google/wiki40b huggingface dataset:
Mongoolia lipp

Mongoolia lipp on Mongoolia ametlik lipp.

Riigi- ja rahvuslipp

Riigi- ja rahvuslipp määratleti praegusel kujul 1992. aasta 13. jaanuari põhiseadusega, mis jõustus sama aasta 12. veebruaril. Plagu on vertikaalsete laidudega puna-sini-punane trikoloor. Vardapoolsel punasel väljal on mongolite müstiline sümbol sojombo, mille valmistas 1686. aastal Bogdo Dzanabadzar.
Punane sümboliseerib sotsialistlikku revolutsiooni.
Sinine kujutab rahvast ja isamaalisust ning on mongolite rahvusvärv. Samuti tähistab ta Tšingis-khaani aegset hiilgust.
Kollane on vankumatu sõpruse värv.
Sojombo pärineb 17. sajandist ning sümboliseerib vabadus- ja iseseisvustahet. Sümboli igal detailil on oma tähendus, ülalt alla:
Tuli tõotab õnne ja edu, selle kolm leeki sümboliseerivad minevikku, olevikku ja tulevikku.
Päike ja kuu kinnitavad, et mongoli rahvas elab igavesti.
Kolmnurk moodustab noole- või odaotsa, mis ennustab hävingut mongoolia rahva vaenlastele. Kolmnurk on ka sümboli kõige alumine kujutis.
Kaks kitsast triipu kujutavad tasast steppi ning iseloomustavad mongolite otsekohesust ja õiglust.
Yin-yang'i sümbol, mis on ülevõetud Vana-Hiinast, tähistab vastandite ühtsust. Mongoolia lipul moodustub see kahest pärani silmadega kalast, mis sümboliseerivad valvsust.
Sambad sojombo külgedel esindavad jõudu ja iseseisvust ning ütlevad, et kaks sõpra on tugevamad kui kivimüür.

Mongoolia ajaloolised lipud

Mongoolia riik, mis oli end aastal 1911 iseseisvaks kuulutanud, võttis endale kollase lipu, mille keskel oli sinine sojombo. Kuid 1919 vallutas Hiina Mongoolia ning lipp kõrvaldati.
Aastal 1921 kukutati rahvuskangelase Sühbaatari juhtimisel ja Vene Punaarmee toel Hiina ülemvõim ning lipuks võeti punane kangas, mille vardapoolses ülanurgas olid kuldne poolkuu ja päike.
Aastal 1924, kui Mongoolia kuulutati rahvavabariigiks, eemaldati lipult poolkuu ja päike, lipu keskele aga lisati sinine sojombo.
Aastal 1940 sai lipp peaaegu praeguse kuju (sojombo kohale oli lisatud kuldne viisnurkne täht).
Dehüdrogeenimine

Dehüdrogeenimine ehk dehüdrogenisatsioon on vesiniku eraldamine keemilise reaktsiooni käigus.
CH₃—CH₃ → CH₂=CH₂ + H₂
Alkaan → alkeen + vesiniku molekul.
Loppi

Kirik

Püha Birgitta auks nimetatud Santa Pirjo kirik on üks Soome vanimaid puukirikuid. Täpne vanus ei ole teada, sest vastavad dokumendid on tulekahjus hävinud. Arvatakse, et kirik võib olla ehitatud isegi juba 15.-16. sajandi vahetusel, kuid seinapalkide uurimisel on ehitamisajaks pakutud 1660. aastaid. Kirik asub kõrgel künkal umbes 1,5 km kaugusel küla keskusest. Kirikut kasutati regulaarselt jumalateenistusteks 1805. aastani. Praegu korraldatakse kirikus kontserte ja laulatusi.
Neeme Laanepõld

