google/wiki40b huggingface dataset:
Atmosfäärifüüsika

Atmosfäärifüüsika on teadusharu, mis uurib atmosfääri, selle ehitust ja selles toimuvaid protsesse, kasutades selleks füüsika uurimismeetodeid. Atmosfäärifüüsika on geofüüsika alldistsipliin. Sageli kasutatakse mõisteid atmosfäärifüüsika ja meteoroloogia sünonüümidena. Kui meteoroloogia peamiseks eesmärgiks on ilmastikunähtuste täielik mõistmine ja nende ennustamine, siis atmosfäärifüüsika huviorbiiti kuuluvad kõikvõimalikud füüsikalised protsessid ja nähtused atmosfääris, aga ka atmosfääriprotsesside seos aluspinnaga (ookean, maismaa) ning Päikeselt lähtuvate kiirgusvoogudega ja osakeste voogudega. Atmosfäärifüüsikud modelleerivad Maa ja teiste planeetide atmosfääriprotsesse – õhu (gaaside) liikumine, aine- ja energiavood atmosfääris, elektrinähtused atmosfääris. Atmosfäärifüüsika oluliseks osaks on atmosfääriuuringuteks vajalike mõõteriistade loomine ning mõõtmisandmete kogumine nii kontaktmeetodeil kui kaugseire abil.
Eestis tehakse atmosfäärifüüsika-alaseid uuringuid Tartu Observatooriumi atmosfäärifüüsika osakonnas, Tartu Ülikooli Keskkonnafüüsika Instituudis ning Ökoloogia ja Maateaduste Instituudis, Eesti Meteoroloogia ja Hüdroloogia Instituudis, Kiirguskeskuses.
Uno Tinits

Uno Tinits (24. september 1929 Perila, Peningi vald, Harjumaa – 24. november 2000) oli eesti põllumajandus- ja haridustegelane.
Õppis aastatel 1936–1942 Pikavere Algkoolis, 1942. aastast Tallinna Reaalkoolis, 1947. aastal lõpetas Tallinna 2. Keskkooli. 1947. aastast õppis Tartu Riiklikus Ülikoolis agronoomiat, 1952. aastal lõpetas Eesti Põllumajanduse Akadeemia agronoomia eriala. 1963. aastast õppis ta Eesti NSV Teaduste Akadeemia Majanduse Instituudi mittestatsionaarses aspirantuuris. 
1975. aastal kaitses ta Tartu Riiklikus Ülikoolis majandusteaduse kandidaadi kraadi väitekirjaga "Käibefondide käibe kiirendamine Eesti NSV sovhoosides"
1952. aastast töötas Märjamaa Rajooni Täitevkomitees rajooni peaagronoomi ja osakonna juhatajana, 1953. aastast Sipa MTJ peaagronoomina. Aastatel 1955–1963 oli ta Tasuja kolhoosi esimees. 1963–1966 oli ta Kehtnas EKP KK Eesti Nõukogude-Parteikooli õpetaja, hiljem samas direktori asetäitja õppealal. 
Aastatel 1966–1993 oli ta Kehtna näidissovhoostehnikumi direktor.
Aastatel 1975–1985 oli ta Eesti NSV Ülemnõukogu IX ja X koosseisu saadik.
Aastatel 1998–2000 oli ta Kehtna Hoiu-Laenuühistu juhatuse esimees.
Ta on maetud Järvakandi kalmistule.
Saastamise vältimine

Saastamise vältimine ehk reostamise vältimine ehk saaste vältimine (inglise pollution prevention) on tehnoloogia, majanduslike ja korralduslike meetmete, materjalide või toodete kasutamine, mis saastamist väldivad, vähendavad või kindlates piirides hoiavad.
Saastamise vältimise juurde võivad kuuluda taaskasutus, töötlemine, tehnoloogia muutmine, kontrollmehhanismid, loodusvarade tõhus kasutamine ja materjalide asendamine.
Äritarkvara

