google/wiki40b huggingface dataset:
Laip

Surnukehad meditsiinis

Meditsiinis võidakse inimeste surnukehi teatud tingimustel käidelda, säilitada ka anatoomilise õppematerjalina.
Eestis võib Eesti kodaniku või siin pikaajalise elaniku elamisloa või elamisõiguse alusel viibinud ja surnuks tunnistatud isiku surnukeha õppe- ja teadustööks üle anda Tartu Ülikoolile vabatahtlike annetuste kaudu (tasuta) surnu omastelt või eestkosteasutuselt, kellel on piiratud teovõimega isikute seaduslike esindajatena õigus annetada õppeotstarbeliseks kasutamiseks pärijateta isikute surnukehi, kui isik eluajal otseselt ei keeldunud oma surnukeha üleandmisest õppeotstarbeliseks kasutamiseks.
Surnukeha, surnu elundite ning kudede õppe- ja teadustöös kasutamisega seotud kulud on ette nähtud katta Tartu Ülikooli eelarvest.
Surnukehi peetakse anatoomia õpetamisel paremateks õppevahenditeks kui arvutisimulatsioone.
Itaalia-Kreeka sõda

Eellugu

Itaalia peaminister Benito Mussolini oli kade Hitleri võitude peale ning soovis tõestada oma liitlasele, et Itaalia suudab olla sõjaliselt edukas ning taastada muistse Rooma impeeriumi. Mussolini oli juba 1939. aastal okupeerinud Albaania ning mitmeid Britide tugipunkte Põhja-Aafrikas, kuid see kahvatus Saksamaa võitude kõrval. 1940. aasta juulis alustas Itaalia ajakirjandus Kreeka ründamist, süüdistades teda brittide toetamises. Samuti üritati provotseerida Kreeka armeed. Näiteks uputati torpeedorünnakuga 15. augustil 1940 Kreeka Tínose sadamas seisnud kergeristleja Elli. Samuti lendasid Itaalia lennukid pidevalt Kreeka õhuruumis.
Kuid kuna Kreeka ei allunud manipuleerimisele, tehti Roomas toimunud konverentsil 15. oktoobril 1941 lõplik otsus sõja kasuks. Seal olid poliitikud ja sõjaväelased üksmeelselt optimistlikult veendunud eelseisva kampaania edukuses. Ainult kindralstaabi ülem Marssal Pietro Badoglio suhtus sõjakäiku negatiivselt, arvates, et ründavad jõud on liiga väikesed, ning tegi ettepaneku viia Albaaniasse veel 20 diviisi. Selle mõtte laitis maha kohalik ülemus Albaanias, kindral Sebastiano Visconti Prasca, kelle arvates olid jõud sissetungiks täiesti piisavad. Kindral Prasca arvas, et mõttekas on lisada kolm diviisi sõjaväge alles pärast esimese faasi lõppu, kui vallutatud on Ípeiros.

Itaalia ultimaatum ja sõjategevus 28. oktoobrist 14. novembrini

Niisiis esitas 28. oktoobri esimestel tundidel Itaalia suursaadik Ateenas Kreeka diktaator Ioannis Metaxasele ultimaatumi, mis tähendanuks sisuliselt riigi okupeerimist ning lükati seetõttu tagasi. Juba mõne tunni pärast samal päeval algas sõjategevus. Itaalia vägede koosseisu kuulus 565 000 meest, millele Kreekal oli vastu panna 300 000 sõdurit. Itaalia suurtükid hakkasid pommitama kreeklaste positsioone, millele peagi järgnes rünnak, mis löödi aga tagasi. Itaalia jätkas aga kampaaniat, kuigi ebaõnnestunult, ning neil õnnestus vallutada vaid Konitsa linn.

Kreeka vasturünnak ja patiseis 14. novembrist 1940 8. märtsini 1941

Kreeklased alustasid edukat vasturünnakut ning aasta lõpuks okupeerisid neljandiku Albaaniast. See oli liitlasvägede esimene suurem võit Teises maailmasõjas. Alates 1941. aasta jaanuarist valitses aga patiseis. Kumbki pool ei suutnud haarata initsiatiivi.

