Tanki kaitsesüsteemid

Tanki kaitsesüsteemideks nimetatakse kõiki süsteeme, mis on mõeldud tanki ja selle meeskonna kaitseks.
Üldiselt võib kaitsesüsteemid jagada kaheks: passiiv- ja aktiivkaitse. Passiivkaitse all mõeldakse enamasti tanki soomust, mis summutab või suunab vastase tule eemale. Aktiivkaitse see-eest ennetab ohu jõudmist tankini. Aktiivkaitse saab omakorda jaotada kolmeks: füüsilised, elektroonilised ja nende kombinatsioonid. Füüsilised aktiivkaitsed mõjutavad otseselt ohuallikat hävitades või kallutades selle trajektoori. Elektroonilised aktiivkaitsesüsteemid häirivad vastaste raketijuhtimis-, jälgimis- või tuvastusseadmeid.
Lahingutankid on tänapäeval põhilised raskesoomustatud sõidukid, mis moodustavad maaväe suurima löögijõu ning peavad vastu pidama tankitõrje rakettidele, kineetilistele soomust läbistavatele penetraatoritele, kaudtulele ning massihävitusrelvadele. Esialgsed tanki kaitsesüsteemid olid suhteliselt primitiivsed, kuid uute ohtude ilmnemisel, arenesid kaitsesüsteemid nende tõrjumiseks kaasa. Tänapäevased tanki kaitsesüsteemid on disainitud nii, et iga komponent toetaks teisi, oleks modulaarne ja kergesti vahetatav.

Passiivkaitse

Kõige fundamentaalsem tanki ja selle meeskonda kaitsev passiivkaitse element on soomus, mis pakub kaitset kergemate tulirelvade, mürskude, mürsukildude ja rakettide vastu. Soomusplaadid on enamasti väga rasked, mistõttu hakkab nende suurtes koguses lisamine mobiilsust piirama.

Disain

Lahingutanki taktika näeb ette, et sõidukiga ollakse nii tihti kui võimalik vastase poole, isegi enda kaitsmisel või taandumisel. Sellest tulenevalt pannakse suurima efektiivsuse tagamiseks kõige tugevam soomus tanki eesmisele otsale. Lisaks paigaldatakse soomus kaitse suurendamiseks tanki peale teatud nurga või kõveruse all. Kindla soomusplaadi paksuse korral peab nurga all tabav mürsk läbima suurema distantsi, kui risti langeva mürsu puhul. Nurga all olevad soomusplaadid annavad ka lisatõenäosuse mürsu kõrvalepaiskamiseks.

Ajalugu

Esimesed tankid, mis tulid lahinguväljale Esimeses maailmasõjas, toetusid enamasti kaitse saamiseks terasest soomusele. Soomuse erinevus tavalisest metallist peitub tema karastamises. Soomuse välimine kiht on karastatud ja kõva nagu klaas, mistõttu on ta ka kergesti mõranev. Sisemine kiht on see-eest pehmem, eesmärgiga välimist kihti toetada. Peagi avastati, et soomust on võimalik läbistada, kui kasutada tugevamat, näiteks terasest südamikuga laskemoona ning suurendada laengu kogust. Selle vastu hakati tanke tootma järjest paksema soomusega, mistõttu ka tankitõrje relva kaliiber läks aina suuremaks. Kui leiti, et enam suuremat kaliibrit ei ole praktiline kasutada, hakati kasutama erinevaid lõhkepäid, käsigranaate ja kineetilisi penetraatoreid.
1930ndate lõpus töötati välja kumulatiivlaenguga lõhkekehad, mis lõhkemisel tekitavad peenikese, kuid kõrge temperatuuriga plasma seisundis vasejoa, sulatades kerge vaevaga terassoomusest läbi. Teises maailmasõjas kaotas Nõukogude Liit umbes 70% oma tankidest just sellel põhimõttel töötavate lõhkelaengute ohvriks.
Juba Esimese maailmasõja ajal kineetiliste penetraatorite ja hiljem kumulatiivlaengute vastu võeti kasutusele õhuke välisoomus, mis oli põhisoomusest mõnevõrra eemal. Õhuke lisasoomus vähendab mürskude ja kuulide läbimisvõimet, sest need hakkavad võbelema ning deformeeruvad juba pärast välimise kihi läbimist. Lisaks vähendab selline lisakiht ka kumulatiivlaengute võimekust, sest laeng aktiveerub enneaegselt juba esimest soomust tabades.
Alates külma sõja algusest hakati paigaldama soomuse sisekihtidesse killuvoodreid, mis kaitsevad meeskonda purunenud soomuse tükkide eest. Killuvoodrid on enamasti tehtud kevlarist, suure molaarmassiga polüetüleenist või mõnest muust sarnasest materjalist.
1950ndate keskel hakati välja töötama keraamilisi soomusplaate, mis on kõrge temperatuuritaluvuse tõttu eriti sobilikud just kumulatiivlaengute kinnipidamiseks. Killuvooder, primaarne soomus, keraamilised plaadid ning sekundaarne välisoomus moodustasid ka juba tänapäeval standardse komposiitsoomuse, mis on kergem ja vastupidavam.