Neeme Laanepõld (11. jaanuar 1913 – 27. veebruar 1991) oli eesti muusik ja laulutekstide autor.
Ta oli pärit Keila vallast Keelva külast. Alghariduse omandas ta Käesalu algkoolis. 1937–1940 õppis Laanepõld Tallinna Konservatooriumis August Topmani oreliklassis, hiljem oli tema õpetajaks Hugo Lepnurm.
Muusikaõpingud jätkusid 1940–1941 Tartu Kõrgemas Muusikakoolis ja 1944–1945 Tallinna Riiklikus Konservatooriumis Tuudur Vettiku kooriklassis.
Aastatel 1940–1944 oli ta Põlva kiriku köster-organist.
Aastad 1946–1963 möödusid Eesti NSV Rahvaloomingu Keskmajas inspektor-metoodikuna. Rahvaloomingu Keskmaja oli klubitöö ja isetegevuse juhendamiseks ja kontrollimiseks loodud riiklik keskasutus. Selle juures töötas ka Laulupeo Büroo. See aeg hõlmab osalemist mitmesuguste taidlusülevaatuste töös ja Rahvaloomingu Keskmaja väljaannete toimetamist.
1963–1988 töötas Neeme Laanepõld Eesti Teatri- ja Muusikamuuseumi muusikaosakonna teadurina, hiljem juhatajana.
Ta kogus rahvaviise ja -pille, avaldas muusika- ja kultuuriloolisi kirjutisi. Tema koostatud on mitmed Teatri- ja Muusikamuuseumi väljaanded: albumid laulupidudest „Laulud nüüd lähevad" I −1965 ja II – 1969, raamat omakandi suurmehest "Helilooja Konstantin Türnpu, 1865-1927" (Tallinn, 1965), "Mart Saar. Fotokroonika elust ja loomingust" (koos Vardo Rumesseniga, 1983), "Gustav Ernesaks" (1980), "Orelid ja osjapillid, pasunad ja parmupillid" (1972 ja 1978), "Cyrillus Kreek" (1974). Sellesse perioodi jääb ka ainulaadse moldpilliansambli Mollikud asutamine muuseumi juurde, mis tegutses aastatel 1973–1977. Selle ansambli lindistused asuvad Eesti Raadio arhiivis. Ansamblile tegi seaded Neeme Laanepõld ja koosseisus olid sopran-, alt-, tenor-, ja bassmoldpill.
Neeme Laanepõllu looming on väga mitmekesine. Ta kirjutas ja tõlkis hulgaliselt laulutekste. Tuntumad neist on Prantsuse lastelaul „Põdra maja", eesti rahvaviis „Tantsulaul", A. Kiilaspea „Tooma laulukoor", naiskoori laul „Toa teeks ma endal tamme alla".
Tema helilooming hõlmab erinevaid žanre: koori- ja soololaule, ansamblimuusikat, suurvorme. Rahvapilliorkestritele „Tahkuranna linakolkimise tants", „Kaks saarlast ja hiidlane", „Jaanikene mäel", „Kadrina killavoor", süit „Viise vainult, laule laanest", tsükkel „Neli laulu külaskäigust Soome".
Eesti Kirikumuusika Liit andis Neeme Laanepõllu 100. sünniaastapäevaks välja tema vaimuliku kantaadi "Jääv armastus" noodi. Selle esitlus toimus Tallinna Piiskoplikus Toomkirikus 21. aprillil 2013 kell 11 peetaval missal.
Obinitsa surnuaed