Itaalia ja Saksamaa rünnak 9. märtsist 23. aprillini 1941

Hitler nägi, et Itaalia vajab Kreeka alistamiseks abi. Samal ajal, kui Saksamaa valmistus Kreekat ründama liitlase Bulgaaria kaudu, tugevdas Itaalia oma jõude Albaanias ning asus 9. märtsil üldpealetungile, mille eesmärgiks oli kanda sõjategevus üle Kreeka territooriumile. Üldpealetung kestis 20. märtsini ning Itaalia saavutas selles vähest edu, kuid rindejoon oli endiselt Albaanias.
Alles Saksa vägede rünnak 6. aprillil 1941 tõi sõjategevusse pöörde. Kahe suure vastasega ei suutnud Kreeka sõdida ning 23. aprillil 1941 kirjutas Kreeka sõjaväejuht Georgios Tsolakoglou Thessalonikis alla kapitulatsiooniaktile, mille võttis Saksamaa poolt vastu kindral Alfred Jodl ja Itaalia poolt kindral Ferrero.
Velise jõgi

Nimi

Jõe levinumad kohalikud ja ajaloolised nimed: Lihuveski (ülemjooksul), Valgu (ülemjooksul kuni Nurtu jõega ühinemiseni), Päärdu (kuni 1980. aastateni levinuim nimi), Vati (kohalik nimetus alamjooksul), Kesk-Vigala (kohalik nimetus alamjooksul) ja Kose jõgi (ajalooline nimetus alamjooksul), suudme lähistel on kasutusel onud ka Rumba jõgi.

Kirjeldus

Jõe lähe on Lelle alevikust loodes. Lähtest umbes 800 m läände jääb Lelle raba (Imsi raba) ja umbes 800 m põhja jääb Lalli raba (Palasi raba). Jõgi suubub vasakult Vigala jõkke (5,2 km suudmest) Rumbas. Suudmest umbes 2 km loodesse jääb Käntu soo, umbes 1,6 km lõunasse jääb Avaste soo (Kärje soo).
Ülemjooksul voolab jõgi enamasti mööda metsaseid alasid (Kõnnumaal), kesk- ja alamjooksul on jõekaldad valdavalt põllustatud (Lääne-Eesti madalikul). Keskjooksul kuni Ojapere külani voolab jõgi Lääne-Eesti madaliku silmas pidades suhteliselt  sügavas moldorus. Alamjooksul Vängla külast algavad kuni Kasari jõe suudmeni ulatuvad tohutud suurveeaegsed üleujutusalad (Kasari luht).
Suuremad vasakpoolsed lisajõed on Nurtu jõgi, Enge jõgi ja Avaste oja, paremalt poolt olulisi lisajõgesid sisse ei voola.
Jõgi voolab Pärnu maakonnas Lääneranna vallas Rumba külas, Raplamaal Kehtna vallas Ahekõnnu, Hiie, Kärpla, Lalli, Nõlva, Põllu ja Vastja külas, Märjamaa vallas Kangru, Keskküla, Kilgi, Kirna, Nääri, Paisumaa, Valgu, Vanamõisa, Velise, Velisemõisa, Veski, Araste, Kesu, Kojastu, Kurevere, Manni, Ojapere, Päärdu, Rääski, Sääla, Tõnumaa, Vaguja, Vanamõisa, Vängla ja Võeva külas ning Rapla vallas Vahakõnnu külas. Suuremad jõe kaldal olevad külad on Valgu, Velise ja Päärdu ning valgalale jäävad veel Järvakandi alev ja Kivi-Vigala küla. 
Jõgi voolab läbi Vängla paisjärve. Jõe kaldale jäävad Päärdu põlispuud (park). Velise jõe paremal kaldal Tallinna-Pärnu maanteesilla lähedal asub kaitse alla võetud Velise jõe oru paljand (Päärdu paljand).

Kalastik

Jõevee seisund on hea ja kalastik suhteliselt rikkalik (särg, ahven, viidikas, latikas, haug jne).