Ajalugu

Äritarkvara arendamise peamine põhjus on suurendada tootlikkust ja vähendada kulutusi või kiirendada tootlusringi. Äritarkvara arenduse alguses oli vaja suuri ja kohmakaid arvuteid, et teha kasvõi kõige kergemat ja tüütumat tööd.
Äritarkvara arenduse alguses oli tööstuslik raamatupidamistarkvara üks populaarsematest. Tööliste asendamine äritarkvaraga oli ettevõtjatele kasulik ja põhjustas töökohtade kaotamise, sest üks arvuti suutis ära teha paljude inimeste töö ega vajanud tervise- või pensionihüvitisi.
Äritakvara arenguloo esimene tähelepanuväärsem muutus oli trükimasina väljavahetamine arvutirakenduste vastu, nagu näiteks Microsoft Word. 1980dateks oli trükimasin peaaegu kadunud, kuna miljonid inimesed hakkasid kasutama tekstitöötlustarkvara. Teised äriettevõtetes populaarsed arvutiprogrammid oli arvutus- ja tabelitöötlusprogrammid, nagu Microsoft Excel.

Rakenduste tugi

Ärirakendused on ehitatud ärikasutajate vajadusi arvestades. Need töötavad suurepäraselt, kuni ei ole muutusi vajadustes või äritehingutes.
Ärirakendused võivad kasutajat alt vedada, kui tekib ootamatu viga. Viga võib tekkida andmevea tõttu, keskkonna vea tõttu, programmi vea tõttu, inimvea tõttu või töövoolu vea tõttu. Kui ärirakendus lakkab korrektselt töötamast, siis tuleb see kiiresti ära parandada, et töö saaks edasi minna. Tavaliselt tuleb see viga firmasiseselt ära paranda. Selleks on ärides tavaliselt palgatud IT-tugi.
Ahtalehine ängelhein

Ahtalehine ängelhein (Thalictrum lucidum) on tulikaliste sugukonda kuuluv taimeliik.
Ta on Eestis arvatud III kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Bestužev

Bestužev, hiljem Bestužev-Rjumin oli Venemaa aadlisuguvõsa.

Päritolu küsimus

Perekonnalegendi järgi oli Bestuževi suguvõsa esiisaks Inglismaalt Kenti krahvkonnast pärit Gabriel Best, kes rändas 1406. aastal Venemaale ja astus Moskva suurvürsti teenistusse. Seda versiooni ei peeta usutavaks. Suguvõsa sai oma nime hüüdnime Bestuž järgi, mis Vladimir Dali järgi tähendab kõva töö tegijat (усердный в работе).
Kaiu hooldekodu

Kaiu hooldekodu on Kaius asuv vanurite hooldekodu. Hooldekodu aadress on Kaiu, Kasvandu tee 45.
Kaiu hooldekodu alustas tegevust 1994. Hooldekodus on 20 kohta ja ta asub ühiselamust kohandatud ühekorruselises majas. Personal koosneb seitsmest inimesest: juhataja, kaks päevast põetajat, kaks öist põetajat ja kaks kokka.
Hooldekodu pakub kõiki meditsiini- ja hooldusteenuseid ning vajadusel täielikku hooldust-põetust.
Aja sisustamiseks on raamatud, ajalehed, TV, kultuuriüritused, külalisesinejad, õues jalutamine. Kodus elavatele vanuritele pakutakse lõunasööki, liikumisabivahendite laenutust, pesupesemise ja pesemisvõimalust.
2013. aasta lõpus tehti hooldekodus põhjalik remont, mille käigus sai hoone tuleohutusnõuetele vastavaks. Remonttöid oli tehtud ka 2009. ja 2010. aastal.
Kubuli vald

Ajalugu

Valla maad kuulusid varem Balvi mõisale. Aastal 1945 moodustati Balvi vallas Kubuli külanõukogu, aastal 1949 likvideeriti  aga Balvi vald ametlikult. Aastal 1959 liideti sellega likvideeritavad Celmene ja Dekšņi külanõukogud.  Vald moodustati külanõukogust aastal 1991. Nime sai see Kubuli metsa järgi, mis katab suuremat osa valla territooriumist. Aastani 2010 oli valla nimi Kubuļi vald.  2009. aastast kuulub vald Balvi piirkonda.

