Kõrts

Kõrts (vanemas keelepruugis ka kabak) on söögi- ja joogikohana, külakogukonna kooskäimiskohana, ajalooliselt ka teeliste peatus‑ ja ööbimiskohana kasutatava hoone ning asutuse nimetus.

Sõnast kõrts

Eesti kõrts tuleneb vene sõnast корчма ('kõrts'), kuid on muganemisel lühenenud. Päritolu näitab ka samast tüvest laenatud tuletis kõrtsmik, kus vene m on säilinud.
Eesti keelest on omakorda edasi laenatud baltisaksa Körts ('kõrts'), liivi kõŗtši- liitsõnas kõŗtšipǟva ('vastlapäev') ja soome murdesõna kortsi ('kõrts').
Ehkki kõrtsiks nimetatakse mitmeid Eesti joogi- ja toitlustusasutusi tänapäevalgi, peetakse sõna kõrts pigem vanapäraseks ning valdavalt kannavad samalaadsed kohad nüüdseks muid liigimääratlusi, nagu restoran, baar või pubi. Tänapäeva eesti keeles ei eristata enam selgelt lähedasi vanapäraseid nimetusi nagu kõrts, trahter, tavern, söögimaja ja ka võõrastemaja, mis tekitab võõrkeelsete terminite tõlkimisel segadust.

Eesti kõrtside ajalugu

Vanim teade kõrtsist Tallinnas pärineb aastast 1280, maakõrtsist Eestis aga 15. sajandist. Ordumeistrid ja piiskopid rajasid kõrtse losside ja turukohtade juurde, teede sõlmpunktidesse ning suurematesse asulatesse. Alguses müüdi neis ainult õlut, viina hakati laialdasemalt müüma alles 18. sajandil.
17. sajandi lõpul oli Eestis peaaegu igal mõisal oma kõrts, mõnel ka mitu. Linnakõrtse võis sel ajal olla vähemalt 500. Näiteks Narvas oli Rootsi ajal 147 kõrtsi.
Kõrtside hiilgeaeg praeguse Eesti aladel oli 19. sajandil: 1895. aastal oli Eestimaa kubermangus 1448 kõrtsi ja teist ligikaudu sama palju Liivimaal.
1900. aasta paiku suleti maakõrtsid Eesti- ja Liivimaa kubermangus viinamonopoli seaduse tõttu. Hooneid hakati kasutama viinapoodide, einelaudade, seltsimajade jms jaoks.

Kõrtsiarhitektuur Eestis

Eesti varasemad kõrtsihooned ehitati rehielamute eeskujul. Kõrtsis oli avar tall, sellest kitsam kerisahjuga kõrtsituba ning selle taga ja otsas kambrid. Suuremas maanteekõrtsis oli kambreid rohkem, kahhelahjuga kõrtsitoas ja kambrites olid klaasaknad, kõrtsitoa ees sammastega ulualune, tallis köögi ülesannetes roovialune. 18.–19. sajandil arenes välja kogu Baltikumile iseloomulik väga pikk (30–50 m), kõrge kelpkatusega hoone, mille kõrtsitoa ees oli lai kividega sillutatud sammasulualune ja ühes või mitmes otsas tall. Harilikult asusid hoone keskel esik, ka mantelkorsten-köök, sellest paremal talupoegade kõrtsituba, vasakul paar saksakambrit, taga kõrtsmiku eluruumid ja letikamber.

Kõrts kui ühiskondlik hoone

Eestis peeti kõrtsi eelkõige talupoja joomapaigaks. Talurahval oli kõrts kiriku kõrval üks väheseid kokkusaamise kohti, enamasti käisid seal mehed. Kõrtsis peeti ka suuremaid pidusid. Kõrtsi kõrval olid sageli külakiiged ja tuleplatsid.
Kõrtsilaua tagant said alguse mitmed talurahvarahutused, näiteks Atla-Eeru kõrtsis korraldati 1858. aasta Mahtra sõda.
Kõrtse on kajastatud paljudes eesti kirjandusteostes (Anton Hansen Tammsaare, Eduard Vilde) ja kunstis (Oskar Hoffmann, Andrus Johani), kuid ka teistes žanrites. Tuntud on kõrtsistseen Gustav Ernesaksa ooperist "Tormide rand". Välismaistest kunstitraditsioonidest on kõrtsiteema olnud tähtsal kohal näiteks Madalmaade maalikunstis (Johannes Vermeer).

Kõrtsis pakutavad joogid ja söögid

Viina kangus oli kõrtsis 50% vol. Viina müügiks kasutati tembeldatud vasknõusid: toopi, pooltoopi ja kortelit.