Sillad

Rapla–Virtsu raudtee viis üle Velise jõe Rumbas vahetult enne suubumist Vigala jõkke. Tänapäeval on Rumba raudteesild kasutusel Kirbla – Rumba – Vana-Vigala tee maanteesillana, kuhu mitu autot kõrvuti ei mahu. Varasem Rumba maanteesild ehitati raudteesilla kõrvale 1937, kuid purustati 1941.
Kopenhaageni Ülikooli botaanikaaed

Kopenhaageni Ülikooli botaanikaaed (taani keeles Botanisk Have) on Kopenhaageni Ülikoolile alluv botaanikaaed Taani pealinnas Kopenhaagenis.
Botaanikaaed asub Kopenhaageni kesklinnas kümnehektarilisel alal. Selle geograafilised koordinaadid on 55° 41′ 13″ N, 12° 34′ 26″ E.
Botaanikaaed moodustab osa Taani loodusloomuuseumist, mis omakorda allub Kopenhaageni ülikooli loodusteaduste teaduskonnale.
Ülikooli botaanikaaia eelkäija rajati 1600. aastal. Praeguses asukohas tegutseb botaanikaaed alates 1870. aastast.
Botaanikaaial on 27 kasvuhoonet, sealhulgas tähelepanuväärne 3000-ruutmeetrine 1874. aastal valminud palmimaja. Esindatud on üle 13 000 liigi. Vanim puu on 1806. aastast pärinev väikeseokkaline sooküpress.
Kopenhaageni Ülikooli botaanikaaias on Taani suurim elavate taimede kollektsioon ning ainus pärismaiste taimede geenipank. Botaanikaaiale kuulub üks maailma suurimaid herbaariume.
Botaanikaaed on avatud aasta ringi ja sissepääs on tasuta.
George Dickie

George Dickie (sündinud 1926 Palmettos Floridas) on Ameerika Ühendriikide kunstifilosoof ja esteetik.
Dickie lõpetas Florida Ülikooli bakalaureusena 1949. aastal ning California Ülikooli doktorina 1959. aastal. Ta on Illinoisi Ülikooli (Chicagos) filosoofia emeriitprofessor.
Dickie sai tuntuks oma institutsionaalse kunsti teooriaga (Art and the Aesthetic, 1974). Tema sellealaseid töid on oluliselt mõjutanud Arthur Danto operatsionaalse kunsti ja kunstimaailma teooria. Ta on ka põhjalikult uurinud 18. sajandi esteetilise kultuuri kujunemist (The Century of Taste, 1996).
Piret Valk

Elukäik

Piret Valk õppis aastatel 1988-1991 Tallinna Kopli Kunstikeskkoolis ja seejärel kuni aastani 1992. Tallinna Kunstikoolis. Aastal 1996. lõpetas ta Eesti Kunstiakadeemia tekstiiliosakonna bakalaureuseõppe ning aastal 2002. samas koolis magistriõppe. Aastatel 2012-2013 õppis ta Luua Metsanduskoolis maastikuehitust puukoolimajanduse õppesuunal.
Piret Valk on töötanud Eesti Kunstiakadeemias vanemlaborandi ja õppejõuna ning aastast 2000. on ta seal dotsent. Aastatel 2000-2006 andis ta kursusi külalisõppejõuna Häme Ametikõrgkoolis Soomes. 2004. aastast on ta Tallinna Rahvaülikooli ja 2005. aastast ka Tartu Kõrgema Kunstikooli külalisõppejõud.
Männi-kivipuravik

Kirjeldus

Kübar punakaspruun, tugevalt radiaalkurruline, kleepiv, kuni 25 cm läbimõõdus. Torukesed noorelt valged, hiljem kollakad kuni oliivrohelised, peaaegu vabad; poorid väikesed, ümarad, vanalt roostepunakad. Jalg valge kuni punakaspruun, ülaosas selge peene punakaspruuni või veinpunaka võrguga, ümarmuguljas, väga jäme, kuni 10 × 6 cm. Seeneliha valge. Eospulber kollakasroheline. Eosed käävjas-ellipsoidsed, 14–18 × 4,5–6 µm.
Liivastes männikutes, väga sageli, enamasti vähearvukalt. Augustist septembrini.
Hinnatav söögiseen värskelt. Sarnane liik: harilik kivipuravik.
Permi kubermang