Obinitsa surnuaed on kalmistu Setumaal, praeguse haldusjaotuse järgi Setomaa vallas Obinitsa külas. Kalmistu on Setomaa valla omand, kuid kuulub Obinitsa Issanda Muutmise kiriku juurde.
Obinitsa kalmistu on rajatud 1500 aastat tagasi. Vanima osa moodustab Sakalovapalo kääbaskalmistu. Hilisem osa on rajatud 19. sajandi alguses. Obinitsa surnuaial asub teiste hulgas lauluema Hilana Taarka (1856–1933) haud. Viimasel ajal on kasutusele võetud ka surnuaia Tuhkvitsa oja poolne osa.
1950. aastal, kui Obinitsa kool-kirikus suleti kiriku tegevus, asuti ehitama uut kirikut surnuaia kõrvale eraldatud ühe hektari suurusele maale. Nõukogude võimu ajal selline tegevus oli põhjendatud sellega, et vastavalt leninlikule dekreedile tuleb kool kirikust lahutada ning koguduselt võtta kooli tarbeks kirikuhoone. Selline tegevus põhines toonase Eesti NSV Ministrite Nõukogu esimehe Arnold Veimeri kirjalikul korraldusel Meremäe valla täitevkomitee esimehele.
1950. aastal hakkas kohalik preester Vilemon Talomees vaatamata takistustele kohaliku kogukonna toetusel siiski uut kirikut ehitama. Algul töötas preester üksinda, hiljem liitusid tema initsiatiivil ja palvel ka koguduse liikmed. 1951. aastal tehti palju takistusi, et kiriku ehitust häirida. Kiriku ehitust ei toetanud ka Võru maakonna praostkond, nemad tegelesid Meeksi kiriku ehitamisega. 9. jaanuaril 1952 asuti takistustest hoolimata kiriku interjööri looma. Valga kirik andis Obinitsa kogudusele üle Tõrva kiriku varad (kirikukell, ikoonid, kroonlühter, küünlajalad, altar, preestri teenistusriided). Palju annetasid (ehitusmaterjale) kiriku ehitusele kohalikud talumehed, palka ei olnud meestele kuskilt maksta. Toetas ka Eesti Piiskopkond. 15. juunil 1952 pühitseti alles tellinguis kirik sisse. Obinitsa Apostliku Õigeusu kiriku pühitses Tallinna piiskop Roman Issanda muutmise auks.
Obinitsa suurim kiriku- ja surnuaiapüha on paasapäev, kui inimesed kogunevad oma esivanemate haudadele, et mälestada oma lähedasi. Sel päeval on surnuaias tuhandeid inimesi. Pärast jumalateenistust kirikus toimub haudadel mälestussöömaaeg ja loetakse palveid.
Aovere–Kallaste–Omedu maantee

Aovere–Kallaste–Omedu maantee (registrinumbriga 43) on üks Eesti tugimaanteedest. 
See saab alguse Jõhvi–Tartu–Valga maantee 123. kilomeetril Aovere ja Haava külade piiril. Tee pikkus on 57 km. Tee lõpeb Jõhvi–Tartu–Valga maantee 80. kilomeetril Nõmme külas. Alatskivi alevikus kannab nime Tartu maantee. Kasepää külas kannab nime Kallaste maantee.

Asulad Aovere–Kallaste–Omedu maanteel

Aovere küla, Väägvere küla, Viidike küla, Kauda küla, Kuusiku küla, Vara küla, Undi küla, Matjama küla, Alajõe küla, Kusma küla, Sookalduse küla, Meoma küla, Koosa küla, Metsakivi küla, Saburi küla, Rupsi küla, Naelavere küla, Lahepera küla, Alatskivi alevik, Alasoo küla, Kõdesi küla, Haapsipea küla, Pusi küla, Kallaste linn, Pärsikivi küla, Torila küla, Kodavere küla, Ranna küla, Sassukvere küla, Äteniidi küla, Sääritsa küla, Raatvere küla, Piibumäe küla, Omedu küla, Kaasiku küla, Kasepää küla, Nõmme küla.
Antal Reguly

