Paul Klee

Lapsepõlv ja kooliaeg

Paul Klee sündis saksa muusikaõpetaja Hans Wilhelm Klee (1849–1940) ja šveitsi lauljanna Ida Marie Klee (sündinud Frick, 1855–1921) teise lapsena. Tema õde Mathilde (surnud 6. detsembril 1953) tuli ilmale 28. jaanuaril 1876 Walzenhausenis. Isa oli pärit Rhöni mäestiku piirkonnas asuvast Tannist ning õppis Stuttgardi Konservatooriumis laulu, klaverit, orelit ja viiulit. Seal tutvuski ta oma tulevase naise Idaga. Kuni 1931. aastani töötas Hans Wilhelm Klee muusikaõpetajana Berni lähedal Hofwilis Berni Riiklikus Seminaris. Tänu sellele sai Klee vanematekodus arendada oma muusikalisi võimeid, mis saatsid ja inspireerisid teda kuni elu lõpuni.
1880. aastal kolis perekond Berni, kus 1897. aastal pärast mitut korterivahetust saadi endale oma maja Kirchenfeldi piirkonnas. Aastail 1886–1890 käis Klee algkoolis ja alates 7. eluaastast külastas viiulitunde Berni muusikakoolis. Viiulimängu valdas ta peagi nii meisterlikult, et tohtis juba 11-aastaselt mängida Berni Muusikaühingu koosseisuvälise mängijana.
Klee huvitus ka joonistamisest ja luuletamisest. Tema kooliõpikuist ja -vihikuist võib leida arvukalt karikatuure. Juba varakult joonistas ta pliiatsitega lähiümbruse linnade (Berni, Fribourgi) ja maastike siluette. Tema joonistamisoskuste arendamisega aga ei tegeldud, sest vanemad soovisid, et pojast kasvaks muusik. 1890. aastal läks Klee õppima Berni progümnaasiumisse. 1898. aasta aprillis hakkas ta pidama päevikut, mida täiendas kuni 1918. aasta detsembrini. Samal aastal toimetas ta seda ja pani sellele pealkirjaks "Meenutusi lapsepõlvest" ("Erinnerungen an die Kindheit"). 1898. aasta septembris lõpetas ta koolitee küpsuseksamiga Berni Kirjandusgümnaasiumis. Edasisteks õpinguteks lahkus ta Šveitsist ja suundus Münchenisse, et õppida kunsti. Selle otsusega toimis ta vanemate soovi vastaselt. Iseseisvumissoovi kõrval oli tal teinegi põhjus, miks mitte otsustada muusika kasuks: ta arvas, et muusikaloomingu kõrgpunkt on juba saavutatud, ega hinnanud kaasaegseid helitöid.