Permi kubermang oli Venemaa keisririigi ja Venemaa NFSV haldusüksus (kubermang), mis asus mõlemal pool Uuraleid. Kubermangu administratiivne keskus oli Perm. Kubermang eksisteeris 1781-1923.
Kubermang jagati 12 maakonnaks.
Erply

Erply on tarkvaraettevõte, mis tegeleb veebipõhise majandustarkvara jaemüügiga. Ettevõtte asutas 2009. aastal Eestis Kristjan Hiiemaa.
2009 võitis ettevõte Euroopa alustavate ettevõtete programmi (inglise early stage investment program) Seedcamp.
Pupastvere soo

Pupastvere soo on soo Tartu maakonnas Tartu vallas. Soo pindala on 1735 ha.
Soo turba all on järvemuda ja -lupja.
Mitterefleksiivsus

Mitterefleksiivsus on binaarse seose omadus, mis seisneb selles, et seos pole refleksiivne, st leidub element, mis pole seoses iseendaga.
Pärnu laht

Pärnu laht on laht Edela-Eestis Liivi lahe kirdeosas. Selle rannikut ümbritsevad Pärnu linn ja Häädemeeste vald. Pärnu lahe pindala on 400 km². Pärnu laht on väga madal, selle suurim sügavus on 12 m.
Lahte suubuvad Pärnu jõgi, Audru jõgi, Lindi oja, Tuuraste oja ja Põldeotsa peakraav. Ligi 80% sissevoolust moodustab Pärnu jõe vesi. Selle tulemusena on Pärnu lahe vesi vähesoolane. Soolsus sõltub aastaajast, kevadel on see 0-0,8‰ sügisel kuni 5,5‰.
Lahe kagukalda juures asub mitu väikest saart.
Pärnu lahe rannikul asuvad Pärnu linn ning Liu ja Marksa, Kabriste, Saulepa, Valgeranna, Reiu ja Tahkuranna küla.
Pärnu lahe randades on Pärnu rannaniidu looduskaitseala ja Pärnu lahe linnuala.
Mihhail Andronov

Mihhail Sergejevitš Andronov (vene keeles Михаи́л Серге́евич Андро́нов; 24. veebruar 1931, Moskva – 2009) oli vene indoloog-dravidoloog, esimese vene-tamili, kannada-vene ja malajalami-vene sõnaraamatu autor.
Vassili saar

Vassili saar (vene Васильевский остров, soome Hirvisaari) on saar Neeva suudmes Peterburis (omaette linnaosa), piirneb Läänemere ning Suure ja Väikese Neevaga.
Saare pindala on umbes 10 km². Saar oli algselt madal, soine ja kõrge veega mere poolt üle ujutatav.
Elanike arv 203 058 (2010).
19. sajandil kujunes saarele tööstuslinnaosa (sh laevaehitus).
Saarel asub ajalooline börsihoone ning mitmed muuseumid.
Max Born

Max Born (11. detsember 1882 Breslau – 5. jaanuar 1970 Göttingen) oli juudi päritolu saksa matemaatik ja füüsik, Nobeli auhinna laureaat.
Ta oli üks kvantmehaanika alusepanijaid. Samuti aitas ta täiendada tahkisefüüsika haru ja optikaharu ning jälgis mitme märkimisväärse füüsiku tööd aastatel 1920–1930. Ta sai 1954. aastal Nobeli füüsikaauhinna oma töö "Alusuuringud kvantmehaanikas ja statistiline lainefunktsiooni tõlgendus" eest.

