Ameerika erandlikkus

Marksismis

1927. aasta juunis kirjeldas Ameerika Kommunistliku Partei üks juhte Jay Lovestone Ameerika majanduse ja ühiskonna ainulaadsust. Ta juhtis tähelepanu ameerika kapitalismi tugevusele ja riigi "tohutule võimuvarule" (tremendous reserve power), mis tema sõnul ei luba seal korraldada kommunistlikku revolutsiooni. 1929. aastal nimetas antud küsimuses eriarvamusele jäänud Jossif Stalin Lovestone'i mõtteid "Ameerika erandlikkuse ketserluseks". Tema sõnad tõlgiti inglise keelde kui the heresy of American exceptionalism, ja see oli esimene kord kui kasutati terminit "Ameerika erandlikkus". Suur depressioon näis kinnitavat Stalini väidet, et ka ameerika kapitalismi puhul kehtivad marksismi üldised seadused. 1930. aasta juunis kuulutati ameerika kommunistide kokkutulekul, et "majanduskriisi torm puhus laiali Ameerika erandlikkuse kaardimajakese ja kogu selle oportunistlike teooriate ja illusioonide süsteemi, millel Ameerika kapitalistlik 'jõukus' seisis".
Koos ülejäänud rahvaga majanduslangusejärgselt jõukamaks saanud akadeemikud defineerisid Ameerika erandlikkuse ümber. Ameerika erandlikkus pidi sobituma mõttega maailma juhtriigist. Uuem USA oli valmis vanematele Euroopa ühiskondadele näitama teed marksismist ja sotsialismist vabasse tulevikku.

Feodaalse korra puudumine

Paljud teadlased kasutavad Harvardi politoloogia professori Louis Hartzi välja töötatud Ameerika erandlikkuse mudelit. Raamatus "The Liberal Tradition in America" (1955) väitis Hartz, et Ameerika poliitilisest traditsioonist on puudu vasakpoolsed/sotsialistlikud elemendid ja parempoolsed/aristokraatlikud elemendid, mis domineerisid enamikus ülejäänud maades. Kolooniast välja kasvanud Ameerikas ei olnud feodaalseid traditsioone nagu etableerunud kirik, mõisa omandisse kuuluv maa või pärilik aadlitiitel. "Liberaalse konsensuse" koolkond, kuhu kuulusid nt David Potter, Daniel Boorstin ja Richard Hofstadter, rõhutas Hartzi järgides, et Ameerika ajaloos aset leidnud poliitilised konfliktid toimusid eraomandit, üksikisiku õigusi ja representatiivset valitsust austava liberaalse konsensuse raamistikus. USA valitsus oli palju vähem tsentraliseeritud kui Euroopa valitsused.

Puritaanlikud juured

Osaliselt võib Ameerika erandlikkust seletada Ameerika puritaanlike juurte abil. Paljud Hollandi reformistliku teoloogi Jacobus Armininiusest mõjutatud puritaanid võtsid omaks kesktee range kalvinistliku ettemääratuse ja vähem piirava jumaliku ettenägelikkuse (divine providence) teoloogia vahel. Nende uskumuse kohaselt oli Jumal nendega lepingu sõlminud ning nad ära valinud kui näidisrahva kogu ülejäänud maailma jaoks. Üks puritaanide juhte John Winthrop väljendas seda mõtet viidates Ameerikale metafoorselt kui "linnale mäe peal" – tema järgi pidi Uus-Inglismaa kõigile teistele eeskujuks olema. Seda metafoori kasutavad erandlikkuse pooldajad siiani. Puritaanide moralistlikud väärtused jäid sajanditeks ameeriklaste rahvusliku identiteedi osaks ja neil on rahvuslikule alateadvusele mõju ka tänapäeval.

Ameerika revolutsioon ja vabariiklus

Ameerika revolutsioonini viinud mõtted tulenesid Suurbritannia ühiskonna peavoolu poolt tagasi lükatud vabariikluse traditsioonist. Ajaloolane Gordon Wood on väitnud, et "meie usk vabadusse, võrdsusse, põhiseadusse ja tavalise inimese heaolusse tulenesid revolutsiooniajast, nagu ka mõte, et ameeriklased on eriline rahvas, kelle eriliseks saatuseks on juhtida maailma vabaduse ja demokraatia suunas".
Thomas Paine'i pamflett "Common Sense" (1775–1776) väljendas esimest korda mõtet, et Ameerika polnud ainult Euroopa pikendus, vaid uus maa – pea piiramatu potentsiaaliga riik, mis oli briti emamaast välja kasvanud. Taolised tundmused ladusid revolutsioonilise Ameerika erandlikkuse mõtte vundamendi ja olid lähedaselt seotud vabariiklusega – usuga, et suveräänsus kuulub rahvale, ja pole vaid valitsevale klassile pärida ja pärandada.
Ajal, mil suurriikides olid kindlad riigiusundid, iseloomustas Ameerika revolutsiooni usuvabadus. Thomas Jeffersoni ja James Madisoni juhtimisel viidi sisse kaasaegne põhiseadusel põhinev vabariiklus, kus kirikute võimule seati piirangud.

