google/wiki40b huggingface dataset:
Vabariigi Valimiskomisjon

Vabariigi Valimiskomisjon (lühend: VVK) on Tallinnas asuv asutus, mis jälgib, et valimistel järgitaks valimiste vabaduse, üldisuse, ühetaolisuse ja otsesuse, samuti hääletamise salajasuse põhimõtteid, teostab järelevalvet valimiste korraldajate üle ning registreerib kandidaate.
Komisjoni volitused kestavad neli aastat. Komisjoni juhib esimees, kelleks alates 3. juunist 2016 on Meelis Eerik.
Alates 1. jaanuarist 2017 andis Vabariigi Valimiskomisjon valimiste korraldamise ülesande riigi valimisteenistusele. Valimisi korraldab riigi valimisteenistus, Vabariigi Valimiskomisjon teostab aga järelevalvet ning teisi olulisi valimistoiminguid, näiteks üleriigiliste valimistulemuste kindlakstegemine.
Vabariigi Valimiskomisjon ja riigi valimisteenistus asub Tallinna komandandimajas.
Pseudomorfoos

Pseudomorfoos on nähtus, mille puhul mineraali kristalne väliskuju vastab ühele mineraalile, keemiline koostis aga teisele.
Pseudomorfoos võib tekkida kahel viisil. 
Kui mingi mineraal lahustub täielikult ja kandub lahusena ära, säilib kivimis selle mineraali väliskujule vastav tühik. Kui hiljem niisugune tühik täitub mingi lahusena kohale toodud uue ainega, esineb nn täitumispseudomorfoos.
Kui aga mineraal puutub kokku mingi aine lahusega, mis temaga reageerib, võib üheaegselt toimuda mineraali lahustumine ja selle asemele uue väljasadenemine, nn metasomatoos.
Seejuures juhtub mõnikord, et osa varem eksisteerinud mineraali elementidest jääb ka uue mineraali koostisse ja tekib nn moondumispseudomorfoos. Mõnikord aga ei jää endisest mineraalist uue mineraali koostisse ühtegi elementi ja sel juhul on tegemist asendumispseudomorfoosiga.
Paramorfoosiks nimetatakse sama koostisega mineraali pseudomorfoosi varem eksisteerinud mineraali järgi. Näiteks läheb rombilises süsteemis kristalliseeruv α-tridümiit (SiO₂) sageli üle normaaltingimustes püsivamasse α-kvartsi trigonaalsesse polümorfsesse modifikatsiooni, kusjuures säilib kristallide plaatjas pseudoheksagonaalne kuju.
Mihkel Kabel

Mihkel Kabel (sündinud 1. aprillil 1984 Albus) on eesti näitleja.
2006. aastal lõpetas ta Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikooli (22. lend).
Samast aastast töötab näitlejana Eesti Draamateatris.
Ta on mänginud ka teleseriaalides "Ohtlik lend", "Kelgukoerad" ja "Kättemaksukontor".

Isiklikku

Ta oli aastatel 2009–2011 abielus näitleja Katariina Ratasepaga, neil on 5. jaanuaril 2009 sündinud poeg Rudolf Mattias.
Como

Majandus

Peale turismi on Como teiseks põhitööstusharuks siiditööstus: seal asuvad Milano moekunstnike põhilised siidiga varustajad.