Tänapäev

Viimastel aastakümnetel on komposiitsoomust edasi arendatud ning seda kasutavad edukalt peaaegu kõik modernsed tankid. Kõige tuntum komposiitsoomus on 1960. aastatel välja töötatud, kuid hiljem oluliselt täiendatud brittide Chobhami tüüpi soomus. Seda soomust kannavad näiteks Challenger 2 ja M1 Abrams. Tänapäevaste komposiitsoomuste täpsed konstruktsioonid on küll salastatud, kuid põhimõtted on jäänud samaks – keraamilised plaadid toestatakse mõnest tugevast materjalist raamistikuga ning lööke summutavad elastsed sisekihid. Vajadusel lisatakse soomusesse eraldi raskmetalle, et kaitsta tanki kineetiliste pentraatorite eest.

Aktiivkaitse

Tänapäevased tankivastased raketisüsteemid ja jalaväe kasutatavad raketiheitjad on tõsiseks probleemiks ka kõige paremini soomustatud lahingutankile, sest rünnakud toimuvad tihti lähedalt, palju ning kõikidest suundadest. Tanki tugevaks passiivseks kaitsmiseks igast küljest kuluks palju soomust, mis teeb sõiduki äärmiselt raskeks. Seetõttu on välja töötatud süsteeme, mis takistavad mürskude ja rakettide jõudmist tankini. Järgnevalt on välja toodud mõned enam kasutatavad aktiivkaitse süsteemid.

Reaktiivsoomus

Reaktiivsoomuse, täpsemini lõhkereaktiivsoomuse kontseptsioon avastati 1960ndate lõpus, kuid kasutati sõjas esmakordselt alles 1982. aasta Liibanoni konfliktis.
Lõhkereaktiivsoomus on kõige levinum aktiivsoomuse liik. Lõhkereaktiivsoomus (Explosive Reactive Armour ehk ERA) on kõige levinum aktiivsoomuse liik. See süsteem koosneb tavasoomuse peal olevatest moodulitest, mida kutsutakse "tellisteks". Need elemendid koosnevad kahest terasplaadist ja nende vahel olevast lõhkeainekihist, sealjuures on reaktiivsoomus tavasoomuse suhtes nurga all. Kui tankitõrjelask tabab sõidukit, plahvatab lõhkeaine ja selle toimel heidetakse terasplaat nurga all laengu suunas. Plaat omakorda vähendab lasu soomustläbistavat toimet, hajutades kumulatiivmürsu kumulatiivlaengut või purustades/rikošettides kineetilise mürsu südamikku, mille tulemusel sõiduki tavasoomus jääb terveks. Reaktiivsoomuse suurimaks vaenlaseks on tandemlõhkepea. Esimene laeng aktiveerib reaktiivsoomuse ning teine tungib põhisoomusesse.