google/wiki40b huggingface dataset:
Štandart

Ajalugu

Laeva tellis Nikolai II isa keiser Aleksander III, see valmis aastatel 1893–1895 Kopenhaageni laevatehases Burmeister & Wain. Alus võeti teenistusse 1896. aastal. 19.–20. sajandi vahetusel oli see suurim monarhi kasutatav jahtlaev. Tsaariperekonna jaoks oli laev sobiv kui omamoodi ujuv palee. Laeva mehitas ja opereeris Venemaa Keiserlik Merevägi.

Sõidud Läänemerel

1907. aastal sõitis laev Soome rannikul karile ja hakkas lekkima, kuid päästeti ja remonditi.
5. juulil 1912 toimus Läänemerel ajalooline kohtumine sugulussidemetes (kolmanda astme nõbude) Vene keisri ja Saksa keisri vahel. Wilhelm II jõudis jahil Hohenzollern II sõjalaeva Moltke saatel Paldiski reidile. Nikolai II poolt vastu tulnud jahil Štandart peeti lõuna 50 inimesele ja läbirääkimised poliitilisest olukorrast Euroopas, mis siiski ei mänginud hiljem rolli suure sõja ärahoidmisel.

Sõidud Mustal merel

14. juunist 1914, väljudes Odessast, seilas keisri perekond Štandarti pardal Mustal merel. Nende eesmärk oli Rumeenia sadamalinnas Constanțas sobitada diplomaatilist abielu suurvürstinna Olga ja kroonprints Carol II vahel. Reisil olles kuulsid nad uudiseid Austria-Ungari keisririigi troonipärija Franz Ferdinandi ja tema abikaasa mõrvamisest Sarajevos, mis vallandaski Esimese maailmasõja.

Nõukogude võimu käsutuses

Pärast 1917. aasta revolutsioone seisis laev dokis uue nimega "18 марта" (18. märts). 
Aastatel 1932–1936 ehitati see ümber miiniveeskjaks ning sai uuema nime "Марти". Teises maailmasõjas osales laev Leningradi kaitsmisel, milles sel oli oluline osa. 1957. aastal muudeti laev õppelaevaks «Ока». 
Laev lammutati 1963. aastal Tallinnas.
Kuressaare–Sääre maantee

Kuressaare–Sääre maantee (registrinumbriga 77) on üks Eesti tugimaanteedest. See saab alguse Kuressaare linnas. Tee pikkuseks on 47,4 km, kaasa arvatud 2,8 km pikkune lõik Kuressaare linnas (Kuressaare linna tänavatena Lossi tänav, Pargi tänav, Abaja tänav, Lootsi tänav). Tee lõpeb Läätsa–Jämaja–Sääre–Mäebe tee 37. kilomeetril Läbara külas.

Asulad Kuressaare–Sääre maanteel

Kuressaare linn, Laheküla küla Nasva küla, Mändjala küla, Keskranna küla, Järve küla, Tehumardi küla, Salme alevik, Üüdibe küla, Läätsa küla, Imara küla, Mõisaküla küla, Anseküla küla, Kaimri küla, Hindu küla, Vintri küla, Mässa küla, Lõupõllu küla, Kaavi küla, Mäebe küla, Mõntu küla, Hänga küla, Läbara küla.
Alari Janson