Kaitstavad objektid

Muinsusmälestistest on riikliku kaitse all Rijnieki muinaskalmed ehk Sõjahauad. Kohaliku kaitse all on Pērkone Zvirbuļi muinaskalmed ja Sõjahaudade muinaskalmed.  Valla tähtsamad jõed on Sita jõgi ja Bolupe. Looduskaitse all on Pansionaadi künnapuu, Ezerābeli Idatamm, Ezerābeli Põhjatamm, Ieviņlauki tamm, Kurna tamm, Grīvasgola pärn, Vana park, Krastmaļase tamm, Kubuli Ozoli tamm, Gruzdova tamm ja Dvorupe tamm. Valla loodeosa jääb Sita ja Pedetsi luha hoiualale.

Külad

Vallas on kolmkümmend üheksa küla. Valla keskuses Kurnas (vidējciems) oli aastal 2018 48 elanikku. Teine sama kategooria küla on Balvu stacija 484 elanikuga aastal 2018. Ülejäänud valla külad on staatusega skrajciems – Brīdīši 25 elanikuga aastal 2018, Celmene 118 elanikuga aastal 2018, Celmenīki 33 elanikuga aastal 2018, Dekšņi 1 elanikuga aastal 2017, Druvenīki 43 elanikuga aastal 2018, Dvorupe 9 elanikuga aastal 2018, Esmeraldova 28 elanikuga aastal 2018, Ežusola 26 elanikuga aastal 2018, Fabrika 31 elanikuga aastal 2018, Grīvgols 1 elanikuga aastal 2018, Guznova 36 elanikuga aastal 2018, Gūbusola 7 elanikuga aastal 2018, Joņusola 1 elanikuga aastal 2018, Kozlova 7 elanikuga aastal 2018, Krasnogorka 20 elanikuga aastal 2018, Lasinnaja 4 elanikuga aastal 2018, Liepava 1 elanikuga aastal 2018, Līdumnīki 3 elanikuga aastal 2018, Meirāni 16 elanikuga aastal 2018, Nikolajeva 15 elanikuga aastal 2018, Oļģina 1 elanikuga aastal 2018, Palnupe 2 elanikuga aastal 2018, Paulāni 5 elanikuga aastal 2018, Pārkuni 44 elanikuga aastal 2018, Pordari 2 elanikuga aastal 2018, Rūbežnīki 21 elanikuga aastal 2018, Silacīms 26 elanikuga aastal 2018, Sita 28 elanikuga aastal 2018, Sitas stacija 3 elanikuga aastal 2003, Steķintava 44 elanikuga aastal 2018, Stirnusola 8 elanikuga aastal 2018, Zači 33 elanikuga aastal 2018, Tīreļi 17 elanikuga aastal 2018, Trūpiņi 18 elanikuga aastal 2018, Tutinova 36 elanikuga aastal 2018, Vasiļjeva 11 elanikuga aastal 2018 ja Vladimirova 13 elanikuga aastal 2018. Ülejäänud valla elanikud elavad külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.
Meeri mõis

Ajalugu

Mõisat on mainitud 16. sajandil ja tollal kuulus see Tartu toomkapiitlile.
Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta mõisate võõrandamist oli Ernst Karl Maria von Seidlitz.
Üksküla linnus

Üksküla linnus ehk Ikšķile linnus oli 1185. aasta paiku Daugava paremale kaldale, tänase Ikšķile linna kohale, ehitatud Baltikumi esimene kivilinnus.

Linnus

Linnus moodustas koos selle kõrval asuva kirikuga ühtse kaitsekompleksi, võttes enda alla 80 × 16–18 m suuruse pinna. Linnuse kaitsemüüri lääneosa sisse oli ehitatud kaheruumiline hoone, mida peetakse algselt piiskop Meinhardile kuulunud eluasemeks, samal ajal kui idamüüri ääres on leitud jälgi liivipärastest ehitistest, mis kuulusid ilmselt kohalikele liivlastele.

