Antonio Vivaldi

Noorus

Vivaldi esivanemad olid 15.–16. sajandil Genova prominentsetest perekondadest. Vivaldide hulgas oli Genova senaatoreid, saadikuid, üks kindral ja üks doodž. Vivaldi mõlemad vanaisad olid rätsepad, isapoolne oli ka pagar. Enne muusikukarjääri oli ta eri allikate andmetel kas pagar või habemeajaja. Vivaldi isa oli viiuldaja Veneetsias Püha Markuse Katedraali orkestris ning hiljem ka sama kiriku juurde kuulunud viiulitrios.
Vivaldi sündis 4. märtsil 1678, mil Veneetsiat tabas maavärin, olles kuuest lapsest vanim ning ainus, kes oli hiljem ametilt muusik. Pärast sündi jäi Vivaldi kohe haigeks ning tema elu oli nädalaid ohus. Seepärast ristiti ta alles 4. mail – enam kui kaks kuud pärast sündi. Tema esimeseks muusikaõpetajaks oli isa, kes õpetas talle viiulit. Ühe 19. sajandi Veneetsia ajaloolase ütluste kohaselt mängis ta ka katedraali orkestris, kuid kinnitused selle kohta puuduvad. 
Vivaldi õppis preestriks. Ta võeti vaimulikuseisusse vastu 15-aastaselt, 18. septembril 1693, millega kaasnes ka pea kiilaksajamine. Kõik Vivaldi seisusetõstmised on tänaseks teada kuupäeva täpsusega, preestriks sai ta 23. märtsil 1703. Vivaldi kaebas aga vähem kui aasta pärast preestriks saamist rõhuva rinna üle ning ta vabastati ametist. On arvatud, et Vivaldi, kes õppis vaimulikuks vastu tahtmist, teeskles haigust.

Viiuldaja ja õpetaja

Samal aastal sai temast viiuliõpetaja Ospedale della Pietà lastekodus, kus kasvasid leidlapsed, orvud ja vallaslapsed, aga ainult tüdrukud. Lisaks üldharidusele anti andekamatele ka muusikalist haridust. Seejuures oli korralik haridus tolle aja Veneetsias haruldane privileeg. Muusikalist haridust omandanud tüdrukud koondati koori ja orkestrisse. 1750. aasta paiku, mil Vivaldi oli küll juba surnud, oli Ospedale della Pietàs näiteks 18 koorilauljat, 8 keelpillimängijat, kaks organisti, kaks soololauljat, üks pilliõpetajanna ja üks koorijuht. Väljastpoolt lastekodu kutsuti virtuoose, kes koolitasid vanemaid lapsi, et need saaksid omakorda õpetada pillimängu väiksematele tüdrukutele. Samuti mängisid külalised pille, milleks tüdrukud polnud suutelised, näiteks trompetit. Kooris pidid tüdrukud laulma ka meeshääli.
Lastekodus töötades tegeles Vivaldi aktiivselt ka heliloominguga, 1711. aastaks oli välja antud juba 36 Vivaldi teose noodid. Komponeerimine oli Vivaldil viiuliõpetamise kõrval ka teine tähtsam tööülesanne, sest tema teoseid esitasid lastekodu lapsed ka kontsertidel. Tõsi, kontserdirepertuaari valis Vivaldi ka teiste heliloojate töid. Vivaldi korraldatud kontserdid Veneetsias ja selle ümbruses osutusid väga populaarseks, lapsi imetleti rohkem kui paljusid tuntud virtuoose ning neid tuldi kuulama isegi välismaalt.
18. sajandi esimese kolmekümne aasta jooksul, mil Vivaldi oli tegev Veneetsias, oli avalik muusikaelu jagunenud kolme institutsiooni vahel: Püha Markuse Katedraali orkester, neli lastekodu ja mitmed ooperiteatrid, millest vanim avati juba 1580. aastal. Lisaks sellele korraldasid aristokraatlikud pered oma kodus muusikalisi õhtuid, mida kuulati väga aktiivselt ka ukse tagant. Juba 1711. aastaks oli Vivaldi töötanud neist kõigis kolmes, viimasena ooperiteatris Teatro Sant’ Angelo.

