Jalgratas

Jalgratas (kõnekeeles ratas) on kaherattaline inimjõul edasiliikuv sõiduvahend, kuid leidub ka ühe-, kolme- või enamarattalisi ning elektriakudega jalgrattaid.

Ajalugu

Jalgratta sünnilugu seostatakse enamasti saksa paruni Karl von Draisiga, kes ühendas 19. sajandi alguses kaks vankriratast puitraamiga ja lisas raamistikule sadula. Sõitmine toimus jalgadega lükates. Ka varem oli loodud jalgratast meenutavaid jooniseid, Draisi tuntakse pigem dresiini leiutajana.
Šoti sepp Kirkpatrick MacMillan ehitas 1839. aastal esimese nn tänapäevase jalgratta, kinnitades tagaratta külge pedaalid. Oma sõiduki demonstreerimiseks sõitis ta külateedel kümne tunniga 112 km. Ta oleks ehk rohkemgi sõitnud, kui ta poleks üht neiut pikali ajanud ja seetõttu ohtliku sõidu eest vanglatrellide taha sattunud. 
1845. aastal lisas prantslane Pierre Michaux jalgrattale pidurid.
1850.–1860. aastatel paigutasid prantslased Pierre Michaux ja Pierre Lallement jalgratta suurendatud esiratta külge pedaalid. Neid rauast, raamist ja puitratastest koosnevaid jalgrattaid kutsuti kondiraputajateks, millega oli raske sõita ja ohtlik kukkuda.  
Kummist valatud rattakummid võeti kasutusele 1865. aastal.
1867. aastal hakkasid Pierre Michaux ja tema poeg Ernest tootma jalgrattaid, mille esiratta külge olid kinnitatud pedaalid.
Järgnevatel aastatel tegeldi jalgratta massi vähendamisega. Varasemate vankrirataste asemel võeti kasutusele peente kodaratega metallrattad. Metallist kodarate kasutuselevõtt võimaldas omakorda esiratta suurendamist, sest mida suurem oli esiratas, seda kaugemale sai ühe pedaalipöördega sõita. See muutis jalgrattad ohtlikumaks, kuna aina kõrgemaks muutuvate jalgratastega oli keerukas liigelda.
Kettülekanne leiutati 1884. aastal. Pärast seda kadus vajadus suure esiratta järele ja jalgrataste mõõtmed hakkasid vähenema, kuna ratta suurendamise asemel sai esimese ja tagumise ketiratta suuruse suhet muuta.
Jalgrattaga liiklemine raputas sõitjat kõvasti (siit ka nimetus kondiraputaja). Seda probleemi püüdis 1888. aastal lahendada šoti loomaarst John Boyd Dunlop, kes lisas jalgrattale täispuhutavad kummid.
1897. aastal sai jalgratas vabajooksumehhanismi.

Linnajalgratas

Linnaratas on jalgrattatüüp, mis on kohandatud linnatänavatel sõitmiseks. Klassikalised linnarattad on enamasti 26–28-tolliste velgedega. Linnarataste hulka loetakse ka muud rattaliigid, enamasti väga väikeste, 20-tolliste velgedega kokkupandavad jalgrattad, ühekäigulised nn fixie-tüüpi jalgrattad, cruiserid jne. Klassikalised linnarattad on tavaliselt täisvarustuses – tuled, pakiraam, ratta seisujalg, ketikaitse, porilauad jmt. Tihtipeale on naistele mõeldud mudelitel komplektis ka esikorv. Käike on linnarattal tavaliselt 1–27, viimasel ajal on eriti populaarsed kolmekäigulised, rummusisese käiguvahetiga linnarattad.

Maanteeratas

Maanteeratas on võrdlemisi kindlatüübiline jalgratas, mis sobib asfaldil sõitmiseks. Tänu aerodünaamilisele sõiduasendile, kitsastele rehvidele ja kergusele võimaldab see jalgratas maanteel suurt kiirust saavutada.

Maastikujalgratas

Maastikuratas on jalgrattatüüp, mis on kohandatud maastikul, esialgse suunitlusega metsas ja mägedes sõitmiseks. Selline ratas on maastikul tunduvalt parema läbitavusega ning väiksemate ratastega kui tänavaratas. 26-tollised (ISO 559) rattad teevad tehniliselt raskel rajal sõitmise oluliselt mugavamaks ja kindlamaks. Samas on vähem reljeefsel teel paremate kiirusomadustega suuremate (27,5- ja 29-tolliste) velgedega rattad. Maastikuratas sobib inimesele, kes armastab sõita pinnaskattega metsavaheteedel või väljaspool teid. Kõvakattega teedel on maastikuratas laiade, sügava mustriga ja madala rõhuga rehvide ning amortisaatorite tõttu üsna ebaefektiivne.

Hübriidjalgratas

Hübriidjalgratas (enamasti ISO 622 mõõdus) on mõeldud sõitmiseks nii linnatänavatel, maanteedel kui ka kergemal maastikul. Suurem ülekandevahemik (ees tüüpiliselt 48T-38T-28T ketirattad, taga 11T-30T kassett) võimaldab maanteel saavutada suuremat kiirust kui maastikuratas. Samuti on hübriidratas lastituna tõusude võtmiseks sobilikum kui maanteeratas. Rehvide laius varieerub ja on enamasti 28–45 mm. Rattale on võimalik paigutada rohkelt lisavarustust (pakiraamid taha ja ette, porilauad, mitu joogipudelit jne). Tänu neile omadustele on hübriidratas hea valik matkarattaks.

Fixie

Fixie on ühekäiguline, trekiratta raamiga, 700c mõõdus velgede ja kitsaste rehvidega ning kogub viimastel aastatel üha enam populaarsust. Fixie on ühelt poolt minimalistlik, teisalt välimuselt tihtipeale silmapaistev ja atraktiivne. Fixie tagratas on ümberkeeratav (nn flip-flop), jalgrattur saab ise valida kas soovib vabakäiku kasutada või mitte. Fixed gear, tänu millele Fixie oma nime on saanud, tähendabki, et rattal pole vabajooksu ning pedaalid-vändad käivad kogu aeg ringi. Ka ajaloo esimestel jalgratastel polnud vabajooksu ning trekisõidus on see süsteem kasutusel. Tänavatele jõudsid fixie’d USA rattakullerite abil, kes hindasid selliste rataste töökindlust, väikest kaalu ja funktsionaalsust.

BMX

BMX (Bicycle MotoX (Cross)) on jalgrattatüüp, mis sobib trikkide sooritamiseks. BMX-jalgrattaid võidakse teha titaanist, et muuta neid kergemaks. Tavaliselt on neil ratastel 20-tollised veljed.
BMX-jalgrattad pärinevad Ameerika Ühendriikidest California osariigist, kus 1960ndail jäljendasid teismelised jalgratastel motokrossi eeskujusid.