Antal Reguly (11. juuli 1819 Zirc, Veszprémi komitaat – 23. august 1858 Buda) oli ungari keeleteadlane ja etnograaf.
Antal Reguly oli pärit mõisavalitseja perekonnast. Ta õppis õigusteadust Pesti Ülikoolis, mille lõpetas 1839. aastal. Seejärel sai ta ülikoolilt viieks kuuks võimaluse enesetäiendamiseks välismaal. Hamburgis kuulis Reguly Põhjamaade kaunist loodusest ja ta otsustas ka ise Skandinaaviat külastada. Stockholmis kohtus ta Soomest pärit Adolf Ivar Arwidssoniga, kellega tuli jutuks soome ja ungari keele sugulus, mis oli tol ajal alles vaieldav küsimus. Regulyt hakkas see teema huvitama ja ta otsustas hakata tegelema soome-ugri keelte ja rahvaste uurimisega. 
Aastail 1840–1841 elas
ta Soomes, kus õppis soome ja saami keelt. 1841–1843 elas Reguly Peterburis. Alates 1843. aastast oli ta Ungari Teaduste Akadeemia korrespondentliige. 1843–1845 viibis Reguly uurimisretkedel Volgamaadel, Uuralites ja Lääne-Siberis, kus kogus rikkalikult mansi, handi, mari, mordva ja tšuvaši keele ainestikku. Ungarisse pöördus Reguly tagasi 1849. aastal. Ta asus tööle Budapesti Ülikoolis raamatukoguhoidjana. Pikad reisid, primitiivsed elutingimused ja haigused olid aga Reguly tervise ruineerinud. Ta ei suutnud oma kogutud materjale läbi töötada ja avaldada. Antal Reguly suri 1858. aasta augustis 39-aastasena. Reguly kogutud materjalid ehk Regulyana anti välja alles pärast tema surma. Tänu Reguly pärandile kujunes Ungaris välja soome-ugri võrdlev keeleteadus.
Héctor Bellerín

Klubikarjäär

Ta on sündinud Kataloonias Barcelonas. Klubijalgpallikarjääri alustas Bellerin FC Barcelona noorteklubides. Sealt liikus ta 2011. aasta suvel Londoni Arsenali ja kirjutas seal alla oma esimesele elukutselise jalgpalluri lepingule 2013. aasta juulis. Oma debüüdi tegi ta Arsenaliga 25. septembril 2013 West Bromwich Albioni vastu, mille klubi võitis penaltiseeriaga pärast 1-1 seisuga viiki. Bellerin sai selles mängus mängida 25 minutit. Kaks kuud hiljem liitus ta Inglismaa 2. liigas mängiva jalgpalliklubi Watfordiga kaheks kuuks laenu eesmärgil. Debüüdi Watfordis tegi ta kaheksa päeva hiljem laenulepingu sõlmimist Yeovil Towni vastu. Laenulepingut pikendati hooaja lõpuni, kuid ta kutsuti tagasi 2014. aasta veebruaris.
Champions League'i debüüdi tegi ta 16. septembril 2014 kaotusega 2-0 lõppenud mängus Borussia Dortmundi vastu. Esimese värava Arsenali meeskonnas lõi ta 1. veebruaril 2015 5-0 võidus Aston Villa vastu.
Esimest korda valiti ta esikoosseisu 2015. aasta FA karikafinaalis 30. mail, aidates enda tiimil võita Aston Villa vastu 4-0 Wembley staadiumil. Ta sõlmis uue pikaajalise lepingu enne 2015/16 hooaja algust. Tollel hooajal oli ta kolmas mängija Arsenali hooaja parimate mängijate hääletuses. 21. novembril 2016 sõlmis ta Arsenaliga uue pikaajalise lepingu, mis kehtib kuni 2023. aastani.

Koondisekarjäär

Bellerin mängis Hispaania noortekoondises nii U16, U17, U19 kui ka U21 vanuseklassis, kokku 37 mängus.  U21 noortekoondises tegi ta debüüdi 30. märtsil 2015, kus ta mängis 90 minutit 4-0 võiduga sõpruskohtumisega Valgevenega.
29. mail 2016 tegi ta Hispaania A-koondises debüüdi, alustades mängu põhikoosseisus sõpruskohtumisel Bosnia ja Hertsegoviina vastu, mille Hispaania võitis 3:1. 2 päeva hiljem valiti ta 2016. aastal toimuvatele jalgpalli Euroopa meistrivõistlustele, kus ta aga mängida ei saanud.
Eduard Paukson

Eduard Paukson (29. oktoober 1935 – 4. september 2008) oli Eesti NSV KGB töötaja (auastmelt kapten) ja hilisem eesti astroloog.
Ta õppis Tartu Riiklikus Ülikoolis füüsikat.
Ta  töötas 1960–1970. aastail Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Komitee Operatiivtehnilises osakonnas.

