Teosoofia

Etümoloogia

Uurijad ja erinevad autorid on harilikult dateerinud eklektilise teosoofilise liikumise alguse 3. sajandil pKr. Uues Testamendis esineb mõiste teosoofia (theou sophian en mysterio), kus selle all mõistetakse ’Jumala salajast, varjatud tarkust’.
Hiljem kasutasid kirikuisad kreeka- ja ladinakeelsetes töödes sõna theosophia "teoloogia" sünonüümina. Theosophoi tähistas "neid, kes teavad jumalikest asjadest". Renessansi ajal mõiste tähendus muutus, siis viitas see gnostilisele teadmisele, mis viis individuaalse kirgastumiseni ja lunastuseni, kasutades seoseid, mis uskumuste kohaselt ühendasid inimesi maailma jumalike jõudude või neid vahendavate vaimudega. 16. sajandil oli sõna "teosoofia" kasutusel vähemalt ühes oma praeguses tähenduses.

Antiikajal ja keskajal

Tarkust ja teadmisi nimetati vanas Indias brahma-vidyaks, jumalikuks tarkuseks. Sellise tarkuse olemasolust leiame viiteid kõikjalt, kui hakkame võrdlevalt ja ausalt uurima maailma suurimaid filosoofiaid ja religioone. "Algupäraste usundifilosoofiate samasust tõestab meile nende õpetuste ühetaolisus, mida õpetati pühitsetutele müsteeriumides," mainib Blavatsky.
Blavatsky kirjutab "Saladoktriini" alguses järgmiselt: "Kuid ometigi on säilinud piisavalt materjali, isegi moonutatud ülestähenduste hulgas, mis annab meile õiguse öelda, et on küllaldaselt tõendeid Algse Õpetuse olemasolu kohta. Vaatamata geoloogilistele ja poliitilistele kataklüsmidele, on säilinud fragmendid, mis meile sellest jutustavad. Ja kõik, mis on säilinud, tunnistab, et nüüdseks Varjatud Tarkus oli kord algallikas, igavesti voolav läte, mis toitis kõiki oma jõekesi – kõigi rahvaste hilisemaid religioone –, esimesest kuni viimaseni." (SD, I:36)
2. sajandil pKr kirjutas apostel Paulus esimeses kirjas korintlastele: "... me kuulutame tarkust täiuslike seas, aga mitte selle maailma ega selle ajastu ülemate tarkust, kes hävivad, vaid me kuulutame Jumala salajas olevat ja varjatud tarkust (theou sophia en mysterio), mis Jumal on ette määranud enne maailma-ajastute algust meie auks, mida ükski selle maailma ülemaist ei ole tundnud." (I Kor, 2:6–7)
3. sajandil eKr rajatud Hellenistliku Aleksandria kultuur oli "filosofeeriv ja süstematiseeriv" ning sisaldas nii Kreeka kui Egiptuse mütoloogiat, tarkusõpetusi ning gnoosist. Usk väljendus seal sünkretismis, mis sisaldas mõjutusi Egiptusest, Kaldeast, Kreekast jne. Diogenes Laertiosele tuginedes tundub teosoofia aga olevat palju varasem kui 3. sajand ning pärineb Ptolemaioste dünastia (valitses Egiptust ajavahemikul 305 eKr – 30 eKr) algusaegadel elanud egiptuse preestrilt Aleksandria Pot-Amunilt, keda Diogenes Laertios peab varaseimaks teosoofia õpetajaks.

12. sajandi filosoof Al-Shahrastānī (s. 1086–1153) uuris teosoofiat islami vaatekohast. 13. sajandil eristusid klassikalised filosoofid, kaasaegsetest (siis rahvalikest) filosoofidest, teosoofidest ja teoloogidest. Teoses "Summa Philosophiae", mida omistatakse Robert Grosseteste’le, kirjeldati teosoofe nagu autoreid, kes olid inspireeritud pühadest raamatutest, kuna teolooge kirjeldati kui isikuid, kelle ülesanne oli õpetada teosoofiat ja pühasid raamatuid. Terminit teoloog kohaldati tagasiulatuvalt sellistele varem elanud inimestele nagu Pseudo-Dionysios Areopagita, Ambrosius, Hieronymus, Augustinus, ja Origenes.