Alari (Papa) Janson (sündinud 31. jaanuaril 1964 Pärnus) on eesti poeet ja laulukirjutaja. 
Lõpetanud Pärnu 4. Keskkooli 1982, teeninud Nõukogude armees aega Türkmenistanis ja Afganistanis 1982–1984. Töötanud üle Eesti nii ehitusel, sepikojas, kui katlakütja ja elektriturbinistina. Praegune elukoht on Tootsis, Pärnumaal. Tema sulest on ilmunud punkmuinasjutt "Päraküla kohatu juhtum" (2006), luulekogud "Valitud tõed" (2013) ja "Sõnaviisi" (2015), "Pöörab ära" (2017). 2018 ilmus lühijuttude kogumik "Meie küla ja muud lood". Ta on osalenud oma luulega kogumikes "Sõnaga näkku" (2012), mille üks ellukutsuja ta kirjanik ja poetess Margit Petersoni ning luuletaja-kirjanik Vallo Halliku kõrval oli, samuti virtuaalluulekogus "Sahtlist Netti" (2011). "Pärnu Kirjarahva antoloogia 2" (2014) oli ta esindatud lühinäidendiga "Eksleja". Ta on koostanud kaks laulukogumikku: "Lõkke ääres jorisemiseks"(2005) ja "Talvised laule pimedaks ajaks"(2012). Kõikidele raamatutele on Alari (Papa) ka illustratsioonid joonistanud, samuti Siljalille raamatule "Kontakt kinnitab , et osapooli on vähemalt 2". Päevalehe essevõistlusel "Eestimaa, minu viimane kiri sulle ja kodustele" (2015) saavutas Alari oma kirjutisega "Lits Eiva" auhinnalise finaalikoha.
Alari (Papa) Janson on muusiku ja laulutekstide kirjutajana osalenud Räpits bändi 1979–1981, Rääma Blue ja Pärnu Bluusiklubi Bändi tegevuses. Koos Rääma Blue, mille enamus laule on Alari (Papa) Jansoni tehtud ja Pärnu Bluusiklubi Bändiga on ta osalenud Pärnu Bluusipäevade, Emajõe Bluusi, Augustibluusi ja Etnojämmi festivalidel kui laulja ning suupilimängija. Samuti on tema lauludest kokku pandud näidend-kontsert ""Nurga" kohviku" laulud". Tema emakeelseid tekste iseloomustab teatud kurbliku alatooniga iroonia.
Ridalepa

Asustus ja elanikud

Pärnu ümbruse on inimene asustanud väga kaugel minevkus: keskmisel kiviajal (umbes 7500 aastat e.m.a.) Seda kinnitavad 1967.–1968. aastal siit Sindi lähedalt Pulli külast leitud kõige vanemad tõendid inimasustusest Eesti alal. Seni olid kõige vanemad inimeasustuse jäljed leitud Kunda lähedalt Lammasmäelt, sealt saadud tulevkivi- ja luuesemete järgi on arheoloogid kindlaks teinud, et selleaegne inimene, aga ka Pärnu ümbruse veelgi varasemad asukad olid küttijad ja kalastajad, kes elasid järvede ja jõgede kaldail. Nende ainsaks koduloomaks oli koer. Kuna Pulli küla asub küllaltki Ridalepa lähedal, siis võis inimene juba neil kaugetel aegadel olla asunud siia.
Esimesed teated Ridalepa küla kohta, nagu eespool märgitud, pärinevad 1549. aastast. Põlisest asustusest Ridalepas aga kõneleb seegi, et siin Popi Hendrik Tannebaumi heinamaal pärna- ja sarapuusalus olnud hiigekivi, mis möödunud sajandi lõpul või käesoleva sajandi algul kivikoristamise ja karjalauda ehitamisega hävis.
Veidi täpsemaid andmeid Ridalepa külas ja tema elanikest on 18. sajandi lõpust, küla keskele Põhhakale (Põhjakoo, Põhjaku) tallu asus siis elama Mihkel, võib-olla ka tema poeg, keda kutsuti Laso Mihkli Hansuks (sündinud u 1700, surnud 1770 või hiljem). Juba tollal kasutati Põhhaka nime kõrval talu nimena Laso nime. Raske on kindlaks teha, kas Laso oli kohanimi või Mihkli isa nimi, keda kutsutud Siimu Lasoks. Laso Mihkel elanud algul Ristimetsa all (Siimu piirkond). Sealt on ta viinud oma eluaseme Naelaka taha ja õige pea praegusele kohale Põhjakale. Tähendab praeguses Ridalepas oli siis vähemalt kolm elukohta.
18. sajandi lõpust on teateid veel ühest talust. 1797. aastal on ühte Ridalepas rajatud uustallu (Oja talu) läinud eelnimetatud Hansu vend Mihkel. Hilisemast ajast (näiteks 1858. aastast) on ka teateid vabadikukohtadest Ridalepas, nimelt Liiva vabadikutalust. Kindlasti on hiljemalt 18. sajandi lõpul ja 19. sajandi algul tekkis Ridalepa külla veel vabadiku- või popsikohti.
Alias (mäng)