Astroloogina

Koos abikaasa Edda Pauksoniga andis ta välja sarja "Astroloogiline abimees", pärast Eduardi surma tegeleb sellega edasi Edda Paukson.
Ta on Eesti Astroloogide Liidu auliige (postuumselt).
Shirley Temple

Biograafia

Filmidebüüdi tegi ta nelja-aastaselt filmis "What's To Do" ning kaks aastat hiljem sai tuntuks filmiga "Stand Up and Cheer". 1935. aastal pälvis ta Oscari, olles vaid kuueaastane.
17-aastaselt abiellus ta näitleja John Agariga, kellega koos mängis 1948. aastal vesternis "Fort Apache". 1950. aastal paar lahutas ning Temple abiellus ärimees Charles Alden Blackiga. Pärast abielu oli ta kümme aastat filmimaailmast eemal. 
Aastal 1958 naasis ta ekraanile, osaledes telesarjas "Shirley Temple'i lood", kuid uus kuulsus jäi tulemata. Ta suundus poliitikasse. 1969. aastal sai Temple'ist USA esindaja ÜROs. Ta kuulus USA Vabariiklikku erakonda. Hiljem oli suursaadik Ghanas ja Tšehhoslovakkias.
Aastal 1988 avaldas ta mälestusteraamatu "Lapstäht", millest hiljem vändati ka film.
1990. aastate lõpus avastati tal rinnavähk, mis operatsiooni tulemusena aga taandus.
Temple leiti 10. veebruaril 2014 surnult oma kodust California osariigis Woodside'is.
Vananõmme kalmistu

Vananõmme kalmistu on kalmistu Saare maakonnas Saaremaa vallas Lõmala külas. Kalmistu on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Rauno Remme

Rauno Remme (26. jaanuaris 1969 Tallinn – 15. märts 2002 Tallinn) oli üks esimesi Eesti multimeediakunstnikke.
Ta on helilooja, kelle loomingus muusikaga võrdsel kohal seisavad visuaalsed ja multimediaalsed kontseptsioonid. Ta on loonud muusikat kammeransamblitele ja sümfooniaorkestrile, elektroonilisi, elektroakustilisi ning video- ja multimeediateoseid, heli- ja videoinstallatsioone ning filmi- ja näidendimuusikat. 
Rauno Remme oli alates 1993. aastast tegutseva Eesti Muusikaakadeemia elektronmuusika stuudio rajaja.
Rauno Remme õppis Tallinna Muusikakeskkoolis klaverit (aastatel 1975–1983, õpetaja Ülle Sisa), oboed (1980–1983, õpetaja Tulike Loorits), muusikateooriat ja heliloomingut (1980–1986, õpetajad Heino Lemmik ja Alo Põldmäe). Aastal 1991 lõpetas ta Jaan Räätsa juhendamisel cum laude Tallinna Konservatooriumi kompositsiooni erialal. Aastatel 1996–1997 õppis ta lisaks Tallinna Pedagoogilises Ülikoolis filmi- ja videokunsti ning läbis Eesti Kunstiakadeemias multimeediakursuse. Muusikaõpinguid jätkas Rauno Remme Eesti Muusikaakadeemia magistrantuuris Erkki-Sven Tüüri ja Lepo Sumera juhendamisel, kuid ei lõpetanud. Ta käis end korduvalt täiendamas Helsingi Ülikoolis ja Sibeliuse Akadeemias, aastal 1992 võttis ta osa uue muusika suvekursustest Darmstadtis. Aastal 1994 tutvus ta New Yorgi Ülikooli stuudioga ning samal aastal osales multimeediaekspositsiooniga Ohio Northern Universitys. Aastal 1996 sai tema videoteos „Piilutorn” Kaasaegse Kunsti Eesti Keskuse näitusel „Eesti kui märk” ühe peapreemiatest.
Aastatel 1989–1992 tegutses Remme Tallinna Konservatooriumi helikabineti juhatajana, kuni aastani 1999 oli ta EMA elektronmuusika stuudio juhataja ning kuni 2001. aastani samas õppejõud. Samuti tegutses ta helirežissöörina (Klesment Audio Productions/ARM Music, 2000–2001).