Elulugu

Max Born sündis 11. detsembril 1882 Breslaus (praegu Wroclav, Poola), mis oli Saksa keisririigi osa. Ta sündis juudi perekonnas, tema isa Gustav Born oli embrüoloogiaprofessor Breslau ülikoolis
1904. aastal astus ta Göttingeni ülikooli ning sai seal tuttavaks kolme tuntud matemaatikuga (Felix Klein, David Hilbert ja Hermann Minkowski). Oma doktoritöö kirjutas ta teemal "Elastilise joone stabiilsus tasapinnal ja kosmoses". 1905. aastal alustas ta koos Minkowskiga uuringuid erirelatiivsusteooria kohta. 1918. aastal kohtus ta Berliinis Fritz Haberiga ning nende arutlusest ainest, kus metalli reageerimisel halogeeniga tekib iooniline ühend, sündis Born-Haberi ringlus.
Esimese maailmasõja ajal pandi Born alguses töötama raadiooperaatorina, kuid hiljem, tänu erialastele teadmistele, viidi ta üle uurima (helidiapasooni) heliulatust. 1921. aastal kolis Born Göttingeni tagasi ning kohtus uuesti oma kauaaegse sõbra ja kolleegi James Franckiga. Tänu Bornile sai Göttingen üheks maailma parimaks füüsikakeskuseks. 1925. aastal koostasid Max Born ja Werner Heisenberg maatriksimehaanika, mis esindas kvantmehaanikat. Järgmisel aastal koostas Max Born kompleksnumbrilise tõlgenduse (probability amplitude) Schrödingeri võrrandi jaoks. Seda tunnustati 1954. aastal Nobeli auhinnaga. Max Borni mõju laienes palju kaugemale tema enda uuringust.
Kui Saksamaal 1933. aasta jaanuaris tulid võimule natsid, pidi juudist Born põgenema. Ta emigreerus Suurbritanniasse, kus töötas St. Johni kolledžis, Cambridge'is ja kirjutas populaarteadusliku raamatu "Püsimatu universum" (inglise keeles "The Restless Universe") või "Aatomifüüsika" (inglise keeles "Atomic Physics"). See raamat sai peagi õpikuks. 1936. aasta oktoobris sai Born loodusfilosoofia professoriks Edinburghi Ülikoolis. Seal töötades jätkas ta oma uurimust füüsikast sakslastest abiliste E. Walter Kellermanni ja Klaus Fuchsiga. 31. augustil 1939, üks päev enne Teise maailmasõja puhkemist Euroopas, sai ta Briti kodakondsuse ning jäi Edinburghi kuni 1952. aastani.
Max Born veetis oma vanaduspõlve Lääne-Saksamaal Pyrmontis ja suri Göttingeni haiglas 5. jaanuaril 1970.
Aed-moorputk

Aed-moorputk ehk pastinaak (Pastinaca sativa) on porgandit meenutav, ent sellest heledam koonusekujuline juurvili. 
Pastinaak on porgandi ja peterselli sugulane ning sarnaneb nendega nii välimuselt kui ka maitselt. Taim on kaheaastane, kuid kasvatatakse tavaliselt üheaastasena. Esimesel kasvuaastal on taimel roheline lehekodarik ning teisel aastal hakkab taim õitsema. Pastinaak on sarikõieline taim, millel on palju väikseid kollaseid õisi. Teisel kasvuaastal on juur puine ja söögikõlbmatu.
Pastinaak kasvab suuremas osas Euraasias. See on iidne kultuurtaim, mida kasutasid laialdaselt juba vanad kreeklased ja roomlased. Põhjamaades on taime kasvatatud juba 16. sajandist alates ning keskajal oli pastinaagil Euroopas sama suur tähtsus kui tänapäeval kartulil. Eelmise sajandi alguses oli pastinaak Eesti mõisaaedades üsna levinud juurvili ning sellest kirjutati mitmetes kokaraamatutes.

