Jeff Buckley

Lapsepõlv ja noorus

Jeff Buckley sündis Californias Orange’i linnas Mary Guiberti ja Tim Buckley ainukese lapsena. Tema ema oli päritolult kreeklane, prantslane ja panamalane, isa juured ulatusid Iirimaale, Ameerikasse ja Itaaliasse. Poiss kasvas üles ema ja kasuisa hoole all (kasuisa Ron Moorhead) Lõuna-Californias ja tal oli ka kasuvend Corey Moorhead. Lapsepõlves pidi Buckley Orange’i piirides palju kolima, hilisemas elus nimetas ta seda kasvatust "juurteta haagise prügikastiks" (rootless trailer trash). Teda tunti enamasti Scott "Scottie" Moorhead nime all.
Tema bioloogiline isa, keda poiss vaid kord oma elu jooksul 8-aastasena nägi, oli Tim Buckley - laulja ja laulukirjutaja, kes 1960ndate lõpus ja 1970ndate alguses avaldas kõrgelt tunnustatud folk- ja džässialbumeid. Tim suri narkootikumide üledoosi aastal 1975, misjärel otsustas Jeff kasutada perekonnanimena Buckley ja oma päris eesnime Jeff, mille ta avastas oma sünnitunnistuselt. Perekonna jaoks oli ta edaspidi siiski Scottie.
Buckley kasvas keset muusikat üles. Tema ema oli pianist ja tšellomängija. Poisi kasuisa tutvustas talle Led Zeppelini, Queeni, Jimi Hendrixit, The Who’d ja Pink Floydi.
Kuna terve pere laulis, möödus ka poisi lapsepõlv lauldes. Kitarri õppis Jeff mängima viie aastaselt olles oma vanaema riidekapist avastanud akustilise kitarri. Tema esimeseks albumiks oli Led Zeppelini "Physical Graffiti", teiseks lemmikuks oli bänd Kiss. 12-aastaselt otsustas Buckley muusikuks hakata ja sai oma esimese elektrikitarri aasta hiljem, selleks oli must Les Paul. Loara High School koolis mängis ta ka džässansamblis, fännates samal ajal selliseid bände nagu Rush, Genesis ja Yes ning kitarrist Al Di Meolat. Pärast kooli lõpetamist suundus noormees Hollywoodi, kus täiendas end 19-aastaselt aastase kursusega Muusikute Instituudis. Hiljem tõdes ta ajakirjale Rolling Stone, et kool oli puhas ajaraiskamine, kuid intervjuus ajakirjale Double Take Magazine tunnistas, et nautis siiski muusikateooria õppimist. "Mulle meeldisid väga huvitavad harmooniad, materjal, mida kuuleksin Raveli, Ellingtoni, Bartóki teostes."