Isiklikku

Tema abikaasa oli muusikakriitik Anneli Remme.
Samantha Bond

Samantha Bond (sündinud 27. novembril 1961) on Briti näitleja, kes sai tuntuks James Bondi filmides Miss Moneypenny osatäitjana.
Vesiveski muuseum

Vesiveski muuseum oli Kohila vallas Kohila asulas olnud muuseum. Muuseumi haldas OÜ Kohila Veski, mis 2003. aastal kustutati äriregistrist.
Shanxi

Rahvastik

2000. aasta rahvaloenduse andmetel oli Shanxi provintsi elanikest hiinlasi 99,7% ja hueisid 0,2%.
Soomusjalavägi

Soomusjalavägi (mehhaniseeritud jalavägi, motolaskurvägi, soomusgrenaderid) on maavägede koosseisu kuuluv relvaliik või soomusväe alamrelvaliik, mis koosneb jalaväe lahingumasinate, harvem soomustransportööridega varustatud jalaväest.

Iseloomustus

Soomusjalavägi moodustab tänapäeval paljude riikide armeede maaväe põhiosa. 
Soomusjalavägi sarnaneb struktuurilt suures osas tavalise kerge jalaväega, kuid omab märksa suuremat manöövrivõimet ja tulejõudu. Soomusjalaväelased tegutsevad reeglina lahingus koostöös tankiväega ehk tankide toetusel, vallutades, hõivates või hoides maa-alasid ja ehitisi ning hävitades vastase elavjõudu, relvasüsteeme ja kergemaid soomukeid. Soomusjalaväelased teostavad lahinguluuret ja tankitõrjet ning omavad orgaanilist kaudtulevõimet (peamiselt miinipildujad).
Soomustransportööridega varustatud jalaväeüksusi on võimalik lugeda soomusjalaväeks, kui nad on väeüksuse struktuuris koos tankidega.

Idee ja areng

Soomusjalaväe loomisele hakati mõtlema I maailmasõja lõpus. Esimeseks algeks võib lugeda ideed paigutada jalaväejagu rünnakuks pikendatud inglise tanki Mark V sisemusse, kus avastati selleks piisavalt ruumi olevat. Idee realiseerus Amiens'i lahingus 1918. aastal, kuid ei saanud erilist tähelepanu. Probleem oli ka, et tanki sisemuses valitsevad tingimused kippusid lihtsalt jalaväelasi hirmutama.
1927. aastal formeeriti Suurbritannia ja Põhja-Iiri kuningriigis eksperimentaalne mehhaniseeritud brigaad, kuid see likvideeriti hiljem, jäädes ikkagi tankide ja jalaväelaste tegevuse eraldatuse juurde. 
1930-ndatel algatasid seoses välksõja kontseptsiooniga soomusjalaväe sakslased, kes mõistsid hästi jalaväe pideva koostöö vajadust koos tankidega. Saksamaa soomusjalaväe (soomusgrenaderid) standardveokeiks said soomustatud poolroomiksõidukid SdKfz 251, mis mahutasid jao ja olid relvastatud kuulipilduja või väiksema suurtükiga.

Teine maailmasõda

Teise maailmasõja käigus arendasid vastavalt lahingutegevuse ja operatsioonide õppetundidele oma soomusjalaväe välja kõik sõdivad osapooled. Jalaväelasi veeti tankidega kaasa peamiselt poolroomiksõidukitel ja see võimaldas teostada ning julgestada sügavaid läbimurdeoperatsioone rünnakul, aga samuti tegutseda efektiivselt liikuvate katteüksustena taandumisel.

Külmast sõjast tänapäevani

Alates külmast sõjast on soomusjalaväest saanud iga arenenud armee põhilisi relvaliike. 1970-ndail arendati lisaks olemasolevaile soomustransportööridele välja soomusjalaväe põhisõidukid - Jalaväe lahingumasinad. Esimene uudne lahingumasin oli Nõukogude Liidus valmistatud BMP-1. NATO esimeseks õnnestunud lahingumasinaks võib lugeda Saksa Liitvabariigi Marder 1-te.

