Chikungunya viirushaigus

Levimine

Chikungunya viirus on arboviirus (inglise keeles arthropod + borne ehk lülijalgsete kaudu leviv). See on põline troopilise Aafrika ja Aasia viirus, kus see kandub inimestele nakatunud sääskede kaudu, kes kuuluvad tavaliselt perekonda Aedes. Aafrikas ringleb Chikungunya looduslikult metsloomade, eelkõige primaatide, ja sääskede vahel.
Chikungunya viirushaiguse epideemiad levivad inimene-sääsk-inimene teel. Kuigi viirus ei kandu otse inimeselt inimesele, on erandiks üks juhtum. 28. mail 2009 tehti Tais Chikungunya nakkusega emale lapse ilmale toomiseks keisrilõige, et vältida viiruse emalt lootele levimist. Pärast lapse sündi avastasid arstid, et laps on siiski juba viirusega nakatunud ja ta viidi intensiivraviosakonda, sest nakkuse tõttu ei suutnud laps iseseisvalt hingata ega piima juua. Arstid järeldasid seega, et viirus võib olla võimeline levima emalt lootele, kuid see hüpotees pole veel laboratoorseid tõendeid saanud.
Terviseameti nõuandel on Chikungunya viirushaiguse riskipiirkondi külastanud veredoonorite suhtes viiruse doonoriverega leviku vältimiseks soovitatav rakendada järgmisi meetmeid: viimasest riskipiirkonna külastusest peab mööduma vähemalt 4 nädalat enne vere loovutamist tingimusel, et selle perioodi jooksul ei ole ilmunud Chikungunya viirushaiguse sümptomid; Chikungunya viirushaigust põdenutel lubada verd loovutada mitte varem kui 6 kuu pärast.

Ülekanne

Viiruse ülekanne toimub sääsehammustuse ja verega.

Reservuaarid

Reservuaaridena võidakse vaadelda ahve, linde, kariloomi ja närilisi.

Epidemioloogia

Chikungunya levib peamiselt Aedes aegypti ehk Aasia tiiger-sääskede hammustuste kaudu. Peremeesorganismideks võivad olla nahkhiired, Papio ja pärdiku perekonna ahvid.
Sääsed ründavad inimesi päevasel ajal ja eelistatult eluruumides. Aasias ja Aafrikas levisid Aedes'e sääsed peamiselt vihmaperioodil, kuid tänapäeval on nad Euroopas kohanenud kuivemate tingimustega. Euroopa Haiguste kontrolli ECDC andmetel on selliseid sääski leitud 12 Euroopa riigis: Albaanias, Itaalias, Prantsusmaa lõunaosas, Belgias, Montenegros, Šveitsis, Kreekas, Hispaanias, Horvaatias, Hollandis, Sloveenias, Bosnias ja Hertsegoviinas.
Terviseameti andmeil ei ole Eesti nende sääskede levila. Samas ei ole kindlalt teada, kas Eestis leiduvad sääsed suudavad Chikungunyat ja muid eksootilisi viirusi levitada.
Hiljutine uurimistöö on näidanud, et 2005.–2006. aastal Réunioni saarel toimunud epideemia ajal (nakatus umbes 266 000 saare elanikku ehk 34,3% rahvastikust) levisid muteerunud viirusetüved ka Aedes albopictus sääskede kaudu. Edasised uuringud kinnitasid, et Chikungunya paremat levimist A. albopictus sääskedes põhjustab ühes viiruse ümbrise geenis (E1) olev punktmutatsioon. Viiruse parem edasikanne A. albopictuse kaudu võib tähendada suuremat Chikungunya epideemiate riski ka mujal selle sääse levilas. Hiljutist epideemiat Itaalias vahendas arvatavasti samuti A. albopictus.

Akuutne Chikungunya viirushaigus

Akuutse Chikungunya viirushaiguse inkubatsiooniperiood võib kesta 1–12 päeva, tavaliselt kestab see 2–3 päeva. Selle sümptomid on kuni 40 °C palavik, tähnilis-sõlmeline lööve kehatüvel, jäsemetel ja limaskestal ning paljude liigeste valu (artralgia) või artriit.
Teised mittespetsiifilised sümptomid on peavalu, iiveldus, oksendamine, konjunktiviit, kerge fotofoobia ja osaline maitsetundlikkuse kaotus.
Tüüpiliselt kestab palavik kaks päeva ja lõpeb siis järsult. Samas kestavad teised sümptomid – nagu näiteks liigesevalu, tugev peavalu, insomnia ja nõrkus – edasi tavaliselt umbes 5–7 päeva. Patsiendid on kurtnud liigesevalu üle ka palju hiljem, mõned isegi pärast kaht aastat.
Viirus säilib, uuringute alusel, keha kudedes veel kuid pärast akuutse haiguse taandumist.