Teosoofia 16.-17. sajandil

Moodne teosoofia tekkis Saksamaal 16. sajandil. Johannes Arboreus kirjutas pika teose "Theosophia" (ilmus mitmes osas aastatel 1540–1553), kus vaevalt mainis esoteerikat. Erinevalt Arboreusele tundsid sakslased Paracelsus (1493–1541), Aegidius Gutmann (1490–1584) ja Johann Arndt (1555–1621) huvi teosoofia vastu selle praeguses esoteerilises tähenduses.
17. sajandi filosoof ja teosoofia isaks nimetatav Jakob Böhme (1575–1624) selgitas teosoofiat, mis sisaldas esoteerikat. Böhme filosoofiliste spekulatsioonide süsteem põhines peale teadmise jumalikust olemusest ka teadmistel loodusest. Selleks ajaks oli Aristotelese meetod kaotanud intellektuaalide seas poolehoiu. Böhme esitas alternatiivina Aristotelese meetodile oma süsteemi, mis tema arvates võis pakkuda sügavamaid teadmisi ja rohkem kontrolli loomuse üle kui Aristotelese meetod.
Teine oluline teosoofilise kirjanduse toetajaskond 16. ja 17. sajandil pärines Hollandist, Inglismaalt ja Prantsusmaalt. See hõlmas nii teosoofe kui ajaloolasi ja teolooge, kellel oli huvi teosoofia vastu. Sinna rühma kuulusid Jan Baptist van Helmont (1618–1699), Robert Fludd (1574–1637), Pierre Poiret (1646–1719) ja Antoinette Bourignon (1616–1680).

Teosoofia 18. sajandil

18. sajandil hakati sõna 'teosoofia' filosoofias rohkem kasutama. Jakob Brucker (1696–1770) teoses "Historia critica philosophia" (1741) pühendas tollases filosoofia ajaloos teosoofiale pika peatüki "De theosophiis". 
Saksa filosoofid kirjutasid sel ajal samuti teoseid teosoofiast: Samuel Richter (alias Sincerus Renatus) kirjutas "Theophilosophia theoritica et Practica" (1710) ja Georg von Welling (alias Salwigt, 1655–1727) "Opus magocabalsticum et theosophicum". A. Faivre'i sõnul kasutati 18. sajandil sõna "teosoofia" sageli koos pansoofiaga (so teadmine jumalikest asjadest, kõiketeadmine). Kuid pansoofia näeb Jumalat kui universumi "vaimu", kes on üles kirjutanud märkide või hieroglüüfide abil nn looduse raamatu, mida inimene peab dešifreerima. Mõiste teosoofia tähendab rohkem mõtisklust jumalike protsesside üle, et avastada universumi ülesehitus ja saladus.
Prantsusmaal aitas 18. sajandi lõpul teosoofia taaselustada Louis Claude de Saint-Martin (1743–1803). Teiste selle perioodi teosoofiliste mõtlejate hulka kuulusid Karl von Eckartshausen (1752–1803), Franz von Baader (1765–1841) jt. Prantsuse valgustusajastul lisas Denis Diderot artikli "Teosoofia" oma entsüklopeediasse.

Teosoofia 19. sajandil

Aastal 1893 tuli esimest korda Chicagos kokku maailma religioonide parlament, kus kohtusid esimest korda ametlikult ida ja lääne vaimsete traditsioonide esindajad. Seda peetakse kogu maailma religioonidevahelise dialoogi ametlikuks alguseks. 19. sajandi lõpus hakkasid tekkima teosoofilised ühingud. Mõnes neist peegeldus teosoofia ja okultismi vaheline side. Moodne teosoofia kui koherentne süsteem arenes välja Helena Blavatsky (1831–1891) kirjutistest. Koos Henry Steel Olcotti, William Quan Judge'i ja teistega asutas ta 1875. aastal Teosoofia Seltsi. 1886. aastal astus teosoofiaseltsi Charles Webster Leadbeater ja 1890-ndatel Annie Besant. 
Asutati ka teisi teosoofilisi seltse, nagu 1891. aastal rajatud Martinistide ordu, mille suurmeistriks valiti Papus. Seltsid järgisid eelnevaid teosoofilisi ideid ning olid tihedalt seotud juudi-kristlik-islamistlike traditsioonide ja Lääne esoteerikaga. Teosoofid väljaspool loodud loože ja ühinguid kaasasid selliseid inimesi nagu Vladimir Solovjov (1853–1900). Vastavalt Interneti Filosoofia Entsüklopeediale, arvas Solovjov, et kuigi empirism ja ratsionalism lähtuvad valedest printsiipidest ning on liiga dogmaatilised, tuleb nende eesmärkide sisu, väline kogemus, loodusteaduste alused ja loogiline mõtlemine integreerida kolmanda elemendi – müstitsismiga, ning moodustada tõeline teadmiste terviklik süsteem, mida Solovjov nimetas "vaba teosoofia".

