Turbasammal

Uurimise ajalugu

1581. aastal kirjeldas Belgia botaanik Matthias Lobelius esimest korda turbasammalt, kuid nime "Sphagnum" võttis kasutusele Saksa botaanik Johann J. Dillenius 1719. aastal. 1753. aastal ilmus Carl von Linné teos Species plantarum, kus eristati turbasamblad teistest sammaldest. Turbasammalde uurimine muutus tõhusamaks 19. sajandil.
Turbasammalde uurimisel on tähtsal kohal olnud Tartust pärit teadlased Edmund Russow ja C. Girgensohn. Russow on esmakirjeldajana siiani märgitud seitsme liigi puhul. Väga edukas on olnud ka Helsingi Ülikooli botaanikaprofessor Sextus O. Lindberg, kes kirjutas raamatu Euroopa ja Ameerika turbasammaldest. Esimene põhjalik ülevaade turbasammaldest ilmus 1911. aastal Carl F. Warnstorfi koostatuna.
1954. aastal ilmus Eestis esimene turbasammaldest rääkiv raamat "Eesti NSV turbasamblad", kus oli kirjeldatud 38 liiki. 1998. aastal ilmus "Eesti sammalde määraja", kus oli 37 liiki. 2013. aastal ilmus "Eesti turbasamblad", milles on jälle 38 turbasammalde liiki.

Morfoloogia

Turbasambla perekonda on lihtne ära tunda väga iseloomuliku välimuse tõttu, kuid liike eristada on keerulisem. Liikide eristamiseks looduses läheb vaja luupi ning mõningate liikide määramiseks peaks kasutama mikroskoopi. Turbasamblad võivad olla väga varieeruva värvusega: kollased, punased, rohelised, pruunid.
Turbasammaldel puudub juur. Taim kasvab tipust ja samal ajal kõduneb alumises osas. Lisaks pole turbasammaldel ka juhtkude ega õhulõhesid. Turbasammal koosneb varrest, oksakimpudest ja oksakimpudest moodustunud kapiitulumist. Tavaliselt vars ei harune ning oksakimbud on varre külge kinnitunud spiraalselt. Oksakimpudes võivad olla nii laiuvad kui ka rippuvad oksad.
Varre kõige välimiseks kihiks on kattekude ehk epiderm. Kattekude paikneb ümber tugikoe. Tugikude omakorda on ümber põhikoe ehk parenhüümi. Õhukeste seintega rakkudest moodustunud kattekude nimetatakse hüalodermiks. Hüalodermi moodustavad hüalotsüstid, mis säilitavad vett. Mõnikord on hüalodermis ka retortrakud, mis on sama ülesandega nagu hüalotsüstid.
Vart ja oksi katavad lehed, mis on erineva kuju ja suurusega. Oksadel on tipust teritunud kitsad lehed ning võivad olla erineva kujuga. Varrel on tipust ümaramad laiemad lehed. Lehed koosnevad kahesugustest rakkudest: kloroplaste sisaldavad kitsad klorotsüstid ja laiemad sisaldiseta hüalotsüstid.
Omapärase vee säilitus- ja kogumissüsteemi moodustavad tühimikud, mis jäävad varte, okste ja lehtede vahele. Lisaks osalevad seal ka hüalotsüstide vahele jäävad mikroskoopilised ruumid. Mõnede liikide veeimamisvõime võib nende tavapärast massi suurendada kuni 20 korda. Turbasamblaalad on tavaliselt happelised, sest turbasamblad omastavad hästi kaltsiumi- ja magneesiumikatioone, millest vabanevad vesinikioonid.