Ajalugu

Üksküla linnuse laskis Ojamaalt palgatud kiviraiduritel ehitada Väina liivlaste aladele misjonitööd tegema tulnud Meinhard, kellest alates 1186. aastast sai Üksküla piiskop. Linnus sai tema omandiks, kuid lubades ka kohalikel seal end kaitsta, lootis ta neid nii, ehkki asjatult, ristiusku meelitada. Peatselt linnuse valmimise järel saabusid selle juurde semgalid, kes olevat edutult püüdnud laevaköitega ehitist jõkke tõmmata.
1201. aastal andis uus piiskop Albert linnuse benefiitsiks Konradile, kes sai selle ristisõdijate abi kasutades oma kontrolli alla võtta aga alles 1205. aastal, ja viis piiskopkonna keskuse Ükskülast üle Riiga.
Aastal 1255 läänistati linnus Johannes de Bardewischile või Johan de Bardewisile, kellest sai Uexküllide suguvõsa esiisa.
15. sajandil on linnust mainitud Riia peapiiskopile kuuluvana.
Linnus sai tugevalt kannatada Riia peapiiskopi ja Liivi ordu vahelistes sõdades 15.–16. sajandil, mille jooksul see oli pikalt ka ordu valduses. Lõpliku purustamise aeg ei ole täpselt teada, aga selleks on pakutud 1579. aastat, mil lõhuti maha Riia-lähedasi linnuseid, et takistada pealetungivatel Moskva tsaaririigi vägedel seal enda kindlustamist.
1927. aastal uuris Üksküla kirikut Tartu Ülikooli kunstiajaloo professor Helge Kjellin.
1970. aastatel jäi linnuse ase seoses Riia hüdroelektrijaama veehoidla rajamisega vee alla. Kõrval asunud kiriku varemed tõsteti kõrgemale ja nende ümber moodustati kunstlik saareke.
Suur nälg

Ajalugu

1694. aastal tabas Eestit ikaldus. Viljakasvuks oli ilm ebasoodne, järgmisel aastal sadas suvi läbi külma vihma, nii et heina ei saanud teha. Rukis ei õitsenud ega valminud. Suvivilja hävitas sügisel varajane külm. 1696. aasta kevad oli jälle väga külm ja suvel sadas taas vihma. Ikaldus oli veel suurem kui eelmisel aastal. 1696. aastal hakkasid esimesed inimesed nälga surema. Paljud inimesed lahkusid kodudest, et toitu otsida. Suure näljaga proovisid inimesed süüa kõike, mis kätte sattus. Söödi isegi õlgi, puukoort, sõnnikut. Paljud inimesed läksid linnadesse, kus oli aga samuti toidupuudus.  
1696. aastal oli linnades siiski veel piisavalt toiduvarusid. 1696. aasta kevadel lubab Liivimaa kuberner Erik Soop Liivimaa majandusasehaldur Strömfeldtil Tartu sõja­väe moonalaost laenata talunikele 700 tündrit vilja ja teeb korralduse ka Pärnumaa rentnike varustamiseks viljaga. Vilja veeti Eestist ka Rootsi ja Soome, kus näljahäda oli suurem. 1697. aastal oli heategevuslik üritus näljahädaliste aitamiseks ka Tartus (kindralkuberner Erik Dahlbergi korraldusel). 
1697. aasta kevadel, kui teede ja asulate ümber hakkas lumi sulama, leiti palju laipu, kes olid talvel surnud. Kõige vähem lootust oli orbudel ja vanuritel. Levis tüüfus ja düsenteeria. Näljahäda lõppes alles 1698. aastal. On arvatud, et suri umbes 70 000 – 75 000 inimest, seega 20% rahvastikust ehk iga viies inimene. 1701-1703. aasta nekrutivõtu ajaks oli keskklassi talupoegadel veel küllalt raha, et oma antud nekrutitele palka ja riietust osta. See näitab, et löögi alla oli sattunud eeskätt sulasrahvas ja popsid, keskklass suutis näljahädast välja tulla.