20. sajand kuni tänapäev

Blavatsky ideede populariseerimine pani aluse mitmete organisatsioonide loomisele ja seda peetakse uue usulise liikumise, Uue Ajastu ehk New Age alguseks.Teosoofia Ühingu paikkondlikke lülisid, nn loože, asutati paljudes maailma riikides, kõikidel kontinentidel. Teosoofia Ühingu peakorter asub tänaseni Adyaris Chennai linnas Indias. Adyaris leidis C. W. Leadbeater 1906. aastal Jiddu Krishnamurti (1895–1986), keda teosoofiaselts kasvatas, kuid kes hiljem seltsist lahkus. Rudolf Steiner (1861–1925) oli samuti nooruses seotud teosoofiaseltsiga, kuid teda ei rahuldanud teosoofiaseltsi liigne seotus Ida õpetustega ning ta asutas Antroposoofia Seltsi , mida peetakse Teosoofia Ühingu skismaks. Teosoofilisi kontseptsioone võib näha Sergei Bulgakovi (1877–1945), Nikolai Berdjaevi (1874–1945), Wassily Kandinsky (1866–1944) ja teiste teostes.
Eesti kirjanikest on teosoofilistest ideedest kantud luulet kirjutanud Ernst Enno. Eestis on asutatud kaks Soome seltsi Teosofinen Seura ry juurde kuuluvat teosoofialooži, Tallinnas ja Tartus. Teosoofiaseltsi saab riigis moodustada siis, kui riigis on vähemalt 7 looži. Kõik loožid ja ühingud registreeritakse Adyaris.

Blavatsky teosoofia ja teosoofiaselts

Aastal 1875 asutasid Helena Blavatsky, Henry Steel Olcott ja William Quan Judge Teosoofia Seltsi. Blavatsky kombineeris kõikide ajastute religioossed traditsioonid, teaduse saavutused ja Lääne esoteerilised õpetusted ühtseks tarkuse sünteesiks  ja arendas seda oma suuremates teostes "Loorita Isis" (1877) ja "Salaõpetus" (The Secret Doctrine) (1888). Tema teos "Teosoofia võti" (1889)käsitleb teosoofia põhialuseid, "Vaikuse Hääl" (1889) annab juhiseid vaimsel teel kulgejale  ja "Praktiline okultism" (1889) tutvustab esoteeriliste õpetuste aluseid. Blavatskyt kõige rohkem mõjutanud õpetustest, teostest ja autoriteetidest võiks mainida budismi, Bhagavad Gitat ja hinduistlikku tantrat, kabbalat (eriti Eliphas Levi töid), piiblit, Zohar’i ja Talmud’i, hermetismi, roosiristlust, gnostitsismi, Zarathustra ja kaldea õpetusi, vabamüürlust, spiritismi, müstitsismi, Jakob Böhmet ja Meister Eckharti, alkeemiat ja maagiat, tolleaegset teaduslikku kirjandust, Robert Fluddi, Paracelsust, maailma mütoloogiat, nt germaani mütoloogiat, Popol Vuh’i ja Gilgameši, ka Kalevalat, antiikseid kirikuisasid Tertullianust, Origenest ja Eusebiust, filosoofe, eriti Platonit, ja uusplatoonikuid: Porfyriost, Plotinost ja Ammonios Sakkast, samuti ajaloolasi ja teisi antiikaja kirjanikke, nagu Plinius Vanem, Ovidius, Homeros ja Josephus. Lisaks mainis ta, et on olnud inkarneerunud laamade õpilane Tiibetis, Ladakhis, Nepalis ja Mongoolias, tutvunud ka vajrayana esoterismi ehk Kālacakrayanaga, Nepali svābhāvikade õpetuse ja sünkretistliku šamanismiga.
Teosoofiaselts on saanud rahvakeelses mõttes peaaegu teosoofia sünonüümiks. Traditsioonilise lääne teosoofia ja Helena Blavatsky alustatud teosoofilise liikumise vahel on palju erinevusi, kuigi need erinevused "ei ole piisavalt olulised, et tekitada ületamatu barjäär." Teosoofiaaelts õpetab muuhulgas karma seadust, taassündi samuti seda, et kõige oleva taga on kõikjalolev Jumal. Blavatsky nimetab teosoofiat tarkususuks. Blavatsky õpetuse järgi, ei ole teosoofia üks uskudest, vaid usk iseenesest.