Paljunemine

Turbasamblad võivad levida nii vegetatiivselt kui ka eostega. Üldiselt toimub kauglevi eostega ja lähilevi vegetatiivselt gametofüütide tükkidega. Võsude tekkimine saab alguse eostest eelniidi moodustumisega. Eelniit on üherakukihiline, ühel pool tekivad risoidid ja teisel pool pung. Võsu moodustubki pungast. Gametofüüdiks nimetatakse võsu, millel arenevad suguorganid ehk gametangiumid. Isasgametangiumid ehk anteriidid paiknevad jämenenud okste tipusosas lehtede kaenlas. Emasgametangiumid ehk arhegoonid on lühikeste okste tippudes. Viljastumine toimub emasgametangiumis ning seal areneb sügoot. Sügoodist hakkab omakorda arenema eoskuprast ning jalast (haustorist) koosnev sporofüüt. Hiljem tekib sporofüüdi pikenemisest ebajalg. Eosed paiknevad eoskupras, mis koosneb urnist ja kaanest. Urnis rõhu tõustes lendab kaas pealt ja eosed paiskuvad suurel kiirusel välja ning on võimelised levima kaugele.

Ohustatus ja kaitse

Turbasamblaid ohustab inimtegevus nagu kuivendamine, veerežiimi muutmine, veekogude eutrofeerumine, koosluste muutus õhusaaste ja keskkonnasaaste tõttu. Kõige suuremas hädas on liigid, millel on väike ökoloogiline amplituud.
Põhiliseks ohuks Eestis turbasammaldele on turba kaevandamine. Turbasammalde kasvuga tekib turvast küll koguaeg juurde, kuid praeguse hetkega ületab väljakaevatud turba hulk juurdekasvu. Turbasamblad tekitavad turvast juurde umbes 1 millimeeter aastas sõltuvalt aastast, kuid kaevandamine ületab selle 3,5–4,5-kordselt.
Eestis kanti samblad Eesti punasesse raamatusse 1998. aastal. Nimekirjas olevatest sammaldest seitse olid turbasamblad: Ångstroemi turbasammal, kõrvturbasammal, Jenseni turbasammal, Lindbergi turbasammal, Viierealine turbasammal, põhja-turbasammal. 2008. aasta punases nimestikus on kirjas 18 turbasamblaliiki. 2008. aasta punases nimestikus on üheksa ohuvälist, üks väljasurnud, üks ohulähedane, neli on ohukategoorias olevat liiki. Eestis kasvavad liigid pole siiski maailmas haruldased.
Alates 2004. aastast on Eesti looduskaitse III kaitsekategoorias kirjas neli turbasammalt: Lindbergi turbasammal, loigu-turbasammal, viierealine turbasammal, Wulfi turbasammal. Perekond turbasammal kuulub Euroopa Loodusdirektiivi V lisasse ning on seega kogu Euroopas jälgimise all.

Kasutamine

Turbasamblaid on võimalik kasutada palkmajade soojustusena. Akende uduseks minemise takistamiseks saab panna turbasamblaid akna vahele. Hügieenitoimingutes on juba vanad roomlased kasutanud turbasamblaid. Kuna turbasamblad imavad palju vett, siis on neid kasutatud hügieenisidemetes ja mähkmetes. Matkamisel on hea panna turbasamblad jalanõudesse, kuna imevad endasse seal tekkinud niiskuse.
Esimese maailmasõja ajal kasutati turbasamblaid sidemetena haavade sidumiseks, kuna turbasammaldel on ka bakteritsiidne toime. Viikingid ja tänapäeva inimesed Norras hoiustavad oma toitu turbasambla sees, kuna seal püsib see värskena. Turbasamblaid kasutatakse ka mõnede taimede (orhidee, bonsai) kasvatamisel aluspinnana. Lisaks on võimalik turbasammaldega puhastada basseinivett.
Turbasamblaid on söögiks kasutatud väga vähe: rasketel aegadel leivatainas. Maitseainena on turbasamblad siiski rohkem tuntud ning neid on kasutatud isegi Šoti viski maitsestamisel.
Kuna turbasammalde kasutamise populaarsus on kasvanud, on ohus mõned kooslused ja liigid. Selleks, et ohtu vähendada ja nõudlust rahuldada, on loodud turbasammalde kasvatamise farmid (Sphagnum farming).

Turbasamblad Eestis

Eestis on turbasammalde produktiivsuseks mõõdetud 0,7–1,3 grammi ruutdetsimeetri kohta aastas.
Eestis asuvad turbasambla liigid kuuluvad üheksasse sektsiooni. Sektsioonid on loodud selleks, et oleks kergem liike määrata.