Kasvatamine

Pastinaak eelistab kasvamiseks liivast või liivsavist mulda. Taim külvatakse hilissügisel või varakevadel pärast lume sulamist peenrasse reavahega 30–40 sentimeetrit ning 2–3 sentimeetri sügavusele. Hiljem harvendatakse taimed kasvama 10–15 sentimeetrise vahega ning hoitakse umbrohust puhtana. Seemned on pruunid, lamedad ja tiibadega ning nende idanevus säilib üks-kaks aastat. Seeme tärkab 14–21 päevaga.
Pastinaaki koristatakse hilissügisel enne maa külmumist. Võimalus on juurvilja säilitada ka kasvukohal, kuhjates sellele püsikülmade saabudes põhku või mulda. Nii võib juurt tarbida varakevadeni. Pastinaagi kasv hoogustub just septembris ning mõned külmakraadid ei tee taimele kahju, pigem ainult kasu. Kerge külmanäpistus muudab pastinaagi magusamaks, kuna kaitseks külmumise eest toimub juurerakkudes vedelike suhkrustumine.

Kasutamine

Pastinaak meenutab mõnevõrra porgandit ning ka retseptides võib see teatud tingimustel mainitud köögivilja asendada. Võrreldes porgandiga, on pastinaagil magusam maitse, eriti kuumtöödelduna. Keedetult, praetult, hautatult, aurutatult, ahjus küpsetatult, grillitult, röstitult, vokitult või laastudena õlis frititult sobitub pastinaak nii suppidesse, hautistesse, praadide lisanditesse, püreedesse, vormiroogadesse, salatitesse, kui ka vürtsikatesse keeksidesse-kookidesse. Seda sobib kasutada ka koos teiste aedviljade ja maitsetaimedega, lihapoolisega, piimatoodetega, munatoitude ja seentega. 
Antiikroomlased pidasid pastinaaki afrodisiaakumiks. Ammustel aegadel kasutati pastinaagi söödavat osa ka tervise turgutamiseks. Juurte vee-, piima- või veinitõmmist pakuti kurnatud haigetele ning ergutati sellega söögiisu ja korrastati seedimist.
Eduard-Alfred Kubbo

Elulugu

Eduard-Alfred Kubbo sündis 28. (vkj 16.) detsembril 1887 Viljandimaa Helme kihelkonna Helme vallas kõrtsmiku peres. Õppis Viljandi linnakoolis ja Vilno sõjakoolis, mille lõpetas 1908. aastal. 
Teenis 25. Siberi kütipolgus ja viidi sealt 1914. aasta augustis üle 45. Siberi kütipolku. Esimese maailmasõja puhkemise ajal oli Kubbo leitnandi auastmes. Sõja käigus võttis osa lahingutest Karpaatides, Poolas, Galiitsias ja Lätis ning sai kahel korral haavata. Teda autasustati Georgi mõõgaga 22. aprillil 1915. Autasu anti 5–6. detsembril 1914 toimunud lahingu eest, kus leitnant Kubbo lõi oma rooduga tagasi mitu vastaste rünnakut ja sattunud piiramisrõngasse, murdis sellest täägirünnakuga välja. Ülendati alampolkovnikuks 1917. aasta juunis. 
Eduard Kubbo tuli 1918. aastal Eestisse ning oli jaanuarist kuni märtsini Viljandis asuva 2. Eesti jalaväepolgu majandusülem. 
Vabadussõja eel 1918. aasta 11. novembrist määrati ta Viljandi maakonna ja Viljandi linna Kaitse Liidu ülemaks. 
1918. aasta 21. novembrist oli ta 3. jalaväepolgu ülem, 1919. aasta veebruarist 2. diviisi I brigaadi ülem ning 1919. aasta aprillist 2. diviisi ülema abi. Aastal 1919. ülendati koloneliks (polkovnikuks). 
Pärast Vabadussõda oli 1921–1924. aastani 1. diviisi ülema abi, 1924–1930. aastani 2. diviisi ülema abi ja 1927–1929. aastani 2. diviisi ülema kohusetäitja. Läks erru 1934. aastal. 
Lisaks sõjaväelisele karjäärile õppis Eduard Kubbo aastatel 1925–1930 Tartu ülikoolis õigusteadust. Õpingute ajal astus korp! Sakalasse. Kuulus ka Vabadussõjalaste Keskliidu juhatusse ja arreteeriti selle tõttu 1934. aastal ning viibis aastatel 1936–1938 vangis. Peale vangistust oli aastatel 1938–1939 vandeadvokaat H. Reimann-Poomi abi ja alates 1939. aastat vandeadvokaat Tartus. 
Eduard-Alfred Kubbo arreteeriti pärast Eesti okupeerimist nõukogude võimu poolt 6. novembril 1940 ja hukati nõukogude julgeolekuorganite poolt Tallinnas 10. juunil 1941. Tõenäoliselt maeti tundmatuna Tallinna Liiva kalmistule.
Friedrich Puksoo

