google/wiki40b huggingface dataset:
Sudargas

Ajalugu

Sudargase piirkonna kindlustamist alustati IV sajandil. XIV sajandini kasutusel olnud kompleksi kuulus kolm linnamäge. Ristisõdade ajal kuulus piirkond žemaitidele, oletatavasti oli nende juhiks kroonikates mainitud Sudargase nimeline väepealik. Peter von Dusburgi kroonikas on sealseid kindluseid mainitud 1301, 1303, 1311 ja 1317 aastal. Neist viimasel õnnestus ristisõdijatel sealsed kindlustised viimaks maha põletada, seejärel jäi piirkond mõneks ajaks elaniketa.
XVI sajandil hakkasid Bona Sforza eestvedamisel leedulased seda piirkonda taas asustama. Sealset küla on esimest korda mainitud aastal 1561. Aastal 1638 püstitati külla kabel. Aastal 1724 saavutas Jan Mikołaj Radziwiłł Sudargasele alevi õiguste andmise. Tema järgi kandis alev vahepeal nime Jansborg. Sudargas sai ühtlasi ka õiguse pidada kaks korda aastas laata. Aastal 1748 ehitati sinna esimene kirik, mis allus algselt Jurbarkase kihelkonnale.
Aastal 1792 sai Sudargasest linn. Aastal 1795 läks see Preisimaa valdusesse. Sellega seoses loodi ka Sudragase kihelkond. Tsaariajal oli asula kohta vene keeles kasutusel nimekuju Сударги. Knygnešystė ajal tegutsesid asulas mitmed salakaubavedajad, sealhulgas ka kohalik pastor Martynas Sederevičius. Esimese maailmasõja ajal põles sealne kirik maha, uus hoone valmis aastal 1924. Teise maailmasõja ajal lasid taganevad saksa väed sealse kiriku aastal 1944 õhku. Seejärel võeti kirikuna kasutusele senine pastoraadi hoone, mis on kirikuna kasutusel veel tänapäevalgi.
Krista Mulenok

Krista Mulenok (sündinud 26. juulil 1977 Tallinnas) on Eesti ettevõtja ja kodanikuühiskonna aktivist, Eesti NATO Ühingu juhatuse esimees.
Mulenok on kaitsnud kaks magistrikraadi: juuras Tartu Ülikoolis 2012. aastal ja ärikorralduses Tallinna Tehnikaülikoolis 2001. aastal.
Ta oli portaali Raamatupidaja.ee ja ajakirja RP asutaja; mõlemad omandas hiljem Äripäeva Kirjastus.
Mulenok kandideeris üksikkandidaadina 2014. aasta Euroopa Parlamendi valimistel Eestis. Ta sai 1265 häält ehk 0,4% häälte koguarvust.
Krista Mulenok on abielus, tal on kaks last.
Ritsiklased

Paljunemine

Isaste ritsiklaste laulu eesmärk on emaste ligimeelitamine. Paaritumine kestab umbkaudu 45 minutit ja on omapärane. Nimelt kinnitab isane emase muneti külge kahest osast – reservuaarist ja spermatofüülaksist koosneva spermatofoori. Pärast paaritumist asub emane spermatofoori sööma, surudes seemnerakud niiviisi reservuaarist munetisse. Selline paaritumisviis on omane kõigile ritsikaliste ülemsugukonna esindajatele.
Emane lauluritsikas (ja ka teised rööv- või segatoiduliste liikide emased) muneb munad väikeste kogumikena pinnasesse. Eestis esinevad sellistest liikidest veel näiteks harilik lauluritsikas (Tettigonia cantans), heinaritsikas (Decticus verrucivorus). 
Teisiti käituvad aga paljude taimtoiduliste liikide emased, näiteks ka Eestis niisketel aladel levinud sooritsikas (Conocephalus dorsalis). Siin pressib emane oma muneti mitte pinnasesse, vaid sobiva taime varde, mõned liigid munevad aga taime pinnale.
Eestis esinevad ritsikad munevad suve teisel poolel, vastsed kooruvad kevadel. Vastsed kestuvad 4–6 korda ja on nii välimuselt kui ka eluviisilt valmikutega väga sarnased.
Sihktiivaliste seltsi kuuluvate putukate – sirtsude, tirtsude ja ritsikate – elu kestab ühe suve, selle jooksul arenevad loomad täiskasvanuks, paarituvad ja munevad. Munadest hakkavad uued putukad kooruma kevadel, vanad putukad aga hukkuvad külmade tulekuga.
Waldkircheni vald