Ilukirjanduses

Suurt nälga on kujutatud Mait Metsanurga romaanis "Tuli tuha all", Aristarh Sinkeli romaanis "Mõõgaga mõõdetud maa" ja Meelis Friedenthali romaanis "Mesilased".
Metalliline side

Metallilise sideme selgitus elektrongaasi mudeli põhjal

Elektrongaasi mudeli järgi koosneb metalli kristallivõre metalli katioonidest. Katioone hoiavad kristallis koos nende vahel kiiresti liikuvad (väliskihi) elektronid, takistades katioonide omavahelist tõukumist. Vabalt ja korrapäratult liikuv elektronide kogum moodustab ühise elektronpilve, mis ulatub üle kogu metallikristalli. Elektronide vaba liikumine metallis meenutab osakeste vaba liikumist gaasides, seetõttu nimetatakse niisugust elektronpilve "elektrongaasiks".
Kreevinid

Kreevinid olid vadjalaste rühm, kes elas 15.–19. sajandil praeguse Läti territooriumil Zemgales Bauska linna läheduses.

Päritolu

Kreevinid pärinevad tõenäoliselt Liivi ordumeister Heidenreich Vincke von Overbergi poolt 1440. aastatel Novgorodi aladele korraldatud sõjaretkede käigus Ingerimaalt Kapriost võetud vadja vangidest, kes viidi Eesti ala kaudu Bauska linnust ehitama ja asusid siis sellest ida poole elama. Kreevinite ajalugu pole siiski otseselt dokumenteeritud, vaid rekonstrueeritud nende keele analüüsi ja erinevate ajalooliste teadete põhjal. 1871. aastal tuvastas Ferdinand Johann Wiedemann, et kreevinite keel on vadja keele vorm. Allikatest on teada, et ordumeister Overberg tungis kahel korral Vadjamaale, võttis seal sõjavange (Eberhard Winkleri hinnangul umbes 2000–2500 inimest) ja osales hiljem Bauska linnuse ehitamisel. Kuramaa superintendent Paul Einhorn kirjutas 1649. aastal, et kreevinid toodi Eestist ja enne linnuse ehitamist. Kreevinite nimi tuleneb lätikeelsest sõnast krievs (deminutiivne vorm krieviņš), tähendusega "venelane", mis näitab selle piirkonna lätlaste arusaama nende päritolust. Ka Einhorni teatel nimetati neid "krewingideks või vene talupoegadeks". Mitmed hilisemad autorid nägid kreevinites juba eestlasi, liivlasi või krivitšeid.

Elukorraldus

Kreevinite eluolu kohta on vähe teada. Nad olid pärisorjad (Kuramaal kaotati pärisorjus 1819. aastal) ja "lihtsad inimesed, kes ilmselt kaldusid ebausku". Einhorn märgib, et jumalateenistusi pidasid kreevinid "mittesaksa" keeles, mida nad aga "päris halvasti hääldasid". Winkler järeldab, et tegu oli läti keelega. Einhorni kirjutise kontekstist võib välja lugeda, et kreevinid olid luterlased, ehkki enne Bauskasse toomist võisid nad olla seotud katoliikluse ja/või õigeusuga. 1774. aastast pärineva teate järgi kutsusid nad end sel ajal ka ise kreeviniteks ehk olid väljastpoolt antud nime omaks võtnud. Mõned ülestähendused kirjeldavad nende rahvariiete silmatorkavamaid jooni.
Winkleri arvates säilis läti keskkonnas elanud väike kreevinite rahvakild suhteliselt kaua tänu paiknemisele väga hõredalt asustatud ääremaal. Viimased kreevini keele oskajad surid 19. sajandi keskpaigas.
Silmutorbik

Silmutorbik (ka silmumõrd) oli kuusekoorest või männipeergudest koonusjas püünis silmude püüdmiseks.