Mängu käik

Võistkond võib koosneda kahest või rohkemast inimesest. Võistkonnad mängivad kordamööda. Mängukorra ajal seletab üks mängija teisele (teistele) oma võistkonna mängija(te)le enda käes olevast kaardipakist sõnu. Igalt kaardilt seletatakse sõna, mille number vastab võistkonna mängunupu asukohale mängulaual. Sõnu seletatakse järjest kindlaks määratud aja jooksul. Seletamisel ei tohi kasutada kaardil olevat sõna või selle tüve. Kokkuleppeliselt pole lubatud ka sõna vasted teistes keeltes. Liivakella määratud aja lõppedes võivad viimast, parasjagu seletatavat sõna arvata ka teiste võistkondade liikmed ja äraarvamise korral "punkti röövida". Äraarvatud sõnad loetakse kokku ja võistkonna mängunuppu liigutatakse vastava arvu mänguväljade võrra edasi. Mitteäraarvatud sõnad ja "valesti seletatud sõnad" (seletaja kasutas näiteks kogemata seletatava sõna tüve) võib vastavalt kokkuleppele kogutud punktide hulgast maha arvata või mitte. Seejärel läheb mängukord järgmisele võistkonnale. Esimesena viimasele mänguväljale jõudnud võistkond on võitja.
Mänguväljal on ka mõned erimärgistusega mänguväljad. Taolisele väljale pidama jäänud võistkonna seletav liige võtab kaardipakist kuus kaarti ja seletab neil olevaid sõnu (vastavalt mänguvälja numbrile) kõigile mängijatele korraga, kusjuures aeg ei ole piiratud. Iga sõna eest saab punkti selle ära arvanud mängija võistkond.
Mängu pantomiimiga variandis on mängu käik sama, kuid sõnu peab seletama liigutuste, kehakeele, miimika ja teiste mittesõnaliste vahenditega.

"Junior Alias"

"Junior Alias" on "Aliase" variatsioon, mis on mõeldud lastele. Igal sõnakaardil on üks sõna, millele on lisatud sõna kirjeldav pilt. Mängu käik on üldjoontes sama mis tavalisel "Aliasel". Mänguvahendite kujundus on lastepärasem, põhitoon on punase asemel kollane.
Seiš

Seiš on seisulaine, mis saab tekkida suletud või osaliselt suletud veekogus, nagu järves, veehoidlas, lahes ja nii edasi.
Seišilaine tekkimise põhimõte seisneb selles, et mingi välismõju ajel tekkinud lainetus põrkab kaldalt veekogusse tagasi, kus toimub vastassuunaliste lainete interferents. Enamasti on välismõjudeks tuul, õhurõhk, looded või ka seismilised häiritused (maavärin jt).
Seišinähtusi täheldati ja kirjeldati esmakordselt Genfi järves. Hiljem on neid täheldatud paljudes veekogudes.
Alahärmä vald

Alahärmä vald oli vald Soomes Lääne-Soome läänis Lõuna-Pohjanmaal. 2000. aastal elas Alahärmä vallas 4661 inimest. 1. jaanuaril 2009 ühinesid Ylihärmä, Alahärmä ning Kortesjärvi vald Kauhava linnaga.
Halinga vald (1939)