Vallaosad

Stein, Zschopenthal
Bianca – tee õnnele

"Bianca – tee õnnele" ("Bianca – Wege zum Glück") oli 224-osaline saksa telenovela, mis jooksis ZDF-i telekanalis 1. novembrist 2014 kuni 5. oktoobrini 2015. See oli sakslaste esimene telenovela, mille on teinud produktsioonifirma Grundy Ufa. Sarja peategelased olid Bianca Berger, Oliver Wellinghoff ja Katy Neubauer.

Peategelased

Bianca Berger (Tanja Wedhorn) on naine, kes istus 4 aastat süütult vangis kuriteo eest, mida ta ei sooritanud. Saades vangist välja, asub ta elama oma nõo Katy juurde, kes tegelikult ongi õige süüdlane Bianca isa vabriku mahapõletamises. Satub tööle Wellinghoffide mõisa ja armub seal perepoega.
Oliver Wellinghoff (Patrick Fichte) on Wellinghoffide vanim laps, kes pärib kunagi isa panga. Tal on Ungaris kunagine armastatu Judith, kes saabub Saksamaale. Mees armub Biancasse, kuid peagi tuleb välja tõde, et Oliver peab Judithiga abielluma.
Paul Vent

Elulugu

Vent omandas üldhariduse Tartu Reaalkoolis, kust ta 1917. aastal astus vabatahtlikult Vladimiri sõjakooli. Kommunistide riigipöörde tõttu jäi ta ohvitseriks ülendamata. Vabadussõja tegi kaasa vabatahtlikuna 2. Ratsarügemendi koosseisus, lahingutes ülesnäidatud vahvuse eest ülendati lipnikuks. Vent võttis osa lahingutest lõunarindel, Landeswehri vastu ja Läti vabastamisel. Ta oli pikka aega Ratsarügemendis tegev varustusalal ning tagalaülemana. 1940. aastal oli Vent major.

Teine maailmasõda

Kui Kaitsevägi muudeti Punaarmee 22. Territoriaalkorpuseks, siis nimetati Vent 182. Diviisi (Tartus) tagalaülemaks. Kui diviis saadeti 1941. aastal Pihkva taha, jäi Vent Eestisse ning varjas ennast Otepää kandis kuni sakslaste tulekuni. Olles Otepää sõjaväekomandant, määras ta komitee, kes hakkas korraldama legendaarsete Otepää markide väljaandmist. 
1944. aastal juhatas Vent 45. SS-Vabatahtlike Grenaderirügementi. Sakslased ülendasid ta 30.01.1944 Obersturmbannführeriks. Venti rügement võttis osa lahingutest Vepsküla ja Siivertsi juures. Tihti võitlusväljal viibides sai ta näidata oma oskust operatsioone otstarbekohaselt juhtida. Oma isikliku vaprusega oli Vent kõigile alluvatele eeskujuks. Nende lahingute eest anti Ventile 11. märtsil 1944 üle I klassi Raudrist.
1944. aasta aprillist juhatas Vent 45. SS-Vabatahtlike Grenaderirügemendi asemel 47. Relva-SS Grenaderirügementi.
14. augustil 1944 sai Vent Võitlusgrupp "Vent" ülemaks ja saadeti Tartu rindele. Võitlusgrupp taganes lahingutega Emajõeni ja jäi seal kaitsele.
Tema surma kohta liigub kaks versiooni. Ühe järgi langes ta lahingus 17. septembril 1944, teise järgi tegutses ta Lõuna-Eestis metsavennana ning langes lahingus 1944. aasta novembris.
Aluskaart

Aluskaart on osalise koormusega kaart, kus on näidatud ala olulisemad piirid, osa vete- ja teedevõrgust ja asustusest ning see on mõeldud teemakaartide koostamiseks (ka baaskaardi). 
Termin "aluskaart" on sageli GISis ja viitab GIS-andmete ja/või ortokujutistega pildi kogumile, mis omakorda ongi kaardi taust. Aluskaardi funktsioon on anda kaardi kohta vajalik taustateave. Aluskaardid lisavad kaardile juurde ka esteetilisust.

