On Loyalty

"On Loyalty" ("Lojaalsusest") on Troy Jollimore'i filosoofiline raamat. Selle andis välja Routledge'i kirjastus 2013.

Sissejuhatus

Kui Tōkyō ülikooli põllumajanduse professor Hidesaburō Ueno mais 1925 ootamatult suri, jäi temast maha koer, puhastverd kuldpruun Akita tõugu koer Hachi, kes tal oli olnud pisut rohkem kui aasta ning kes oli harjunud tal iga päev kell kolm Shibuya raudteejaamas vastas käima. Pärast omaniku surma käis ta endiselt iga päev pisut enne kella kolme jaamas, kuni ta üheksa aasta pärast suri. Koer, kes on praegu tuntud Hachikō nime all, sai Jaapanis kuulsaks ustavuse ja pühendumuse sümbolina. Jaama, kus ta ootas, püstitati tema kuju. Iga-aastasel tseremoonial tema auks osaleb sadu koeraarmastajaid. Temast on kirjutatud arvukalt artikleid ja raamatuid. Jaapanis esilinastus 1987 film "Hachikō monogatari" ja USA-s 2009 film "Hachi: A Dog's Tale" Richard Gere'iga peaosas.
Ustava koera lugu esineb paljudes juttudes ja linnalegendides pärast katastroofe. Aga võib-olla on sõna "ustavus" kasutamine koera kohta liiga rutakas? Kas koeral saab olla täisvereline voorus? Näiteks John McDowelli meelest ei saa poegi kaitsvat emalõvi sõna õiges mõttes julgeks nimetada. Kuigi emalõvi käitumine meenutab mõnes suhtes julgust, on midagi puudu. Asi on keeruline, sest loomade tunnetuse suhtes on lahkarvamusi. Me saame vaadelda koera kiindumust ja järjekindlat käitumist, mis tundub meile ustavusena. Aga mis võiks puudu olla? Võib-olla me kaldume pidama loomi masinateks, mille käitumine ei tule mõtlemisest ega kaalutlemisest, vaid on automaatne. Võib-olla koeral pole ajataju, mis ütleks, et peremehe tagasituleku tõenäosus jääb väiksemaks. Võib-olla koera "ustavus" ei ole eneseteadlik. Tundub, et ta ei väärtusta oma omanikku, ei pea teda heaks inimeseks, kes väärib sellist andumust. Ja see võib meenutada inimese kiindumust abikaasa, sõbra või riigimehe vastu, kes tema ustavust ei väärinud. Aga kui ka nii on, kas siis pole tegu ustavusega? Mõned arvavad, et voorused on head iseloomujooned ja peavad sellepärast alati kaasa tooma häid tagajärgi. See seisukoht suunab meid eitama, et koera puhul on tegu ustavusega. Aga tundub, et see idealiseerib voorust: vähemalt mõnikord ustavus ei ole eneseteadlik, mõnikord see ei julgusta erapooletust ja enesekriitikat, mistõttu see mõnikord põhjustab halba käitumist ja kahetsusväärseid tagajärgi. Tundub, et me peame kas aktsepteerima, et voorused võivad vähemalt mõnikord viia pahade asjadeni, või eitama, et ustavus on voorus.

Ustavuse kaks nägu

Tavalise seisukoha järgi on ustavus voorus. William Bennett pühendab oma raamatus "Book of Virtues" sellele ühe peatüki. Ta ütleb, et meie ustavused on olulised märgid selle kohta, missugused inimesed me oleme otsustanud olla. Nad märgistavad meie kiindumuste püsivust. Ustavus paneb vastu ebamugavusele ja kiusatusele ega karda rünnakuid. Usaldus, mida tõeline ustavus kaldub tekitama, võib läbistada kogu elu. Seevastu truudusetust ja reetmist peetakse peaaegu üldiselt moraalseks paheks. Üks raamatu juhtmõtteid on see, et ustavus tuleb alati seestpoolt, tõeliselt ustav saab olla ainult kogukonnale, kuhu kuulutakse. Mure lojaalsuse pärast poliitikas kipub peegeldama hirmu ja ärevust võõrmõjude infiltreerumise ning korrumpeeriva ja õõnestava mõju ees. Süüdistused ebalojaalsuses kodeerivad peaaegu alati sõnumit "sa pole üks meie seast", sellepärast armastavadki agarad räpase poliitika praktiseerijad süüdistama oma vastaseid just selles pahes (Ann Coulter ("Treason: Liberal Treachery from the Cold War to the War on Terrorism"), Horatio Bottomley). Sellepärast ei tuleks lojaalsust alati vooruseks pidada.
Lojaalsuse retoorikat ei saa kasutada mitte ainult selleks, et veenda inimesi kahju tegema, vaid ka selleks, et veenda neid kahju kannatama.
Miks lojaalsus võib olla mõnikord nii imetlusväärne ja mõnikord nii ohtlik? Osalt sellepärast, et see sõltub sellest, kellele lojaalne ollakse. On lihtne ja peaaegu vastupandamatu kiita meile lojaalsete inimeste lojaalsust või asju, millele meie oleme lojaalsed. Ja lihtne on pahaks panna neile, kelle lojaalsus on meie omaga konfliktis ning võib seetõttu olla meile ja meie huvidele ohtlik. Otsustusi võib teha ka juhtudel, kus me ei ole asjasse segatud.
Lojaalsus pole ainus voorus, mis võib tuua halbu tagajärgi ja mida saab kasutada halbadel eesmärkidel. Võidakse julgelt kaitsta kurja üritust; liiga aus inimene võib rikkuda lapse süütu õnne, öeldes talle, et jõuluvana ei ole olemas. Aga eriti lojaalsus kaldub tekitama konflikte. Kui me kõik jääme oma käitumises moraali piiridesse, siis need konfliktid ei ole teravad. Kuigi konflikti võimalus on vältimatu, ei pruugi konflikti tekkida. Enamik teisi väidetavaid voorusi säärast konflikti ei tekita.
Enamik voorusi ei tundu olevat suunatud konkreetsetele inimestele. Voorus aga on, ja mitte sellepärast, et konkreetsed inimesed seda eriti väärivad. Kuidas see saab olla mõistlik?