Halinga vald oli vald Pärnumaal aastail 1939–1950.
Vald moodustati senise Halinga valla maa-alast, välja arvatud Miku talu maa-ala; senise Enge valla maa-alast, välja arvatud Metsaperede küla, Pööravere ja Anna asunduste, Paisu, Vesiveski ja Sõmerlaane talude ning seniste Suigu ja Are valdade vahel asuvate heinamaatükkide maa-alad; senise Vee valla maa-alast, välja arvatud Parasmaa asunduse, Elbu raba osa ja selle ümbruses olevate heinamaade maa-alad; senise Kaelase valla maa-alast.
Esimene vallavanem oli Hendrik Rehe. 1939. aasta detsembris valiti vallavanemaks Joosep Raidla.
Vald kuulus Riigivolikogu 36. valimisringkonda, kust valiti Viktor Päts.
1945 septembris moodustati Halinga vallas Halinga külanõukogu keskusega Pärnu-Jaagupi alevikus, Kaelase külanõukogu keskusega Kaelase külas, Pööravere külanõukogu keskusega Mõisakülas ja Vee külanõukogu keskusega Vee külas. 1950. aastal Halinga vald likvideeriti ja selle alad arvati Pärnu-Jaagupi rajooni koosseisu. 
Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi seadlusega 13. septembrist 1945 muudeti Pärnu-Jaagupi alevik linna tüüpi aleviks.
Tallinn Music Week

Tallinn Music Week (lühendatult: TMW) on Tallinnas toimuv üritus, mille põhiosad on talendifestival ja muusikatööstuse konverents.
2014. aasta TMW talendifestivalil osales ligi 200 artisti nii Eestist kui välismaalt.
Moskva rahvusvaheline filmifestival

Moskva rahvusvaheline filmifestival (vene keeles Московский международный кинофестиваль; lühend MMKF) on 1959. aastast Moskvas peetav rahvusvaheline filmifestival. Esialgu toimus festival iga kahe aasta tagant, alates 1999. aastast aga igal aastal. Festival kuulub Rahvusvahelise Filmiprodutsentide Liitude Föderatsiooni (FIAPF) otsusega rahvusvaheliselt sertifitseeritud võistlusprogrammiga ehk A-kategooria festivalide hulka.
Peaauhinnaks oli aastatel 1959–1969 "Suur auhind"; 1971–1987 "Kuldne auhind" ja 1989. aastast on "Kuldne Püha Jüri" ("Золотой святой Георгий").
Peaauhinna on varasematel aastatel võitnud teiste seas Sergei Bondartšuk (1959, 1965); Federico Fellini (1963, 1987); Damiano Damiani (1971), Vytautas Žalakevičius (1973), Stanley Kramer (1973), Andrzej Wajda (1975), Akira Kurosawa (1975), Ettore Scola (1975), Giorgi Danelia (1977), Francesco Rosi (1979), Elem Klimov (1985), Kaneto Shindō (1999), Krzysztof Zanussi (2000) ja Nikolai Dostal (2009).

Auhinna saanud Eesti film

2004. aastal võitis Eesti film "Sigade revolutsioon" žürii eriauhinnana Hõbedase Püha Jüri.

40. MMKF (2018)

40. Moskva rahvusvahelise filmifestivali (40. MMKF) toimumise aeg toodi tavapärase juuni asemel varasemale ajale, et mitte olla ajaliselt ühel ajal 2018. aasta juunis algavate jalgpalli maailmameistrivõistlustega.
40. MMKF peeti 19.–24. aprillil 2018. Peaauhinna Kuldne Püha Jüri pälvis Venemaa film "Tsar-ptitsa" ("Царь-птица"), mis toodeti Sahhafilmis (lavastas jakuudi režissöör Eduard Novikov). Hõbedasi Püha Jürisid jagati parimale meesosatäitjale, parimale naisosatäitjale, parima režii eest, parima dokumentaalfilmi eest ja viienda Hõbedase Püha Jüri andis žürii välja eriauhinnana Venemaa filmile "Nju" ("Ню"), mis konkureeris peauhinnale. Žürii jagas ka muid auhindu. Auhinna panuse eest maailma filmikunsti pälvis postuumselt kuu varem manalasse varisenud Oleg Tabakov.
Enelin Meiusi