Soomusautode dessandi idee Eesti Rahvaväes

Eesti Rahvaväes liikus tegelikult samuti algse soomusjalaväe loomise idee juba Vabadussõja ajal vahetult enne sõja lõppu. Dokumentidest on selgunud, et soomusautode juurde kavatseti (arvatavalt soomusrongide eeskujul) formeerida oma dessantsalgad. Sõda sai aga enne läbi ja teadmata põhjusel selle oma aja kohta revolutsioonilise ideega enam ei jätkatud.
Vaegomadussõna

Vaegomadussõna väljendab omadust ja esineb lauses täiendina. Vaegomadussõna ei ühildu oma põhisõnaga ja sel puuduvad võrdlusvormid.

Jaotumine

"Eesti keele käsiraamatus" (EKK) on vaegomadussõnad jaotatud nelja rühma: 
1. Omastavapärased sõnakujud, millel (samas tähenduses) muud käändevormid puuduvad, nt prantsuse (kirjandus), katoliku (usk), kulla (mees), paganama (poisiklutt). 
2. Liitsõnapärased sõnakujud, mille viimane osis on osastavakujuline -karva, -laadi, -ohtu, -verd, -võitu, -värki, kuid millel liitsõnana teised käändevormid puuduvad, nt tuhakarva (juuksed), iselaadi (inimene), poisiohtu (töömees), mustaverd (piiga), kehvavõitu (söök), isevärki (mõtted).
3. Sõnakujud, mis ei seostu ka ühegi muutähendusliku sõna omastava ega osastavaga, nt väärt (jutt), eri (asjad). 
4. Sõnakujud, mis võivad käituda ka muutuva nimi- või omadussõnana, nt sula ~ sulast (lumest), mäda ~ mädal (õunal).
Samad rühmad toob välja ka "Eesti keele grammatika I" (EKG I), viienda punktina on märgitud, et osa omadussõnadena käituvaid sõnavorme ühildub oma põhisõnaga üksnes süntaktilistel tingimustel, nt Ta ammutab elujõudu loetud raamatutest.

Vaegomadussõnade saamine

Tiit-Rein Viitso järgi võib vaegomadussõnade tunnistamine tähendada keele taandarengut (tagasipöördumist) käänduvatelt omadussõnadelt käändumatutele. 
Mati Erelt sellega ei nõustu ja väidab, et täiendina mitteühilduvate omadussõnade puhul ei muutu tüüpiline omadussõna käändumatuks, mitteomadussõnaks, vaid vastupidi: ebatüüpiline omadussõna muutub tüüpiliseks või mitteomadussõna omadussõnastub. Esimese juhu, ebatüüpilise omadussõna tüüpiliseks muutmise näited võiksid olla EKK ja EKG I neljanda rühma vaegomadussõnad, mis "veel ei käändu", aga hakkavad käänduma, nt vale inimesele > valele inimesele. Teise juhu, mitteomadussõna omadussõnastumise võimalused on, et nimisõna käändevorm või määrsõna muutub täiendina ühilduvaks omadussõnaks, nt mäda neljandas rühmas. Nimisõna käändevorm või määrsõna võib saada ka omadussõnaliite, nt lõhki > lõhkine või asenduda samatüvelise deverbaaliga, nt eri > erinev. 
Niisiis on vaegomadussõnade materjaliks enamasti nimisõnade käändevormid, enamasti omastava ja osastava vormid, nagu EKG I ja EKK vaegomadussõnade esimeses ja teises rühmas, või määrsõnad, justnagu väärt kolmandas rühmas ja neljanda rühma näited võiksid olla. 
Võib juhtuda ka vastupidi, omadussõnadest saavad määrsõnad. Keelendite käändsõnavormist, näiteks omadussõnavormist, määrsõnaks muutumise tingib eelkõige nende tähenduse muutumine.
Hageri karstiala

