Napoleoni koodeks

Napoleoni koodeks (prantsuse „Code Napoleon“, ametliku pealkirjaga „Code civil des Français“, lühendatult: „Code civil“) on Prantsuse tsiviilseadustik, kuhu koondati Prantsuse revolutsiooni ideed ja mille Napoleon Bonaparte võttis vastu 21. märtsil 1804. 
Seda peetakse oma aja moodsaimaks koodeksiks ning selle mõjutusi võib näha rohkesti Euroopa hilisemastes õigusaktides. Lisaks on see mõjutanud arengumaid nende püüdlustes riiki õiguslike reformide kaudu moderniseerida.
Napoleoni koodeks ei olnud esimene tsiviilkoodeks Euroopas. Sellele eelnesid näiteks Baieri 1756. aasta tsiviilseadustik „Codex Maximilianeus Bavaricus Civilis“ ja 1794. aasta Preisimaa üldine maaõigus („Allgemeines Landrecht“, ALR).

Prantsuse revolutsiooni eelne aeg

Alates 1774. aastast võimul olnud kuninga Louis XVI valitsemisajal oli Prantsusmaa majanduskriisis. Eelarvedefitsiit aina süvenes, palju raha läks prantslaste sõjalise sekkumise finantseerimiseks Ameerika iseseisvussõjas. Louis XVI finantside peakontrolör Charles Calonne üritas 1786. aastal läbi suruda maamaksu, mida pidid maksma kõik maaomanikud, sh aadel ja kirik. Maksude reformimise projekt ei läinud privilegeeritud seisuste vastuseisu tõttu läbi. Privilegeeritute egoismi ei kõigutanud ka 1788. aasta kehv saak ja linnades valitsev tööpuudus. Kuningas kutsus 1789. aastal kokku generaalstaadid ehk seisuste esinduskogud ja teatas, et tahab tutvuda oma rahva soovidega. Külad ja tsunftid panid 60 000 soovi- ja kaeberaamatusse kirja oma soovid. Vastavalt seisusele nõuti kas feodaalprivileegide kaotamist, konstitutsiooni vastuvõtmist või keelduti maksude maksmisest. Louis XVI lubas kolmandale seisusele generaalstaatides sama palju saadikukohti, kui oli kahel teisel seisusel kohti. Ühestki antud lubadusest ei peetud kinni ja 17. juunil 1789 kuulutas kolmas seisus, kes väitis end moodustavat 96% kogu rahvastikust, end Rahvuskoguks, mis sai hiljem nimeks Asutav Kogu. Algas Prantsuse revolutsioon.

Napoleoni koodeksi koostamine

Revolutsioonijärgsel Prantsusmaal oli segamini vana, tühistatud, edasikehtiv, uuendatud ja taas tühistatud õigus. 1800. aastal sai Napoleon Bonaparte’ist Prantsusmaa esimene konsul, mis tähendas võimu koondamist tema kätte. 1802. aastal sai temast eluaegne konsul ja 1804. aastal keiser, tõustes absoluutse ja päritava võimuni aste-astmelt. 
Napoleoni võimule saades oli olemas juba neli tsiviilkoodeksi projekti. Rooma keisrite eeskujul ihaldas Napoleon ajalukku minna suure seadusandjana. Seetõttu moodustas ta neljast jurist koosneva komisjoni, kuhu kuulusid François Denis Tronchet, Félix-Julien-Jean Bigot de Preameneu, Jean-Étienne-Marie Portalis ja Jacques de Maleville. Neljaliikmeline komisjon koostas kiirelt, enne Napoleoni antud tähtaega, projekti, toetudes nii revolutsioonilistele mõtetele kui ka revolutsioonieelsele kasutamiskõlblikule õiguskogemusele. Eelnõu esitati pärast kontrollimist veel ühes komisjonis, alamates kohtutes ja kassatsioonikohtus lõpuks Riiginõukogule. Kui Riiginõukogu oli oma töö lõpetanud, lisas esimene viieliikmeline kogu eelnõule ka seletuskirja, mis selgitas muu hulgas, et seaduse koostamisel on lähtutud põhimõttest, et seadused peavad teenima inimesi ja mitte vastupidi. Räägiti, et varasem õigus on hoolikalt läbi töötatud ja üle on võetud kõik hea. Poliitilise vastuseisu tõttu ei õnnestunud projekti esialgu vastu võtta. Napoleon võttis appi oma diktaatorliku võimu ja eemaldas poliitilised vaenlased otsustamise juurest. Esialgu võeti tulevane Prantsuse tsiviilseadustik vastu 36 eraldi osana ning alles lõpuks 31. märtsil 1804 kuulutati eraldi osad üheks seadustikuks „Code civil des Francais“.