Robert Nozick

Robert Nozick (16. november 1938 Brooklyn, New York – 23. jaanuar 2002 Cambridge, Massachusetts) oli Ameerika Ühendriikide filosoof. 
Tema kuulsaim teos on "Anarhia, riik ja utoopia" (1974), mis tegi temast ühe juhtiva angloameerika poliitikafilosoofi. Lisaks poliitikafilosoofiale kirjutas Nozick ka epistemoloogiast ja metafüüsikast. Tema tööd toetavad parempoolset maailmavaadet ja nimetavad tänapäevast heaolusüsteemi mittelegitiimseks. 
Aastatel 1969–2002 töötas Robert Nozick Harvardi ülikooli professorina.

Haridus ja elukäik

Robert Nozick sündis 1938. aasta 16. novembril New Yorgis Brooklyni linnaosas. Tema vanemad olid Venemaalt USA-sse pagenud juudid. Ta õppis nii Columbia ülikoolis, mille lõpetas 1959. aastal summa cum laude, kui ka Princetoni ja Oxfordi ülikoolis (Fulbrighti stipendiaadina).
Kuna 1950. aastatel oli Columbia ülikoolis tugevalt vasakpoolne õhkkond, oli Nozick nooruses veendunud, et vasakpoolne ideoloogia on õiglasem ja ühiskonnale kasulikum. Hiljem ei leidnud ta enam vastuargumente parempoolsetele mõtlejatele ja ta muutis oma veendumusi.
1969. aastal sai temast 30-aastaselt Harvardi ülikooli professor. Seal töötades kirjutas ta 1974. aastal oma kuulsaima teose „Anarhia, riik ja utoopia“, mis tegi Robert Nozicku poliitikafilosoofia ringkondades tuntuks. 
Aastatel 1981–1984 juhtis Nozick Harvardi filosoofiateaduskonda. Ta tegeles poliitikafilosoofiaga kõigest neli või viis aastat, kuid selle aja jooksul suutis Nozick seda oluliselt muuta. Näiteks kasutas professor poliitikafilosoofias analüütilise filosoofia võtteid. 
Pärast nelja aastat poliitikafilosoofia vallas, töötas ta epistemoloogia, metafüüsika ja veel muude teemadega. Ühtekokku kirjutas Robert Nozick kuus raamatut. Ta oli kaks korda abielus: Barbara Friereri ja Gjertrud Schanckenbergiga. Esimesest abielust sündisid poeg ja tütar.