Lümfoid(-immuunsüsteem)

Viirus on uuringute alusel võimeline kasutama ja enda kasuks ümber programmeerima IFN signaaliradu, apoptoosi ja autofaagiat ning muutuma immuunsüsteemi järelevalvele tabamatuks. Viirus ründab lümfoidkudesid.

Närvisüsteem

CHIKV märklaudrakkudeks peaajus on astrotsüüdid, ependüümirakud, choroid plexus'e epiteelirakud ja neuronid.
Chikungunya viirushaigus võib põhjustada meningoentsefaliiti, entsefaliiti, astroglioosi, perifeerseid neuropaatiaid ja harva ka surma.

Diagnoosimine

Chikungunya tuvastamise tavalised laboratoorsed testid on näiteks pöördtranskriptsioon-PCR (inglise keeles reverse transcription PCR ehk RT-PCR), viiruse isoleerimine ja seroloogilised testid.
Viiruse isoleerimisega saadakse kõige kindlam diagnoos, aga see võtab 1–2 nädalat aega. Selle tehnikaga pannakse kindlad rakuliinid vereproovidega kokku ja määratakse Chikungunya viirusespetsiifilised vastused.
Pöördtranskriptsioon-PCR-i abil paljundatakse vereproovist mitmeid Chikungunya-spetsiifilisi geene. Tulemused saadakse ühe või kahe päevaga.
Seroloogiline diagnoosimine nõuab teistest meetoditest rohkem verd ja kasutab Chikungunya-spetsiifiliste IgM antikehade tasemete mõõtmiseks ELISA analüüsi. Tulemused saadakse kahe või kolme päevaga, kuid võivad esineda väärpositiivsed tulemused teiste sarnaste, näiteks o’nyong’nyong viiruse ja Semliki Forest viirusega nakatumise korral.
Chikungunya tuvastamise seroloogiline test on saadaval Kuala Lumpuris asuvas Malaia Ülikoolis. Eesti viroloogia laborid ei diagnoosi Chikungunya viiruspalavikku. Seega peab diagnoos põhinema epidemioloogilisel anamneesil ja haiguse kliinilisel pildil. Aasia või Aafrika reisi anamneesiga haigetel tuleb Chikungunyat eristada dengepalavikust ja malaariast.

Eristusdiagnoos

Chikungunya viirushaiguse kliiniline hinnang on ebausaldatav.
Chikungunya viirushaigust tuleb eristada klassikalise denge- ehk seitsmendapäevitisest palavikust ja O'nyong-nyongi palavikust.

Patofüsioloogia

Inimese rakkudest on nakkusele vastuvõtlikud epiteeli- ja endoteelirakud, peamiselt fibroblastid ja makrofaagid. Primaarsed lümfotsüüdid ja monotsüüdid ning monotsüütidest pärinevad dendriitrakud ei ole nakkusele vastuvõtlikud. Viirus siseneb rakku pH-sõltuva endotsütoosiga. Nakkus on tsütopaatiline ja arvatavasti indutseerib nakatunud rakus apoptoosi.
Nakkus on väga tundlik I ja II tüüpi interferooni viirusevastasele toimele.

Ennetamine ja ravi

Chikungunya raviks spetsiifilised ravimid puuduvad. Riskipiirkonda siirduvatel reisijatel soovitatakse kanda pikki riideid ning kasutada 30% DEET-il põhinevaid sääsetõrjevahendeid. Sääsetõrjevahendeid ei soovitata kasutada alla kolme kuu vanustel lastel.
Klorokviin kogub võimaliku ravimina tähtsust Chikungunyaga seostatud sümptomite raviks ja põletikuvastase ainena viirusega seostatud artriidiga võitlemiseks. Malaia Ülikooli uuringus leiti, et Chloroquine-fosfaat annab paljulubavaid tulemusi artriidilaadsete sümptomite vastu, mida ei kergenda aspiriin ja mittesteroidsed põletikuvastased ravimid. Samas näitavad mitteavaldatud uurimused rakukultuuride ja ahvidega, et klorokviin ei ravi Chikungunyat.
Soovitatav on vältida aspiriini, ibuprofeeni ja teiste mittesteroidsete põletikuvastaste ravimite kasutamist, mida muidu soovitatakse artriidivalu ja palaviku korral.