Tüübid

Tüüpilised aluskaardi kihte moodustavad GIS-i andmed ja kujutised on tänavad, maatükid, piirid (riigid, maakonnad, linnapiirid), varjutatud digitaalse kõrguse mudeli reljeef, veeteed ning õhu- või satelliidifotod. Sõltuvalt kaardi tüübist võib kasutada nende kihtide kombinatsiooni. Näiteks kaardil, mis näitab lukustamata omadusi, peaks aluskaart sisaldama GIS-andmeid, tänavaid (koos siltidega) ja maatükkide piire. Matkaradade kaardil oleks kasu aluskaardist, mis sisaldab digitaalset kõrgusmudelit või topo-jooni, mis näitavad kõrgust, võimaldades seega vaatajatel mõista raja tõusu ja langemist. Näiteks Vana-Kreeka aluskaardil on kasutatud varjutatud reljeefe, mis näitavad maa-alasid, veeteid ja ookeani kihte. Esiplaanil olevad andmed näitavad regioone, millest lugeja saab endale vajaliku informatsiooni.

Kasutamine

Kasutajatel võib tekkida vajadus luua või hooldada oma isiklikke aluskaarte sõltuvalt huvist. Neis esineb sageli maatükke, inseneritegevust, rajatiste haldamist, hüdroloogiat, kommunaalteenuseid, geoloogiat, elanikkonda ja demograafiat, planeerimist jne.
Sageli on sellistes olukordades põhilise ja usaldusväärse informatsiooni kogumine juba teostatud ühes või mitmes GIS-i veebirakenduses. GIS-i rakenduste kasutamine võimaldab andmetest maksimaalset kasu saada väga väikese ajaga. Lisaks saavad kasutajad erilise vaevata täiustada olemasolevaid ning luua endale igapäevasteks tegevusteks sobiliku aluskaardi.
No pasarán

"No pasarán!" on hispaaniakeelne propagandaloosung, mis väljendab kaitsja tahet kaitsta oma positsioone vaenlase vastu.
Prantsuse kindral Robert Nivelle kasutas seda (prantsuse keeles: Ils ne passeront pas!) Verduni lahingus (seda on omistatud ka Philippe Pétainile).
Hispaania kommunist Dolores Ibárruri kasutas seda Hispaania kodusõja ajal Madridi piiramise (Madridi lahing) käigus, kui ta pidas 18. juulil 1936 oma kuulsa kõne "No Pasarán", millest sai pärast seda rahvusvaheliselt tuntud antifašistlik loosung. Kindral Francisco Franco vastuloosung oli "Hemos pasado" ("Me pääsesime läbi"), mida ta ütles pärast Madridi vallutamist.
Norman Borlaug

Norman Ernest Borlaug (25. märts 1914 Cresco, Iowa – 12. september 2009 Dallas, Texas) oli USA agronoom. 1970. aastal sai ta Nobeli rahuauhinna maailmas näljahäda vähendamise eest.
Borlaug kaitses doktorikraadi taimepatoloogia ja geneetika alal 1942. aastal Minnesota ülikoolis. Aastatel 1944–1979 töötas ta rahvusvahelise maisi- ja nisuaretuskeskuse juhatajana Mehhikos. Ta aretas saagikaid lühikõrrelisi teraviljasorte, mis 1960. aastatel panid arengumaades aluse nn rohelisele revolutsioonile, mille "isaks" teda on nimetatud.
Ta kuulus Minnesota Ülikooli maadlusmeeskonda ja korraldas maadluse propageerimiseks näidismatše.
Rašti org