Ajalugu

Praegust Como linna ümbritsevates mägedes elas juba vähemalt pronksiajal keltide hõim, keda tuntakse nimega orobii. Linnast edelas asuvates metsaga kaetud mägedes on veel näha jälgi nende asulatest.
Umbes 1. sajandil eKr sai piirkonnast osa Vana-Rooma riigist. Sealse antiikaegse Rooma koloonia Comum keskus asus algselt praeguse linna lähistel mägedel, kuid viidi seejärel Julius Caesari käsul üle linna praegusesse asukohta. Keiser käskis Como järve lõunapoolses otsas oleva soo kuivendada ja pani paika müüriga ümbritsetud linna plaani, mille järgi tuli uues linnas rajada tüüpiline Rooma tänavasüsteem. Uue linna nimeks sai Novum Comum ja selle staatuseks sai municipium.
774. aastal alistus Como linn linna tunginud Karl Suure juhitud frankidele ja linnast sai kaubavahetuskeskus.
Aastal 1127 kaotas Como kümmekond aastat kestnud sõja lähedal asuva Milano linnaga. Keiser Friedrich I Barbarossa abiga suutis Como mõnikümmend aastat hiljem Milanole kätte maksta – Milano purustati aastal 1162. Friedrich abistas linna ka mitme linna piiri ümbritseva kaitsetorni rajamisel, kuid neist on tänaseni säilinud vaid Castello Baradello.
Järgnevatel sajanditel järgis Como linna ajalugu Milano hertsogiriigi ajalugu – läbi Prantsusmaa sissetungi ja Hispaania domineerimise kuni aastani 1714, mil piirkonna vallutasid austerlased. Napoleon I tungis Lombardiasse 1796. aastal ja valitses piirkonda aastani 1815, mil Viini kongressi järgselt taastati Austria võim. Linn vabastati austerlaste käest lõpuks aastal 1859 Giuseppe Garibaldi saabumisega ja linnast sai vastselt loodud ja Savoia dünastia valitsemise all olnud Itaalia kuningriigi osa.
Teise maailmasõja lõpus läbis põgenev Benito Mussolini teel Šveitsi ka Como linna. Partisanid tabasid Mussolini Como järve ääres ja ta lasti järve põhjakaldal asuvas väikeses Giulino di Mezzegra külas maha.
2010. aastal esitasid natsionalistliku Šveitsi Rahvapartei liikmed Šveitsi parlamendile ettepaneku, millega sooviti riigiga piirnevate territooriumide, sealhulgas Como (ja Como provintsi) Šveitsi Konföderatsiooni liikmeks võtmist.
New Yorgi Bronxi Loomaaias olev Rockefelleri purskkaev asus kunagi Como linna järveäärsel peaväljakul (Piazza Cavour). William Rockefeller ostis selle 1902. aastal 3500 liiri eest (tollases vääringus ligikaudu 637 dollari eest).

Kultuur

Comos on sündinud Alessandro Volta, arhitektid Giuseppe Tarragni ja Antonio Sant'Elia ning paavst Innocentius XI, samuti Plinius Vanem ja Plinius Noorem.
Šmidti saar

Šmidti saar (vene остров Шмидта) on Venemaale kuuluv saar Kara meres Severnaja Zemlja saarestiku loodeosas.
Šmidti saare geograafilised koordinaadid on 81°5' põhjalaiust ja 90°25' idapikkust. Ta asub Severnaja Zemlja põhjapoolseimast, Komsomoletsi saarest loodes.
Saare pindala on 430 km², kõrgus kuni 325 m üle merepinna. Oma asukoha tõttu on Šmidti saare kliima märksa külmem kui ülejäänud saarestikus. Peaaegu kogu saar on kaetud Šmidti jääkupliga ja ka meri saare ümber on aasta ringi jääs.
Saar sai oma nime vene polaaruurija Otto Schmidti auks, kelle juhitav ekspeditsioon jäälõhkujal "Georgi Sedov" saare 1930. aastal avastas.
Külma sõja ajal 1952 pommitas NSV Liit lennukitega Tu-4 Šmidti saart tuumarelvadega, et teada saada, kuidas võiks Kanada Arktika saarestikus ja Gröönimaal olevatele USA sõjaväebaasidele mõjuda nende ründamine tuumarelvadega.
Villem Raam

Villem Raam (30. mai 1910 Pärnu – 21. mai 1996 Tallinn) oli eesti kunstiteadlane, kelle uurimisvaldkonnaks oli Eesti keskaja arhitektuur.
Eesti NSV teeneline kunstitegelane ja Nõukogude Eesti preemia laureaat. Eesti Muinsuskaitse Seltsi auesimees ja Eesti Üliõpilaste Seltsi auvilistlane.