Chikungunya viiruse vaktsiin

Elanikkonna tarbeks pole praegu saadaval ühtegi vaktsiini.
Laboritöötajate tarbeks on 1970-ndatel välja töötatud ahvide neerukoe kultuuridel baseeruv inaktiveeritud Chikungunya viiruse vaktsiin.
Käimas on uue eksperimentaalse Chikungunya viiruse vaktsiini inimkatsetused.

Prognoos

Tavaliselt ei ole haiguse kulg eluohtlik ja tervenemine sõltub vanusest. Nooremad patsiendid saavad terveks 5–15 päevaga, keskealised 1–2,5 kuuga. Vanuritel kestab haigusest paranemine kauem. Haiguse raskusaste ja samuti selle kestus on väiksem noortel patsientidel ja rasedatel naistel. Rasedatel naistel ei esine nakkusejärgseid tüsistusi.
Chikungunya põhjustatud silmapõletik võib esineda iridotsükliidina ja lisaks võib kahjustuda võrkkest.
Mitmel patsiendil on Chikungunyaga kaasnenud jalgade paistetamine, mille otsene põhjustaja on ebaselge – see ei ole seotud ühegi südame-veresoonkonna, neerude ega maksa häirega.
Pärast haiguse läbipõdemist tekib püsiv immuunsus.

Ajalugu

Sõna "chikungunya" pärineb arvatavasti kohaliku makonde keele murdes kirjeldusest, mis tähendab "see, mis üles paindub", viidates haigusega seostatud ränga liigesevalu ja artriidilaadsete sümptomitega patsientide moonutatud kehahoiakule. Marion Robinson ja W. H. R Lumsden kirjeldasid haigust esimest korda 1955. aastal pärast 1952. aasta puhangut Makonde platool (praegune Tansaania mandriosa).
1955. aasta esmasele haiguse epidemioloogiat kirjeldavale aruandele vastavalt tuleneb termin "chikungunya" makondekeelsest tegusõnatüvest "kungunyala", mis tähendab kokku kuivamist või moondumist. Järgnevas uurimistöös andis Robinson makonde terminile täpsema seletuse: "see, mis üles paindub", mis kaudsemalt tõlgituna tähendab küürus käivat inimest. Järgmised autorid ilmselt ei märganud makonde keelele viitavaid märkusi ja eeldasid, et termin tuleneb suahiili keelest, mis oli tollal selle piirkonna lingua franca. Terminit on ekslikult suahiili keelele omistatud ka mitmetes teistes kirjalikes allikates. Paljud teised väärad kirjapildid ja vormid on samuti igapäevases kasutuses, kaasa arvatud näiteks "chicken guinea", "chicken gunaya" ja "chickengunya".
Alates viiruse avastamisest 1952. aastal Aafrikas Tanganjikas on Chikungunya puhanguid aeg-ajalt olnud peamiselt Aafrikas, Lõuna-Aasias ja Kagu-Aasias. Pärast 1999. aasta Indoneesia puhangut ei avastatud uusi epideemiaid kuni 2005. aastani, mil haigus uuesti ja suuremal alal levima hakkas. 2005. ja 2006. aastal nakatas Chikungunya Prantsusmaale kuuluval Réunioni saarel hinnanguliselt 255 000 inimest, mis moodustas umbes kolmandiku saare elanikkonnast. Nakkus levis lennureisijatelt Prantsusmaa sisemaale ning riik saatis saarele 36 miljoni euro suuruse esmaabipaketi ja sõdureid sääskede hävitamiseks. Nakkuspuhanguid on esinenud ka mujal Euroopas ja Prantsusmaa Kesk-Ameerika provintsides, kuhu viirus jõudis turistide ja immigrantidega.
Chikungunya epideemiad tekivad tsükliliselt ja kaovad seejärel seitsmeks-kaheksaks, harva kuni 20 aastaks. Haiguse esimene üles märgitud puhang oli arvatavasti 1779. aastal. See hinnang on kooskõlas molekulaargeneetika tõenditega, mis pakuvad välja, et viirus tekkis umbes 1700. aasta paiku. Ühed varasemad teated Chikungunya levimisest pärinevad 1824. aastast Indiast. Varem peeti India juhtumit Chikungunyaga väga sarnase dengepalaviku puhanguks. Pärast sümptomite tähelepanelikku taasuurimist 1970ndatel leidsid teadlased, et tegu oli suurema tõenäosusega hoopis Chikungunya epideemiaga.