Hageri karstiala on karstiala Rapla maakonnas Kohila vallas Hageri alevikus. Karstiala tuumikosa (2,5 ha) on aastast 1959 kaitse all (Hageri karstikaitseala).
Karstiala tuumikosa on 2,5 ha suurune karstihäil. Häilu sügavus on 2 m ja selle põhjas on palju karstilehtreid. Karstihäilust lõunasse jääb veel kuus karstilehtrit.
Bakteritsiid

Bakteritsiid on baktereid hävitav aine.
Bakteritsiidid on kas desinfektandid (ained, mis eemaldavad mikroobe, kuid mitte nende spoore), antiseptikud (hävitavad mikroobe) või antibiootikumid.
DNA-viirused

DNA-viiruste ehitus ja elutegevus

DNA-viirused on suurim ja mitmekesiseim viiruste rühm. Kõik nad sisaldavad valgulises kapsiidis paiknevat ühte või mitut DNA molekuli. Need võivad koosneda üksikust DNA ahelast, või olla kaksikahelalised, nagu enamikul elusorganismidest. Peremeesorganismi rakku siseneb kas viirus tervikuna või ainult tema DNA (sageli bakterite viiruste puhul). Levinuimateks DNA viiruste virionide kujudeks on filamentsed, ikosaeedrilised, spiraalsed ja faagi kujulised viirused.
Mõnikord loetakse DNA viiruste hulka ka retroviirused, kes küll algselt DNAd ei sisalda, kuid kelles sisalduva RNA järgi rakus DNA sünteesitakse.
DNA-viiruste hulka kuuluvad nii väikseimad viirused parvoviirused, kui ka suurimad mimiviirused.

DNA-viiruste põhjustatud haigused

Enamik bakterite viirusi (nn bakteriofaagid) kuuluvad DNA-viiruste hulka. Sugukonnad geminiviirused ja fükodnaviirused on taimehaiguste tekitajad. Iridoviirused ja bakuloviirused nakatavad peamiselt lülijalgseid. Inimeste haiguste tekitajatest on olulised herpesviirused (nt herpes), papovaviirused (vähkkasvajad, soolatüükad) ja poksviirused (rõuged).
DNA-viiruste väiksema muteerumise kiiruse tõttu on nende põhjustatud epideemiad ja epizootiad suhteliselt väiksema levikuga ja lühiajalisemad kui RNA-viiruste puhul.
Arbuusisuhkrus

"Arbuusisuhkrus" ("In Watermelon Sugar") on ameerika kirjaniku Richard Brautigani lühiromaan, mis ilmus 1968. aastal.
Romaan jutustab idüllilist, vägivallatut elu elavast kogukonnast, kes on organiseerunud keskse hoone ümber, mille nimi on iDEATH ("minaSURM"). Paljud asjad selles keskkonnas on valmistatud arbuusisuhkrust, ehkki ehitusmaterjalina tarvitatakse ka männipuitu ja kivi ning kütust valmistatakse forellirasvast. Romaani maastik muutub pidevalt. Päike on iga päev eri värvi, luues eri värvi arbuuse, ning ka keskhoone muutub sageli.
"Arbuusisuhkrus" on avaldanud olulist mõju muusikale ja kirjandusele, samuti on seda kohandatud teatrilavastusteks. Eestis lavastas "Arbuusisuhkrus" 2009. aastal Tallinna Linnateatris Jaanus Rohumaa. Raamat on Eestis ilmunud Enn Soosaare tõlkes kahes trükis: 1977. aastal Loomingu Raamatukogus ning 2003. aastal kirjastuses Hotger. Raamatu ühe peategelase järgi on saanud lavanime ansamblist Jäääär tuntud eesti muusik InBoil ning tema hilisem ansambel InBoiler.
Kahefloriinine münt

Kahefloriinine münt (Double florin, lühend 4/- ehk neli šillingit) oli aastail 1887–1890 vermitud Ühendatud Kuningriigi hõbemünt.
Münt vermiti 925-tuhandikusest hõbedast, kaaluga 22,6 grammi ja läbimõõduga 36 mm.
Kahefloriinine münt on ametlikult käibel ka tänapäeval, nimiväärtusega 20 penni.