Eesti sood

Eesti sood on Eesti vabariigi territooriumil paiknevad sood.
Eestis on 9836 sood, mille kogupindala ulatub 1 009 101 hektarini. Eesti territooriumi pindalast moodustab see 22,3%.

Soode levik ja arvukus

Eestis on soid levinud üle kogu territooriumi, kõige enam Alutagusel,  Peipsi ääres, Võrtsjärve nõos, Soomaal, Vahe-Eesti põhjaosas ja Lääne-Eesti  madaliku sisemaalises osas. Suurimad sood on Puhatu (468 km²), Epu-Kakerdi (417 km²), Lihula-Lavassaare (383 km²) ja Sangla (342 km²).
Madalsood on jaotunud üle Eesti, kuid neist liigirikkaid madalsoid leidub põhiliselt Saaremaal ja mandri lääne- ning loodeosas. Liigivaeseid madalsoid leidub Ida-Eestis ja allikasoid vähesel määral üle kogu Eesti. Rohu-siirdesoid leidub Lääne- ja Kesk-Eestis ja ka ümber Põhja-Eesti suurte rabade.
2010. aasta märgalade inventuuri andmete põhjal on tegelik soode osakaal Eestis ainult 5,5% Eesti pindalast ehk 240 000 hektarit.
Üldlevinud on andmed, et Eesti territooriumi pindalast moodustab soode osakaal 22,3% ehk see ulatub 1 009 101 hektarini. Siia on sisse arvestatud kõik turbaga seotud alad, ükskõik kui paks on turbalasund ja sõltumata sellest, kas seal turbaladestumine jätkub või hoopis degradeerub.

Eesti soode põhitüübid

Eesti sood on oma arenguastmetelt jagunenud madal-, siirde- ja kõrgsoodeks ehk rabadeks, neid kolme jaotatakse omakorda allüksusteks.

Rabad

Raba on soode arengu viimane aste. Taimestik on rabas liigivaene ja üheaastaseid taimi siin ei kasva, sest ladestunud turbatüsedus on nii suur, et taime juured ei küündi toitaineterikka veeni. Seega saab raba oma põhilised toitained sademetest. Turbakihi keskmine tüsedus Eesti rabades on 3,2 meetrit.
Rabad jagunevad Eestis keskelt tasaseks ja järskude nõlvadega läänetüübiks (Lääne-Eestis) ning kumeraks, laugete nõlvadega idatüübiks (Ida-Eestis). Lääne-Eesti rabades vesi liigub raba servas. Seda tüüpi rabad on keskosas tasased, põhiliseks tunnusliigiks on raba-jänesvill. Ida-Eestis on rabades vee äravool hea, valdavalt on seal puisrabad, levinum liik on hanevits. Peale eelnevate sootüüpide leidub läänerannikul ja Lääne-Eesti saartel luidetevahelistes nõgudes nõmmrabasid.
Raba tekkeviisi ja arenguastme järgi jaotatakse veel Eesti rabad kolme peamisse kasvukohatüüpi: nõmmraba, siirderaba ja kõrgraba. 
Puude arvu ja kasvu järgi jaotatakse rabad järgnevalt: rabamännikud, puisrabad ja lagerabad.
Raba taimestikus esinevad peamiselt, näiteks mänd, sookask, vaevakask, sookail, sinikas, kanarbik, kukemari, jõhvikas, küüvits, hanevits, pohl, mustikas, rabamurakas, harilik jõhvikas, väike jõhvikas, tupp-villpea, alpi jänesvill, raba jänesvill, valge nokkhein, rabakas, mudatarn, pudeltarn, ümaralehine huulhein, ahtalehine huulhein. Sammaltaimedest on esindatud punane-, pruun-, lillakas-, harilik turbasammal jt, raba-karusammal, soovildik, harilik palusammal; põdrasamblikud ja porosamblikud.