Friedrich Puksoo (aastani 1935 Friedrich Puksov; esineb ka nimekuju Puksow; 23. jaanuar (vkj 11. jaanuar) 1890 Meeksi vald, Naha, Sillaotsa talu – 18. oktoober 1969 Tallinn) oli Eesti raamatukogunduse rajaja.

Haridus

1897–1899 õppis Naha vallakoolis, 1899–1901 Räpina kihelkonnakoolis. 1901. aastal astus Tartu Aleksander I Gümnaasiumisse, mille 1909. aastal lõpetas. Samal aastal astus Tartu Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonda klassikalise filoloogia erialale, mille lõpetas 1914 "vana-klassikalise filoloogia tõelise (gradueeritud) üliõpilasena" (ligikaudu cand. phil.).

Raamatukogunduslik tegevus

1. jaanuarist 1920 kinnitati Puksoo Tartu Ülikooli Raamatukogu juhataja kohale. Tartu Ülikooli eestikeelseks muutmise tõttu 1919. aastal moodustas ta uued kogud: eestikeelne raamat, Estica, perioodika, uuem väliskirjandus. Tema avaldatud artiklite arv küündib sajani. Friedrich Puksoo teene on ka aluse panemine Eesti rahvusbibliograafiale. Ta tegutses ülikooli raamatukogus kuni 1944. aastani, osales 1941 ja 1944 kogude evakueerimistöödel Tartust ning hoolitses ülikooli raamatukogu töölerakendamise eest okupatsioonidevahelisel ajal.
Puksoo oli Eesti Raamatukoguhoidjate Ühingu asutamise idee üks eestvedajaid.
Alates 1927. aastast korraldas Puksoo Tartu Ülikooli juures raamatukogunduse ja bibliograafia kursusi, mis olid aluseks raamatukoguhoidja kutseõppele. 1944. aastal moodustas ajaloo-keeleteaduskonnas bibliograafia kateedri.

Muu tegevus

1934 andis ta välja raamatu "Raamat ja tema sõbrad: pilte raamatu ja kirja ajaloost, raamatu tehnikast ning raamatuharrastusest". Raamat ilmus sarjas Elav Teadus; Puksoo oli sarja toimetaja 1940. aastani. 1973. aastal anti raamatust välja 290-leheküljeline täiendatud trükk.
Puksoo on osalenud koguteose Eesti ajalugu (1935–) ja Eesti Entsüklopeedia (1932–1937) koostamise toimkonnas.
Korp! Sakala vilistlane.
1945. aastal arreteeriti Puksoo NKVD poolt ja ta viibis kuni 1954. aastani Narva ja Valga vangilaagrites. Talle pandi süüks koostööd Saksa okupatsioonivõimudega. Pärast vabanemist koostas ta mõningaid uurimusi ja ettekandeid.
Friedrich Puksoo suri 1969 ja on maetud Tartu Raadi kalmistule.

Hobid

Puksoo hobi oli postmarkide, etikettide ja eksliibriste kogumine.

Friedrich Puksoo päev ja auhind

23. jaanuarist 1990, Friedrich Puksoo 100. sünniaastapäevast, tähistatakse Tartu Ülikooli Raamatukogus Friedrich Puksoo päeva, mil tunnustatakse tema tööde ja tegemiste järgijaid. Alates 2007 antakse välja ka Friedrich Puksoo nimelist auhinda.
Estonia teatrihoone