Enelin Meiusi (24. mai 1955 – 15. veebruar 2011 Moskva) oli eesti ettevõtja.
Ta töötas Tallinnas Kuku klubis algul kokana, hiljem klubi juhatajana. 1980ndate lõpus alustas ta moeäri, luues koos ärimeestest partneritega modelliagentuuri Andrey Models.  
1994. aasta lõpuks võlgnesid Enelin Meiusi firmad Eesti Moedisain, Enelin, Altrio ja Lagonas Eesti Sotsiaalpangale kokku ligi 12 miljonit krooni. Enelin Meiusi lahkus 1995. aastal Eestist, liikudes edasi Venemaale, jättes endast maha ligi 15 miljoni krooni suuruse võla. Teistel andmetel oli võlgade kogumaht 23 miljonit krooni. 
2009. aasta märtsis plaanis ta Saarepeedi vallas söögikoha avamist.

Isiklikku

Tema ema on Maimu Kass. 
2010. aasta jaanuariks olid tal amputeeritud mõlemad jalad.
Heinrich Hertz (vaimulik)

Heinrich Hertz (ka Heinrich Härtz ja Heinrich Harz; 1678 Käkisalmi – 19. detsember/30. detsember 1732) oli Eesti vaimulik.
Ta sündis Käkisalmis, kus tema isa Reinhold Hertz oli kooli rektoriks. Hiljem oli isa pastoriks Jaakkima koguduses (asub Laadoga ääres). Usuteadust õppis ta (immatrikuleeriti 29. juunil 1698). Pärast ülikooli lõpetamist oli ta välivaimulikuks Liivimaal.
Ta oli aastatel 1710–1732 Paistu Maarja koguduse õpetaja. Lisaks hooldas ta aastatel 1711–1714 Helme Maarja kogudust.

Isiklikku

Heinrich Hertz oli kaks korda abielus. Tema esimese abikaasa Maria isa Andreas Stålfot oli Rõngu, Puhja ja Tarvastu Peetri koguduse õpetaja. Tema teise abikaasa Agnetha Sophia isa Heinrich Arrhias Nicolai oli Halliste ja Karksi Peetri koguduse õpetaja. Tema väimees oli Otepää Maarja koguduse õpetaja Johann Christoph Clare.
Rasu

Rasu on nahanäärmete rasvataoline nõre.

Peanaha rasu

Juuste all asuvad juuksekraatrid ja selle all rasunäärmed, mis toodavad rasu. Rasu kaitseb peanahka soovimatute välismõjutuste eest, näiteks bakterite eest, ja aitab juuksekarval oma pesast välja tulla. Samuti vähendab see veekadu naha pinnalt, seega on rasu tekkimine peanahale normaalne ja kasulik.
Androgeenid ehk suguhormoonid stimuleerivad rasu tootmist ning tootmine suureneb puberteedieas meestel kuni viis korda. Naistel tekib rasu üks nädal enne menstruatsiooni. Pärast menopausi väheneb naistel rasu tootmine.
Üleliigse rasu tekkimisel on erinevad põhjused. See võib tekkida stressist, hormonaalsetest häiretest, ülekaalust ja ka valest toitumisest. Ka välised tegurid, näiteks juuksepesu kuuma veega, igapäevane juuksepesu, hooldamine "kaks ühes" vahenditega ja föönitamine liiga peanaha lähedalt, mõjutavad rasu tekkimist. Kui rasu tekib pähe väga palju ja see hakkab kogunema, tekib rasust koorik, mida nimetatakse seborröaks.
Masurka

Masurka (poola keeles mazurek Poola maakonna Mazury järgi) on Poola päritolu tants ja tantsumuusika žanr.
Masurka on kiire tempoga hüppetants 3/4 taktimõõdus. Kasutatakse palju punkteeritud rütme, iseloomulik on rõhk takti teisel või kolmandal löögil.
Tänu masurka erksale rütmile on see tants stiliseeritud kujul levinud paljude heliloojate loomingus.
Anton thor Helle (Tallinna kaupmees)