Rašti org (tadžiki Водии Рашт) on piirkond Tadžikistanis, hõlmab suure osa Tadžikistani vabariikliku alluvusega rajoonidest.
Piirkonna ajaloolised nimetused on Karategin ja Garm.
Tadžikistani kodusõja päevil (1992 kuni 1997) oli piirkond Emomali Rahmoni valitsuse vastaste tugiala.
Aastatel 1920 kuni 1955 kuulus Rašti org Garmi oblastisse.
Kobrusepa

Kobrusepa on eesti perekonnanimi.
Perekonnanime Kobrusepa (Kobbroseppa) on pandud Munalaskme mõisavallas Nissi kihelkonnas Harjumaal. 2018. aasta 1. jaanuari seisuga on perekonnanimi Kobrusepa Eestis 17 mehel ja 13 naisel.
Matterhorn

Matterhorn ehk Cervino (vastavalt saksa ja itaalia keeles) on mägi Penniini Alpides Šveitsi-Itaalia piiril.
Mäe kõrgus on 4478 meetrit. Mäel on terav tipp ja järsud nõlvad, eriti lõunaküljel.
Esmavallutusel 14. juulil 1865 hukkus seitsmest mägironijast neli. Järgneva 130 aasta jooksul on Matterhorn nõudnud üle 500 ohvri ja on üks surmatoovamaid tippe Alpides.
Kõige rohkem kasutatakse tipputõusuks Hörnli rada (Šveitsi poolelt) ja Lioni rada, mis on tehniliselt raskem (Itaalia poolelt).
Vaimõisa vald

Vaimõisa vald (saksa keeles Waddemois) oli vald Läänemaal Märjamaa kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1896 ja siis liideti see vald Märjamaa vallaga.
Grave mõis

Grave mõis (Grāves muiža) oli mõis Lätis Riia linna Mežaparksi asumis. Mõisa peahoone asub aadressil Ezermalas iela 28, kuigi see asub reaalselt A. Sakse tänava ääres. Saksa keeles Gravenhof või Hillebolts Hof.
Grave mõisa omanikuks oli aastal 1678 linnanõunik Johann Hillebold. Aastast 1698 kuulus see prefekt Gerhard Grenile. Mõis sai nime Riia Suurgildi gildivanema Grave järgi, kellele see kuulus aastast 1725.
XIX sajandi lõpus ja XX sajandi algul kuulus mõis Patrik Ruetzile. Tol ajal oli mõisa juures suur park, kus töötas lätlasest aednik Johans Vildfangs. Mõisa omanik oli ajalehe Rigasche Rundschau toimetaja sugulane, seetõttu avaldas leht ka mitmeid tema pilte Ķīšezersi järvest.
Aastal 1913 ostis mõisa Läti Haridusselts. Uueks nimeks sai Saules dārzs ('päikeseaed'). Paik sai nime seal asunud päikesekella järgi. Mõisa parki ehitati spordirajatised ja laululava. Paiga arengule pani aga piiri Esimene maailmasõda. Sõja ajal asus mõisas sõdurilaste varjupaik.
Kahe maailmasõja vahel jätkus pargis ürituste korraldamine. Üks populaarsemaid üritusi oli traditsiooniline Lastefestival. Kuna aga Riia ümbrusse tekkis uusi ürituste korraldamiseks sobivaid paiku ja Läti Haridusseltsi korraldatud ettevõtmised sattusid tihti kriitikatule alla, siis seltsi majanduslik olukord halvenes ja aastal 1936 olid nad sunnitud Saules dārzsi üle andma Mazpulksi nime kandvale lasteorganisatsioonile.
Teise maailmasõja järel nimetati Saules dārzs ümber Bernu parksiks ehk Lastepargiks. Paiga esimeseks direktoriks oli Julijs Pamiljens, kes aga aastal 1948 oli sunnitud ühe poliitiliselt ebakorrektse punanurga kohta käiva nalja tõttu tagasi astuma. Paigas korraldati siiski lastele mõeldud üritusi edasi, sinna kolis ka Noorte Naturalistide Selts.
Mõisa hooned jäid sel ajal hooldamata. Ka ehitati tasahilju kinni Ķīšezersi kaldapealne. Tänapäeval on mõisa pargi järvepoolne osa täielikult hoonestatud.
Pärast Läti iseseisvumist on mõisas asunud mitu lasteorganisatsiooni, nende seas ka noorte jalgpallikeskus Skonto. Peahoone on renoveeritud. Säilinud on kaks halvas seisus olevat kõrvalhoonet, nende seas ka pargis asuv uusgooti stiilis paviljon.
Diogo Antônio Feijó

