PzKpfw IV

Eellugu

Ideega luua Saksamaale oma tankivägi tuli välja 1930. aastate algul Saksa kindral Heinz Wilhelm Guderian ning tema idee järgi pidid sinna kuuluma ka nn jalaväe tuletoetustankid (PzKpf IV).
1934. aastal tellis Saksa Relvastusamet mitmelt firmalt jalaväe tuletoetustanki projekti, mis oleks relvastatud 75 mm lühikeseraudse suurtükiga. Projekti koondnimeks sai BW (Bataillonsführewagen – pataljoniülema sõiduk). Uue masina loomisega hakkasid tegelema Rheinmetall-Borsig AG Düsseldorfis ja Friedrich Krupp AG Essenis, kuid oma projektid esitasid ka Daimler-Benz ja MAN. Kõikide firmade projektidel, v.a Rheinmetall, oli kasutanud veermikuks suuri nn malekorras kanderattaid, mille oli välja töötanud saksa insener Heinz Kniepkamp. Kruppi prototüübi nimeks sai VK 2001(K), Daimler-Benzil VK 2001(D) ja MAN-il VK 2002(MAN). Ainuke projekt, mis ka lõplikult valmis ehitati oli Rheinmetalli mudel VK 2001(Rh). Selle prototüübi veermik oli sarnane tanki NbFz (Neubaufahrzeug) omaga, mida aastatel 1934–1935 oli ehitatud mõni masin. Sellise konstruktsiooniga veermikku eelistati ka uue masina loomisel, ning 1935. aastal sai firma Krupp ülesande luua 75 mm suurtükiga masin Geschutz-Panzerwagen (Vs.Kfz.618 – soomustatud masin 618). 1936. aasta aprillis sai see masin endale nimeks Panzerkampfwagen IV (Sd.Kfz.161). Mõningad masinad 0-seeriast valmistati Kruppi tehases Essenis, kuid juba 1937. aasta oktoobris lasti seeriatootmisse Magdenburgis F. Krupp Grusonwerk AG Panzer IV Ausf. A.

Korpus

Korpus oli kokku keevitatud valtssoomusplaatidest, mille pealispind oli tsementeeritud.
Esiosa peal torni ees paiknesid juht-mehaaniku ja radist-kuulipilduri ristkülikukujulised luugid. A-mudelil olid need luugid kahepoolsed, ülejäänud mudelitel aga ühepoolsed. Kõikidele luukidele oli ettenähtud väike luuk signaalrakettide laskmiseks (v.a H- ja J-mudelid).
Korpuse esiküljel vasakus osas oli juht-mehaaniku vaatepilu, mida kattis tripleksklaas ja mida sai sulgeda kokkulükatavate soomusplaatidega või pööratavate siibritega Sehklappe 30 või 50 (sõltumatult korpuse esisoomusest). Juht-mehaanik oli varustatud veel binokulaarperiskoobiga KFF2 (A-mudelil KFF1), mida sai vajadusel kõrvale lükata ja kasutada ainult vaatepilu (В-, С-, D-, Н- ja J-mudelitel see periskoop puudus).

Torn

Panzer IV nurgelisel tornil oli kuus külge, mis toetus oma ümmarguse põhjaga korpuse laele. Torni esiküljel oli suurtükimaskiga suurtükk ning sellega paaris kuulipilduja ja sihik. Suurtükimaskist paremal ja vasakul olid väikesed tripleksklaasiga kaetud vaatlusavad. Avasid sai lahinguolukorras torni seestpoolt sulgeda välimiste soomusluukidega. Alates G-mudelist kaotati suurtükist parempoolne vaatlusava.
Torni pöörav elektromehaaniline ajam pööras torni kiirusega 14 kraadi sekundis ja terve ringi (360 kraadi) tegemiseks kulus 26 sekundit. Rattad, millest sai torni käsitsi pöörata olid nii sihturi, kui ka laaduri töökoha juures.
Torni tagumise osa lael oli komandöri torn, millel oli viis tripleksklaasiga kaetud vaatluspilu, pilusid sai sulgeda soomustatud siibritega. Torni lael olev luuk oli väljapääsuks tanki komandörile. Esialgu oli komandöriluuk kahepoolne, hiljem aga ühepoolne. Komandöri tornis oli ka pööratav sihik, teine selline sihik oli sihturi käsutuses, sest saanud komandörilt käsu suutis ta suunata suurtüki toru sihtmärgile. Juht-mehaaniku kohal olid kaks lampi (v.a J-mudelil), mille järgi sai ta kindlaks teha torni asendi ning millises suunas paikneb suurtükitoru (see oli eriti vajalik liikumisel metsas ja asustatud punktides).
Torni külgedel asusid sihturi ja laaduri sisse-väljapääsu luugid, esialgu ühepoolsed ja alates F1-mudelist kahepoolsed. Luukidel ja torni külgedel olid vaatluspilud. Torni tagumisel küljel olid kaks väikest luuki millest sai vajadusel tulistada käsirelvadest. Osadel masinatel H- ja J-mudelitest tänu ümber torni paigutatud ekraanidele vaatluspilud ja väikesed luugid puudusid.

