
Aastal 1708 võitsid Habsburgid lõpuks Ungari peaarmeed Trencséni lahingus, ja see vähendas veelgi kurutsite armee tõhusust. Kuna ungarlased olid oma võitlused ammendanud, võitsid austerlased Prantsuse armeed Hispaania pärilussõjas. Nad said saata rohkem sõdureid Ungari rahutuste vastu. Transilvaaniast sai jälle Ungari osa alates 17. sajandi lõpust ja seda valitsesid nüüd kubernerid.
Aastal 1711 sai Austria keiser Karl VI järgmiseks Ungari valitsejaks. Siis loobuti nimetusest Kuninglik Ungari ja ala hakati uuesti nimetama Ungari kuningriigiks. Kogu 18. sajandil oli Ungari kuningriigil oma esindajatekogu (parlament) ja põhiseadus, kuid kuberneri nõukogu (Helytartotanacs, palatiini ametkond) liikmed nimetas Habsburgi monarh ja ülim majanduslik institutsioon Ungari kamber allus otse Õukonna kambrile Viinis. Ungari keele reform algas Joseph II valitsemise ajal. Ungari reformide ajastu algatas Ungari aadlik István Széchenyi, kes ehitas ühe suurima silla Ungaris, Szechenyi kettsilla.
Kuni aastani 1844 jäi riigikeeleks ladina keel. Ungari keel sai riigikeeleks ajavahemikul 1844–1849 ja lõplikult alates 1867.

Austria-Ungari

Austria-Ungari kompromissi järgselt sai Habsburgide keisririigist Austria-Ungari "kaksikmonarhia".
Austria-Ungari majandus muutus kaksikmonarhia eksisteerimise ajal dramaatiliselt. Tehnoloogilised muutused kiirendasid industrialiseerimist ja linnastumist. Kapitalistlik tootmisviis levis kogu keisririigis tema 15-aastase eksisteerimise kestel ning iganenud keskaegsed institutsioonid vähehaaval kadusid. 20. sajandi alguses koges enamus keisririigist kiiret majanduslikku kasvu. RKT inimese kohta kasvas aastatel 1870–1913 jämedalt 1,45% aastas. See taseme kasv oli väga soodne võrreldes teiste Euroopa riikide nagu Suurbritannia (1,00%), Prantsusmaa (1,06%) ja Saksamaa (1,51%).
Ungari kuningriigile (millega Transilvaania oli täielikult ühendatud, samas Horvaatia-Slavoonia säilitas eristuva identiteedi ja teatud sisemise autonoomia Ungari kuningriigis) oli antud võrdne staatus ülejäänud Habsburgide monarhiaga. Kumbki kahest riigist, mis moodustasid Austria-Ungari, tegutsesid väga iseseisvalt, kuid teatud institutsioonid, eriti valitsev dünastia, kaitse, välisasjad ja rahandus ühiskulutustele, jäid ühisvalitsemise alla. See kokkulepe kehtis kuni aastani 1918, kui Keskriigid kaotasid Esimese maailmasõja.

Ungari Nõukogude Vabariik

1919. aasta märtsist juulini valitses Ungaris kommunistlik režiim: Ungari Nõukogude Vabariik Béla Kuni (Aaron Kohn) juhtimisel. Tekkinud kommunistliku riigikorraga vabariik likvideeriti naaberriikide sõjavägede poolt ning 1920. aastal sõlmitud Trianoni rahuga (1920) seatud uued piirid andsid 72% ajalooliselt Ungari kuningriigile kuulunud territooriumist naaberriikidele. Kasusaajad olid Rumeenia, uued riigid Tšehhoslovakkia ning Serblaste, Horvaatide ja Sloveenide Kuningriik. See jättis rohkem kui 3,5 miljonit etnilist ungarlast väljapoole uusi piire, vastupidi tingimustele, mis sätestati Ameerika Ühendriikide presidendi Woodrow Wilsoni neljateistkümne teesiga, mis olid mõeldud austama territooriumide etnilist kehtestamist.