Anton thor Helle (sündinud Lübeckis, surnud Tallinnas) Tallinna kaupmees, samanimelise vaimuliku ja piiblitõlkija isa.
Vanemad Lübecki kaupmees ja kodanik Anton thor Helle ja Margaretha Brokes.
Sai Tallinna kodanikuks 26. novembril/6. detsembril 1680, abiellus 30. novembril/10. detsembril 1680 Wendula Oomiga (sündinud 1662), nende poeg Anton thor Helle (1683–1748) oli Jüri koguduse õpetaja.
Olev Mikiver

Elukäik

Olev Mikiver sündis Loksal kellassepa perekonnas. Oli juba kooliajal kooliajakirja illustraator ning harjutas kätt linoollõikega. Ta lõpetas aastal 1940 Tallinna Reaalkooli. Õppis 1941 Tallinna Kujutava ja Rakenduskunsti Koolis graafikat ning 1942–1943 Tartus Kõrgematel Kujutava Kunsti Kursustel maalieriala (Pallas), kus ühe peamise õpetajana tegutses tuntud kunstnik Eerik Haamer. 
Et pääseda Saksa mobilisatsioonist, põgenes Olev Mikiver 1943. aastal purjepaadil Soome skääridesse. Soomes astus ta vabatahtlikuna sõjaväkke ning osales Karjalas toimunud lahingutes, osaledes muuhulgas Viiburi kaitsmislahingutes. Mikiver pöördus koos soomepoistega kodumaale tagasi ning osales lahingutes Emajõe ääres. Põgenes Saaremaalt päästejaama paadiga Rootsi, kus veidi enne Gotlandi rannikut elas läbi laevaõnnetuse.
Aastatel 1944–1954 elas ta Stockholmis ning töötas klaasplastivalmistajana ja filmiateljees Sandrews dekoratsioonimaalijana. Jätkas kunstiõpinguid 1947–1948 sealses Stockholmi Vabaakadeemias ja 1951 Pariisis Academie de la Grande Chaumiere'is. 
1954 abiellus Marju Mägistega ja asus Malmösse, kus töötas linnateatri dekoratsioonimaalija ja stsenograafina. Suurema osa oma elust pärast põgenemist oli Olev Mikiver seotud Malmö linnateatriga, kus ta töötas stsenograafi ehk teatrikunstnikuna. Ta valmistas dekoratsioone ja kostüümikavandeid umbes 30 lavastusele, seal hulgas Tšehhovi "Onu Vanja", Prokofjevi "Petja ja hunt" jt.

Looming

Mikiveri loomingus on kolm suurt teemat: sõda, meri ja mets. Tehnikatest eelistas ta õlimaali ning temperat.
Varast maaliloomingut on mõjutanud sürrealism kuid ka ekspressionism, millega oli segunenud ka kubism. Fantaasiaküllus on omane ka hilisematele maalidele, milles lapsepõlvemälestused põimuvad müüdimotiividega. 1960ndatel kujunes Mikiverist eesti kunsti avangardist, kelle loomingus liituvad omapäraselt sürrealism ja abstraktsionism. 
1980. aastatel kujunes välja värviküllane stiil, kus unistused ja tegelikkus moodustasid omalaadse kunstistiili, tihti inspireeritud ajaloost, tema enda põgenemisest, loodusest ja merest. Tema maale iseloomustavad värvid ja jõulisus. Puhtad ja kindlad jooned oli ta kaasa saanud oma graafilisest väljaõppest. 
On teinud kaanekujundusi Eesti Kirjanike Kooperatiivi väljaandeile. Näiteks illustreerinud kaaneümbrised tuntud Eesti eksiilkirjanike – Bernard Kangro, Arvo Mägi, Valev Uibopuu raamatutele jt. Teinud kaastööd ajakirjale Mana. Loonud vabagraafikat. Kavandanud koos Ervin Pütsepaga mosaiike. 
Avaldas ajalehe Teataja kaastöölisena ülevaateid eesti kunstnike näitustest ja mälestusi. Tema sõber Ilmar Laaban kirjeldas Mikiveri kunsti kui avangardi – oma ajast ees, oskusega kujutada loodust eestlasliku rahvalaulu stiilis: "muretult sõrmitseb ta looduse pärlikeel, keerab väikese pehme nõksatusega uue mustri kaleidoskoobile, kus unistused, taju ja mälestused moodustavad värvikireva mustri".
Tema teoseid leidub nii Eesti Kunstimuuseumi kui ka Tartu Kunstimuuseumi kogudes.
Raß

Raß (ka Rass) oli aadlisuguvõsa.