Jefferson ja vabaduse impeerium

Tuckeri ja Hendricksoni (1992) väitel uskus Jefferson, et Ameerika "oli vaba ja voorusliku rahva kindlustundele rajatud uue diplomaatia kandja, ja ta peaks seisma inimeste loomulikel ja universaalsetel õigustel põhinevate eesmärkide eest kasutades vahendeid, mis väldivad sõda ja selle korrumpeerivat mõju". Jefferson soovis radikaalset ärapööramist Euroopas traditsioonilisest "riigi huvides" põhimõttest (millega võidi õigustada mistahes samme) ning lõpetada välispoliitika ja valitseva perekonna vajaduste prioriseerimine võrreldes tavainimeste vajadustega. 
Jeffersoni ettekujutuses pidi Ameerikast saama maailma "vabaduse impeerium" (empire of liberty) – demokraatia ja vabariikluse mudel. Ameerika oli tema jaoks majakaks (beacon to the world), mis pidi maailma teisi riike paremuse suunas mõjutama.

Põhilised väited

Marilyn B. Youngi kohaselt võtsid neokonservatiivsed intellektuaalid ja poliitikud pärast külma sõja lõppu omaks mõtte "Ameerika impeeriumist", ehk nad väitsid Ameerikat omavat rahvusliku missiooni viia vabadus ja demokraatia ka vähem arenenud maadesse. Pärast 11. septembril 2001 toimunud terrorirünnakuid muutis George W. Bushi administratsioon välispoliitilist suunitlust – rõhuti USA militaarse ja majandusliku üleoleku säilitamisele, mis läks kokku ka Ameerika impeeriumi mõtteviisiga. Youngi sõnul oli Iraagi sõda (2003–2011) näide Ameerika erandlikkusest.

Vabariiklik eetos ja mõtted riiklusest

Ameerika erandlikkuse pooldajate järgi on USA erandlik kuna see põhineb vabariiklikel ideaalidel mitte ühisel pärandil, etnosel või valitseval eliidil. President Abraham Lincolnile viidates on Ameerika rahvus "pühendatud väitele, et kõik inimesed on loodud võrdsena". Selle vaate kohaselt on Ameerika lahutamatult seotud vabaduse ja võrdsusega. Taolist Ameerika erandlikkuse tõlgendust on edendanud endine Esindajatekoja spiiker Newt Gingrich. 2011. aastal välja tulnud filmis "A City Upon a Hill" ja raamatus "A Nation Like No Other" väljendab Gingrich arvamust, et "erandlikkus" on "ehitatud unikaalsele usule, et meie õigused ei tulene valitsuselt, vaid Jumalalt, ning annavad au ja vastutuse indiviidile, mitte riigile". 
Ameerika Ühendriikide poliitikat on algusest peale iseloomustanud föderalism ja võimude lahususe põhimõte (checks and balances), mistõttu ükski isik, fraktsioon, regioon või valitsusasutus ei saa kasvada liiga võimukaks. Mõned Ameerika erandlikkuse teooria pooldajad väidavad, et see süsteem ja sellega kaasnev võimu kontsentreerumise umbusaldamine on USA-s ära hoidnud "enamuse türannia", säilitab vabariiklikku demokraatiat ja laseb kodanikel elada kohas, mille seadused peegeldavad sealsete elanike väärtuseid. Taolise süsteemi tulemusel võivad seadused riigi eri osades suuresti erinevad olla. Ameerika erandlikkuse kriitikute sõnul tähendab süsteem vaid seda, et riiklik enamus osariikide üle asendub osariikide võimuga kohalike üksuste üle. Ameerika poliitiline süsteem lubab väidetavalt rohkem kohalikku domineerimist ja vähem riiklikku domineerimist kui on kombeks unitaarsema süsteemi puhul.