Mootor ja transmissioon

Panzer IV-tel kasutati kolme tüüpi mootorit Maybach HL108TR, HL120TR ja HL120TRM, mis olid 12-silindrilised ja V-kujulised (silindrid paiknesid 60-kraadise nurga all) neljataktilised karburaatormootorid. Mootorite võimsus oli 250 (HL108) ja 300 (HL120) hobujõudu, silindrite läbimõõt 100 ja 105 mm, kolvikäik 115 mm ning mootori töömaht vastavalt 10 838 ja 11 867 cm³.  Mootorid olid ehituselt sarnased.
Kütuseks kasutati etüleenbensiini oktaanarvuga mitte alla 74. Bensiinipaagid mahutasid 420 liitrit ning neid oli kolm (140+110+170 liitrit), J-mudelile oli lisatud ka neljas paak mis mahutas veel 189 liitrit. Kütust kulus 100 km läbimiseks maanteel keskmiselt 330 liitrit ja maastikul 500 liitrit. Kütuse etteandmine toimus kahe kütusepumbaga Solex, karburaatoreid oli kaks (Solex 40JFF II).
Mootori jahutuseks kasutati vedelikjahutust. Mootorist vasakul paiknes radiaator, paremal oli aga kaks ventilaatorit.
Torni pöörav mootor DKW PZW600 (Ausf.A – Е) või ZW500 (Ausf.E – Н) asus tanki mootori paremal küljel, selle võimsus oli 11 hobujõudu ning silindri maht 585 cm³. Kütusena kasutati bensiini ja õli segu, paak mahutas 18 liitrit segu.
Transmissioon koosnes kardaanülekandest, kolmekettalisest kuiv hõõrdsidurist, käigukastist, planetaarsest pöördemehhanismist ning külgmistest ülekannetest ja piduritest.
Kasutusel olid käigukastid viiekäiguline Zahnradfabrik SFG75 (Ausf.A) ja kuuekäigulised SSG76 (Ausf.B – G) ja SSG77(Ausf.H ja J) – selline nagu Panzer III-tel.

Veermik

Panzer IV veermik oli mõlemal küljel sarnane. Ühel küljel oli kaheksast paaris kanderattast diameetriga 470 mm, paaris rattad olid omakorda kokku monteeritud neljaks paariks mis omavahel olid ühendatud ellipsvedrulehtedega. Roomikuid toetas ülevalt poolt neli (viimastel J-mudeli masinatel kolm) paaris tugirullikut (J- ja osadel H-mudeli masinatel olid ühekordsed tugirullikud). Taga paiknes paaris juhtratas, millel oli varustatud roomikuid pingutava mehhanismiga. Ees olevad veorattad koosnesid kahest vahetatavast hambulisest rattast, kummalgi 20 hammast, mis haakusid roomikutega. Terasroomikud koosnesid 101 (alates F1-mudelist 99) lülist. Roomikute laius kuni E-mudelini oli 360 ja sealt edasi 400 mm.

