Anna Njerkagi

Anna Njerkagi (vene keeles Анна Павловна Неркаги; sündinud 15. detsembril 1952 Polaar-Uurali mägipiirkonnas Jamali Neenetsi autonoomses ringkonnas) on neenetsi kirjanik ja ühiskonnategelane.
Kirjanikuna kirjutab ta neenetsi rahvast, elust tundras, neenetsi kultuurist ja kohalikest müütidest. Ta kirjutab vene keeles. Kuid enda loomingus olulisimaks peab ta mitte oma raamatuid, vaid neenetsi orbudele tundrakooli "Lootuse maa" rajamist Baidaratski tundras.
Njerkagi on Läänemaailmas Põhja-Venemaa põlisrahvaste kirjanikest populaarseim. Tema loomingu teemal on ainuüksi Prantsusmaal kaitstud kolm doktorikraadi.
2015. aasta jaanuaris esitas B. Jeltsini nimeline Uurali Föderaalülikool ta Nobeli kirjandusauhinna kandidaadiks.

Päritolu, haridustee, töökäik

Ta sündis tšummis neenetsi põdrakasvataja ja jahimehe 7-lapselises peres. Kuueaastaselt saadeti ta nagu teisedki neenetsi lapsed haridust omandama internaatkooli, kus neenetsi lapsed pidid selgeks õppima vene keele; selle oskuse kiiremaks omandamiseks oli internaadis keelatud emakeeles rääkimine. Pärast Aksarka internaatkeskkooli lõpetamist 1970. aastal astus Anna Tjumeni Industriaalülikooli geoloogilise luure teaduskonda. Ta oli instituudis ainus neenetsi neiu. Pärast kaks aastat kestnud õpinguid haigestus ta tuberkuloosi ja ei saanud enam kõrgkoolis jätkata.
1974. aastal suri tema ema. Aastatel 1975–1976 töötas Anna Tjumeni oblastivalitsuse kultuuriosakonnas metoodikuna. 
Tal endal lapsi ei olnud, kuid ta lapsendas tüdruku, keda ta palavalt armastas ja hellitas, kuid tüdruk 1993. aastal suri. Lapse surmas süüdistas kirjanik ennast.
2009. aastal lõpetas ta Mendelejevi-nimelise Tobolski Riikliku Pedagoogilise Instituudi.
Ta elab Polaar-Uurali eelmäestikus Priuralski rajoonis asuvas Laborovaja faktoorias. Siin töötab ta Laborovaja üldharidusliku algkoolis etnopedagoogika õpetajana. Tema õppemetoodika novaatorlus seisneb uue alternatiivse haridustöö regionaalse mudeli testimises rändleva eluviisi tingimustes, seejuures rõhuasetusega tööpedagoogikale.

"Lootuse maa"

Anna Njerkagi on oma elu sidunud orvuks jäänud laste kasvatamisega. Tema initsiatiivil ja Jamali Neenetsi autonoomse ringkonna valitsuse toetusel korraldatakse igal suvel ringkondlik õigeusklik suvelaager "Lootuse maa".
Talved veedab ta lastega Laborovajas. Suvel asub ta ümber tundrasse "Lootuse maale". See koht on peaaegu ära lõigatud suurest maast – pärale võib jõuda helikopteril või maastikusõidukil. Kuid sagedamini satutakse sinna teisiti – rändlevad neenetsi pered rändavad sinna nartadel koos põhjapõdrakarjadega, kaasas tšummid. Siin tundras ehitati tänu Njerkagi pingutustele õigeusu pühakoda, mille ümber moodustubki suvelaager "Lootuse maa".
Siin tehakse kõik laste jõul – tüdrukud püstitavad tšummid, poisid kalastavad, teevad tuld, karjatavad põtru. Anna jaoks on oluline, et lapsed harjuksid igapäevase tööga. Kõik, kes seda suurperet on külastanud, märgivad, et siin töötavad ka kõige pisemad.

Esimene loomeperiood (1972–1979)