Anarhia, riik ja utoopia

Tegu on Robert Nozicki esimese teosega. Suuresti arutleb see omandiõiguste üle ühiskonnas. 
Selles raamatus vaidleb Nozick vastu sellele, et heaoluühiskond on inimkonnale omane. Võib suisa öelda, et tegu on kapitalismiühiskonda toetava teosega. Üks olulisi teoses peegelduvaid seisukohti on, et heaoluühiskond kohustab osa inimesi asjadeks, milleks nad ise pole tegelikult nõusolekut andnud: nad peavad maksma teiste heaolu eest. See tähendab süsteemi mittelegitiimsust. Kõigele lisaks tuleb arvestada, et kui inimesed pole andnud oma nõusolekut teatud asjade tegemiseks, siis puuduvad neil ka vastavad kohustused, mille täitmiseks neid sundida saaks. Nozicki silmis pole riigil õigust sekkuda inimeste omandiõigustesse ja omavahelistesse vabatahtlikesse lepingulistesse suhetesse. Riigil puudub tema silmis alus, mis õigustaks taolist tegevust. 
Nozicki minimaalriigis on võimul kohustus kaitsta individuaalseid omandiõigusi, maksustamata üksikisikuid rohkem kui nende kaitsmiseks (nii üksteise kui välisohtude eest) on vajalik. Ta ei poolda, et riik võtab endale õiguse panna rikkamaid maksma rohkem raha vaid selleks, et vaesed sellest kasu saaksid. Seejuures eristab Nozick "minimaalset riiki" ja "ultraminimaalset riiki". Ultraminimaalne riik pakub kaitset (näiteks politsei teenuseid) vaid neile, kes on selle eest maksnud. Nozick argumenteerib aga, et moraalselt õigustatud on "minimaalne riik", mis pakub kaitseteenuseid ka neile, kes selle eest maksnud ei ole. Kuigi Nozick leiab, et rikkamad peavad maksma vaesematele kaitseteenuste osutamise eest, taunib ta seda, kui rikkamad peavad maksma vaesemate toidu ja arstiabi eest. 
Osa Nozicki teosest vastandub eksplitsiitselt teise Ühendriikide filosoofi John Rawlsi teosele "Õigluse teooria", mis ilmus mõned aastad varem (1971) ja sai kiiresti populaarseks ning mõjukaks. Kui Rawls usub, et ühiskonnas tuleb asjad korraldada nõnda, et vaeseim kiht sellest kõige rohkem võidaks, siis Nozick vaidleb sellele vastu. Seejuures nii Rawls kui Nozick hülgavad võrdsuse ideaali. Rawlsi järgi pole ebavõrdsus mingi patt, kui edukamate ja rikkamate tegevuse tagajärjel kasvab ka vaesemate heaolu. Nozick aga kritiseerib mistahes sunniviisilist rahade ümberjagamist rikkamatelt vaesematele. 
Nozick arendas edasi John Locke'i loomuliku õiguse teooriat, öeldes, et isiku omandiõigused on sekkumatud ehk nende omandi ümberjagamine on loomuvastane. Nozicki arvates on vaid inimesel endal õigus otsustada, mida ta oma varaga (sealhulgas rahaga) peale hakkab. 
Nozicki teose esimene osa argumenteerib anarhia ehk riigivõimu puudumise vastu. Teose teine osa argumenteerib, et minimaalne riik on moraalselt õigustatud ja ka vajalik. Kui Locke'i käsitluses tekivad riik ja raha ühiskondliku kokkuleppe kaudu, siis Nozick esitab skeemi, kuidas minimaalne riik saanuks tekkida nähtamatu käe protsessis, mille mitte ühelgi etapil pole riigi rajamist seatud eesmärgiks ega selles ka kokku lepitud. Teose kolmandas osas argumenteerib Nozick, et minimaalne riik on ka piisav ja et mis tahes ulatuslikum riik pole moraalselt õigustatud. Seejuures leiab Nozick, et kaasaegsed kapitalistlikud riigid on võtnud endale liiga ulatuslikud õigused üksikisikute üle. Nozick kritiseerib siin mitmesuguseid utoopia projekte sel alusel, et selliste utoopiate teostamiseks on vaja üle sõita isikute õigustest. Eelkõige leiab Nozick, et ei saa olemas olla ühte "parimat ühiskonda kõigi jaoks" inimeste suurte erinevuste tõttu. 
Kuigi Nozick leiab, et riigil puudub õigus sundida kodanikke maksma vaeste heaolu eest, eristab ta järsult riigi ja kogukonna vahel. Nozicki käsitluses tohivad vabatahtlike kogukonnad minimaalse riigi raames katsetada kas või kommunistlikku ühiskonda. Ainsaks piiranguks on vabatahtlikkus – nii kogukonda sisenemise kui sellest väljumise üle peab isik saama ise vabalt otsustada. 
Samuti peab Nozick teoorias võimalikuks riigivõimu teostatavat sunniviisilist varade ümberjagamist tingimusel, et seda tehakse ajaloolise ebaõigluse leevendamiseks, kompenseerimiseks ja heastamiseks. Nozick ei paku siin aga midagi enamat uitmõttest, nentides, et iga maa peab ise välja uurima oma iseärasused ja selle, kes praegustest vaestest on vaesed sellepärast, et nende esivanemate omandiõigusi rikuti. 
Nozicki teoses, mis on ilmunud 1974, on tunda tugevat vastumeelsust sotsialismileeri (Nõukogude Liit ja tema liitlased) ideoloogia vastu, marksismi vastu. Samas kritiseerib ta teravalt äsja lõppenud Vietnami sõda ja USA kui riigi tohutut võimu oma kodanike üle. 
1975. aastal võitis Nozicki teos "Anarhia, riik ja utoopia" preemia [National Book Award] filosoofia ja religiooni kategoorias. Seda raamatut on tõlgitud rohkem kui kümnesse keelde. Suurbritannia Times Literary Supplement kandis selle raamatu 100 teise maailmasõja järgse mõjukaima teose nimekirja.  
Teose paragrahvis "Kogemuste masin" [Experience Machine] esitatud mõtteline eksperiment on saavutanud iseseisva kuulsuse. Nozick esitab siin argumendi hedonismi vastu: me tahama midagi tegelikult olla ja midagi tegelikult teha; me ei nõustuks elama virtuaalreaalsuses, kogemuste masinas.

Hilisemad tööd

Esimene raamat, mille Robert Nozick pärast "Anarhia, riik ja utoopia" kirjutas, oli epistemoloogiline "Philosophical Explanations" (1981), kus ta arutleb mõistete üle nagu "teadmine" ja "vaba tahe". Samuti kirjutab Nozick selles teoses elu mõttest, kuigi rohkem keskendub ta antud teemale järgmises teoses "The Examined Life" (1989). "The Examined Life'i" teemade ringi on väga lai, ulatudes armastusest holokaustini. 
Nozicki neljas raamat kannab pealkirja "The Nature of Rationality" (1993). Nii mõnegi inimese arvates on tegu "Anarhia, riik ja utoopia" kõrval teise tippteosega tema sulest. Ta katsub lugejale edasi anda võlu, mida pakub väitluskunst. Argumenteerimise oskus oli asi, mida Nozick rakendas ka poliitikat uurides, mistõttu oli "The Nature of Rationality" talle mõneti kui pöördumine nooruspõlve.
"Socratic Puzzles" (1997) on esseedekogumik, mis sisaldab veel mõningaid lühemaid lugusid. Viimase teosena Robert Nozicki ilmus "Invariances: The Structure of the Objective World" (2002). Selles katsub ta objektiivselt arutleda vajaduste ning moraalsete väärtuste üle, rakendades bioloogiat ning füüsikat. 
Kuigi Robert Nozicki "Anarhia, riik ja utoopia" järgsed raamatud ei pälvinud kaugeltki sedavõrd suurt tähelepanu kui filosoofi esikteos, olid need vähemalt sama vastuolulised kui tema poliitikafilosoofia suurteos.