Grumman F-14 Tomcat

Arendus

F-14 Tomcati programm algatati siis, kui sai lõplikult selgeks, et F-111B (F-111 US Navy variant programmist Tactical Fighter Experimental (TFX)), ei sobi US Navyle, sest General Dynamic F-111 oli liiga raske ja suur USA mereväe lennukikandjate tekile maandumiseks. Mereväe nõue oli, et uus hävitaja oleks laevastiku õhukaitse hävitaja, mille peamine roll on hävitada vaenlase (Nõukogude Liidu) pommitajad enne, kui need jõuavad oma rakettidega USA lennukikandjateni küündiva lennukauguseni. Lisaks sellele nõudis merevägi, et lennuk oleks võimeline ka õhuruumis ülekaalu saavutama. USA mereväele TFX programm ei meeldinud, kuna selles olid ka USA õhujõudude nõudmised, kuid oli sunnitud kaitseminister Robert McNamara plaaniga nõustuma, sest USA valitsus  soovis arenduskulude vähendamiseks ühist lahendust. Varasem taoline küllaltki edukas näide oli lennuk F-4 Phantom II, mis oli US Navy programmi lennuk, kuid millega liitus ka USAF.
Naval Air Systems Command (NAVAIR) töötas välja nõuded uuele hävitajale. See pidi olema tandemasetusega kahekohaline hävitaja, mille maksimaalne kiirus oleks vähemalt Mach 2,2 ja see peaks olema võimeline toetama ka maaväge. Pakkumise teinud viiest firmast (millest neli projekti olid muudetava tiiva noolsusega, nagu F-111) valiti detsembris 1968 välja kaks finalisti, kelleks osutusid McDonnell Douglas ja Grumman. Jaanuaris 1969 teatati lõplikult, et võitjaks osutus Grumman. Grumman  oli partner ka F-111B programmis ning oli alustanud alternatiivi kallal tööd juba siis, kui sai selgeks, et F-111 ei sobi US Navyle. Seetõttu oli Grummanil konkurendi ees eelis, nad olid Mereväe juhtkonnale näidanud lennuki maketti ja hinnakalkulatsioone, milline võiks olla F-111B alternatiiv.
Konkursi võitnud Grummani projekti lennukile paigaldati juba hävitajal F-111B tuttavad TF30 mootorid, kuigi US Navy oli kavatsenud kasutada Pratt ja Whitney F401-PW-400 mootoreid, mis olid siis veel arendusjärgus (samal ajal arendas Pratt ja Whitney ka USA Õhujõududele mõeldud sarnast F100 mootorit). 
Ehkki kergem kui F-111B, oli F-14 ikkagi suur ja raske. Lennuki suurus oli tingitud nõudest, et see pidi suutma kanda kogukat AWG-9 radarit ja AIM-54 Phoenix rakette, mis olid ka F-111B relvastuses ja sisest, 7,3 tonni kütust mahutavat paaki. F-14-l oli tiiva muudetav noolsus. Kahe lennuki keres kõrvuti asetseva mootori küllaltki suure vahekauguse tõttu – mootorite erinevast tõukejõust tingitud lennusuunast kõrvalekallete pareerimiseks – oli lennukil kaks kiilu teekonnapüsivuse säilitamiseks.   
Saanud F-14 lepingu, hakkas Grumman uue hävituslennuki testimiseks ja hindamiseks laiendama Long Islandil Calvetronis asunud lennukitehast. Suur osa testidest toimus Long Island Soundi õhuruumis, kus tuli ette ka mitmed kompressori pompaažist tingitud ootamatuid mootori seiskumisi ja katapulteerumisi. Et säästa aega ja ennetada kaitseminister McNamara võimalikku sekkumist projekti peatamiseks, jättis USA Merevägi F-14 prototüübifaasi vahele ning hakkas kohe tegelema täieliku arendustööga; USA õhujõud tegi sama F-15-ga.
F-14 Tomcati esmalend toimus 21 detsembril 1970, vaid 22 kuud pärast Grummaniga lepingu sõlmimist. F-14-st oli huvitatud ka USA merejalaväe juhtkond, kes saatis oma piloodid VF-124 eskadrilli instruktoriteks õppima. Kui aga selgus, et õhk-maa raketisüsteeme lennukile ei paigaldata (need arendati välja alles 1990. aastatel), tõmbus US merejalavägi F-14 programmist tagasi.