Ajalugu

Suguvõsa esindaja Peter Rasse tuli 16. sajandi lõpul Riiga, kus sai Suurgildi oldermanniks ja aastast 1601 Riia raehärraks. Peteri pojapoeg Rootsi leitnant Adolph Stephan sai 1691 Rootsilt aadlitiitli. Adolphi pojad Karl Gustav ja Ernst Johann kanti 1746 Eestimaa ja hiljem kanti suguvõsa ka Liivimaa rüütelkonna aadlimatriklisse.
Han-Tengri

1987. aasta ekspeditsioonis oli kolm eestlast

1987. aastal korraldati ametiühingute üleliiduline alpinistide ekspeditsioon Han-Tengrile. Ekspeditsioonist osavõtu põhitingimuseks oli varem kahe seitsmetuhandese tipputõusu kogemuse olemasolu. Kandidaate kogunes 86, kellest alles jäeti 46, nende seas Kalev Muru, Jaan Künnap ja Alfred Lõhmus (kõigil kolmel vähemalt viis tipputõusu varasemast perioodist).
Ekspeditsioon startis 15. juulil Prževalskist. Kui sekeldused piirilubadega lõpuks olid klaaritud (osavõtjad olid Nõukogude Liidu 40 erinevast linnast), oodati kaks nädalat kopterit, et lennata Lõuna-Engiltšeki liustikule. Baaslaager rajati otse Pobeda tipu vastas Lõuna-Engiltšeki liustiku paremale kaldamoreenile 4000 m kõrgusele. Pärast aklimatiseerumistõuse ja väliööbimist 5200 m kõrgusel enda kaevatud lumekoopas, jõudsid kõik ülespürgijad ka tipus ära käia. 
Kalev Muru ja Jaan Künnap jõudsid tippu lumesajus ja halva nähtavuse juures 8. augustil kella nelja paiku pärast lõunat. Sellesama lumesaju tõttu jõudsid nad tipust tagasi 6400 m kõrgusel asuvasse vahelaagrisse alles pool üks öösel. Alfred Lõhmus, kes oli sattunud teise tõusurühma, jõudis tippu ilusa ilmaga 10. augustil ja sai tipust üles võtta ilusad kaadrid.

2004. aasta maavärinast põhjustatud laviin

5. augustil 2004 toimus Han-Tengril maavärina tagajärjel jää- ja lumelaviin. Laviin vallandus Tšapajevi nõlvalt 6000 meetri kõrguselt ja tabas 4700 meetri kõrgusel mägironijaid. Kokku 11 Tšehhi, Ukraina ja Venemaa alpinisti hukkus. 
Laviin puhkes varahommikul kell 4.30, mil mäge oli vallutamas umbes 50 alpinisti. Sel ajal oli mäel ka 10-liikmeline Eesti ekspeditsioon Jaan Künnapi juhtimisel. Eesti ekspeditsiooni liikmed jäid laviini alumisse ossa, kuid pääsesid õnnelikult ja organiseerisid laviinijäänute päästmistöid. Nad päästsid tšehhi ja vene alpinisti elu ning aitasid päästetööle tõhusalt kaasa. Eesti grupis kaasa teinud alpinistist arst Boriss Slepikovski andis päästetuile kohapeal vajalikku esmaabi.
Jaan Künnap kommenteeris ETV saates "Aktuaalne kaamera", et "eestlased pääsesid laviinist napilt. Kümme minutit siia-sinna". Eesti grupis olid peale Künnapi ja Slepikovski Alar Sikk, Kristjan-Erik Suurväli, Priit Joosu, Priit Simson ja veel neli alpinisti. Et päästeteenistuse hinnangul oli mäe lõunakülg endiselt väga laviiniohtlik, loobusid eestlased 5. augustil tipu vallutamise üritustest ja naasid baaslaagrisse. Seekord jäi saavutatud tõusukõrguseks Han-Tengri mäel 6000 m.
Hosta