Silmutorbiku ehitus

Silmutorbik oli kuni 60 cm pikkune, tema pujus ca 20 cm suuavaga. Pujus ja suuäär olid tehtud kasetohust, otsaava oli suletud õlgedega. Püügil seoti 50–60 torbikut tagumist otsa pidi lühikeste nööride abil ca poole meetriste vahedega ühise selgnööri külge, mis oli varustatud raskuste ja ujukitega. Mõrd lasti vette suuavaga pärivoolu. Silmude kättesaamiseks piisas hiljem otsaava prundi äravõtmisest. Kui silmu oli palju, tuli nende välja võtmiseks mõnikord mõrd purustada.

Kasutuskohad

Silmutorbikud olid Eestis kasutusel vaid Narva jõel. Samalaadseid peergudest silmumõrdu kasutati ka Ingeris ja Onega jõel, samuti Soomes ja Rootsis.

Tänapäev

Silmutorbiku definitsioon kehtivas kalapüügieeskirjas on – kooniline kuni 30 cm suu läbimõõduga juhtaiata ja tiibadeta püünis.
Silmumõrd on eeskirja järgi – juhtaia ja tiibadeta püünis, mille suu on kuni 0,5 m kõrge ja kuni 1 m lai ning pujuse diameeter on kuni 5 cm.
Lorin Maazel

Lorin Varencove Maazel (6. märts 1930 Neuilly-sur-Seine, Prantsusmaa – 13. juuli 2014 Castleton, Rappahannocki maakond, Virginia) oli USA dirigent, viiuldaja ja helilooja, üks maailma tippdirigente.

Elulugu

Maazeli vanemad olid Venemaa emigrantide perekondadest pärit USA kodanikud. Maazel õppis juba viieaastaselt klaverit ja viiulit, hiljem Pittsburghis Vladimir Bakaleinikovi juures dirigeerimist. New Yorgi maailmanäitusel juhatas ta 9-aastasena esimest korda avalikkuse ees orkestrit. Imelaps Little Maazeli nime all juhatas ta orkestreid ka Los Angeleses, Clevelandis, Philadelphias, San Franciscos ja Chicagos, kusjuures kuulajate arv küündis 8500-ni.
Ta õppis 1946–1950 Pittsburghi Ülikoolis matemaatikat, filosoofiat ja keeli, jätkates ka muusikaõpinguid. Aastal 1952 sai ta Fulbrighti stipendiumi, mis võimaldas tal minna õppima Itaaliasse. Rahvusvahelist karjääri alustas ta 1953, esinedes Catanias, Viinis, Berliinis ja Bayreuthis.
Esimese ameeriklasena dirigeeris ta Bayreuthi festivalil (1960) ja esimese ameeriklasena oli ta Viini Riigiooperi direktor (kunstiline juht; 1982–1984). Viinis võttis ta kasutusele vastuseisu tekitanud süsteemi, mille järgi mängitakse ooperit pärast proove tihedasti järjest ning seejärel võetakse see repertuaarist maha. Ta lahkus ametist ennetähtaegselt. Ta tegutses ka Berliini Saksa Ooperi peadirigendina (1965–1971), Londoni New Philharmonia Orchestra dirigendina (Otto Klempereri alluvuses, 1970–1972), Clevelandi Orkestri peadirigendi ja kunstilise juhina (1972–1982), Prantsuse Rahvusorkestri peadirigendina (1977–1991), Baieri Ringhäälingu Sümfooniaorkestri ja koori peadirigendina (1993–2002) New Yorgi Filharmoonikute peadirigendina (2002–2009) ning Müncheni Filharmoonikute peadirigendina (2012. aastast).
Maazel plaadistas sadu teoseid, sealhulgas kümneid oopereid. Ta dirigeeris ka ooperfilme, sealhulgas "Don Giovanni" (Joseph Losey, 1979), "Carmen" (Francesco Rosi; 1984) ja "Otello" (Franco Zeffirelli, 1986).
Samuti andis ta kontserte viiuldajana.
Koos abikaasaga asutasid nad 2009 Casteltoni festivali. Maazel suri festivali ajal kopsupõletikku.