Karjäär

Järgmised kuue aasta jooksul töötas Buckley hotellides ja mängis mitmes bändis, kus viljeleti džässi, reggae't, heavy metalit. Ta tuuritas reggae artisti Shineheadiga, samuti mängis vahepeal funki ja R&B muusikat, tehes koostööd noore produtsendi Michael J. Clouse’iga. Sel perioodil tegeles mees taustalaulmisega.
Veebruaris 1990 kolis Buckley New Yorki, kus leidis uusi võimalusi muusikuametiks. Ta tutvus sufismimuusikaga ja teda tutvustati Nusrat Fateh Ali Khanile, kes oli selle muusika parim teadaolev laulja. Buckley ise oli andunud Khani fänn, oma "kohvikupäevadel" kaverdas mees palju tema laule. 1996. aasta jaanuaris intervjueeris Jeff Khani ajakirja Interview jaoks. Samuti tekkis tal huvi Robert Johnsoni ja Bad Brainsi vastu. Septembris kolis mees tagasi Los Angelesse, kui tema isa endine manager Herb Cohen pakkus talle abi salvestamaks mehe algsete laulude demod. Buckley tegi valmis kasseti "Babylon Dungeon Sessions", mis sisaldas laule "Eternal Life", "Unforgiven" (hiljem ümber nimetatud "Last Goodbye"), "Strawberry Street" ja "Radio". Nende demodega lootsid Cohen ja Buckley saada muusikatööstuselt rohkem tähelepanu.
Jeff lendas järgneval aastal tagasi New Yorki, et esineda oma esimesel lauljakarjääri debüüdil, mille ta pühendas oma isale ja mis kandis nime "Greetings from Tim Buckley". Üritus toimus 26. aprillis 1991. aastal St. Ann kirikus Brooklynis, seda aitas korraldada lavašhow’de veteran Hal Willner. Kuigi seda kontserti peetakse Buckley hüppelauaks muusikakarjääri tõdes mees, et tegu oli pigem isiklike põhjustega ja pühendusega tema isale. 
Kontserdil esitas Buckley kitarrist Gary Lucase saatel laulu "I Never Asked To Be Your Mountain", mille Tim Buckley oli kirjutanud Jeffist imikuna ja tema emast. Veel mängiti "Sefronia - The King’s Chain", "Phantasmagoria in Two" ja lõpetuseks "Once I Was". Buckley esitus kontserdil oli alateadlik püüe eristuda muusikaliselt oma isast. Hiljem seletas mees oma põhjuseid ajakirjas Rolling Stone: "See ei olnud minu töö, polnud minu elu. Aga see häiris mind - et ma polnud ta matustel, ei saanud talle kunagi midagi öelda. Kasutasin seda kontserti, avaldamaks talle oma viimast mälestust." Kontsert avas värava sügavamale muusikatööstusesse, mis sinnamaani oli alati käest ära lipsanud.
Edasiste reiside tulemusena New Yorki aastal 1991 hakkas Buckley kirjutama koos Gary Lucasega, mille tulemusena sündisid laulud "Grace" ja "Mojo Pin". Samal aastal alustati koos laulmist bändis Gods and Monsters, kuid juba märtsis 1992 otsustas Buckley lahkuda.
Ta hakkas taas esinema klubides ja kohvikutes Lower Manhattanil, Sin-é East Village’is oli tema peamine esinemispaik, kus esimest korda esines mees aprillis 1992 ja üsna kiiresti sai ka esmaspäeviti omale kindla aja raha teenimiseks. Oma repertuaaris kasutas ta folki, rokki, R&B-d, bluusi ja džässi. Samal ajal avastas ta lauljad nagu Nina Simone, Billie Holiday, Van Morrison, Judy Garland. Tema esitatavad kaverid olid võetud Led Zeppelinilt, Nusrat Fateh Ali Khanilt, Bob Dylanilt, Édith Piafilt, Elton Johnilt, the Smithsilt, Bad Brainslit, Leonard Cohenilt, Robert Johnsonilt ja Siouxsie Siouxilt. Samuti esitas ta omaenda loomingut. Buckley oli laval üksi, mängides vaid elektrikitarriga taustaks kaasa. Ta on öelnud, et just väikeste publikute ees õppis ta laval esinema.
Järgnevatel kuudel äratas Buckley andunud fänne ja meelitas inimesi muusikatööstusest enda poole, isegi ekspert Clive Davis käis teda vaatamas. 1992. aasta suveks polnud tavapäratu, et Sin-é tänav oli täis juhtivtöötajaid limusiinidega, kes kõik tahtsid Buckleyga lepinguid teha. Diil tehti aga Columbia Recordsiga (Bob Dylan, Bruce Springsteen), see sisaldas kolme albumit ja miljoni dollari suurust kasumit. Veebruaris 1993 salvestati kolme päeva jooksul suurem osa Buckley soolorepertuaarist, lauldes a cappellat ja kasutades akustilisi ning elektrikitarre, samuti elektriklaverit ja harmooniumi. Need salvestised püsivad avaldamatutena Columbia hoidlates, kuid enamus sellest materjalist läks albumisse "Grace". Buckley neljast laulust koosnev EP album sisaldas ka Van Morrisoni laulust "The Way Young Lovers Do" tehtud kaverit. Selle esitus Sin-é’s avaldati 23. novembril 1993, dokumenteerides tolleaegset perioodi Jeff Buckley elus.

"Grace"

1993 alustas Buckley oma esimese albumi tegemist koos produtsent Andy Wallace’iga. Kokku pandi bänd, mis koosnes bassimängija Mick Grøndahlist ja trummar Matt Johnsonist.
Septembris suunduti New Yorki, kus salvestati kuue nädala jooksul albumile laule. 
Jaanuaris 1994 läks Buckley oma esimesele sooloturneele Põhja-Ameerikasse, millele järgnes 10-päevane Euroopa turnee märtsis. Buckley mängis klubides ja kohvikutes ning pärast tagasitulekut kutsus ta bändiga liituma kitarrist Michael Tighe’i. Koostöös valmis laul "So Real" ja mis hiljem lisati ka albumisse. Juunis alustati bändi turneed "Peyote Radio Theatre Tour", see kestis augustini. 
Album "Grace" avaldati 23. augustil 1994. See sisaldas kolme kaverdatud laulu: "Lilac Wine", "Corpus Christi Carol" ja "Hallelujah". Viimast on tagantjärele peetud ajakirja Time poolt Buckley parimaks esituseks ja lauluks ning see on lisatud ajakirja Rolling Stone edetabelisse "The 500 Greatest Songs of All Time". 
Albumi müüginumbrid kasvasid aeglaselt ning seda kajastati erinevates raadiotes vähe, kuigi oli kriitikutelt positiivset vastukaja saanud. Ajakiri The Sydney Morning Herald ütles selle kohta "a romantic masterpiece" ja "pivotal, defining work". Seevastu Prantsusmaal ja Austraalias läks müük väga hästi, USAs saavutas see kuldplaadi staatuse aastal 2002 ning Austraalias aastal 2006 plaatinaplaadi oma kuuel korral. Album sai ka tagasisidet erinevatelt artistidelt nagu näiteks Led Zeppelin. Jimmy Page nimetas seda oma sajandi lemmikalbumiks. Brad Pitt avaldas, et "Tema muusikas on mingisugune varjatud allvoolus, midagi, mida sa täpselt mõista ei saa. Nagu parimates filmides või parimas kunstis - seal on miski, mis pesitseb peidus, aga seal on ka tõde. Ja ma leian tema muusika täiesti kummitava olevat. See lihtsalt...see on lihtsalt mu naha all." Teised, kes Buckley muusikat mõjutanud olid, kiitsid teda. Bob Dylan nimetas ta üheks parimaks sajandi laulukirjutajaks ning intervjuus The Village Voice’iga ütles David Bowie, et see album oleks üks kümnest, mille ta endaga asustamata saarele kaasa võtaks. "Grace" jätkas oma eduteed ka aastal 2003, kui sai ajakirja Rolling Stone tabelis "500 Greatest Albums of All Time" 303. koha.