Kirjandustegevusega alustas Njerkagi 1972. aastal, instituudi kolmandal kursusel. Enda esimesi luuletusi näitas ta kirjanik Konstantin Lagunovile, kes tollal oli Tjumeni oblasti kirjandusorganisatsiooni vastutav sekretär. Lagunovi soovitusel hakkas ta kirjutama jutustust oma rahva elust. Pealkirja esialgu ei olnud. Kirjutamine edenes tasapisi, kuid siis ootamatult haigestus ta tuberkuloosi. 13 kuud tuli tal veeta Tjumenis asuvas tuberkuloosidispanseris. Njerkagi jätkas visalt raamatu kirjutamist ka sellel raskel ajal. 
1976. aastal avaldas kirjandusajakiri Ural tema esimese loometeose – autobiograafilise jutustuse "Анико из рода Ного" ('Aniko, Nogo suguvõsast'). 1977. aastal ilmus 
see kirjastuses Molodaja Gvardija ka raamatuna. "Анико…" on terav sotsiaalne teos. Tegelikult on see noore tundraneiu ülestunnistus, kes noorena teaduslik-tehnilise progressi mõjul otsustas loobuda oma juurtest ja oma rahva minevikust ja laskus uue tsivilisatsiooni rüppe, mis aga lõpuks põhjustas talle hirmsaid kannatusi.
1978. aastal sai ta NSV Liidu Kirjanike Liidu liikmeks (liit toimis 1991. aastani). 1979. aastal avaldas ajakiri Ural tema teise jutustuse "Илир". 1983. aastal ilmus kirjastuses kogumik "Северные повести", mis koosnes kahest varem ilmunud jutustusest: "Анико..." ja "Илир". 
Mõlemad jutustused tõid noorele kirjanikule kuulsuse, kuid pöördudes tagasi omaste juurde, mõistis ta, et linnaelu ja isegi ka kirjutamine pole sugugi need asjad, millega ta peaks elus tegelema. Ta teeb järsu pöörde oma elus ja juba edukast noorest kirjanikust, Kirjanike liidu liikmest, saab taas nomaad.

"Valge põdrasammal" (1995)

Pärast 16 aastat kestnud vaikimist ilmus temalt 1995. aastal jutustuse "Белый ягель" ('Valge põdrasammal') lühendatud versioon. "Белый ягель" on võrreldes "Анико…"-ga rohkem ajaloolisem; Njerkagi näitas selles teoses, et sotsiaalsed konfliktid neenetsi tundras algasid mitte 1970. aastatel, kui tundrasse saabusid geoloogid ning nafta- ja gaasitööstuse töölised, vaid palju varem.

"Vaikija" (1996)

1996. aastal avaldas kirjastus SoftDisain Njerkagi kogumiku "Молчащий", mis sisaldas lisaks uuele jutustusele "Молчащий" ('Vaikija') jutustuse "Белый ягель" täisversiooni ja varem ilmunud jutustused "Анико из рода Ного" ja "Илир". "Молчащий" on pühendatud vene kirjaniku ja müstiku Daniil Andrejevi mälestusele. Kirjanduskriitik Vjatšeslav Ogrõzko on leidnud, et Njerkagi neljas jutustus "Молчащий" on kõige huvitavam, kuid ka kõige vaieldavam. Selle teose mitmemõttelisus seisnes selles, et kirjanik üritas ühes ja samas raamatus ühendada ühitamatut – paganlust, õigeusku ja miskit sumbuurset, mis kontsentreeritud kujul leidis oma väljenduse 1950. aastatel ilmunud Daniil Andrejevi "Maailma roosis".

Kolmas loomeperiood (2014–)

Veel teinegi loomingulise vaikimise periood oli tema elus – see kestis 17 aastat pärast "Молчащий" ilmumist. Loomingulisest kriisist tuli ta välja 2014. aasta paiku: kahe aastaga (2014–2015) ilmus neli uut teost, mis pajatavad neenetsi rahva legendidest, pärimustest, laulukestest, mõistatustest ja mõtteteradest. Nende nelja raamatu tiraažid olid aga väga väikesed: 30–300 eksemplari.

Kogutud teoste väljaandmine (2017)

2017. aastal andis kirjastus Russkaja Nedelja Tjumenis välja Anna Njerkagi kaheköitelise teoste kogumiku. Esimesse köitesse lülitati 40 aasta jooksul ilmunud teosed (s.t eespool mainitud 4 jutustust), teise köitesse koondati jutustused, mis on kirjutatud pärast teist loomingulist vaikimist, samuti jutustused, mis on tõlgitud inglise keelde. Kahe köite kogumaht on 860 lehekülge.
Njerkagi esitati 2015. aastal Nobeli kirjandusauhinna kandidaadiks. Stockholmist vastati toona, et Njerkagil pole viimase 14 aasta jooksul raamatuid ilmunud, puuduvad ka tõlked inglise keelde. Kirjastuse direktor Miroslav Bakunini sõnul (2017. aasta aprillis) püüdis äsjailmunud kaheköiteline kogumik seda lünka kõrvaldada. Kogumikus on ka kaks jutustust tõlgitud inglise keelde.
Prosaistina on Njerkagi saanud mõjustusi Jack Londoni Alaska-teemalistest jutustustest.

Film

Njerkagi jutustuse "Белый ягель" ainetel lavastas Vladimir Tumajev samanimelise mängufilmi, mis pälvis Moskva rahvusvahelisel filmifestivalil publikuauhinna. Filmi näidati ka filmifestivalil Los Angeleses ja vene filmide festivalil Milanos.
2012. aastal tegi Jekaterina Golovnja Anna Njerkagist dokumentaalfilmi "Неркаги".