Duron

Loomine

Kui Athlon oli mõeldud võimsamatele arvutitele, siis Duron oli mõeldud odavatele arvutitele. Duronit toodeti kasutades AMD 0,18 mikroni protsessi Texases asuvas tootmistehases. Erinevalt Athlonist toodeti Duronit kasutades alumiiniumi (Al) sidumise tehnoloogiat. Võrdluseks, Athlonit toodeti uue vase (Cu) sidumise tehnoloogiaga.
Kui Athloni Thunderbird tuuma suurus oli 120 mm², siis Duron oli aga 100 mm², mis tegi selle tootmise odavamaks, sest sai sama suurelt räni lehelt lõigata neid rohkem. See andis aga suure eelise Inteli Celeroni ees, sest Celeron ei saanud samal viisil kulusid kokku hoida.
Duron kasutas sama pesa kui Athlon. Neil oli sama kontaktide asetus. Enamjaolt ühildusid nad samade emaplaatidega, jagades Socket A (teisiti nimetatud Socket 462) pesa. Küll aga oli neil kahel protsessoril erinev siini sagedus. Kui Duroni siini sagedus oli alguses piiratud 100 MHz-le ehk FSB 200, siis Athloni siinisagedus oli 133 MHz ehk FSB 266. Hiljem, kui Duron toetas FSB 266, siis samaks ajaks toetas Athlon aga siinisagedust FSB 333/400 ehk vastavalt 166/200 MHz.

Duroni variatsioonid

Duroneid toodeti aastate jooksul kokku kolme erinema tuumaga. Kõige esimene Duron kasutas Spitfire tuuma. Selle taktsagedus oli vahemikus 600–950 MHz. See tehti Athloni 180 nm Thunderbirdi tuuma põhjal ja seda toodeti aastail 2000–2001. Teine põlvkond oli Morgan, mille taktsagedus oli 900 ja 1300 MHz vahel. Morgan põhines 180 nm Palomino Athlon XP tuumal. Tänu sellele olid protsessoril sellised tähtsad täiustused nagu täielik Inteli SSE tugi, suurendatud TLB, riistvara andmete eelnev toomine ja integreeritud termiline diood. Nagu Palimino puhul, oodati ka Morganilt, et väheneks tuuma kuumuse eraldumine. Seda ei juhtunud, sest Morgani puhul tõusis aga tuumas elektripinge. Duroni viimane põlvkond kandis nimetust Applebred või ka vahel Appalbred. See oli aga Appaloosa Duroni (ametlikult seda ei tutvustatud, aga see siiski ringles väga piiratud mahus) põhjal koos 130 nm Thoroughbred Athlon XPga.

Athloni ja Duroni erinevus

Duroni peamine erinevus Athlonist on L2-vahemälu suurus. Kui Athlonil oli see 256 kB, mõnikord isegi 512 kB, siis Duronil oli see palju väiksem ehk 64 kB. See oli isegi Inteli Celeronist vähem (128 kB). Samas jäid neild L1-vahemälu suurused samaks, ehk 128 kB, mis oli sellel ajal üks suurimaid. Seda tänu K7 arhitektuurile. Athloni ja Duroni kiibid erinesid ka suuruse poolest, nagu juba mainitud.

L1- ja L2-vahemälust

Koos Athloni/Duroni kiipide tulekuga muutis AMD oma vahemälu disaini ning muutis selle eksklusiivseks. Uue disaini tõttu ei peegeldatud enam andmeid L1- ja L2-vahemälu vahel nagu seda tehti Slot A protsessorite puhul. Uus disain eelistab L1-vahemälu, jättes aeglasema L2-vahemälu ainult kannatanud või tagasi-kirjutamise vahemälu plokkide kirjutamiseks tagasi põhimällu. L2-vahemälu sisuliselt toimib üleminekuna L1-vahemälust. Vahemälude vahelise duplitseerimise puudumise tõttu võib öelda, et Duronil on kokku 192 kB vahemälu. Samas Slot-A pessa mineval Athlonil on 512 kB L2-vahemälu oli praktikas kokku 512 kB (640K-128K). Celeron kuulus samasse klassi oma kokku 128 kB vahemäluga.
K7 arhitektuuri protsessorid peale Slot-A olid vähem tundlikud L2-vahemälu suuruse suhtes. See vähendas L2-vahemälust sõltumist, lubades AMD-l teha L2-vahemälu kõrgema latentsusega ja madalama ribalaiusega ilma tõsise jõudluse kaota. See aga omakorda tegi protsessori ehituse lihtsamaks ja tõstis nende protsessorite tootmisefektiivsust. Duroni Spitfire protsessor oli jämedalt võttes ainult 10% aeglasem kui Athlon Thunderbird, mille baasil ta tehti.
Duron oli vägagi populaarne arvutiehitajate seas, kes tahtsid vähese eelarvega võimalikult head arvutit. Kui aastal 2003 tuli välja Applebred Duron variatsioonidega 1,4, 1,6 ja 1,8 GHz, 133 MHz siiniga (FSB 266), siis oli sellest võimalik väikese modifitseerimisega teha võrdväärne protsessor AthlonXP Thoroughbed B"-ga. Küll aga 4 nädalat pärast Applebredi müügiletoomist muutis AMD kiipi nii, et seda enam ei saaks muuta.