Miinipilduja

Miinipilduja (inglise keeles; mortar, saksa keeles; granatwerfer) on jalaväe raske tulirelv. Erinevalt suurtükkidest, puudub miinipildujal raua tägasilöögimehhanism ja lafett, mida asendab rauda maapinnal toetav tugiplaat, mille kaudu tagasilöögi tulistamise impulss kandub üle pinnasele. Miinipilduja võimaldab tulistada välja miine järsu tõusukaarega (ka peaaegu seniidis) ballistilisel trajektooril, maastiku kõrgendite või takistuste taga varjatult paiknevate sihtmärkide tabamiseks. Miinipilduja on tõhus kaudtulerelv ka lähedal paiknevate sihtmärkide hävitamiseks.

Kirjeldus

Miinipilduja koosneb tavaliselt sileda õõnsusega rauast, tugiplaadist, raua suuet toetavast harkjalast koos loodimis-, seademehhanismiga ning sihikust. Veetavatel miinipildujatel on transpordiks komplektis lisaks ühe rataspaariga alusvanker.
Miinipilduja eelisteks on käsitsemislihtsus, töökindlus ja suhteliselt väike kaal ning kompaktsus, mis tagab hea liikuvuse, samas tagab miinipilduja aga märkimisväärse tulejõu. Miinipilduja laskekaugus on suhteliselt väike: näiteks 120 mm miinipildujatel ligikaudu 7 km ja 81/82 mm miinipildujatel 5 km. Miinipildujaga on võimalik tulistada  lähidistantsidele alates paarisajast meetrist. Miini järsk lennujoon võimaldab tabada sihtmärke, mis asuvad  varjatult takistuste, näiteks kõrgendike taga või kaevikutes ja samuti tulistada ise otse varjendist.
81 mm või suurema kaliibriga miinipildujat teenindab tavaliselt jaoga võrdsustatud allüksus – miinipildujameeskond. Väiksemakaliibrilist (näiteks 50–60 mm) miinipildujat teenindab tavaliselt aga miinipildujagrupp või miinipilduja lahingupaar.

Laskemoon

Miinipilduja laskemoonana kasutatakse tänapäeval põhiliselt kild-, fugass-, süüte-, suitsu-, signaalmiine või muud tüüpi miine. Miini korpus on tavaliselt tilgakujuline, sabaosas ringjalt paiknevate stabilisaatorlabadegaga. Miini lennukaugus sõltub heitelaengu suurusest, mis kinnitub miini sabaosas stabilisaatori varrele. Miinipilduja miini suhteliselt pikk lennuaeg, olenevalt sihtmärgi kaugusest, mis on küllaltki pikk ca. 20 kuni 30 sekundit, võimaldab tulistada välja miine sellise tempoga, et õhus võib lennus olla korraga 6 kuni 9 miini.

Ajalugu

Miinipildujad võeti laialdaselt kasutusele Esimeses maailmasõjas efektiivsete kaevikusõja lähituletoetusrelvadena.
Miinipildujate eelkäijateks olid mortiirid ja osaliselt ka jalaväe saatesuurtükid, mida kasutati laialdasemalt kuni Teise maailmasõja lõpuni. Pärast Teist maailmasõda on paljudes maades hakatud miinipildujaid nimetama eelkäijate järgi mortiirideks (mortar).
Eesti vanemas sõjandusterminoloogias on miinipildujat nimetatud ka pommiheitjaks ja granaadiheitjaks.
Teises maailmasõjas Punaarmees kasutusele võetud tuntud reaktiivmürskude tulistamise seadeldis BM14 ("Katjuša") nimetati väljatöötamise ajal samuti kaardiväe miinipildujaks (võis olla projekti varjunimi), kuigi reaalselt ei ole sellel relval olnud traditsiooniliste miinipildujatega märkimisväärset seost. Erinevalt miinipilduja torujast rauast,  tulistati BM14 seadmetelt reaktiivmürsud välja suunavatelt siinidelt, mis paiknesid hulgi kahel korrusel üks teise kohal. Mürskude suure hajuvuse tõttu kasuti BM14 seadeldisi suurte pindade "töötlemiseks".