Diogo Antônio Feijó [di'ogu ant'oniu feiž'o] (3. august 1784 São Paulo – 10. november 1843 São Paulo) oli Brasiilia ainuregent (Regente Único) 12. oktoobrist 1835 – 19. septembrini 1837, kes valitses Brasiilia alaealise keisri Pedro II eest.
Feijó sündis enda sõnul "tundmatute vanemate pojana".
Feijó ordineeriti 25. veebruaril 1809 katoliku preestriks.
Ta valiti 1821 Brasiilia esindajana Portugali Üldisesse ja Erakorralisse Cortes 'isse 1821–1822. Koos teiste brasiillastest saadikutega keeldus Feijó alla kirjutamast Portugali konstitutsioonile ning hiljem (1824) kritiseeris ta väga teravalt selle autoritaarsust.
Saadikutekoja liikmena São Paulo poolt (1826–1829, 1830–1833), ründas Feijó ägedalt keiser Pedro I poliitikat. Samuti astus ta välja preestrite tsölibaadi kaotamise eest.
Pärast keisri loobumist troonist (7. aprill 1831) ja Alalise Regendinõukogu valimist (17. juuni 1831) sai Feijó juulis 1831 justiitsminister, kuid astus 3. augustil 1832 tagasi, sest Senat keeldus vallandamast José Bonifácior alaealise keisri Pedro II õpetaja kohalt.
Juulis 1833 sai ta senaatoriks. Tema tegevus parlamendis oli innukas, sõltumatu ja julge. 1834 valiti ta Senati Statistikakomitee liikmeks.
7. aprillil 1835 valiti Feijó valijameeste poolt neljaks aastaks regendiks. Häälte lugemise viis lõpule Üldkogu (Senati ja Saadikutekoja ühine istung), mis peeti Senati hoones Rio de Janeiros 9. oktoobril 1835.
Katrin Niglas

Katrin Niglas (1990. aastani Katrin Nurme; sündinud 27. jaanuaril 1970 Tallinnas) on Eesti pedagoogikateadlane.

Elulugu

Katrin Niglas on inseneri tütar.
1988. aastal lõpetas Niglas Tallinna 49. Keskkooli ja 1993 Tallinna Pedagoogikaülikooli matemaatika-loodusteaduskonna (ühtlasi lisaerialana psühholoogia kursuse). 1996. aastal kaitses ta TPÜ-s magistrikraadi informaatika didaktikas väitekirjaga "Statistika algkursus mittematemaatikutele. Kursuse loomine tegeusuuringuna", 2000. aastal Cambridge'i Ülikoolis filosoofiamagistri kraadi kasvatusteaduslikus uurimistöös väitekirjaga "Quantitative and qualitative inquiry in educational research: is there a paradigmatic difference between them?" (Cambridge, 1999) ning 2004. aastal TPÜ-s doktorikraadi kasvatusteadustes väitekirjaga "The combined use of qualitative and quantitative methods in educational research" (juhendaja Peeter Normak; Tallinn, 2004). Ta on täiendanud end Cambridge'i, Helsingi, Jyväskylä ja Kesk-Euroopa ülikoolides. 
Niglas oli 1989–1990 Tallinna Oktoobri rajooni Laste ja Noorte Spordikooli treener-õpetaja, 1994–1995 Riigikaitse Akadeemia arvutiõpetuse õpetaja ja 1994–2004 TPÜ informaatika õppetooli assistent ja lektor. 2004–2009 oli ta TLÜ dotsent, ühtlasi 2001–2007 informaatika osakonna juhataja ja 2004–2006 matemaatika-loodusteaduskonna prodekaan. 2009–2011 oli Niglas TLÜ professor, 2011. aastast on ta TLÜ teadusprorektor.