Kirjeldus

Mullasisesteks organiteks on lühikesed risoomid, millel arenevad lihakad juured. Lehed võivad olla kitsassüstjad kuni laimunajad või peaaegu ümmargused, kaarroodsed, enamasti pikarootsulised. Lehed paiknevad taimel juurmise kodarikuna. Õied on lehterjad, valged või helelillad, asetsevad ühekülgses varre tipus olevas kobaras. Õiekate on lihtne, kuue perigoonilehega. Viljaks on kupar

Levila ja kasvukoht

1960. aastatel kirjeldati umbes 40 hosta liiki, tänapäeval ulatub tuntud liikide arv juba 50-ni. Looduslikult kasvavad Hiinas, Koreas ja Jaapanis.
Hostad on külmakindlad ja väga hea kohanemisvõimega. Nad kasvavad hästi nii mõõduka kliimaga piirkondades kui ka lähistroopikas, kuid vajavad talvist puhkeperioodi, kus temperatuur oleks alla +4,5 C° vähemalt 3-4 nädalat aastas. Hostad vajavad toitaineterikast ja vett hästi läbilaskvat mulda.

Ajalugu

Hostad on pärit Jaapani Honshū saare varjulistest mägimetsadest. Kuna Jaapan oli eurooplastele pikki aastaid suletud, siis esmakordselt nägid nad hostat alles pärast 1600. aastat. Esimest korda mainiti hostat 1712. aastal Hollandis. Sellele taimeperekonnale on nimi antud Austria arsti ja botaaniku N. T. Nosti auks. Taim ise aga jõudis Euroopasse hoopiski aastaid hiljem. Teelehine hosta toodi Pariisi aastatel 1784–1789 ja laiuv hosta 1790. aastal. Tänu suurtele, lumivalgetele, eksootiliselt lõhnavatele õitele sai teelehisest hostast peagi populaarne haljastustaim, mida kasutati eelkõige Prantsusmaa parkides. Sealt edasi levis ta üle kogu Euroopa.
Jaapani hostad hakkasid Euroopasse ilmuma mitukümmend aastat hiljem. 1829. aastal saatis Hollandi arst ja botaanikahuviline Ph. von Siebold Euroopasse hostasid ja mitmeid muid Jaapani taimi. Neid kasvatati esmalt Sieboldi puukoolis Gentis, kuid sealt jagati neid ka botaanikaaedadele ja huvilistele. Nii jõudsid mõned liigid ka Ameerikasse.
Ameerikasse emigreerunud puukooli pidaja Thomas Hoggi marssalist poeg saatis Jaapanis olles koju isale mitmeid kirjulehelisi hostasid.
Algselt arvasid botaanik, et kõik Läände saabunud hostad on looduslikud liigid, ka kirjulehised. Hiljem selgus, et kollektsionäärid ei kogunud päris kõiki taimi loodusest, vaid hoopiski aedadest, peamiselt templiaedadest. Seega suurem osa kirjulehistest hostadest kujutasid endast Jaapani aednike valitud hübriide, keda oli aastasadu kultiveeritud.
1905. aastal kinnitati rahvusvahelisel botaanikakongressil Viinis hosta nimi.
Giánnis Antetokoúnmpo

Giánnis Antetokoúnmpo (Γιάννης Αντετοκούνμπο; sündinud 6. detsembril 1994 Ateenas) on Kreeka korvpallur. Ta mängib 2013. aastast NBA meeskonnas Milwaukee Bucks.
Jevgeni Ustjugov

Maailma karikavõistlustel

Jevgeni Ustjugov on seni (seisuga 9. jaanuar 2010) osalenud 
20 korda maailma karikavõistluste 
etappidel ja jõudnud poodiumile kolmel korral, neist kahel korral kõige kõrgemale astmele.