Rajamaa mentaliteet

Ameerika erandlikkuse pooldajad väidavad tihti, et "Ameerika meelelaad" (American spirit) või "Ameerika identiteet" loodi rajamaa (frontier) protsessi käigus. Nende hinnangul lubas Ameerika rajamaa individualismil õitsele puhkeda. Rajamaal võeti omaks demokraatia ja võrdsus ning hüljati Euroopa sajanditevanused institutsioonid nagu monarhia, alaline sõjavägi, etableerunud kirikud ja maaomanikest aristokraadid. Samas ei ole rajamaa kogemus omane vaid Ameerika Ühendriikidele. Ka teistel riikidel (nt Lõuna-Aafrika Vabariik, Venemaa, Brasiilia, Argentina ja Austraalia, isegi iidne Rooma) on rajamaa kogemus olemas. Poliitilised ja kultuurilised keskkonnad olid seal aga teistsugused – erinevalt Ameerikast ei kaasnenud teiste rajamaade puhul uute alade hõivamisega laiaulatuslik vaba maa omandamine ja asunikel ei olnud kontrolli kohalike ega maakondlike valitsuste üle. Igal rahval oli erinev rajamaa kogemus. Näiteks Hollandi päritolu Lõuna-Aafrika buurid sõdisid brittidega ja jäid neile alla. Austraalias aga väärtustati koostööd ja sõbramehelikkust ("mateship"), samas kui Ameerika Ühendriikide asunikud olid individualistlikuma meelsusega.

Kriitika

Ameerika erandlikkuse teooriat on eriti 20. sajandi lõpus ja 21. sajandi algul ohtralt kritiseerima hakatud. Näiteks Michael Ignatieff eristab oma raamatus "Exceptionalism and Human Rights" (2005) kolme tüüpi erandlikkust: "väljaarvamine" (exemptionalism) (lepinguid toetatakse seni, kuni need USA kodanikele ei kehti); "topeltstandardid" (double standards) (kritiseeritakse teisi selle eest, et nad ei pööra tähelepanu inimõigustega tegelevate rahvusvaheliste organisatsioonide märkustele, kuid ei tehta välja sellest, mida needsamad organisatsioonid Ühendriikide kohta ütlevad); ja "seaduslik isolatsionism" (legal isolatsionism) (USA kohtunike kalduvus teiste riikide seadusandlust ignoreerida).
George W. Bushi administratsiooni ajal kasutati terminit Ameerika erandlikkus esialgsest mõnevõrra teistsuguses kontekstis. Nii pooldajad kui ka vastased hakkasid seda kasutama kirjeldamaks seda, et teatud Ameerika Ühendriikide poliitilisi huvisid peetakse rahvusvahelistest seadustest kõrgemal või neist väljaspool asuvaks – Ameerika pole seega niivõrd unikaalne kui immuunne rahvusvahelise seadusandluse suhtes. Termini uus kasutusviis on selle kasutamisse segadust juurde toonud, unilateraalsusele rõhumine erineb mõnevõrra termini varasematest kasutusvariantidest. Osa neist, kes usuvad "traditsioonilist Ameerika erandlikkust" (mõtet, et Ameerika on eriline riik erilise rahvaga, et ta erineb ülejäänud maailmast kvalitatiivselt, ja et tal on maailma ajaloos eriline osa mängida) usuvad samuti, et USA peaks seejuures täielikult rahvusvahelistele seadustele alluma. Näiteks ühe 2007. aasta uurimuse kohaselt on "[USA] avalikkuse hulgas näha mõningaid Ameerika erandlikkuse ilminguid, kuid on väga vähe tõendeid kinnitamaks unilateraalseid vaateid". 
10. septembril 2013 mainis USA president Barack Obama "Ameerika erandlikkust" ameeriklastele Süüria konfliktist rääkides. Kaalumisel oli potentsiaalne militaarne sekkumine tsiviilisikute vastu keemiarelva kasutamises süüdistatud Süüria kodusõtta. Venemaa president Vladimir Putin vastas 12. septembril 2013 kriitikaga öeldes, et "on ülimalt ohtlik julgustada inimesi end erandlikuna nägema, olgu motivatsioon milline tahes". 
4. oktoobril 2013 kritiseeris Ecuadori president Rafael Correa Obama poliitikaid ja võrdles Ameerika erandlikkust Natsi-Saksamaaga küsides "Kas see mitte ei meenuta natsi retoorikat enne Teist maailmasõda ja selle ajal? Nemad pidasid end valitud rassiks, ülimuslikuks rassiks jne. Sellised sõnad ja mõtted on äärmiselt ohtlikud".