Sõdadevaheline periood

Pärast Rumeenia okupatsioonivägede väljaajamist aastal 1920 läks riik kodusõtta, kus Ungari antikommunistid ja monarhistid puhastasid rahvast kommunistidest, vasakpoolsetest ja teistest nende ohustajatest. Hiljem aastal 1920 parempoolsete poliitiliste jõudude koalitsioon ühines ja taastas Ungari staatuse konstitutsioonilise monarhiana. Uue kuninga valimine lükati erimeelsuste tõttu edasi ja monarhia esindajaks nimetati regent. Selleks regendiks sai endise Austria-Ungari laevastiku admiral Miklós Horthy. Uued rahvusvahelised piirid eraldasid ungari tööstuse tooraineallikatest ning põllumajandus- ja tööstustoodete endistest turgudest. Ungari kaotas 84% oma puiduressurssidest, 43% oma põllumaast ja 83% oma rauamaagist. Veelgi enam, Trianoni-järgne Ungari valdas 90% kuningriigi tehnika- ja trükitööstusest, samas oli säilinud ainult 11% puidust ja 16% rauast. Lisaks jäi 61% ennesõjaaegse Ungari kuningriigi põllumaast, 74% maanteedest, 65% kanalitest, 62% raudteedest, 64% kõvakattega teedest, 83% malmist, 55% tööstusettevõtetest, 100% kulla-, hõbeda-, vase-, elavhõbeda- ja soolakaevandustest ning 67% krediidi- ja pangaasutustest Ungari naabrite territooriumile.
Kuna enamus riigi sõjaeelsest tööstusest oli koondunud Budapesti ümbrusse, säilitas Ungari umbes 51% oma tööstustöölistest, 56% oma tööstusest. Horthy nimetas krahv Pal Teleki juulis 1920 peaministriks. Tema valitsus kehtestas numerus clausus seaduse, mis piiras "poliitiliselt ebaturvaliste elementide" (sageli olid need juudid) vastuvõttu ülikoolidesse ja, maapiirkondade rahulolematuse vaigistamiseks, astus esimesi samme suure maareformi lubaduse täitmise suunas umbes 3850 km² suurmaavalduse väikevaldusteks jagamisega. Teleki valitsus lahkus siiski pärast Károly IV ebaedukat katset Ungari troon märtsis 1921 tagasi võtta. Kuningas Károly naasmine tekitas lõhe konservatiivide, kes toetasid Habsburgide taastamist, ja rahvuslike parempoolsete äärmuslaste, kes toetasid Ungari kuninga valimist, vahel. Krahv István Bethlen, sõltumatu parempoolne parlamendi liige, võttis selle lõhe ära, moodustades uue Ühtsuspartei tema juhtimisel. Horthy nimetas siis Bethleni peaministriks. Károly IV suri varsti pärast teist ebaõnnestunud katset oktoobris 1921 troon tagasi saada. Peaministrina domineeris Bethlen Ungari poliitikas aastatel 1921–1931. Ta moderniseeris poliitilist maasinavärki, muutes valimisseadust, pakkudes tööd laienevale teda toetavale bürokraatiale ja manipuleerides valimisi maapiirkondades. Bethlen taastas korra riigis, andes äärmuslikele kontrrevolutsionääridele tulusid ja riigiameteid nende juutide ja vasakpoolsete vastase terrorikampaania lõpetamise eest. Aastal 1921 leppis ta kokku sotsiaaldemokraatide ja ametiühingutega (Bethleni-Peyeri pakt), nõustudes muu hulgas legaliseerima nende toimingud ja vabastama poliitvangid nende lubaduse eest hoiduda Ungari-vastase propaganda levitamisest, poliitiliste streikide korraldamisest ja maarahva organiseerimisest. Bethlen viis Ungari aastal 1922 Rahvasteliitu ja aastal 1927 välja rahvusvahelisest isolatsioonist, sõlmides sõpruslepingu Itaaliaga. Trianoni rahulepingu ümbervaatamine tõusis Ungari poliitilise päevakorra tippu ja Bethleni kasutatud strateegia koosnes majanduse tugevdamisest ja suhete loomisest tugevamate riikidega. Lepingu muutmisele oli Ungaris nii lai toetus, et Bethlen kasutas seda, vähemalt osaliselt, kriitika kõrvalejuhtimiseks oma majandus-, sotsiaal- ja üldpoliitilistelt otsustelt.
Ülemaailmne majanduskriis põhjustas elustandardi langust ja riigi poliitiline suundumus nihkus veelgi paremale. Aastal 1932 nimetas Horthy uueks peaministriks Gyula Gömbösi, kes muutis Ungari poliitilist kurssi tihedama koostöö poole Saksamaaga.
Gömbös allkirjastas kaubanduskokkuleppe Saksamaaga, mis juhtis Ungari majanduse depressioonist välja, kuid tegi Ungari sõltuvaks Saksa majandusest nii tooraine kui ka turgude osas. 2. novembril 1938 andis esimene Viini arbitraaž osa Lõuna-Slovakkiast ning Ruteenia, pindalaga 11 927 km² ja rahvaarvuga 869 299 (kellest 86,5% olid vastavalt 1941. aasta loendusele ungarlased), üle Ungarile. 5.–10. novembrini okupeerisid Ungari sõjajõud rahulikult uued territooriumid. Hitler lubas hiljem kogu Slovakkia Ungarile üle anda vastutasuks sõjalise liidu eest, kuid see pakkumine lükati tagasi. Selle asemel otsustas Horthy tegeleda territooriumide revideerimisega piki rahvuspiire. Märtsis 1939 saadeti Tšehhoslovakkia vabariik laiali, Saksamaa vallutas selle ja moodustas Böömi- ja Määrimaa protektoraadi.

Ungari ülestõus

1956. aasta oktoobris toimunud rahvaülestõus oli algul edukas, ning NSV Liidu väeosad taganesid riigi piiride taha. Ungari kuulutati vabariigiks ning pöörduti lääneriikide poole abi saamiseks. Rahvatõusu ajal Ungari peaministriks oli aastatel 1953–1955 peaminister Imre Nagy. 4. novembril 1956 surusid Nõukogude ja VLO liikmesriikide väeosad revolutsiooni maha ning kommunistlik režiim taastati uue peaministri János Kádári juhtimisel. Tulemuseks oli kommunistlik riik, mis kestis kuni oktoobrini 1989, kui kommunistid nõustusid ära andma oma võimumonopoli, sillutades teed vabadele valimistele märtsis 1990. Ehkki 1960. aastatel reformiti ka majandust, näiteks oli Ungaris võimalik asutada väikseid eraettevõtteid.
Aastast 1989 on Ungari vabariik ja 1990 korraldati esimesed vabad valimised. Järgmisel aastal lahkusid Ungarist nõukogude väed. 1999 astus Ungari NATO-sse. Aastast 2004 on Ungari ka Euroopa Liidu liikmesriik.