Isiklikku

Abielust pianist Miriam Sandbankiga sündisid tütred Anjali ja Daria. Abielu lahutati.
Aastal 1969 abiellus ta pianist Israela Margalitiga, neil sündisid poeg Ilann ja tütar Fiona. Abielu lahutati.
Aastal 1986 abiellus ta näitleja Dietlinde Turbaniga. Neil sündisid pojad Orson ja Leslie ning tütar Tara.
Pinnavorm

Pinnavorm ehk reljeefivorm on mis tahes looduslik või inimtekkeline maapinna või merepõhja osa, mis erineb ümbritsevast alast kõrguse, siseehituse ja tekkeloo poolest.
Pinnavormid on näiteks jõeorg, voor ja sandur, kuid ka näiteks tuhamägi. Pinnavormi suurus ei ole piiratud. Pinnavormide hulgas on nii Himaalaja mäestik (megavormid) kui ka väikesed vihmauurded (nanovorm).

Liigitus kuju järgi

Kuju järgi jaotatakse pinnavormid positiivseteks, neutraalseteks ja negatiivseteks. Positiivsed pinnavormid on ümbritsevast alast kõrgemad, negatiivsed aga madalamad.

Liigestustihedus ja -sügavus

Teatud ala pinnamoe ehk reljeefi iseloomustamiseks kasutatakse liigestustiheduse ja liigestussügavuse mõistet.
Liigestustihedus on positiivsete pinnavormide hulk teatud alal: mida rohkem neid on, seda liigestatum (suurema liigestustihedusega) on reljeef. Näiteks Karula kõrgendik on suhteliselt suure liigestustihedusega pinnavorm.
Liigestussügavus on teatud maa-ala kõrguste vahe negatiivsete pinnavormide põhjast positiivsete pinnavormide tippu. Mida suurem vahe, seda suurema liigestussügavusega on reljeef.

Pinnavormide kaardistamine

Pinnavorme kujutavat kaarti nimetatakse topograafiliseks kaardiks.
César Évora

César Évora Díaz Gonzales (sündinud 4. novembril 1959 Havannas) on Kuuba-Mehhiko näitleja.
Ta õppis geofüüsikat, kuid jättis ülikoolis õpingud pooleli, kuna leidis, et näitlemine sobib talle paremini. 1995. aastal sai César peaosa seriaalis "Kuniks elu", kus ta mängis koos Daniela Romoga. 1999. aastal sai näitleja Mehhiko kodakondsuse. Césari rollid telenovelades "Luz Clarita", "Ciente ben" ja "Õigus armastusele" tegid mehest Mehhikos staari. César Evora on abielus Vivianiga ja neil on 3 last.
Tuneesia rahvusliku dialoogi nelik

Tuneesia rahvusliku dialoogi nelik (araabia keeles الرباعي التونسي للحوار الوطني‎, prantsuse keeles Quartet du dialogue national) on neli kodanikuühiskonna organisatsiooni, mis töötasid demokraatia ja püsiva konstitutsioonikokkuleppe nimel Tuneesias pärast 2011. aasta jasmiinirevolutsiooni. Nelik moodustati 2013. aastal. 2015. aastal anti nelikule eduka töö eest Nobeli rahuauhind.
Neliku moodustasid Tuneesia Ametiühingute Liit (UGTT), Tuneesia Tööstuse, Kaubanduse ja Käsitöö Liit (UTICA), Tuneesia Inimõiguste kaitse Liiga (LTDH) ning Tuneesia Juristide Liit.
Robert Kannukene