Elulugu

Villem Raam sündis 30. mail 1910 Pärnus koolmeistri perekonnas. Lõpetas 1930. aastal Rakvere Õpetajate Seminari ning töötas 1930–32 kooliõpetajana Virumaal Aluveres. 1932. aastal astus Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonda, kus peaaineks valis kunstiajaloo. Samast ajast töötas õpetajana ka Tartus. 1934. aasta kevadsemestril liitus Eesti Üliõpilaste Seltsiga. 1936. aastal täiendas end Soomes ja 1938. aastal Rootsis.
1938. aastal pälvis ta võistlustöö "Keskaegne ehituskunst Eestis ja tsistertslaste mungaordu" eest ülikooli kõrgeima auhinna. Tartu Ülikooli lõpetas Villem Raam 1939. aastal professor Sten Karlingi õpilasena, järgmisel aastal käis riigi stipendiaadina end täiendamas Itaalias. Esimese suurema erialase tööna juhatas ta aastatel 1936–1939 Padise kloostri konserveerimistöid 
Enne Teist maailmasõda tegi ta esimesed sammud kunstikriitikuna ning hakkas tõsisemalt huvituma arhitektuuriajaloost ja restaureerimisproblemaatikast. 1940. aasta oktoobris määrati Villem Raam Eesti NSV Riikliku Kunstimuuseumi direktoriks. Järgmise aasta juunis Villem Raam  arreteeriti ning saadeti 15 aastaks Siberisse. Algul oli ta Permi oblastis Ussollagis (1941–1951), pärast seda asumisel Krasnojarski krais (1951–1956).
Pärast naasmist 1956. aastal töötas ta Teadusliku Restaureerimise Töökojas ja sellest välja kasvanud uurimis-restaureerimisettevõtetes. Seda aastatel 1956–1965 teaduri, 1965–1982 peaspetsialisti ja 1982–1990 konsultandina.
Villem Raami tähtsaimaks uurimisteemaks oli keskaja arhitektuur, aukartustäratavast objektide hulgast nimetagem Padise ja Pirita kloostreid, Saare-Lääne ja Järvamaa keskaegseid kirikuid, Tallinna linnamüüri, Põltsamaa ja Haapsalu linnuseid. Uurimisega kaasnes sageli restaureerimistööde juhendamine, muinsuskaitseline tegevus ja meie ehituskunsti pärandi tutvustamine.
Lisaks keskaegsetele meistritele jätkus tal tähelepanu ka kaasaegsetele kunstnikele: Ott Kangilaski, Lepo Mikko, Leili Muuga, Evald Okas, Richard Sagrits, Olev Soans, Vive Tolli jt. Olulisemaks tööks ses vallas jäi monograafia Evald Okasest. 1960.–1980. aastatel osales Villem Raam kõigi peamiste eesti kunsti- ja arhitektuuriajaloo käsitluste ning teatmeteoste koostamisel, viimaseks suuremaks tööks jäi leksikoni "Eesti arhitektuur" üldtoimetamine. Lisaks raamatutele on ta avaldanud üle 60 teadusliku artikli ja kirjutanud umbes 130 käsikirjalist aruannet.
Maetud Tallinna Metsakalmistule.

Isiklikku

Tema isa oli kooliõpetaja Voldemar Raam.
Tema tütred on keemik Helle Lippmaa ja kunstiajaloolane Kaia Haamer.

Allikad

Villem Raami isikuarhiiv Eesti Rahvusraamatukogus.
Janari Jõesaar

Janari Jõesaar (sündinud 8. detsembril 1993) on Eesti korvpallur.
Ta mängis aastal 2015 USAs klubis Texas–Pan American Broncs.
Aastal 2016 alustas mängimist Tartu Ülikooli meeskonnas.
Ta mängib aastast 2014 Eesti korvpallikoondises.
Ramla senjööria

Ramla senjööria (prantsuse keeles Seigneurie de Ramla) oli ristisõdijate Jeruusalemma ladina kuningriigi läänivaldus. Selle senjöör oli Jaffa ja Ashkeloni krahvi vasall.

