Õpetatud Eesti Selts

Seltsi moodustamine

Seltsi eelkäijateks olid Tartu- ja Võrumaa pastorite poolt Tartus 1819 loodud Eesti Õpetatud Selts ja Tartu ülikoolis alates 1831 tegutsenud Teaduslik Vestlusring.

Asutajaliikmed

ÕES-i asutajaliikmeteks olid Friedrich Robert Faehlmann, Dietrich Heinrich Jürgenson, Friedrich Georg von Bunge, Alexander Hueck, Friedrich Kruse, E. Herrmann,  kooliõpetajad C. Chr. Masing ja P. Preis ning pastorid Johann Samuel Boubrig, Carl Heinrich Gehewe, Johann Friedrich Heller, R. Hollmann, Heinrich Georg von Jannau, Georg Magnus Knüpffer, Friedrich Ferdinand Meyer, F. J. Moritz, Carl Gottlieb Reinthal ja Adam Johann Schubbe. Seltsi esimeseks presidendiks sai Carl Heinrich Gehewe. Seltsi tegevus toimus saksa keeles.

Tegevus

1840. aastal hakati välja andma seeriat "Õpetatud Eesti Seltsi Toimetused" (Verhandlungen der Gelehrten Estnischen Gesellschaft).
1860. aastail algas koos Venemaa keisririigi venestamispoliitikaga ka ÕES-i tegevuses uus periood. Seltsi asutajaliikmete asemele oli asunud uus saksameelsem põlvkond, mis tingis seltsi eemalejäämise eesti rahvusliku ärkamisaja põhisündmustest. Peatähelepanu langes nüüd akadeemilisele tegevusele, seda eriti president Leo Meyeri juhtimisel 1869–99.
1861 hakkas ilmuma "Õpetatud Eesti Seltsi Aastaraamat" (Sitzungsberichte der Gelehrten Estnischen Gesellschaft, Dorpat/Tartu 1861–1938; 72 kd). 1863–69 ilmus 7 köidet "Õpetatud Eesti Seltsi Kirju" (Schriften der Gelehrten Estnischen Gesellschaft) Väljaannete vahetamine teiste teaduslike seltside ja asutustega nii kodu- kui välismaal muutis seltsi liikmete teadustööd kättesaadavaks kogu tolleaegsele teadusmaailmale.
Seltsi pidevalt kasvanud liikmeskond ületas 19. saj II poolel 300 piiri. Nimekate baltisaksa teadlaste (Leo Meyer, Constantin Grewingk, Eduard Winkelmann, Richard Hausmann) kõrval liitus seltsi tegevusega üha enam eestlasi (Jakob Hurt, Jaan Jung, Mihkel Veske, Karl August Hermann, Martin Lipp, Villem Reiman, Oskar Kallas, Jaan Tõnisson jt).
I maailmasõja algul ÕES-i tegevus katkes. Uue hooga alustati 1919. aastal TÜ kuraator Peeter Põllu eestvedamisel. Eestlaste osakaal seltsis kasvas ning 1928. aastal mindi üle eestikeelsele asjaajamisele. 1938. aastal tähistati pidulikult seltsi 100. aastapäeva.
1940. aastate teisel poolel viidi selts Eesti NSV Teaduste Akadeemia alluvusse. 30. mail 1950 peetud Eesti NSV TA presiidiumi väljasõiduistungil Tartus avaldati arvamust, et Õpetatud Eesti Selts peaks oma tööplaani võtma stahhaanovlaste liikumise uurimise ja asuma koostama kolhooside ajalugu. 15. juuni 1950 peetud seltsi juhatuse koosolek otsustas, et Õpetatud Eesti Seltsi sellisel kujul säilitada pole jõudu ega ka tarvidust, sest seltsi põhilised funktsioonid kattuvad Eesti NSV Teaduste Akadeemia vastavate instituutide ja muuseumidega, Poliitiliste Teadmiste Levitamise Ühinguga ja TRÜ Üliõpilaste Teadusliku Ühinguga ning selle vastavate ringidega.
28. juunil 1950 otsustas TA presiidium ÕES-i sulgeda ja tema tegevus kodumaal katkes.
ÕES-i 150. aastapäeva tähistati pea üheaegselt nii Torontos, Stockholmis kui ka Tartus. 26. aprillil 1988 Tartu ülikooli raamatukogus peetud aastapäevakonverentsil tehti ettepanek seltsi tegevus taastada. 60 konverentsil osalejat valis seltsi tegelikuks käivitamiseks korraldava komisjoni koosseisus Herbert Ligi, Jüri Linnus, Ott Kurs, Harald Peep ja Tiit Rosenberg. Selts taastati 10. oktoobril 1988.
Alates 2008. aastast annab selts välja stipendiumi parima(te) Seltsi kõnekoosolekutel esitatud ettekande (ettekannete) eest. Esimesena pälvis selle Ott Kurs. 2009. aasta stipendiumi sai Elvi Nassar.
Seltsi esimees oli aastatel 1996–2008 ja 2013–2014 Tartu Ülikooli Eesti ajaloo õppetooli professor Tiit Rosenberg, 2008–2013 arheoloog Heiki Valk, alates 29. jaanuarist 2014 Tartu Ülikooli õigusajaloo professor Marju Luts-Sootak. Seltsil on ka juhatus (2014. a üheksaliikmeline) ning 2014. aasta seisuga 115 tegev- ja 19 auliiget.