Anne Brontë

Lapsepõlv

Anne Brontë sündis 17. jaanuaril 1820 Thorntonis Yorkshire’i krahvkonnas Inglismaal kuuelapselise pere noorima lapsena. Enne teda sündisid Maria, Elizabeth, Charlotte, Branwell ja Emily Jane. Suure perekonna pea oli iiri päritolu kirikuõpetaja Patrick Brontë, kes määrati Anne sündimise aastal Haworthi (11 km kaugusel Thorntonist) alaliseks abivaimulikuks. Pere kolis sinna.
1821 haigestusid kõik kuus last eluohtlikesse sarlakitesse, kuid õnneks paranesid.
Kui Anne oli peaaegu poolteiseaastane, haigestus tema ema Maria Branwell Brontë raskelt vähki ning suri 15. septembril 1821. Veel enne tema surma tuli pere eest hoolitsema ema õde Elizabeth Branwell. Isa proovis leida omale uut kaasat, kuid tulemusteta. Ta tahtis panna lapsed kooli, kus nad õpiksid saama iseseisvaks. Tüdrukud saadetigi kooli kõigepealt Grofton Halli ja pärast seda Clergy Daughter’s Schooli Cowan Bridge'is.
1825. aasta mais surid Elizabeth ja Maria kuuajase vahega tuberkuloosi, ehkki isa oli nakkuse puhkedes nii nemad kui ka õed Charlotte ja Emily koolist koju toonud. Anne ei olnud siis veel kooliealine. Isa õpetas tüdrukuid seejärel jõudumööda ise. 
Neli ellujäänud last muutusid väga lähedasteks, kusjuures Charlotte ja Branwell hakkasid hoidma noorematest veidi eraldi. Emily ja Anne hakkasid samal ajal isekeskis väga kokku hoidma ning kui kaks vanemat lõid enesele fantaasiamaailmad Glass Towns ja Angria, siis Anne ja Emily lõid endale Gondali. Lapsed hakkasid mõtlema välja lugusid seoses nende fantaasiamaailmadega, mida nad ajapikku ka kirja hakkasid panema.
Anne õppis maast madalast kohalikult orelimängijalt musitseerimist. Ta õppis nagu õedki ka hästi joonistama. Nende vennast Branwellist kasvas lausa elukutseline maalikunstnik.
1831. aastal alustas Charlotte õpinguid Roe Head Schoolis, kus jätkas 1835 õpetajana. Samal aastal siirdus Anne sinna õppima Emily asemel, kes koolieluga kohaneda ei suutnud.
Oma koolivaheajad veetis Anne koos Emilyga kodus oma fantaasiamaailmas Gondalis mängimas. Anne’i esimesed teadaolevad luuletused on just väljamõeldud tegelastega Gondali maailmast.
Roe Headi aastatel ei paistnud õed Charlotte ja Anne eriti lähedased olevat, kuid kui Anne 1837. aasta talvel haigeks jäi ning elas läbi raske usulise kriisi, mis ka tema tolleaegsetes luuletustes kajastub, tõi Charlotte Anne'i koju paranema. Koolis külastas Anne'i haiguse ajal tihti vennastekoguduse (määri kiriku) pastor, keda eelistati Bewsbury kandis anglikaani õpetajatele, kuid kelle vaated olid võrreldes Anne'i isa omadega palju rangemad, lausa kalvinistlikud, ajades Anne'i segadusse.