Viimased aastad

Pärast Prahas elamist keskendus Vivaldi peamiselt vaid ooperite kirjutamisele: instrumentaalmuusikast anti veel välja vaid mõned tema tšellosonaadid. Kontserte kirjutas ta veel lastekodu jaoks, mis hakkas 1735. aastast maksma kindla palgana 100 tukatit aastas, ning käsikirjade müügiks eraisikutele. Vivaldi sõnul teenis ta käsikirju eraisikutele müües rohkem, kui lasta kirjastustel teoseid välja anda.
Vivaldi oli kuulus üle Euroopa, mistõttu võis ta oma teoste eest küsida kõrget hinda. Tõhus oli ka tema töötempo. Kuuldavasti kirjutas Vivaldi kontserdi kõik partiid valmis kiiremini, kui nootide kopeerija neid ümber kirjutada suutis. Vivaldil oli ka õpilasi, kes tema teoseid ostsid ning keda Vivaldi siis instrueeris, kuidas neid lugusid mängida. Nende seas oli mitmeid saksa õukondade kapellmeistreid, näiteks tolle aja üks olulisemaid tšehhi heliloojaid, Jan Dismas Zelenka.
1733–1735 kanti Veneetsias ja Veronas ette mitu Vivaldi uut ooperit, sealhulgas ka "L’Olimpiade", mille esietendus toimus 1734. aastal Veneetsias. "L’Olimpiade" on esimene Vivaldi ooper, mis 20. sajandil taasavastati ning selle kontsertettekanne 1939. aastal äratas suurt huvi Vivaldi loomingu vastu.
1736. aastal sai Vivaldist ooperiteatri impressaario ja kunstiline juht Ferraras. Vivaldi pidi tooma 1737. aasta lõpuks ühe oma ooperi lavale, kuid ootamatult sai takistuseks tema kunagine preestriamet. Nimelt oli Ferrara peapiiskop, kardinal Tommaso Ruffo alustanud kampaaniat, võitlemaks vaimulike moraalituse vastu. Vivaldi oli aga peaaegu kohe pärast preestriks saamist loobunud missade andmisest. Lisaks sellele oli tal väidetavalt suhe lauljanna Anna Giraud’ga. Algselt planeeritud ajal jäigi ooper lavale toomata, kuid sidemed Ferrara linna ja Vivaldi vahel ei katkenud ning kaks uut ooperit, "Siroe" ja "Farnace", kanti Ferraras ette 1739. aastal. See sai toimuda vaid seetõttu, et kardinali ei olnud sel ajal Ferraras. Sellegipoolest ei saanud Vivaldi teose esitamisel juures olla ja ilmselt seetõttu sattus retsitatiividele saateks mängima väga oskamatu klavessiinist.
1738. aastal läks Vivaldi Amsterdami, et võtta osa teatri Schouwburg van Van Campen 100. asutamisaastapäeva pidustustest. Ta dirigeeris pidustuste avakontserti ning oli viiulisolist D-duur concerto grosso (RV 562a) ettekandel. See oli esimene kord, kui Vivaldi Amsterdami külastas, kuigi terve heliloojakarjääri jooksul oli tema teoseid seal välja antud. Vivaldi oli Amsterdamis väga menukas, kuigi tema kuulsus Veneetsias oli selleks ajaks juba hääbunud. 
Mõned aastad enne oma surma müüs Vivaldi kõik oma teosed lastekodule. Ta plaanis minna koos Anna Giraud’ga elama Viini, kuhu nad 1740. aasta aprillis ka läksid. Sellega lõppes ka 1703. aastal alguse saanud teenistus lastekodus Ospedale della Pietà. Viini tahtis ta minna pärast keiser Karl VI kutset ning lootuses, et Viin, kus itaalia ooper oli väga populaarne, võiks ta hääbuvale karjäärile veel hästi mõjuda. Samuti oli Veneetsia neil aastatel majanduskriisis ning Vivaldi kartis, et ta ei suuda seal enam piisavalt teenida.
Viinis oli ta viiuldaja Karl VI õukonnas. Kuid juba oktoobris 1740 suri Vivaldit kõrgelt hinnanud Karl ning tema asemel sai troonile tütar Maria Theresia. Uus valitseja suhtus heliloojasse külmalt ning vaatamata vana kapellmeistri surmale 1741. aasta veebruaris, ei saanud Vivaldi ikka seda ametikohta.
Vivaldi suri 28. juulil 1741 Viinis, Stephani kiriku registri järgi "sisemise tule" tagajärjel. "Sisemine tuli" oli ilmselt astma, mis vaevas Vivaldit sünnist saati. Tema ärasaatmine toimus Viini Püha Stephani Katedraalis, mille poistekooris laulis ka tollal üheksa-aastane Joseph Haydn. On teada, et Vivaldi matustel laulis kuus Stefani kiriku laulupoissi, kuid pole teada, kas nende seas oli ka Haydn. Pillava elustiili tõttu suri ta vaesena, kuigi tal tavaliselt rahalisi probleeme polnud. Vivaldi matused läksid maksma 19 floriini ja 45 kroitserit, samal ajal kui aadlike matused maksid vähemalt 100 floriini. Vivaldi haua kohal asub praegu Viini Tehnikaülikooli hoone.

