Lõuna-Itaalia

Etümoloogia

Nimi Mezzogiorno tuli kasutusele 18. sajandil ja on itaalia tõlgendus sõnast meridies (ladina vaste sõnale 'lõuna', päikese asukoha tõttu keskpäeval põhjapoolkeral). Nime tutvustas hiljem Giuseppe Garibaldi ja see läks viimaks moodi pärast Itaalia ühinemist. Seda seostati mõnikord mõistetega "vaesus", "kirjaoskamatus" ja "kuritegevus" – need on sealsed stereotüübid, mis sageli säilinud tänapäevani. Mõnikord mainitakse seda, et üldiselt esile tõsta äärmuslikke erinevusi piirkondade vahel riigi sees, nagu endise Ida- ja Lääne-Saksamaa vahel, mis ikka veel rabelevad oma "sisemise taasühinemisega".

Esiajalugu ja antiik

8. ja 7. sajandil eKr hakkasid kreeklased mitmesugustel põhjustel, sealhulgas demograafiline kriis (nälg, ülerahvastatus jme.), uute turgude ja sadamate otsimine ning kodumaalt väljasaatmine, asustama Lõuna-Itaaliat. Sel perioodil rajati kreeka kolooniaid väga laialdaselt, nagu Musta mere idarannikul, Ida-Liibüas ja Massalias (Marseille). Nende hulka kuulusid asulad Sitsiilias ja Apenniini poolsaare lõunaosas. Roomlased kutsusid Sitsiilia ja Itaalia saapa kontsa ala Magna Graecia (ladina "Suur-Kreeka"), kuna see oli nii tihedalt kreeklastega asustatud. Antiik geograafid eristasid, kas tegu oli Sitsiilia või lihtsalt Apuulia ja Calabriaga - Strabon oli kõige tuntum laiemate definitsioonide eestkõneleja.
Selle kolonisatsiooniga eksporditi Itaaliasse antiik-kreeka kultuur, vanakreeka keele murretes, selle religioossetes riitustes ja selle sõltumatu polise traditsioonides. Algne hellenistlik tsivilisatsioon arenes varsti edasi, suheldes põliste itali ja ladina tsivilisatsioonidega. Kõige tähtsam kultuuriline siire oli kreeka tähestiku Chalkída/Kyme erim, mille võtsid omaks etruskid; vana itali tähestik arenes seejärel ladina tähestikuks, mis muutus kõige laiemalt kasutatavaks tähestikuks maailmas.
Paljud uued hellenistlikud linnad said väga rikkaks ja võimsaks, näiteks Neapolis (Νεάπολις, Napoli, "Uus linn"), Syrakoúsai (Συρακοῦσαι, Sürakuusa), Acragas (Ἀκράγας) ja Sybaris (Σύβαρις). Teised Magna Graecia linnad olid Taras (Τάρας), Lokroi Epizephyrioi (Λοκροί Ἐπιζεφύριοι), Rhegion (Ῥήγιον), Croton (Κρότων), Thurioi (Θούριοι), Elea (Ἐλέα), Nola (Νῶλα), Ankon (Ἀγκών), Syessa (Σύεσσα), Bari (Βάριον) ja muud.
Pärast Pyrrhose ebaõnnestumist Rooma hegemoonia laienemise peatamisel aastal 282 eKr langes lõuna Rooma mõju alla ja jäi selliseks barbarite sissetungini (Spartacuse ülestõus on märkimisväärne Rooma kontrolli peatamine). See langes Bütsantsi võimu alla pärast Rooma langemist läänes ja isegi langobardid ei suutnud seda konsolideerida, kuigi lõuna kese oli nende oma Zotto vallutusest saati 6. sajandi viimasel veerandil.

Pärast aastat 1861

Üleminek ühendatud Itaalia kuningriigile ei kulgenud Lõuna-Itaalias sujuvalt. "Mezzogiornot" tabas arvukalt ränkraskeid majanduslikke ja sotsiaalseid kohustusi. Transport oli kehv, mulla viljakus oli suure erosiooni tõttu väike, metsaraie oli raske, paljud ettevõtted tegutsesid ainult kõrgete kaitsetollide tõttu, suurmõisad olid sageli halvasti majandatud, enamikul talupoegadest olid ainult väga väikesed maalapid, oli krooniline tööpuudus ja väga levinud oli kuritegevus. Cavouri arvates oli põhiprobleemiks halb valitsemine ja ta uskus, et probleemi saab lahendada Piemonte õigussüsteemi range kohaldamisega. Peamiseks tulemuseks oli röövide plahvatuslik kasv.
Lõuna majandus kannatas oluliselt pärast Itaalia ühendamist ja industrialiseerimise protsessi katkemist. Vaesus ja organiseeritud kuritegevus, kuigi olid ka varem püsivad probleemid Lõuna-Itaalias, muutusid pärast ühendamist halvemaks. Selle tõttu koges Lõuna suuri majanduslikke raskusi, mille tulemuseks oli massiline väljaränne, mis tekitas ülemaailmse Lõuna-Itaalia diasporaa, eriti Ühendriikides ja Lõuna-Ameerikas. Paljud kohalikud kolisid ka tööstuslinnadesse Põhja-Itaalias, nagu Genova, Milano ja Torino. Industrialiseerimise suhteline protsess arenes mõnes "Mezzogiorno" piirkonnas pärast Teist maailmasõda. 1946. aasta referendumil pärast sõda hääletas piirkond monarhia säilitamise poolt, suurim toetus anti Campanias. Poliitiliselt on see sageli vastuolus Põhja-Itaaliaga, kes võitis referendumi vabariigi loomiseks. Tänapäeval jääb Lõuna-Itaalina majanduslikult vähem arenenuks, kui põhja- ja keskpiirkonnad, kes nautisid "majandusimet" 1950. ja 1960. aastatel ning muutusid tööstuslikeks.