Töö koduõpetajana

8. aprillil 1839 lahkus Anne kodunt, et alustada tööd koduõpetajana Blake'i härrastemajas, kus ta asus hoolitsema kuuese Cunliffe'i ja viiese Mary eest. Seal saadud kogemusi ja pettumusi kajastab Anne romaanis "Agnes Grey". Sama aasta lõpul ta vallandati (väidetavalt saamatuse tõttu) ja jõuludeks pöördus ta tagasi koju, ühinedes Charlotte'i ja Emilyga, kes olid samuti oma töökohalt lahkunud.
Augustis 1839 asus Haworthisse elama abiõpetaja William Weightman, kes kihelkonnas kiiresti poolehoidu leidis. Kuna ta viis läbi enamiku ristimis- ja matusetalitusi ning hoolitses haigete ja surijate eest, arvatakse, et ka Anne tundis tema vastu poolehoidu, kuid puuduvad kindlad tõendid, kui sügavat, sest Anne'i tolle aja luulest ei ole võimalik aru saada, kas see peegeldab tema tundeid või Gondali tegelaste omi. Luuletused räägivad vaid teiste eest varjatud ja vastama jäänud tundeist.
Peagi oli Anne sunnitud uue töökoha otsima, kuna kõigi nelja õe-venna tööta olek olnuks perele raske. Anne leidis uue koha vaimuliku Edmund Robinsoni ja tema naise Lydia juures Thorp Greenis, kus ta asus õpetama nelja last ning kus veetis viis aastat, mille jooksul ta vaid viis-kuus nädalat kodus sai olla. Tema selle perioodi luules kajastuvad koduigatsus ja üksildus, vaatamata laste kiindumusele ja pere rahulolule, sest tal õnnestus seal koduõpetaja töö tunduvalt paremini kui eelmises kohas. Ta käis sageli koos Robinsonidega puhkusereisil Scarborough's, kus talle väga meeldima hakkas.
Novembris 1842 suri tädi Elizabeth Branwell 65-aastaselt ilmselt trombi tõttu; tädi oli olnud Anne’i õrna ja religioosse loomuse üks põhikujundajaid.
Aastal 1843 tuli Branwell Throp Greeni õpetama noorimat neljast Anne’i hoolealusest, Edmundit. Koos jäid nad perre koduõpetajateks kaheks aastaks. Juunis 1845 lahkus Anne, sest Branwellil tekkis pereprouaga armusuhe. Kuu aja pärast vallandati ka Branwell.
Pere lootus Branwell käis eriti pärast armusuhte katkemist proua Robinsoniga alla, muutudes perele suureks koormaks nii rahaliselt kui ka moraalselt. Ta hakkas pruukima alkoholi ja oopiumi ning mängima hasartmänge.

Teoste avaldamine

Suveks 1845 olid kõik neli noort Brontët taas koduseinte vahel. Charlotte ja Emily olid tagasi Brüsselist. Väidetavalt kaotas vanim õde Charlotte Brüsselis oma südame, armudes seal abielumehesse. Õed püüdsid kodus Haworthis asutada väikest erakooli, mis aga õpilaste puuduse tõttu läbi kukkus. 
Kord leidis Charlotte Emily luuletused, millest seni vaid Anne teadlik oli olnud, ning pakkus, et need võiks trükis avaldada. Ruttu otsis Anne’gi oma katsetused välja ja 1846. aastal avaldasid õed Brontëd kirjastuses Aylott & Jones varjunimede all luulekogu, mida esialgu küll kahjuks osteti vaid kaks eksemplari.
Õed ei andnud alla, vaid asusid kirjutama hoopis romaane. Juulist 1846 ringlesid Londoni erinevates toimetustes kaks õdede käsikirja: Emily "Vihurimäe" ja Anne’i "Agnes Grey“. Kolmanda käsikirja, Charlotte'i "Professori" lükkasid kõik kirjastajad tagasi. "Agnes Grey" koos "Vihurimäega“ jäid aga enam kui aastaks kirjastustesse toppama. 1847 oktoobris ilmunud Charlotte’i "Jane Eyre" sai aga otsemaid kuulsaks ning nüüd avaldati paari kuu pärast ka "Agnes Grey" ja "Vihurimäe". Et romaanid olid kirjutatud varjunimede all, leidus neid, kes arvasid, et raamatud on kirjutanud üks ja sama isik; vaieldi, kas mees või naine.
Anne’i teist ja kahjuks viimast raamatut, "Wildfelli härrastemaja rentnik" („The Tenant of Wildfell Hall“) saatis kohe edu. See müüdi läbi poolteise kuuga. Kohe ilmus ka teine trükk. 20. sajandi teisel poolel on BBC lavastanud sellest kaks telesarja.
Õed olid leidnud tunnustust ning Anne ja Charlotte sõitsid Londonisse, et väljuda mehelike varjunimede alt ja paljastada oma tõelised nimed. Emily kaasa ei läinud, sest oli saladuse avaldamise peale pahane.