Vivaldi loomingu taasavastamine

Pärast Vivaldi surma tema looming, mille menukus oli selleks ajaks niigi madal, unustati. Ka "Neli aastaaega", mille 18. sajandi lõpust pärit arranžeeringuid tunti, oli algse teosena unustatud. Esimesteks Vivaldi-järgseteks muusikateadlasteks, kes tema loominguga tutvusid, olid 19. sajandi J. S. Bachi uurijad. Bach oli teinud seadeid paarikümnest Vivaldi kontserdist. Kuid laiemale publikule see avastus Vivaldi muusikat ei tutvustanud.
1926. aastal soovis üks Piemonte klooster maha müüa ühe muusikakollektsiooni ning võttis ühendust Itaalia Rahvusraamatukoguga, et teada saada, kui palju see väärt on. Kui üks muusikateadlane palus need endale saata, et kollektsiooniga tutvuda, saabus talle mitu kasti Vivaldi muusika käsikirjadega. Kollektsioon koosneb 478 kontserdist, millest 110 on viiuli- ja 39 fagotikontserdid, 80 sonaadist, 15 ooperist. Praegu asuvad need noodid Torino raamatukogus ning moodustavad 90 protsenti kõikidest säilinud Vivaldi käsikirjadest.
1939. aasta septembris toimus kuue päeva jooksul festival, kus esitati vaid Vivaldi muusikat. Kontsertidel oli suur ja korraldajate jaoks ootamatu menu. Sellest ajast peale tunneb Vivaldi instrumentaalmuusikat ka laiem avalikkus, ooperid ja oratooriumid püsisid aga ikka varjusurmas. Vivaldi teoseid avastatakse ka tänapäeval: ooperi "Argippo" manuskript avastati näiteks aastal 2006 ja ühe flöödikontserdi trükitud noot aastal 2010.

Looming

Vivaldi loomingut iseloomustab dramaatiline, kuid lihtne ja ökonoomne kirjaviis. Ta paistis silma erakordse produktiivsuse ja töötempoga. Umbes 40 aastaga jõudis ta kirjutada umbes 770 teost. Vivaldi on barokiajastu soolokontserdi peamine kujundaja ja kuulsaim looja.

Vivaldi teoste katalogiseerimine

Vivaldi elu ajal välja antud teosed on katalogiseeritud kronoloogilises järjekorras oopusenumbritega. Kuid sellest loetelust jäävad näiteks välja tööd, mille manuskripte Vivaldi raha teenimise eesmärgil otse eraisikutele müüs. Seetõttu on Vivaldi suurim oopusenumber kõigest 12. 20. sajandil hakati Vivaldi teoseid uuesti loetlema. Esimesed teoste loetelud kirjutasid Antonio Fanna, Mario Rinaldi ja Marc Pincherle. Fanna loetelu sisaldab aga vaid instrumentaalmuusikat. Kolme esimest 20. sajandi Vivaldi kataloogi aluseks võttes, koostas Peter Ryom 1974. aastaks kõige täiuslikuma ja enamkasutatava kataloogi. Teoste märkimiseks kasutatakse seal lühendit "RV" (saksa keeles "Ryoms Verzeichnis" – "Ryomi kataloog"), millele järgneb arv araabia numbrites. Teosed on järjestatud žanrite alusel, kataloogi lõpus on eraldi välja toodud hiljuti avastatud teosed. Viimane teos selles loetelus kannab järjekorranumbrit 780.