Teadustöö

Katrin Niglase peamised uurimisvaldkonnad on statistika õpetamise didaktika, kvalitatiivsete ja kvantitatiivsete meetodite kombineeritud kasutamine sotsiaal- ja kasvatusteadustes. Ta on olnud paljudes uurimisprojektides metodoloogia ja andmeanalüüsi ekspert ning avaldanud üle 40 teadustrükise.
Ta on Eesti Statistika Seltsi (ESS) liige (1995. aastast), Rahvusvahelise Statistikahariduse Assotsiatsiooni (IASE) korrespondent Eestis (1998. aastast), Euroopa Haridusuuringute Assotsiatsiooni (EERA) noorte teadlaste töörühma liige (1999. aastast) ning TLÜ Akadeemilise Raamatukogu komplekteerimist nõustava komisjoni esimees (2003. aastast).
Laulik (koor)

Laulik on Tallinna Toomklubi juures tegutsev segakoor. Koori dirigendid on Reet Poom-Krabbi ja Kerli Hanni.
Koor asutati 1946.
Koor on muu hulgas osalenud kõikidel üldlaulupidudel.
Pertti Hari

Pertti Hari (sündinud 1941) on Soome metsandusteadlane.
Ta on lõpetanud Helsingi Ülikooli matemaatika ja teoreetilise füüsika erialal. Alates aastast 1990 on ta Helsingi Ülikooli metsaökoloogia professor. Ta on Eesti Maaülikooli audoktor.
Peeter Vähi

Peeter Vähi (sündinud 18. mail 1955 Tartus) on eesti helilooja.
Tema helikeeles ühenduvad ida ja lääs, uus ja vana, akustiline ja elektrooniline.

Elulugu

Peeter Vähi on nooruses õppinud akordioni, kontrabassi ja muusikateadust. Aastal 1974 alustas ta kompositsiooniõpinguid Eesti Muusikaakadeemias professor Eino Tambergi käe all ja 1980. aastal sai heliloojadiplomi. 
Ta on töötanud kontserdiprodutsendina Eesti Kontserdis, tegutsenud vabakutselisena, õpetanud Eesti Muusika- ja Teatriakadeemias Aasia rahvaste muusikat. Praegu on ta ERPi (Estonian Record Productions) kunstiline juht ning samuti muusikafestivalide Orient (alates 1992) ja Klaaspärlimäng (alates 1995) kunstiline juht.
Äramärkimist väärib Peeter Vähi tegevus klahvpillimängijana (džäss-rokkansamblis Uus Generatsioon 1978–1979 ja pop-rokkansamblis Vitamiin 1978–1989), fotograafina (näitused "Planeedi nägu", "Tuhandenäoline budism", "Homo sapiens 2009", "Arktika-Antarktika", "African Round"), innuka rännumehena (reisid "Siiditee tuur 2007" ja "Rolling Estonians", Himaalaja, Tjan-Šani, Pamiiri-Alai, Paapua Uus-Guinea, Kesk-Aasia ja Okeaania matkad, "Arktika-Antarktika 2010", "African Round"), kümnete artiklite ja raamatute autorina või kaasautorina. 
Peeter Vähi on Heliloojate Liidu liige (alates 1982, juhatuse liige alates 1992), Budismi Instituudi nõukogu aseesimees (2002–2014), Eesti Akadeemilise Orientaalseltsi liige (alates 1982), Vabariigi Presidendi Kultuurirahastu nõukogu liige (2001–2008), Drikung Kagyu Ratna Shri Keskuse / Eesti Budistliku koguduse president (1992–2005), Eesti Kontserdi nn resideeriv helilooja (2014–2015).