Loomastik

Putukaid on madal- ja siirdesoos üle 1500 liigi, kõige liigirikkam rühm on mardikalised. Rabades on umbes 1200 liiki mardikalisi, liblikalisi ja kahetiivalisi. Suvel on rabas hulgaliselt kärbselisi: viljakärblane, päriskärblane, rohekärblane ja 11 liiki parme. Septembris kohtab rabas palju sääski, näiteks karksääsk, sääriksääsk.
Ämblikest on hiidämblikud – samblarinde suurimad ämblikud on huntämblikud ja madalsoodes taimedel ilma võrguta saaki varitsev hüpikämblik, siirdesoometsades kangurlane, luhasoodes domineerivad krabiämblik ja sireämblik. Ristiämblik koob puude ja põõsaste vahele püünisvõrke.
Kõikjal soodes on levinud rohukonn, sageli kohtab rabakonna. Peipsi ääres võib kohata ka rohe-kärnkonna. Väikestes sooveekogudes esineb tähnik-vesilikku. Nõmmrabades elutseb ka harilik kärnkonn. Kuivemates sooservades, kraavikallastel võib kohata rohkesti arusisalikke, rästikuid ning vaskusse.
Eesti rabades võib esineda üle 80 linnuliigi, neist pooled on paiksed. Rabades pesitseb näiteks väikekoovitaja, hallõgija, teder, varem ka rabapistrik. Siirde- ja madalsoodes pesitsevaist lindudest võib kohata sookurge, mudatilderit, kiivitajat ja suurkoovitajat. Laugastel on leidnud elupaiga piilpart, sinikael-part, tuttvart ja ka kajakad. Rabametsades võib näha tutt-tihast, metskiuru, väikepistrikut. Lagedatel sooaladel on kiivitaja, punajalg-tilder ning mustsaba-vigle. Lindude poolt on kõige tihedam asustus juunis ja oktoobris ning novembris, kui toimub hanede ja luikede läbiränne.
Suurimetajad tulevad soodesse aastaajati või satuvad sinna juhuslikult. Liivastel kõrgematel rabasaartel pesitsevad mägrad ja rebased. Arenenud põõsarindega soometsades võib kohata metskitse, põtra, metssiga, valgejänest jt. Pisinärilistest kohtame siirde- ja madalsoos uruhiirt, kuivematel rabanõlvadel lisandub leet- ja karihiirt. Laugaste kaldail võivad elutseda  mügrid e. vesirotid, kuivenduskraavides on ka ondatrad. Talvel võib kohata ka metsnugist, kärpi ja nirki.
Kalu on rabajärvedes vähe, peamiselt leidub ahvenat ja haugi.

Soode kaitse

Maailma pindalast katavad turbaalad 3–5%, seovad 25–30% atmosfäärist võetavast süsinikust, põhjustades seega kasvuhoonegaasi CO₂ sisalduse kõikumise. Seega on nende kaitse ja õige majandamine kliima soojenemise seisukohast oluline.
Eestis rajati esimene sookaitseala 1937. aastal Ratva rabasse. Eestis on kaitse all 171 139 hektarit soid. Ramsari konventsioonis on välja valitud 12 Eesti märgala 2008. aasta seisuga.  Tähtsamad kaitstavad sood on Endla looduskaitseala, Nigula looduskaitseala, Alam-Pedja looduskaitseala ja Soomaa rahvuspark.

Soode kasutusalad

Soodes pälvis esimesena tähelepanu turba võime põleda. Esimesena mainis seda Plinius Vanem (elas aastatel 23–79) oma teoses "Naturalis historia".
Eestis võeti sood kasutusele 17. ja 18. sajandil. Juba 19. sajandi keskel oli üles märgitud üle 300 turbaaugu, mis olid käsitsi kaevatud. Sood on leidnud kasutamist peale kuivendamist põllu-, metsamaana ja turbakaevanduse alana.
Turvas on olulise tähtsusega energeetiline maavara. Turvast loetakse tinglikult looduslikult taastuvaks maavaraks. Põhjaveest toitunud hästilagunenud madalsooturvast kasutatakse peamiselt kütteturbana, vähem väetiste ja kompostide valmistamiseks ning meditsiinis. Sademeteveest toitunud vähelagunenud kõrgsoo- ehk rabaturvast kasutatakse põllumajanduses alusturbana, vähem aianduses ning absorbeerivate materjalide tootmiseks.
Freesturba algmaterjaliks on vähelagunenud kõrgsooturvas, mis freesitakse rabapinnalt lahti, kuivatatakse, vallitatakse ja kogutakse auna. Freesturvast kasutatakse iluaedade rajamisel, aedade mullastruktuuri parandamiseks, allapanuna loomakasvatuses ja fekaalgaaside sidujana kuivkäimlates.
Küttefreesturba algmaterjaliks on hästilagunenud madalsooturvas. Freesitava kihi paksus on keskmiselt 11 mm. Freesturvast toodetakse mai algusest augusti lõpuni. Üks tsükkel freesturba tootmisel koosneb järgmistest operatsioonidest: freesimine, pööramine, vallitamine, kogumine, aunatamine. Kõigi nende operatsioonide tegemiseks on spetsiaalsed masinad. Küttefreesturvast kasutatakse eelkõige suurtes katlamajades küttena. Lisaks on kasutusel ka kuivatatud freesturbast pressitud peened sõrmejämedused turbapulgad, mida nimetatakse turbapelletiteks ehk graanuliteks. Ka turbabriketi valmistamisel kasutatakse küttefreesturvast.
Kuivturvas ja sellest valmistatud brikett on üks paremaid kütuseliike. Kütus on vähese tuhasuse, suure kütteväärtuse ja ka keskkonnaohtlike lisandite väikese sisalduse tõttu parim.
2010. aastal kaevandati Eestis turvast kokku 923 400 tonni, sealhulgas 524 200 tonni  hästilagunenud ja 399 200 tonni vähelagunenud turvast. 2010 kaevandati turvast 10% rohkem kui 2009. aastal. Kaevandamine toimus 63 maardlast. Aastatel 1953–2010 on kokku kaevandatud 77,5 miljonit tonni turvast.