RNA maailma hüpotees

RNA maailma hüpotees on teooria, mille kohaselt oli praeguse, desoksüribonukleiinhappel (DNA), ribonukleiinhappel (RNA) ja valkudel põhineva elu eelkäijaks isereplitseeruvatel RNA molekulidel baseerunud elu. Ehkki praeguse elu arenemine RNA maailmast on üldiselt aktsepteeritud, ei pruukinud RNA-põhine elu olla esimene elu Maal. 
RNA on sarnaselt DNA-ga võimeline salvestama geneetilist informatsiooni ning sarnaselt valguliste ensüümidega katalüüsima biokeemilisi reaktsioone, mistõttu võis ta elu varases arengus asendada mõlemat. Evolutsiooni käigus läks info säilitamise funktsioon üle keemiliselt stabiilsemale DNA-le, samas kui funktsionaalselt paindlikumad valgud võtsid üle biokatalüüsi rolli.
Potentsiaalseid tõendeid RNA maailma eksisteerimise kohta leidub kõigis praegustes rakkudes. RNA osaleb paljudes katalüüsiprotsessides ribosüümidena, RNA-põhine on informatsiooniülekanne genoomist ribosoomi ning lisaks osalevad erinevad RNA molekulid geeniekspressiooni, kromatiini struktuuri ja raku viirusvastaste kaitsemehhanismide reguleerimises. Ka paljud kofaktorid on nukleotiidid või nendega selgelt sarnased ained (ATP, CoA, NAD jm).

Ajalugu

Kõikide praeguste elusorganismide funktsioneerimine on üles ehitatud kolmele üksteisest sõltuvale biomolekulide klassile (DNA, RNA ja valgud). On selge, et taolise süsteemi abiogeneetiline tekkimine on praktiliselt võimatu, mistõttu on selle kujunemise kirjeldamiseks välja töötatud mitmesuguseid hüpoteese. RNA kui ürgse molekuli kontseptsiooni üle on teiste hulgas arutlenud Francis Crick ja Leslie Orgel, tähelepanuväärseimalt aga Carl Woese oma 1967. aastal avaldatud raamatus "The Genetic Code". Mõistet "RNA maailm" kasutas esimesena Nobeli auhinna laureaat Walter Gilbert aastal 1986.

Elu teke RNA-põhisena

Katseliselt on näidatud lämmastikaluste ja riboosi moodustumist tingimustes, mis vastavad varajasele Maale. Adeniin, tsütosiin, uratsiil ja guaniin koos paljude teiste orgaaniliste ainetega tekivad kõik lihtsal formamiidi kuumutamisel 140–160 °C-ni erinevate mineraalide juuresolekul. Formamiid tekib seejuures universumis laialdaselt levinud vesiniktsüaniidi ja vee vahelisel reaktsioonil. Aluselistes tingimustes katalüsaatori juuresolekul läbib formaldehüüd aldoolkondensatsiooni, mille tulemusena tekivad erinevad suhkrud, kaasaarvatud riboos. Sama reaktsiooni toimumist katalüsaatorita ja mittealuselises keskkonnas on näidatud hüdrotermaalsete lõõride läheduses. Nukleosiidide teke varajasel Maal on tunduvalt vähem mõistetud etapp nukleotiidide abiootilises sünteesis. Kui puriinid liituvad riboosile otse, siis pürimidiinid antud reaktsiooni ei läbi. Arvestatava läbimurdena kirjeldas John Sutherlandi uurimisgrupp 2009. aastal keemilisi radasid, kus väikestest orgaanilistest molekulidest, nagu glükoaldehüüd, glütseeraldehüüd, tsüaanamiid, tsüanoatsetüleen ja anorgaaniline fosfaat moodustuvad 2',3' tsüklilised pürimidiinnukleotiidid, mis on võimelised polümeriseeruma RNA-ks.
Ehkki eraldiseisvate nukleotiidide abiootiline teke on võimalik, on probleemne nende iseeneslik polümeriseerumine RNA ahelaks. Leslie Orgeli ja Gerald Joyce'i väidete kohaselt on fosfodiestersideme tekkeks vajalik fosfaatrühma aktiveerimine, mida oleks varajase Maa tingimustes äärmiselt keeruline saavutada, ning sellisel liitumisel oleks ülekaalukaks põhiproduktiks mitte kõigis tänapäeval tuntud RNA molekulides leiduv 3',5'-, vaid 5',5'-fosfodiesterside. Lisaks oleks funktsionaalse molekuli teket takistanud keskkonnas leidunud arvukad orgaanilised ühendid, mis oleks tekkiva RNA molekuliga pidevalt kõrvalreaktsioone andnud. On näidatud, et 3',5'-fosfodiestersidemetega RNA ahela moodustumist nukleotiididest katalüüsivad boraadid, mis on olulised ka aluselises keskkonnas tekkiva riboosi stabiliseerimisel, ja molübdaadid. Kuna boraadid ja molübdaadid tekivad oksüdeerivas ning kuivas keskkonnas, oli neid redutseeriva atmosfääriga varajasel Maal arvatavasti vähe. Oksüdeerivama atmosfääriga varajasel Marsil leidus neid aga tunduvalt rohkem, mistõttu on sellise mehhanismiga RNA-põhise elu teke tõenäolisem just Marsil, kust see panspermiliselt Maale kandus.
Küsimusi tekitab ka ribonukleotiidide stabiilsus. Katsed on näidanud, et riboosi poolestusaeg pH 7,0 ja 100 °C juures on 73 minutit. Temperatuuril 0 °C pikeneb see küll 44 aastani, kuid on isereplitseeruva süsteemi spontaanseks tekkeks arvatavasti ikkagi liiga lühike. Sarnaselt lühike on 100 °C juures ka lämmastikaluste poolestusaeg, ulatudes maksimaalselt ühe aastani. Ehkki temperatuuril 0 °C kasvab adeniini, guaniini ja uratsiili poolestusaeg 10⁶ aastani, jääb see tsütosiinil endiselt 17 000 aasta kanti, mis ei pruugi olla elu tekkeks piisav. Need tulemused tõstatavad märkimisväärseid kahtlusi RNA-põhise elu iseenesliku tekkimise võimalikkuse kohta ning võivad viidata mõnele alternatiivsele mehhanismile. Üks võimalikest lahendustest on ribonukleotiidide stabliseerimine tahketel kandjatel (näiteks boraadid ja molübdaadid, mida kirjeldati eespool).