Elektriseadmed

Panzer IV kasutatud voolutugevus oli 12 volti ning vooluallikateks olid Boschi generaator GTLN600/12-1500 võimsusega 600 vatti (A-mudelil kaks generaatorit Bosch GQL300/12) ja neli Boschi akut mahtuvusega 105 ampertundi. Tarbijateks olid elektristarter Bosch BPD4/24 (A-mudelil kaks starterit), süütesüsteem, torni ventilaator, kontrollmõõteriistad, sihtimisseadmete valgustus, heli- ja valgussignalisatsioon, ülemine ja alumine valgustus, helisignaal, sideaparatuur ning suurtüki ja kuulipilduja päästik.

Sideaparatuur

Kõik Panzer IV-d olid varustatud raadioaparatuuriga Fu 5, mille tegevusraadius telefonina oli 6,4 km ja telegraafina 9,4 km.

Eksport ja kasutus teistes riikides

Panzer IV ehitati tunduvalt rohkem ekspordiks, kui ühtegi teist Saksa tanki Teises maailmasõjas. Saksa statistika andmetel said tema liitlased, Türgi ja Hispaania aastatel 1942–1944 kokku 490 seda tüüpi lahingumasinat.
Esimesed Panzer IV sai kõige ustavam Saksamaa liitlane Ungari. Mais 1942 saadeti sinna 22 F1-mudelit ja septembris veel 10 F2-mudelit. Kõige suurem partii anti üle sügisest 1944 kuni kevadeni 1945, mil erinevatel andmetel sai Ungari 42–72 Ausf. H ja Ausf. J masinat.
Oktoobris 1942 sai esimesed 11 Panzer IV Ausf. G masinat Rumeenia. Hiljem, 1943–1944 sai Rumeenia veel 131 seda tüüpi masinat. Need masinad võtsid osa lahingutegevusest nõukogude vägede vastu, kuid pärast Rumeenia üleminekut Hitleri-vastase koalitsiooni poole, ka Wehrmachti vastu.
Septembrist 1943 kuni veebruarini 1944 anti 97 Ausf. G- ja H-mudelit Bulgaariale. 1944. aasta septembris osalesid need masinad aktiivselt lahingutegevuses, osutudes võimsaks löögijõuks ainsa Bulgaaria tankibrigaadina. Kuni 1950. aastani olid 11 seda tüüpi masinat kasutusel Bulgaaria armees.
1943. aastal sai mõned F1- ja G-mudeli masinad ka Horvaatia.
1944. aastal anti 14 Ausf. J tanki Soomele, kus neid kasutati kuni 1960. aastate alguseni. Tankidel kasutatud kuulipilduja MG34 vahetati aga välja nõukogude päritolu kuulipildujatega DT. Aastatel 1949–1950 seadistasid soomlased oma Panzer IV ümber sapöörmasinateks, kuid aastatel 1951–1962 kasutati neid vaid treeningmasinatena.
Aastatel 1941–1943 sattus Punaarmee kätte üsna palju Panzer III-sid, StuG III-sid ja Panzer IV-sid. Osa masinaid võeti ajutiselt ka kasutusele, kuid osadest ehitati liikursuurtükid nagu näiteks SU-76i ja SG-122A. Pärast Saksamaa kapituleerumist anti 165 Panzer IV Tšehhoslovakkiale, kus mõningase remondi järel kasutati neid masinaid kuni 1950. aastate alguseni. Peale Tšehhoslovakkia kasutati neid pärast Teist maailmasõda PzKpfw IV Hispaania, Türgi, Prantsusmaa, Soome, Bulgaaria ja Süüria armees.
Pz. IV saabusid Süüriasse 1940. aastate lõpus sõjalise abina Prantsusmaalt, kohalike tankistide väljaõppeks olid aga kohal endised Panzerwaffe ohvitserid. Täpne Süüria armees kasutatud tankide arv on teadmata, kuna sinna saabus 1950. aastatel Hispaaniast veel 17 Ausf. H masinat ning 1953. aastal teadmata arv tanke H- ja J-modifikatsioonist ka Tšehhoslovakkiast. Lahingutegevuses osalesid need masinad 1964. aasta novembris, kus Süüria Pz.lV Ausf. H-id olid paigutatud Golani kõrgendikele. Järgmises, 1965. aasta konfliktis Iisraeli poolel osalenud 105 mm suurtükiga Centurionid hävitasid mitu Panzer IV. 1967. aasta Kuuepäeva sõjas kaotas Süüria aga ka oma viimase Panzer IV.