Surm

Varsti tabasid peret saatuslikud löögid. Pärast kogu peret vaevanud pikka põdemist suri vend Branwell 24. septembril 1848 tuberkuloosi, mille kulgu ilmselt raskendasid ja kiirendasid alkoholism ja narkomaania. 19. detsembril 1848 suri tuberkuloosi Emily. Oma armsaima õe surmast vapustatud Anne haigestus samuti, tal diagnoositi nii gripp kui ka tuberkuloos. Elulootust ei tundunud olevat.
Anne suri 28. mail 1849 Scarborough's, kuhu Charlotte ta viimases lootuses, et mereõhk ehk aitab, oli kahe päeva eest rongiga ratastoolis toonud. Anne’i raviarst tunnistas, et nii tasast surmahaiguse põdejat ei ole tema veel näinud. Charlotte, isa Patricku kõrval ainuke ellujäänud Brontë, pidas Anne’i matused Scarborough's, linnas, mida Anne oli alati armastanud. Ta ei tahtnud isa järjekordse lapse matusega koormata, lisaks olnuks põrmu toimetamine Scarborough'st Haworthi keeruline (150 km). Anne'i haud on tänini Scarborough's vaatega merele, ülejäänud pere on maetud Haworthi kirikusse.
Tema hauakivile oli graveeritud, et ta suri 28-aastaselt. Tegelikult suri ta 29-aastaselt. See viga parandati alles 2013. aastal.

Isiksus ja välimus

Anne erines oma õdedest nii inimese kui ka kirjanikuna. Charlotte pidas "Wildfelli härrastemaja rentniku" kirjutamist „veaks“, „sobimatuks“ jne ega andnud luba selle kordustrükkideks, ehkki neid sooviti teha. Anne'i tööd kippusid vajuma unustusse, ent on tänapäeval taas avastatud. Teda ei peeta enam õdede varjus olijaks, vaid täiesti iseseisvaks tugevaks kirjanikuks, ehkki ta oli loomult nii vaikne ja kinnine.
Charlotte'i hea sõber Ellen Nussey on Anne’i kirjeldanud nii: „Anne, armas vagur Anne, oli välimuse poolest teistest üsna erinev ja oma tädi lemmik.“
Anne’il olnud ilusad heledad juuksed, mis langesid õrnade lokkidena õlgadele, kannikesevärvi silmad, peened kulmud ja selge, peaaegu läbipaistev jume. 
Kirjastaja George Smith kirjutas pärast Anne'i surma: „Anne oli õrn, vaikne, allaheitlik inimene. Ta polnud mingil juhul iludus, ometi oli meeldiva välimusega. Temast õhkus soovi otsida kaitset ja julgustust, mis tekitas tema vastu sümpaatiat."
Tsitaat Anne'i kirjutatud kirjast 5. aprillil 1849, elu eelviimasel kuul: "Sooviksin, et Jumal arvaks armulikult heaks mind säästa, ja mitte ainult isa ja Charlotte'i pärast, vaid sest et ma igatsen teha siin ilmas pisut head, enne kui siit lahkun. Mul on peas tulevikuplaane mitmeteks tegevusteks – küll piiratuiks ja tagasihoidlikeks, ent ma siiski ei sooviks, et need tühja jookseksid ja mu elu jääks nii vähetulemuslikuks."