Õpingud ja abielu

Münchenis õppis Klee esmalt graafikat Heinrich Knirri juures erakoolis, sest Müncheni Kaunite Kunstide Akadeemiasse ei võetud teda vastu. 1899. aastal õppis ta Walter Ziegleri juures radeerimis- ja söövitustehnikaid. Klee nautis vaba tudengielu ja tal oli mitu armuafääri noorte modellidega, et saada "peenemat seksuaalset kogemust". Veebruaris 1900 hankis Klee endale ateljee ja 11. oktoobril 1900 läks ta kunstiakadeemias Franz von Stucki maaliklassi, milles õppis ka Vassili Kandinsky. Klee, kellele õppetöö midagi erilist ei pakkunud, võttis sellest osa sporaadiliselt ega saanud Kandinskyga seetõttu veel tuttavaks. 1901. aasta märtsis lahkus ta taas akadeemiast.
Koos maalikunstniku Hermann Halleriga 22. oktoobrist 1901 kuni 2. maini 1902 ette võetud õppereisi ajal Itaaliasse läbi Milano, Genova, Livorno, Pisa, Rooma, Porto d'Anzio, Napoli, Pompei, Sorrento, Positano, Amalfi, Gargano ja Firenze said tema kunstilise väljendusjõu jaoks oluliseks kolm kogemust: "esiteks Firenze renessanssarhitektuur, kirikute paleed, mis teevad Medicite linna üleni kunstiteoseks, selle konstruktiivne element, ehituslikud arvusaladused, proportsioonisuhted", teiseks Napoli Akvaarium, kus Klee esmakordselt "koges loodusvormide kujutlusvõimet ja fantastikat, nende värvihiilgust, merefauna ja -floora muinasjutulisust", kolmandaks "Siena gooti stiilis tahvelmaalide mänguline tundelisus".
Pärast Itaaliast naasmist elas Klee aastail 1902–1906 vanematekodus ja teenis elatist viiuldajana Berni Muusikaühingus, mille abonementkontsertidel osales ta nii asendaja kui arvustajana. Oma kunstiõpinguid jätkas ta anatoomialoengute külastamist. 1903. aastal lõi ta esimesed kümnest aastaks 1905 valminud radeeringust, mis on koondatud tsüklisse "Inventionen". 1904. aastal uuris Klee Müncheni vasegravüüride kogus Aubrey Beardsley, William Blake'i ja Francisco de Goya illustratsioone, mis avaldasid talle sel perioodil kestvat mõju, nagu ka James Ensori graafika.
1905. aasta mais ja juunis võttis Klee koos oma noorpõlvesõprade, tulevase kunstniku Louis Moilliet' ja kirjaniku Ernst Bloeschiga ette reisi Pariisi, kus ta pühendas end vanema kunsti uurimisele Louvre'is ja Luxembourgi palee galeriis. Sel aastal pööras Klee esmakordselt tähelepanu impressionismile ja hakkas sügisel tegelema spetsiifilise klaasimaalitehnikaga (Hinterglasmalerei). 1906. aastal külastas Klee Berliinis Saksa kunsti sajandinäitust. Sama aasta septembris kolis ta taas Münchenisse, kus ta 15. septembril abiellus pianist Lily Stumpfiga (10. oktoober 1876 – 22. september 1946), kellega ta oli tutvunud ühel kammermuusikaõhtul. Aasta hiljem, 30. novembril 1907 sündis neil poeg Felix. Paul hoolitses põhiliselt lastekasvatuse ja majapidamise eest nende Schwabingi korteris, Lily teenis perele elatist, mitte enam pianistina, vaid klaveritunde andes.
1908. aasta mais sai Kleest Šveitsi graafikute ühenduse Die Walze liige; samal aastal osales ta kolme teosega Müncheni Setsessiooni näitusel, kuue teosega Berliini Setsessiooni näitusel ning Müncheni Klaaspalee näitusel. 1911. ja 1912. aastal arvustas ta muusikalisi ettekandeid Šveitsi ajalehes Die Alpen.

Liitumine rühmitusega "Der Blaue Reiter" (1911)

1911. aasta jaanuaris tutvus Klee Münchenis Alfred Kubiniga, kes toetas tema kavatsust illustreerida Voltaire'i teost "Candide". Selleks ajaks oli Klee loonud juba väga palju graafikat ning tema kalduvus sarkastilise, naljatleva ja iroonilise käsitluslaadi poole sobis Kubinile hästi. Temast ei saanud mitte ainult Klee sõber, vaid ka tema kunsti esimene nimekas koguja. 1911. aastal tutvus Klee Kubini vahendusel kunstikriitiku Wilhelm Hausensteiniga ning oli sama aasta suvel Müncheni kunstnikeühenduse Sema asutajaliige ja tegevjuht. Sügisel sai ta tuttavaks August Macke ja Vassili Kandinskyga. Talvel liitus ta Vassili Kandinsky ja Franz Marci asutatud almanahhi Der Blaue Reiter väljaandva toimetuskolleegiumiga. Selle kaastöölised olid teiste hulgas August Macke, Gabriele Münter ja Marianne von Werefkin. Kleest sai tema kaastöö väheste kuude jooksul "Der Blaue Reiteri" oluline ja iseseisev liige, ent täieliku integratsioonini siiski asi ei läinud.
Almanahhi väljaandmine lükati edasi, et korraldada näitus. Esimene "Der Blaue Reiteri" kahest näitusest toimus 18. detsembrist 1911 kuni 1. jaanuarini 1912 Münchenis Heinrich Thannhauseri galeriis Moderne Galerie. Klee sellel ei osalenud. Teisel näitusel, mis toimus 12. veebruarist kuni 18. märtsini 1912 Hans Goltzi galeriis, olid väljas 17 tema graafikateost. Selle teise näituse nimi oli programmiliselt "Schwarz-Weiß" ("Must-valge"), sest esindatud oli ainult trükigraafika. Kandinsky ja Marc andsid juba 1911. aastal kavas olnud almanahhi "Der Blaue Reiter" välja 1912. aasta mais kirjastuses Piper. Selles oli esindatud ka Klee tušijoonistusega "Steinhauer" ("Kiviraidur"). Samaaegselt publitseeris Kandinsky oma kunstiteoreetilise kirjutise "Über das Geistige in der Kunst" ("Vaimsusest kunstis").