Meistrid

Maailma mõjutab Meistrite ehk esoteeriliselt pühitsetute vennaskond, kelle juht on meie päikesesüsteemi Logos, ja sellest allpool valitseb olendite hierarhia, kuhu kuuluvad dhyan chohanid, kumaarad, buddhad, mahachohanid, chohanid ja meistrid. Blavatsky mainis mitmeid Meistreid, nt Gautama Buddhat, Zarathustrat, Jeesust, Pythagorast ja Christian Rosenkreutzi.
Blavatsky õppis oletatavasti aastatel 1868–1871 Tiibetis. Teosoofilised tõed sai ta India Mahatmatelt ehk nn adeptidelt, kes teavad palju ja kelle eluviis on Lääne inimesele mõistetamatu. 19. sajandi teosoofid kutsusid neid pühitsetuteks. Mõned lõigud Blavatsky teostest on kirjutatud tema enda sõnul meistrite sõnasõnalise etteütluse järgi, palju on nad andnud Blavatskyle inspireerivaid mõtteid, samuti jätnud talle kirjutatud materjale. Meistritega Suurest Valgest Vennaskonnast kohtusid kolm õpilast H. P. Blavatsky, T. Subba Row ja Damodar K. Mavalankar. Meistrid Morya ja Koot Hoomi on kirjutanud ka kirju teosoofidele A. P. Sinnetile ja A. O. Hume'ile.

Helena Blavatsky skeptikud ja antisemitism

René Guénon kirjutas põhjaliku teosoofia kriitika teose "Theosophy: History of Pseudo-religion" (1921). Raamatus väitis Guenon, et Blavatsky omandas kõik oma teadmised teistest raamatutest mitte üleloomulikelt meistritelt. Guenon juhtis tähelepanu sellele, et Blavatsky veetis palju aega New Yorgi raamatukogus, kus tal oli lihtne juurdepääs Jacob Böhme, Eliphas Levi teostele, Kabbalale ja teistele hermeetilistele traktaatidele. Guenon kirjutas ka, et Blavatsky laenas lõike "Kanjuri" ja "Tanjuri" tõlkest, mille avaldas ekstsentriline orientalist Sándor Kőrösi Csoma 1836. aastal Asiatic Researchers of Calcutta 20. köites.K. Paul Johnson kirjutab oma raamatus "The Masters Revealed: Madam Blavatsky and the Myth of the Great White Lodge", et Meistrid, kellega Madam Blavatsky väitis olevat isiklikult suhelnud, on teatud inimeste idealiseering, kellega ta oli oma elu jooksul kohtunud. Raamatu "Secret Doctrine" eessõnas ütleb H. P. Blavatsky, tegemist on köite esimese osaga, valmis on ka teine ja kolmas osa, kuid neljandaga autor veel töötab. Ometi on ilmavalgust näinud ainult kaks osa raamatust. Kolmanda ja neljanda osa avaldamist takistas just teosele osaks saanud skeptiline vastuvõtt.
Blavatsky väitis, et inimkond on läbinud rea arenguetappe, mida ta nimetas juurrassideks. Praegu aarja rass on viies juurrass (kokku on neid 7). Juurrassid ei viita rahvusele. Nad esindavad evolutsiooni erinevatel etappidel kogu inimkonda ning iga uus juurrass on arenenum kui eelmine. Tema õpetuse järgi oli Atlantise ajal neljas juurrass. Aarja juurrass on ainult üks samm edasi evolutsiooni progressioonist, mis lõpuks asendub vaimsema, kuuenda juurrassiga.
Jackson Spielvogel ja David Redles Simon Wiesenthali Keskusest oma teoses "Hitler's Racial Ideology: Content and Occult Sources", et Blavatsky ei toeta "ühe rassi domineerimist teise üle" ning ta oli vägivalla vastane, kuid mainivad, et Blavatsky teos on "aidanud soodustada antisemitismi, mis oli ilmselt üks põhjusi, et tema esoteerilised tööd võeti saksa natsiringkondades nii kiiresti vastu". Nad väitsid, et Blavatsky "tõmbas terava joone aarja ja juudi religiooni vahele" ja uskus, et "aarjalased olid kõige vaimsem rahvas maa peal." Spielvogeli ja Redlersi arvates nagu kinnitaks Blavatsky teoses "Secret Doctrine" , et aarjalased kasutasid religiooni "igavese Põhjanaelana", erinevalt judaismist, mis Blavatsky väidetel põhines "pigem oletustel", samas iseloomustades seda kui "vihkamise ja kurjuse religiooni kõigi ja kõige vastu, mis asub väljaspool ennast.