Ajalugu

Esimese ristisõja ajal oli moslemi elanikkond Ramla hüljanud, kuna sellel puudusid vajalikud kaitserajatised. Pärast linna ilma võitluseta alistumist 1099. aastal anti see vaimulik Roueni Robert’i võimu alla, kes peagi pühitseti Lydda ja Ramla ladina piiskopiks. Seega oli Ramla alguses vaimulik senjööria. Selline korraldus ei jäänud aga kauaks püsima ja Ramlast sai ilmalik valdus. Alates a-st 1106 oli see kastellaan Ramla Baudouini (surn. 1138) käes. Aastal 1126 sai senjööriast Jaffa krahvkonna osa. Pärast viimase krahvi Hugues II mässu 1134. aastal tehti Ramlast omaette valdus ja Baudouinist sai selle senjöör. Tema valdused päris poeg Rénier. Viimase õde Helvis naitus Ibelini Barisaniga, kellele kuulus Ramla lähedal Ibelini kindlus, ja abielu kaudu siirdus senjööria võimsa Ibelini suguvõsa kätte. Nad valitsesid Ramlat kuni 1187. aastani, mil see langes koos teiste ristisõdijate aladega Egiptuse sultani Salah ad-Dini kätte. Aijubiidide käes oli Ramla kuni aastani 1229, mil sellest sai uuesti Jeruusalemma kuningriigi valdus. 1244. aastal said Ibelinid senjööria tagasi, kuid 1260. aastal vallutasid selle Egiptuse mamelukid ja see läks lõplikult moslemite kätte.
Kuldar Traks

Kuldar Traks on eesti tõlkija, raamatutoimetaja ja filosoof.
Ta on eesti keelde tõlkinud muuhulgas Richard Hammondi, Thando McLareni, Neil Morrise jt. raamatuid.
Jaan Olvet

Jaan Olvet (aastani 1935 Jaan Jensen; 20. jaanuar 1904 Vana-Vändra vald, Pärnumaa – 17. märts 1975 Toronto) oli Eesti ajaloolane, kartograaf ja arhivaar.

Elulugu

Jaan Olvet oli talupidaja poeg.
Lõpetas 1925 Pärnu Linna Ühisgümnaasiumi, õppis 1925–31 ja 1940–42 (vaheaegadega) Tartu Ülikoolis ajalugu, filosoofiat, inglise keelt ja arhiivindust. 1937 sooritas TÜ-s arhiivinduse eksami. Töötas 1928–31 mitmes arhiivis, kogus Eesti Kirjanduse Seltsi ülesandel ajaloolis-topograafilisi materjale ning 1928 Saaremaal suulist ajalootraditsiooni. Oli 1931–40 "Eesti biograafilise leksikoni" sekretär, koostas ühtlasi üle 100 artikli, tegi kaastööd "Eesti Entsüklopeediale". 1933 ilmunud "Eesti ajaloo atlas" oli Eesti ajaloolise kartograafia ja geograafia teedrajav teos, mille kaardid leidsid kasutamist ka "Eesti ajaloos" (I–III, 1935–40). Oli 1940–42 Pärnu Linnaarhiivi arhivaar ja 1942–44 direktor.
Põgenes 1944 sügisel koos perega Rootsi, oli 1944–49 Riigiarhiivi ametnik, 1949–50 Riigi Kaubandus- ja Tööstuskomisjoni (Staten Handels- och Industrikomission) arhivaar. Võttis aktiivselt osa Eesti seltside asutamisest (ETS Rootsis, 1945, jmt) ja tegevusest, oli mitme väljaande autor, koostaja ja tegevtoimetaja.
1950 siirdus Kanadasse, kus lõpetas Eestis pooleli jäänud akadeemilise stuudiumi, omandades 1962 Toronto Ülikoolis bakalaureusekraadi ajaloo ja poliitiliste teaduste alal, seejärel ka ajalooõpetaja kutse Ontario College of Educationi juures. Oli Torontos 1950–62 bürooametnik, 1962–69 ajalooõpetaja ja raamatukogu juhataja. Eesti Kultuuri Kogu Kanadas asutajaid ja aseesimees, Eesti Liidu Kanadas aseesimees, Eesti Kirjastuse Kanadas juhatuse liige jm, võttis osa ka AABS-i tegevusest ja selle korraldatud teaduskonverentsidest, oli Calgary Ülikooli juures asuva Ethnic Research Centeri perioodilise väljaande Canadian Ethnic Studies toimetuskolleegiumi liige. Avaldas artikleid Eesti lähiajaloost, sh ühe esimesena 1940. aastate esimese poole sündmustest.
Johannes Dieckmann