Robert Kannukene (14. veebruar 1910 Vana-Antsla vald Urvaste kihelkond, Võrumaa – 14. juuni 1992 Keila) oli eesti usuteadlane ja kirikuõpetaja.
Lõpetas 1929 Hugo Treffneri Gümnaasiumi ja 1935 Tartu Ülikooli usuteaduskonna mag. theol. kraadiga. 1938 teaduslik stipendiaat Berliini ja Groningeni, 1939 Pariisi ülikoolis. Korp! Fraternitas Estica vilistlane. Ordineeriti 25. jaanuaril 1942 õpetajaks.
Õppejõuna jõudis alustada Tartu Ülikooli usuteaduskonnas (1939–1940), mis aga suleti nõukogude okupatsiooni alguses. Saksa okupatsiooni ajal osales usuteaduskonna taastamiskatsetes ja tegevuses usuteaduse instituudi kujul. 1946 jätkati kõrgema usuteadusliku hariduse andmist Usuteaduse Kõrgemas Katsekomisjonis. Kannukene töötas võrdleva usuteaduse professorina kuni emeriteerumiseni aastal 1989.
Kannukene oli Pöide, Muhu ja Saaremaa Jaani koguduste õpetaja (1942–1943), seejärel kauaaegne Urvaste (1944–1978) ja Karula koguduse õpetaja (1944–1949) ning Võru praostkonna praost (1949–1978) ning viimaks Keila Miikaeli koguduse õpetaja (1978–1989) ja Lääne-Harju praostkonna praost.
Ta nimetati 1956. aastal Urvaste koguduse õpetajana EELK Lauluraamatukomisjoni koosseisu.
1980 andis EELK Usuteaduse Instituut Kannukesele usuteaduse audoktori kraadi.

Isiklikku

Tema tütar on botaanik ja brüoloog (sammalde uurija) Leiti Kannukene. 
Tema pojapoeg on muusik Kristjan Kannukene.
Andres Soosaar

Haridustee

Andres Soosaar õppis aastail 1979–1985 Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas ravi erialal ning oli 1985–1988 arstiteaduskonna farmakoloogia ja füsioloogia instituudi juures aspirantuuris. 1989. aastal kaitses ta Tartu Ülikoolis meditsiinikandidaadi väitekirja tööga "Aju CCK-ergiliste mehhanismide roll käitumise regulatsioonis ja antipsühhootiliste ainete toimes" (juhendajad Eero Vasar ja Lembit Allikmets).
Aastail 2005–2006 täiendas ta end teaduseetika alal NIH Fogarty Centeri juures, 2014. aastal osales programmis "Arstid tervishoidu tagasi", saades üldarsti kvalifikatsiooni.

Töökäik

Soosaar on töötanud Tartu Ülikooli arstiteaduskonna füsioloogia instituudi vanemõpetajana (1989–1994) ja dotsendina (1994–2005), aastail 2005–2010 oli ta arstiteaduskonna tervishoiu instituudi tervisekorralduse õppetooli dotsent. 2000. aastal töötas ta teadurina Indiana Ülikoolis, alates 2007. aastast on teadustöö eetika täiendusõppe programmi õppejõud asutuses NIH Fogarty International Center.
Oma teadustöös on Soosaar uurinud funktsionalistliku lähenemise rakendusi filosoofia ja teaduse piirialadel, bioeetikat, arsti-patsiendi suhte, meditsiiniliste andmebaaside ja meditsiiniuuringute eetilisi aspekte.
Aastail 2010–2013 oli ta ajakirja Eesti Arst peatoimetaja.
2014–2015 töötas ta meditsiinitekstide tõlkimise ja toimetamisega ning meditsiinieetika-alaste konsultatsioonidega tegelevas osaühingus Verbitas.
Alates 2015. aastast on Soosaar Tartu Ülikooli akadeemiline sekretär.

Teaduskorralduslik tegevus

Aastail 2001–2005 oli Soosaar Tartu Ülikooli neuroteaduste doktoriprogrammi koordinaator, aastail 2004–2010 Tartu Ülikooli inimuuringute eetika komitee liige, aastail 2007–2009 Eesti Arstide Liidu eetikakomitee liige, aastail 2007–2014 Eesti Bioeetika Nõukogu liige. Alates 2013. aastast on ta ravimiameti farmaatsiaterminoloogia ekspertkomisjoni liige.
Stade St. Pankratii kirik

Stade St. Pankratii kirik ehk Burgkirche oli kirik Stade linna Burgviertelis.
See rajati 994 Stade linnuse kabelina. Kuigi linnus 12. sajandil talupoegade ülestõusu ajal hävis, kasvas kabelu kogudus suureks ning 16. sajandil oli see üks Stade suuremaid kirikuid. Hiljem kaotas see tähtsuse ning pärast tulekahju 1733. aastal see lammutati.