Plaadistused

Peeter Vähi muusika kõlab enam kui 70 heliplaadil (firmad Universal, Euromedia, EMI, Erdenklang, CCn’C, Warner Classics / Finlandia Records, Eres, Dark Star, BMG, Melodia, Forte, Estonian Record Productions (ERP), Pastels, New Classical Adventure (NCA), Electroshock, Eesti Raadio, Zoomica ZPV, Si-Wan Records, Yama Records, Hearts of Space, EMIK), sealhulgas 12 autoriplaadil: "Maria Magdalena", "In the Mystical Land of Kaydara", "To His Highness Salvador D", "Sounds of the Silver Moon”, "Tamula Tulekollaaž", "Supreme Silence", "Music for Synthesizers", "A Chant of Bamboo", "The Path to the Heart of Asia", "Handbell Symphony", "2000 aastat pärast Kristuse sündi", "Relaxatio".
Lisaks nimetatule on Vähi osalenud produtsendina enam kui 100 heliplaadi väljaandmisel, näiteks "100 aastat Eesti sümfonismi", 11st CDst koosnev juubelikomplekt "Rahvusooper Estonia – 100", plaadiseeria Neeme Järviga "Great Maestros", Eino Tambergi ooper "Cyrano de Bergerac", soundtrack filmile "Parfüüm: ühe mõrvari lugu", "Artist Chagall", "Nordic Legends", "Estonian Experience", "Singing Revolution", "Wallenberg. An Opera by Erkki-Sven Tüür", "The Path of Mantra", "Pure Handel", "Faust", "The Best of Arsis Bells", "Antonio Vivaldi. World Premiere Recordings", "Marginalia", "Arvo Pärt. Vater unser", "Arvo Pärt. Pilgrim's Song", "Georg Ots - Estonia legend" ja "Early Music of 3rd Millennium".
Elisabet Reinsalu

Isiklikku

Ta on näitlejate Mari Lille ja Tõnu Tamme tütar.
Elisabet Reinsalu abikaasa on ettevõtja Ardo Reinsalu. Peres kasvavad tütar Nora (sündinud 2004) ja poeg Felix (sündinud 6. oktoobril 2008).
Ira Lember

Ira Lember (sündinud 21. mail 1926) on Eesti kirjanik.

Elulugu

Ira Lember sündis Tallinnas raamatupidaja tütrena. Ta õppis Prantsuse Lütseumis (1933–1940), Tallinna 4. Keskkoolis (1940–1944) ja töö kõrvalt Tallinna Kooperatiivkaubanduse Tehnikumis (1957–1958) ning sai kaubatundja kutse. Seejärel töötas ta 25 aastat Eesti Tarbijate Kooperatiivide Vabariiklikus Liidus (ETKVL-is).
Lember on vabakutseline kirjanik alates 1974. aastast. 1984. aastal astus ta Eesti Kirjanike Liidu liikmeks. "Mina ja kirjanikuks – ei, sellest ei olnud ma kunagi unistanud," on ta küll oma noorpõlve kohta öelnud.

Looming

Ira Lember tuli kirjandusse 1962. aastal noortelehes Säde avaldatud luuletustega.
Ta on avaldanud arvukalt proosaraamatuid: diloogia "Jannu" (1969) ja "Koolipoiss Jannu" (1981), "Peeter ja vanaisa" (1977), "Peaasi, et pahandusi ei tuleks" (1981) jne. Ehkki Lemberit tuntakse eelkõige lastekirjanikuna, on ta kirjutanud ka kümme täiskasvanutele mõeldud raamatut. 2010. aastal ilmunud "Katariina portree" oli tema 56. raamat.
Ira Lemberi lasteraamatuid ilmestab humoristlik, kohati ka lihtsustatud ja didaktiline lähenemine ainele. Teisalt on ta käsitlenud ka raskemaid teemasid: tema raamat "Neljateistkümnes neljapäev" (1995) kirjeldab lastekodupoisi saatust ja romaan "Näitleja vastu tahtmist" ühe juudi poisi varjamist Saksa okupatsiooni ajal.
Ira Lember on Erika Esopiga kahasse kirjutanud neli raamatut Artur Erichi varjunime all, esimesena 1990. aasta romaanivõistlusel kolmanda preemia saanud romaani "Äike".
Lember on kirjutanud ka kuuldemänge ja nukunäidendeid, samuti tekste telesaatesarjale "Jänkupoisi lood".
Tema värsse on viisistanud Raimond Lätte, Felix Mandre, Uno Naissoo ja Ülo Vinter.
2006. aastal ilmus tema sulest autobiograafiline romaan "Kuldne kaleidoskoop".