Johannes Dieckmann (19. jaanuar 1893 Fischerhude – 22. veebruar 1969 Ida-Berliin) oli Saksa poliitik ja Saksa DV riigitegelane.
Johannes Dieckmann oli pärit pastori perekonnast. Ta õppis Berliini Humboldti Ülikoolis, Gießeni ülikoolis ja Göttingeni ülikoolis majandust ja filosoofiat. Mobiliseeritud reservohvitserina võttis ta osa Esimesest maailmasõjast. 1918. aastal astus ta Saksa Rahvaparteisse. Ta oli Saksa Rahvaparteis erinevates ametites ja kuulus ka Gustav Stresemanni lähimate kaastööliste hulka. 1929–1933 oli ta Saksimaa Maapäeva liige. Ta kuulus partei vasakpoolsesse tiiba. Natsionaalsotsialistide võimuloleku ajal töötas Johannes Dieckmann erinevates ettevõtetes ärijuhina. 1939. aasta augustis mobiliseeriti ta Wehrmachti, kuid 1941. aasta jaanuaris arvati reservi ja vabastati teenistusest.
Teise maailmasõja järel kuulus Johannes Dieckmann 1945. aastal Saksamaa Liberaaldemokraatliku Partei asutajate hulka. Aastatel 1946–1950 oli ta Saksimaa Maapäeva liige. Alates 1948. aastast oli ta Saksimaa justiitsminister ja peaministri asetäitja. 1949–1969 oli ta Saksamaa Liberaaldemokraatliku Partei aseesimees. Alates 1960. aastast kuni oma surmani 1969. aastal oli ta üks Saksa DV Riiginõukogu aseesimeestest.
7. oktoobrist 1949 kuni 22. veebruarini 1969 oli ta Saksa DV Rahvakoja (parlamendi) president.
1947. aastal oli Johannes Dieckmann üks Saksa-Nõukogude Sõprusühingu asutajatest ja 1963–1968 selle president.

Isiklikku

Kirjanik Friedrich Dieckmann (sünd. 1937) on Johannes Dieckmanni poeg.
Lee maakond (Georgia)

Ajalugu

Maakond moodustati 1826. aastal.
Sergei Šoigu

Sergei Kužugetovitš Šoigu (sündinud 21. mail 1956 Tšadanis Tuva autonoomses oblastis (tänapäeval Tõva)) on Venemaa riigitegelane, alates 6. novembrist 2012 kaitseminister.
Aastatel 1994–2012 oli Šoigu eriolukordade minister, olles kõige kauem ametis olnud Venemaa minister pärast NSV Liidu lagunemist.
11. mail 2012 nimetati ta Moskva oblasti kuberneriks, kuid sellel ametikohal ei saanud ta olla pikalt, sest pärast kaitseminister Anatoli Serdjukovi ametist vabastamist nimetas president Vladimir Putin Šoigu sama aasta 6. novembril Venemaa kaitseministriks.
Rahvuselt oli ta isa tõvalane, ema venelane. Tal on armeekindrali auaste.
Alates novembrist 2009 on ta Vene Geograafia Seltsi esimees.
Teda peetakse Krimmi okupeerimise ja Venemaa Ida-Ukraina sõjaliste aktsioonide üheks peaorganiseerijaks.
Leo Reissar