Majandus

Alates Itaalia ühendamisest aastatel 1861–1870 sai ilmseks kasvav majanduslik lõhe Itaalia põhja- ja lõunaprovintside vahel. Uue kuningriigi esimestel kümnenditel suurendas tõhusa maareformi puudumine, kõrged maksud ja muud lõunaosas kehtestatud majanduslikud meetmed koos kaitsetollide kaotamisega põllumajanduskaupadele põhjaosa tööstust, tegi olukorra paljudele rentnikele, väikeettevõtetele ja maaomanikele peaaegu võimatuks. Paljud valisid emigreerumise selle asemel, et püüda raskest elust välja rabeleda, eriti aastatel 1892–1921. Lisaks tekitas maanteeröövide ja maffia tegevuse kasv ulatusliku vägivalla, korruptsiooni ja seadusetuse. Peaminister Giovanni Giolitti möönis kord, et on koht, "kus seadus üldse ei toimi".
Pärast Benito Mussolini võimule saamist püüdis "raudne prefekt" Cesare Mori mõningase eduga võita Lõunas õitsvaid võimsaid kuritegelikke organisatsioone. Siiski, kui tekkisid sidemed maffia ja fašistide vahel, Mori eemaldati ja fašistlik propaganda kuulutas maffia võidetuks. Majanduslikult oli fašistlik poliitika suunatud Itaalia koloniaalimpeeriumi loomisele ja Lõuna-Itaalia sadamad olid strateegilised kogu kaubandusele kolooniate suunal. Napoli nautis demograafilist ja majanduslikku taassündi peamiselt kuningas Vittorio Emanuele III huvi tõttu, kes oli siin sündinud.
Alates 1950. aastatest loodi Cassa per il Mezzogiorno kui suur avalik koondplaan Lõuna-Itaalia industrialiseerimiseks, mille eesmärgiks oli teha seda kahel viisil: maareformiga, luues 120 000 uut väikefarmi, ja "Kasvustrateegia" kaudu, mille järgi 60% kõigist valitsuse investeeringutest pidid minema Lõunasse, tugevdades seega Lõuna majandust uue kapitali meelitamisega, kohalike ettevõtete ergutamisega ja töökohtade tekitamisega. Siiski jäid eesmärgid suuresti täitmata ja tulemuseks oli Lõuna kiirenev subsideerimine ja riigisõltuvus, võimetus luua eraettevõtete kasvu. Isegi tänapäeval püsivad suured piirkondlikud erinevused. Lõuna-Itaalia on jätkuvalt vaene ja arenematu. Probleemiks on ikka veel ulatuslik poliitiline korruptsioon, organiseeritud kuritegevus ja väga suur töötus.

Kultuur

Lõuna-Itaalia piirkonnad said mõnevõrra erinevaid ajaloolisi mõjutusi kui ülejäänud poolsaar, alates kõige enam kreeka kolonisatsioonist. Kreeka mõju Lõunas oli määrav kuni latiniseerimise lõpetamiseni Rooma printsipaadi ajal. Kreeka mõjud tulid tagasi Rooma riigi lõpuperioodil, eriti pärast Justinianus I ja Bütsantsi tagasivallutusi.
Sitsiilia, eristuva kultuuriga läbi kogu keskaja, vallutati moslemite poolt ja muudeti mõneks ajaks emiraadiks, ning progressiivse islami kultuuri, arhitektuuri ja teaduse Sitsiilia elementide kaudu võeti omaks Itaalias ja Euroopas. Ülejäänud mandriosa oli bütsantslaste, langobardide ja frankide võimuvõitluse subjekt. Lisaks rajasid veneetslased kaubanduspunkte Bütsantsi ja Lähis-Itta.
Kuni normannide vallutusteni 11. ja 12. sajandil järgis enamus Lõunast idakristlust. Normannid, kes asusid Sitsiiliasse ja Lõuna-Itaaliasse keskajal, mõjutasid tähelepanuväärselt piirkonna arhitektuuri, religiooni ja kõrgkultuuri. Hiljem valitsesid Lõuna-Itaaliat uued Euroopa rahvusriigid, algul Aragoni kroon, siis Hispaania ja Austria. Hispaanlastel oli suur mõju Lõuna kultuurile, kuna valitsesid seda üle kolme sajandi.
Juudi kogukonnad elasid Sitsiilias ja Lõuna-Itaalias üle 15 sajandi, kuid aastal 1492 andis kuningas Fernando II välja väljasaatmise edikti. Oma kõrgajal moodustasid juudi sitsiillased tõenäoliselt umbes kümnendiku saare rahvastikust. Pärast edikti pöördusid nad osaliselt kristlusse ning teised läksid Osmanite riiki ja teistesse kohtadesse Lõuna-Itaalias, Roomas ja Euroopas. Viimastel aastatel on Lõuna-Itaalia kogenud oma tavade ja muusika, nagu Napoli laul ja Tarantella, ärkamist.