Isiklikku

Lastekirjanik Erika Esop oli Ira Lemberi täditütar.
Ira Lemberist kolm aastat vanem õde Veera elas USA-s, Illinois' osariigis, kuhu ta jõudis Suure põgenemise järel sõjapõgenikuna. Ira külastas Veerat esimest korda 1974. aastal. Nõukogude ajal käis ta turistina ka Süürias.
Kolmteist kolooniat

Kolmteist kolooniat oli 17.-18. sajandil asutatud Briti asumaade rühmitis, mis paiknes Põhja-Ameerika idarannikul ja kus domineerisid ingliskeelt kõnelevad protestandid. Osa territooriume võideldi 1664. aastal kätte Uus-Madalmaadelt ja Uus-Rootsilt, kes 1674. aasta möödudes enda kolooniaid Ameerikas kunagi enam ei taastanud. Pärast Ameerika revolutsiooni 1776. aastal kuulutasid need kolmteist algupärast Briti impeeriumi kolooniat välja iseseisvuse ning deklareerisid ennast emamaast Suurbritannia kuningriigist vabaks ja panid aluse Ameerika Ühendriikidele.
Matti Liiske

Matti Liiske (sündinud 28. novembril 1939 Tooste külas Räpina vallas Võrumaal - 19. august 2017) oli eesti energeetikateadlane ja professor. Ta on uurinud loomapidamishoonete sisekliimat ja selle automatiseerimise küsimusi. On õpetanud elektrotehnikat, elektriajameid, insenerieetikat, hoone sisekliimat jm.
Ta lõpetas 1958. aastal Vaeküla Põllumajanduse Mehhaniseerimise Tehnikumi ning 1963. aastal EPA põllumajanduse mehhaniseerimise erialal. Ta kaitses Läti Põllumajanduse Akadeemias 1974. aastal väitekirja ning sai tehnikakandidaadi kraadi. 1996. aastal sai ta tehnikadoktoriks.
Ta töötas alates 1963. aastast EPA-s, oli alates 1981. aastast elektrifitseerimiskateedri dotsent ja professor (1992–2005). Alates 2005. aastast oli ta EMÜ tehnikainstituudi emeriitprofessor. 
EPA kaugõppeteaduskonna dekaan 1989–1992, tehnikateaduskonna dekaan 1994–1999.
Striegistali vald

Vallaosad

Berbersdorf, Goßberg, Kaltofen, Mobendorf, Pappendorf ja Schmalbach.
Haifa ülikool

Haifa ülikool (heebrea keeles אוניברסיטת חיפה, inglise keeles University of Haifa) on ülikool Iisraelis Haifas.
Ülikool asutati 1963.
Ülikoolis õpib üle 18 000 üliõpilase.
Chuck Hagel

Charles Timothy Hagel (sündinud 4. oktoobril 1946) on Ameerika Ühendriikide vabariiklasest poliitik. Ta oli 27. veebruarist 2013 kuni 17. veebruarini 2015 Ameerika Ühendriikide kaitseminister.
Aastal 1984 oli ta üks mobiilsidefirma Vanguard Cellular asutajaid.
Aastatel 1997–2009 kuulus ta Nebraska esindajana senatisse.
24. novembril 2014 teatas ta oma tagasiastumisest kaitseministri ametist, kuid jäi ministri kohusetäitjaks kuni uue ministri ametisse kinnitamiseni.
Urmas Viilma

Urmas Viilma (sündinud 13. augustil 1973 Tallinnas), mag. theol.; on eesti vaimulik, EELK peapiiskop.

Isiklikku

Urmas Viilma abikaasa on pedagoog, Tallinna Toomkooli direktor Egle Viilma. Peres on tütar Birgitta-Simi (2005).