Leo Reissar (17. juuli 1924 – 10. juuli 2001) oli eesti pedagoog ja kohaajaloo uurija.
Reissar töötas aastaid Mikitamäe kooli õppealajuhataja (1949–1952) ja direktorina (1952–1976). 
Ta kogus Setumaa ajaloo ja kultuuri kohta materjali, mille tulemusena valmis tal mahukas käsikirjaline teos "Läbi sajandite". Selle põhjal andis ta 1996. aastal välja teose "Setumaa läbi sajandite: Petserimaa" (ISBN 9985610881), mis on viimase aja silmapaistvam trükis ilmunud teos Setumaa ajaloost ja kultuurist.
Kolu kõrts

Kolu kõrts oli kõrts Harjumaal Kolu külas Tallinna-Tartu maantee ääres. Praegu asub see Eesti Vabaõhumuuseumis.
Viivi Neare

Viivi Neare (kuni 1967 Viivi Tetsmann; sündinud 8. detsembril 1941 Kõrevere külas Vändra vallas Pärnumaal) on Eesti oligofrenopedagoog ja logopeed.

Elulugu

Viivi Neare on talupidaja tütar.
1962 lõpetas Neare Vändra Keskkooli (eksternina), 1966 Moskva Pedagoogilise Instituudi. 1984 kaitses ta pedagoogikakandidaadi kraadi Defektoloogia Teaduslik Uurimise Instituudis Moskvas väitekirjaga "Формирование дочисловых понятий у старших дошкольников и младших школьников с нормальным и нарушенным развитием" oligofrenopedagoogika erialal. Täiendas end seejärel Taanis, Soomes, Inglismaal ja Saksamaal.
1960–62 oli ta eriinternaatkooli õpetaja, 1966–72 Eesti NSV Vabariikliku Õpetajate Täiendusinstituudi kabinetijuhataja, 1972–76 Tartu Ülikooli eripedagoogika kateedri õpetaja ja vanemõpetaja. 1977–82 Tallinna Pedagoogilise Instituudi koolieelse kasvatuse ja psühholoogia kateedri vanemõpetaja, 1982–84 ENSV Vabariikliku Õpetajate Täiendusinstituudi õppejõud. 1982–89 töötas ta eriinternaatkoolides ja Haridusministeeriumis, 1989–2000 oli TÜ eripedagoogika osakonna dotsent, 2000. aastast õppeülesande täitja. Neare on töötanud Porkuni Koolis, Raikküla Koolis ja Tallinna Eriinternaatkoolis.
Viivi Neare on Tallinna Pedagoogilise Seminari õppejõud ning nõukogu liige.
Ta on Eesti Eripedagoogide Liidu ja Eesti Autismiühingu liige. Aastast 2001 Eesti Eripedagoogide Liidu auliige (Vanapagan).

Teadustöö

Viivi Neare on uurinud hälvik- ja eakohaselt arenenud laste koolivalmidust, sh arvu eelkujutluste ja tekstülesannete lahendamise oskuste kujunemist, ning nende psüühiliste protsesside arengu iseärasusi. Ta on avaldanud üle 30 teadustrükise, kirjutanud abikooli matemaatika töövihikuid ja ainekavasid. Ta on kirjutanud palju artikleid koolieelikute arengust, koolivalmidusest, matemaatika õpetamisest abikoolis ning vaimupuudepedagoogikast.
Klamüüdia

Klamüüdiate ajalugu

Esmakordselt kirjeldati klamüüdiaid 1907. aastal trahhoomihaige pisaratega nakatatud orangutani konjuktiivi rakkudes. Kirjelduses märgiti nende mantlitaolist paksendit ümber rakutuuma ja sellest sai ka alguse tekitaja nimetus (kreeka keeles chlamys 'mantel'). Esmakordselt isoleeriti klamüüdiad 1957. aastal kanaembrüotes Tang Feifani poolt.

Chlamydia trachomatis

Chlamydia trachomatis on nägemiskaotust põhjustava trahhoomi tekitaja, samuti seksuaalselt ülekantavate haiguste tekitaja, mille kaugtagajärjeks võivad olla ektoopiline rasedus ja sigimatus.

Chlamydia pneumoniae

Chlamydia pneumoniae on olmekopsupõletiku tekitaja ning tema esinemist seostatakse ka ägeda ja kroonilise südame isheemiatõvega.