Kontserditurneed

Buckley veetis järgmisel aastal palju aega ja reklaamis oma albumit. Esineti nii Austraalias, Suurbritannias, Euroopas ja Ameerikas. Kanada ja USA turnee algas 19. oktoobril 1994 ja kestis 18. detsembrini, mille järel oli plaanis uuesti üks Euroopa turnee teha, peamiselt reklaami eesmärgil. Jaanuaris tehti esimesed kontserdid Jaapanis, kus oli valmis tehtud ka jaapanikeelne versioon laulust "Last Goodbye".
Ringirändamine jätkus aprillis. Suvel esineti mitmetel muusikafestivalidel, samuti anti kaks kontserti Pariisi muusikavenüül Paris Olympia, mille tegi kuulsaks prantslanna Édith Piaf. Kuigi sinnamaani oli bändil raskusi ka väiksemate kontserdisaalide täitmisega, siis sealsed kaks õhtut olid läbi müüdud.
Järgmine Buckley turnee "Mystery White Boy" kestis augustist septembrini, ära käidi Sydneys ja Melbourne’is, hiljem avaldati ka live album "Mystery White Boy". Kui "Grace" Austraalias üle 35 000 müüginumbrini ulatus, otsustas Buckley turneed pikendada, jõudes Austraaliasse tagasi järgmise aasta veebruaris.
Vahepeal tekkisid pinged ka bändiliikmete vahel, mistõttu mängiti viimast korda täies koosseisus 1. märtsil aastal 1996, misjärel otsustas trummar Matt Johnson lahkuda. 
Kuna bändi terviklikkus oli nüüd puudulik, siis ei esinetud pea aasta aega, mistõttu esines Buckley nüüd üksinda. Detsembris 1996 andis ta erinevate varjunimede all kontserte kohvikutes Norteast’is. Mõned tema valenimed olid sellised: Father Demo, Topless America, Martha & the Nicotines, Crit-Club. Buckley postitas ühel hetkel ka oma internetileheküljele, et igatseb oma anonüümsust, kui ta kunagi erinevates kohvikutes ja baarides laulmas käis:
"Mitte kaua aega tagasi oli mu elus aeg, kui võisin lihtsalt kohvikusse ilmuda ja teha, mida teen - muusikat. Õppides seda esitama, avastades, mida see mulle tähendab, nautides seda, kui ma publikut kas vihaseks ajan või meelelahutan, publikut, kes mind ei tea. Ses situatsioonis on mul see hindamatu ja asendamatu luksus ebaõnnestuda, riskida, alistuda. Pingutasin väga palju, et selliseid asju kogeda. Armastasin seda ja siis igatsesin, kui see kadus. Kõik, mida teen, on selle taastamise jaoks."

Surm

1997. aasta 29. mai õhtul lendas Buckley bänd Memphisesse, et töötada stuudios uue materjali kallal. Buckley läks samal õhtul ujuma Wolf River Harborisse, kandes saapaid ja kõiki oma riideid ja lauldes Led Zeppelini laulu "Whole Lotta Love". Buckley oli varemgi selles jões ujumas käinud ja kaldal ootas teda tehnikamees Keith Foti. Mees sättis parasjagu raadiot ja kitarri, kui vaatas vee poole ega näinud Buckleyt enam kusagil. Kuigi veel samal õhtul toimus suur otsing, lisaks veel järgneval hommikul, ei leitud teda kusagilt. Tema keha märkasid 4. juunil kaks kohalikku ühe jõelaeva lähedal ja tõid ta kaldale. 
Lahkamine ei tuvastanud organismist ei alkoholi ega narkootikume ning surm määrati uppumisõnnetuseks. Avalduses selgitati tema surma järgmiselt:
"Jeff Buckley surm ei olnud salapärane, seotud narkootikumide, alkoholi ega enesetapuga. Meil on politseiraport, arsti lahkamisaruanne ja pealtnägija, kes tunnistab, et tegu oli juhusliku uppumisega ja et härra Buckley oli enne õnnetust heas meeleseisundis."