David Mitchell

Elulugu

David Mitchell sündis Inglismaal Merseyside’i linnkrahvkonnas Southporti linnas ning kasvas Kesk-Inglismaal Worcestershire’i krahvkonnas Malvernis. Mitchelli isa töötas kunstiõpetaja ja tootedisainerina, ema oli vabakutseline kunstnik. Mitchell omandas hariduse Malverni lähedal asuva Hanley Castle’i küla keskkoolis. Ta lõpetas Kenti ülikooli inglise ja Ameerika kirjanduse alal. Sellele järgnes magistrikraadi kaitsmine võrdlevas kirjandusteaduses.
Pärast ülikooli lõpetamist kolis ta aastaks Itaaliasse Sitsiiliasse, seejärel armus jaapanlannasse ja suundus 1994. aastal Hiroshimasse, kus töötas kaheksa aastat õpetajana. Essees kirjandusajakirjale Bold Type on ta maininud, et just Jaapanis olek mängib tema kirjanikutöös erilist rolli: enne Jaapanisse tulekut nõudsid muud asjad nii palju tähelepanu, et ta ei jõudnud tegudeni. "Ma oleksin kirjanikuks saanud arvatavasti ükskõik kus ma ka ei oleks elanud, aga kas ma oleksin saanud just selliseks kirjanikuks, kui ma veetnuks kuus aastat Londonis, Kaplinnas, Moose Jaw’s, õlitööstuses või tsirkuses?"
2002. aastal, kui ta naine ootas esimest last, tegi ta otsuse lahkuda Jaapanist, kus teda oleks oodanud ees igapäevase kontoritöötaja elu, ja proovida kirjanikuna läbi lüüa Inglismaal. Ta asus elama Iirimaale Clonakiltysse. Ta on abielus Keiko Yoshidaga ja peres kasvab kaks last.
Mitchellil on kõne tempo ja rütmi häire – ta on kogeleja. Sellest räägib ka tema poolautobiograafiline romaan "Black Swan Green". Mitchell on Briti Kogelejate Ühingu üks kõneisikuid.

Looming

David Mitchell on maininud, et tahtis kirjanikuks saada juba lapsena. Varasematest mõjutajatest on ta ajakirjale The Paris Review nimetanud Ursula Le Guini "Meremaa triloogiat", Susan Cooperi fantaasiaromaane ja Isaac Asimovit. Loetu ajel alustas ta mõnikord ka kirjutamist, kuid ei jõudnud kaugemale kui paar lehekülge. Teismelisena oli temale suur mõju ka Thornton Wilderil, eriti tema romaanil "Our Town", ja hiljem, tudengipõlves "San Luis Rey sillal".
Mitchell alustas kirjutamist 1999. aastal romaaniga "Varikirjas" ("Ghostwritten"). Juba selles romaanis on äratuntav Mitchelli eriline stiil: rohkelt jutustajaid, ajaliselt ja vormiliselt fragmenteeritud ülesehitus. Romaani tegevustik liigub Okinawast Mongooliasse ja millenniumieelsesse New Yorki, kus üheksa kandva jutustaja lood kohtuvad ja lõikuvad. Romaan võitis alla 35-aastastele briti autoritele antava John Llewellyn Rhysi preemia ja valiti Guardiani debüütteose auhinna kandidaatide hulka. Järgmiste romaanidega, "number9dreami" (2001) ja "Pilveatlasega" ("Cloud Atlas", 2004) kandideeris ta Bookeri auhinnale. 2003. aastal nimetati ta üheks kirjandusajakirja Granta parimaks nooreks briti romaanikirjanikuks. 2007. aastal valiti ta ajakirja Time 100 maailma mõjukaima inimese hulka. Järgnesid poolautobiograafiline romaan "Black Swan Green" (2006) ja ajalooline romaan "Jacob de Zoeti tuhat sügist" ("The Thousand Autumns of Jacob de Zoet", 2010). Mitchelli kuuendas romaanis "Luukellad" ("The Bone Clocks", 2014) on autori sõnul "näpuotsaga fantaasiat" ning see räägib "asjadest elu ja surma vahel". Sellele järgnes 2015. aastal "Slade House" ja 2016. aastal "From Me Flows What You Call Time". Tema järgmine romaan "I Have the Room Above Her" ilmub 2020. aasta juunis.
Mitchell on kirjutanud ka libretosid. 2010. aastal kirjutas ta libreto Hollandi Rahvusooperis lavale toodud ooperile "Wake". Ooper loodi Hollandis Enschede linnas 2000. aastal toimunud ilutulestikulao plahvatuse mälestamiseks. Koostöös hollandi filmi- ja teatrilavastaja ning helilooja Michel van der Aaga valmis ooper "Sunken Garden", mis esietendus 2013. aasta aprillis Inglise Rahvusooperis.
Mitchelli sulest on ilmunud ka novelle: "Judith Castle" (2008), "The Massive Rat" (2009), "Character Development" (2009) ja "Muggins Here" (2010). 2011. aastal ilmus heategevuslikel eesmärkidel välja antud kogumikus "I’m with the Bears: Short Stories from a Damaged Planet" Mitchelli novell "The Siphoners".