Chlamydia psittaci

Chlamydia psitacci on mitteühtlane klamüüdiate grupp, mis tekitab zoonoose ja põhjustab hingamisteede infektsioone inimestel. Tegelikult põhjustavadki kõik kolm klamüüdialiiki hingamisteede infektsioone ja kõiki neid seostatakse ka südamehaigustega.

Klamüüdiate üldiseloomustus

Klamüüdiad on liikumatud, ilma fimbriateta moodustised. Klamüüdiad esinevad kahe vormina, mis üksteisest morfoloogiliselt erinevad: väike (250–300 nm) ja rigiidne kondenseeritud moodustis ehk elementaarkehake (elementary body; EB), mis umbes 6–8 tunni jooksul organiseerub ümber suureks (800–1200 nm) retikulaarkehakeseks (reticulate body; RB), millel puudub elektrontihe nukleoid.
Klamüüdia elementaarkehake on metaboolselt inaktiivne ega pooldu kunagi. Ta sisaldab rohkesti lipiide, rakuseinas ka penitsilliini siduvaid proteiine, kuid viimased ei suuda rakuseina läbida ja samuti ei jõua ka intratsellulaarselt asuvasse parasiiti.
Klamüüdia retikulaarkehake on metaboolselt aktiivne. Rakuseinas on välismembraani proteiinid, mis võimaldavad ainete transporti, tsütoplasmas on prokarüootsed ribosoomid. Retikulaarkehakesed omavad ensüüme, nad sünteesivad endale oma DNA ja RNA, ja omavad ka proteiine ja lipiide. Neil puudub aga võime sünteesida energiarikkaid adenosiintrifosfaate (ATP-d). Seetõttu nimetatakse neid "energiaparasiitideks" ja sellepärast elutsevad nad raku sees. Bakteritega sarnaselt pärsivad mitmed antibakteriaalsed preparaadid nende kasvu.
Josif Pančić

Josif Pančić (serbia keeles Јосиф Панчић; ka Josip Pančić; 17. aprill 1814 Crikvenica lähedal Horvaatias – 8. märts 1888 Belgradis) oli serbia botaanik.
Pančić sündis katoliiklaste peres neljanda pojana ja tema sünninimi oli Josip. Ta lõpetas algkooli Gospićis, lütseumi Rijekas ja 1842 Budapesti ülikooli arstiteaduskonna. Budapestis õppis ta ka botaanikat.
Ta soovis asuda tööle Serbiasse, kuid selleks oli tarvis mõjuvat soovitust. Soovituse andis talle serbia keeleteadlane Vuk Stefanović Karadžić Viinis. Serbiasse jõudnud, pöördus ta õigeusku ja muutis oma eesnime slaavipäraseks Josifiks.
Pančić töötas arstina Serbia maapiirkondades. Oma reisidel mööda maakohti hakkas ta dokumenteerima leitud taimi. Eriti meeldis talle mägine Kopaoniki piirkond, mida ta aastail 1851–1886 külastas 16 korda. Sealjuures avastas ta hulgaliselt varem tundmatuid taimi. Tema kõige tuntum avastus on serbia kuusk, mille ta avastas 1875 ja millele ta andis nimeks Pinus omorika, kusjuures Pinus tähendab kuuske ladina keeles ja omorika serbohorvaadi keeles.
Pančić nimetati 5. aprillil 1887 asutatud Serbia Kuningliku Akadeemia esimeseks presidendiks. Sellel ametikohal töötas ta kuni surmani. Ta nõudis Belgradis botaanikaaia avamist. Belgradi botaanikaaed Jevremovac avati 1874 ja selle esimene direktor oli samuti Pančić.
Pančić suri Belgradis töö ajal 5. aprillil 1888. Belgradi ülikool, teaduste akadeemia ja matkajate liit rajasid talle 1951 Kopaonikisse mausoleumi. Mausoleumis on hauakiri: "Pančići palvet austades tõime ta siia igaveseks puhkama. Ühtlasi anname edasi tema teate Serbia noorsoole: "Ainult meie maa looduse põhjaliku tundmise ja analüüsimisega näidatakse, kui palju oma kodumaad armastatakse ja austatakse.""
Josif Pančići kirjeldatud taksonite juurde märgitakse autorilühend Pančić.
Viljandi Maavalitsus