Osalemine näitustel, 1912/1913

Teisel Pariisis viibimise perioodil 2.–18. aprillil 1912 külastas Klee koos abikaasa Lilyga Daniel-Henry Kahnweileri galeriid ja kunstikaupmehe Wilhelm Uhde kogu, nägi Georges Braque'i, André Deraini, Henri Matisse'i, Pablo Picasso, Henri Rousseau ja Maurice de Vlamincki töid, kohtus Henri Le Fauconnier' ja Karl Hoferiga ning 11. aprillil ka Robert Delaunayga tolle Pariisi ateljees. 
Kölnis oli 25. maist 30. septembrini 1912 Lääne-Saksa Kunstisõprade ja Kunstnike Eriühingu (Sonderbund Westdeutscher Kunstfreunde und Künstler) rahvusvahelisel kunstinäitusel väljas 4 Paul Klee joonistust. 
1912. aasta detsembris sai Paul Klee Pariisist Franz Marci vahendusel Robert Delaunay artikli "Valgus" ("La Lumière") tõlkimiseks Herwarth Waldeni Berliinis ilmuvale kunstiajakirjale Der Sturm; tõlge ilmus 1913. aasta jaanuaris. Pariisis oli Klee tutvunud Delaunay aknapiltidega ja kirjeldas neid ühe 1912. aasta näituse arvustuses kui "iseseisva pildi tüüpi, mis ilma loodusmotiivideta kujutab täiesti abstraktset vormi". Pärast Delaunayga tutvumist muutus Klee arusaamine valgusest ja värvist põhjalikult. Ta püüdis Delaunaylt saadud inspiratsiooni oma piltidesse üle kanda, lisas neile rohkem värvi ning saavutas efekti puhtalt kontrasti ja toonierisuste abil. 1913. aasta septembris alanud Herwarth Waldeni korraldatud Esimese Saksa Sügissalongi näitusel Berliinis osales ta akvarellide ja joonistustega.

Sõdurina sõjas

5. märtsil 1916 sai Klee kutse asuda maaväelasena sõjaväeteenistusse. Kuna Klee sakslasest isa ei olnud hoolinud sellest, et tema pojast saaks Šveitsi kodanik, oli Klee Esimese maailmasõja ajal sõjaväekohuslane. Sõjaväekutse saamise päeval kuulis ta, et tema sõber Franz Marc on Verduni all hukkunud. Pärast 11. märtsil 1916 alustatud sõjaväelise algõppe lõppemist saadeti ta sõdurina tagalasse. 20. augustil liitus ta Schleißheimi lennuvälja ehitusrooduga, kus ta saatis lennukitransporti ja tegeles käsitööga, näiteks lennukite kaitsemaalingute parandamisega. 17. jaanuaril 1917 paigutati ta ümber Gersthofenisse Kuninglikku Baieri Lendurikooli, kus ta oli sõja lõpuni tegev kassakirjutajana. Seetõttu ei pidanud ta minema rindele ja sai kasarmust väljaspool paiknevas toas jätkata maalimist.
Herwarth Waldeni galeriis Der Sturm avati 1916. aasta märtsis esimene näitus Klee abstraktsetest akvarellidest, teine järgnes 1917. aasta veebruaris. Piltide müügiedu oli hea ja Walden nõudis uusi töid, sest kunstiturg reageeris positiivselt. Paradoksaalselt oli Kleel pärast sõjaväeteenistusse kutsumist edu just nende piltidega, mis dokumenteerisid tema seljapööramist sõjale. 1918. aastal saavutas Klee Saksamaal kunstilise ja ärilise läbimurde. Ta võis ainuüksi Waldenile müüa pilte 3460 marga eest. Samal aastal ilmus Sturmi pildialbum "Paul Klee", mille andis välja Herwarth Walden.
Juunis 1919 tegid Stuttgardi akadeemia tudengid Willi Baumeister ja Oskar Schlemmer vastavale ministeeriumile ettepaneku kutsuda Paul Klee Adolf Hölzeli järglasena Stuttgardi Riikliku Kaunite Kunstide Akadeemia professoriks. Paul Klee suhtus sellesse ettepanekusse juulis positiivselt, ent sama aasta sügisel oli akadeemia ja selle direktori Heinrich Altherri suhtumine tõrjuv.