Estonia teatri hoone projekteerisid juugendstiilis soome arhitektid Armas Lindgren ja Wivi Lönn. Hoone avati 6. septembril (vkj 24. augustil) 1913. Tollal sai sellest kõige suurem uusehitis Tallinnas. Üks tiib oli mõeldud teatriks ja teine kontserdisaaliks. Kaks hoone tiiba ühendati restoraniga. Kultuurimälestis nr 1071.
Üks ehitajaid oli Ivar Kreugeri ehitusettevõte Kreuger & Toll; Ivar Kreuger käis Tallinnas mitu korda ehitustöid jälgimas.
I maailmasõja ajal kasutati kontserdisaali tiiba sõjahaiglana, teatrisaalis (Estonia teatrisaal) etendati aga ikka edasi. 23. aprillil 1919 kolis majja Asutav Kogu.
II maailmasõjas sai hoone kõvasti kannatada. 9. märtsil, kui Punaarmee õhust Tallinna ründas, hävines teatrihoone pea täielikult. 
II maailmasõjas pea hävinud hoonet on nimetatud ka Estonia teatri- ja seltsimajaks.

Taasehitus

1940. aastate teisel poolel hakati hoonet taas ehitama eesti arhitektide Alar Kotli ja Edgar Johan Kuusiku projektide järgi, milles püüti taastada algset väljanägemist. Lõunafassaadi akendevahelised alad on kaunistatud dooria sammastega.
Teatrisaali lagi otsustati kaunistada freskomaaliga. Kunstnikele esitati nõudmine, et laemaali temaatiline lahendus ei tohi olla juhuslik, vaid peab kajastama sotsialismis suurt ülesehitamisajastut ja vaenlase purustatu taastamist. Töö võtsid ette kunstnikud Elmar Kits, Evald Okas ja Richard Sagrits. Kuna kogu lage pilguga haarata on keeruline, on kunstnikud jaganud lae neljaks üksikuks süžeeks. Lavapoolne osa on pühendatud võidule vaenlase üle ning kangelaste rõõmsale vastuvõtule elanike poolt, lae vastasosas kujutatakse laulupidu, vasakul pool on teemaks "Põllumajandus" ning paremal "Tööstus ja kalandus". 
Lisaks valmistasid eesti skulptorid teatrisaali kaunistamiseks 16 bareljeefi vastavalt tollasele liiduvabariikide arvule (1956 liideti Karjala-Soome NSV autonoomse vabariigina Vene NFSV-ga). Juhend nägi ette, et bareljeefis tuleb edasi anda vastava liiduvabariigi rahvustüüp, kõrvalmotiivistikus rõhutada maale iseloomulikke jooni, selle rahvamajanduslikku omapära ja rahvusornamentikat. Bareljeefi alumisel serval on ornamentaalne lint vabariigi nimetusega. Moldaavia kujundas skulptor Aleksander Kaasik, Aserbaidžaani Juhan Raudsepp, Valgevene August Vomm jne.
1946. aastal avati kontserdisaal uuesti, 1947. aasta oktoobris avati ka teatrisaal.
Håubjärre

Håubjärre ehk Haubjerre on kõrgendik Ruhnu vallas Ruhnu saarel, kõrgus kuni 28 m.
Mäel asub Ruhnu tuletorn.
Tiit Kulu

Tiit Kulu (sündinud 26. juulil 1943 Võhmanõmme külas Põltsamaa vallas Viljandimaal) on Eesti poliitik.
Kulu lõpetas 1962. aastal Põltsamaa Keskkooli ja 1967. aastal Eesti Põllumajandusakadeemia põllumajanduse mehhaniseerimise erialal. Ta asus 1968. aastal tööle Martin Lillevere nimelises kolhoosis peainsenerina, aastatel 1978–1989 oli ta selle esimees.
Kulu oli aastatel 1993–1996 Põltsamaa vallavanem. Ta kuulub Põltsamaa linnavolikokku alates 1999. aastast kuni tänaseni (2009. aastast asendusliikmena). 
Ta oli Põltsamaa abilinnapea aastatel 1997–2008.
Ta kuulus 2. septembrist 1994 8. detsembrini 2011 Eestimaa Rahvaliitu. 8. detsembrist 2011 kuulub ta Isamaa ja Res Publica Liitu.

Isiklikku

Tema vend on tehnikateadlane Priit Kulu.