Viljandi Maavalitsus oli Viljandi maavanemat teenindav riigiasutus, mis asus Viljandis endises Eesti Panga Viljandi osakonna hoones aadressil Vabaduse plats 2. Viimane Viljandi maavanem oli Erich Palm.
Eesti maavalitsuste tegevus lõpetati 1. jaanuarist 2018.
Hugo Salasoo

Hugo Leopold Salasoo (kuni 1932 Sogenbits või Sogenpits; 27. november 1901 Meeri vald, Tartumaa – 12. oktoober 1991 Sydney, Austraalia) oli eesti botaanik, farmatseut ja arhivaar.

Elulugu

Hugo Salasoo sooritas 1919. aastal Tartu Ülikooli juures apteekriabilise eksamid ja 1923. aastal Tallinna Reaalkooli juures eksternina keskkooli lõpueksamid. 1927. aastal lõpetas ta Tartu Ülikooli arstiteaduskonna farmaatsiaosakonna. Akadeemilisest kuulus ta Korporatsioon Fraternitas Liviensisesse.
1928. aastal kaitses samas farmaatsiamagistri kraadi väitekirjaga "Kapillaaranalüüsist" ning 1932. aastal farmaatsiadoktori kraadi väitekirjaga "Mõruhein, Polygonum Hydropiper L., farmakobotaaniline ja keemiline uurimus".
Vabadussõjas osales ta Tartu kooliõpilaste pataljoni liikmena.
Aastatel 1917–1919 oli ta Tartus apteekriõpilane, 1921–1928 apteekriabiline (Tapa, Sõjaväe Keskhaigla, H. Mikheimi, Kaarli-Pedeli ja Karlova apteegis), 1928–1933 TÜ farmatseutilise keemia instituudi assistent, 1933–1936 Sotsiaalministeeriumi farmaatsia osakonna inspektor, 1936–1940 direktor, ühtlasi 1934–1940 TÜ eradotsent, 1940 ja 1944 Nõmmel Kivimäe apteegi omanik.
1944. aastal põgenes ta Saksamaale, 1949. aastast elas Austraalias Sydneys, kus tegeles muuhulgas väliseesti kultuuritööga.

Teadustöö

Hugo Salasoo kirjutas mitmeid töid farmaatsiast. 1928–1933 oli ta ajakirja Eesti Rohuteadlane toimetaja, Eesti esimese farmakopöa ("Pharmacopeia Estonica I", 1937) koostamise algataja, üldkorraldaja, kaasautor ja toimetuskomisjoni esimees. Ta tegeles ka erialase eesti keele küsimustega (tema loodud on nt sõna "ravim"). Ta koostas Austraalia taimestikust rikkaliku herbaariumi, mille kinkis TÜ-le.
1953 asutas Salasoo Sydneys Eesti Arhiivi Austraalias, mis kujunes üheks suuremaks Eestile spetsialiseerunud raamatukoguks väljaspool Eestit, 1991. aastani oli ta selle juhataja. Ta tegeles ka arhiivis säilitatava, peamiselt pärast 1940. aastat välismaal ilmunud eestikeelse ja -ainelise kirjavara (1992. aasta seisuga 23 865 ühikut) süstematiseerimise ja bibliografeerimisega.

Liikmesus

Salasoo kuulus Eesti Farmatsöitide Ühingu ja Akadeemilise Rohuteaduse Seltsi juhatusse.
Ta oli Sydney Eesti Seltsi esimees (aastast 1971 auliige), Austraalia Eesti Seltside Liidu juhatuse liige (1952–1954, 1970–1972), ajalehe Meie Kodu toimetuskolleegiumi liige (1953–1962) jm.

Isiklikku

Tema isa oli politseinik.
Tema abikaasa oli Olga Salasoo ning lapsed Nony (1928–1990) ja Inno Salasoo (sünd. 1929).