Moraalne puhtus

Vasakpoolsed kriitikud (nt Marilyn Young ja Howard Zinn) on väitnud, et kui meenutada orjust, kodanikuõigusi ja sotsiaalhoolekannet, on Ameerika ajalugu moraalselt vigane ja seda ei saa seega pidada vooruslikkuse näidiseks. Zinni kohaselt ei saa Ameerika erandlikkus olla jumalikku päritolu kuna Ameerika polnud näiteks põliselanike kohtlemisel heatahtlik.
Donald E. Pease pilkab oma 2009. aasta raamatus "The New American Exceptionalism" Ameerika erandlikkust, öeldes, et see on "riiklik fantaasia" (state fantasy) ja "müüt". Pease märgib, et "riiklikud fantaasiad ei suuda enda varjatud ebakõlasid täielikult varjata" ja näitab, kuidas sündmused nagu Abu Ghraibi vangide väärkohtlemise avalikkuse ette tulemine ja valitsuse ebakompetentsus orkaan Katrina tagajärgedega tegelemisel "tekitasid erandlikkuse müüdi sisse mõrad".
Ameerika teoloog Reinhold Niebuhr on väitnud, et kui oletatakse automaatselt, et Ameerika tegutseb headel eesmärkidel, siis see tee viib moraalse korrumpeerumiseni. Samas toetas Niebuhr USA külma sõja aegseid poliitikaid. Tema "kristlikuks realismiks" nimetatud seisukoht pooldas õigustatud sekkumist teiste riikide asjadesse.

Topeltstandardid

Gary W. Reichard ja Ted Dickson väidavad, et "USA areng on alati sõltunud riigi tehingutest teiste riikidega, et saada kaupu, kultuurilisi väärtusi ja elanikkonda". Roger Cohen esitab küsimuse: "Kui erandlik saad sa olla kui iga ulatuslikum probleem, millega silmitsi seisad, terrorismist tuumarelvade ja nafta hinnani, nõuab koos teistega tegutsemist?" Samantha Poweri kohaselt ei ole USA "ei särav näide ega isegi kompetentne vahelesegaja. Läheb veel nii umbes terve põlvkonna jagu aega, et Ameerika erandlikkust taas kasutada saaks".

Jutud allakäigust

Herbert Londoni sõnul on ennetav allakäigu ennustamine (pre-emptive declinism) postmodernne uskumus, "et USA ei ole erandlik riik ja ajalugu ei anna talle õigust maailmaareenil teistest riikidest erinevat rolli mängida". Paul Krugman on kirjutanud, et "oleme alati teanud, et Ameerika valitsemisaeg maailma tähtsaima riigina saab ükskord läbi. Kuid enamik meist kujutas ette, et kui see langus kätte jõuab, on see midagi suurejoonelist ja traagilist".
Viimastel kümnenditel on ingliskeelses ajakirjanduses ilmunud teateid Ameerika Ühendriikide võimu kahanemisest. 1988 ütles Flora Lewis, et "jutud USA allakäigust vastavad tõele selles mõttes, et USA ei suuda enam kõiki hoobasid tõmmata ega kõiki arveid kinni maksta". 1990. aastal hoiatas Anthony Lewis, et Euroopa ja Aasia on juba saamas kinnitust oma kahtlustele, et USA võim on kahanemas. Tom Wickeri jaoks on USA sõjaväe oluliseks nõrkuseks välismaise energia kasutamine ja ta on öelnud, et "supervõimu staatuse säilitamine on USA jaoks muutumas üha keerulisemaks – pea võimatuks". Ajakirjanik Howard French on väljendanud muret Ameerika Ühendriikide languse ja Hiina tõusu pärast. Fareed Zakaria kirjutas oma raamatus "The Post-American World", et ameerikajärgne maailm ei tähenda mitte Ameerika langust vaid pigem kõigi teiste tõusu.

Sarnasused Ameerika Ühendriikide ja Euroopa vahel

2009. aasta detsembris avaldas Peter Baldwin raamatu, milles väitis, et hoolimata püüetest 'ameerika eluviisi' ja 'euroopa sotsiaalset mudelit' vastandada, on Ameerika ja Euroopa tegelikkuses hulga ühiskondlike ja majanduslike näitajate poolest vägagi sarnased. Baldwini väitel tulenevad paljud silmapaistvamad Ameerika ja Euroopa vahelised kontrastid (nt mõrvade arv ja laste vaesus) mustanahalise alamklassi näitajatest.

Vastandlikke arvamusi

2009. aasta aprillis vastas Obama ajakirjaniku küsimusele järgnevalt: "Ma usun Ameerika erandlikkust täpselt samamoodi nagu ma usun, et britid usuvad Suurbritannia erandlikkust ja kreeklased Kreeka erandlikkust". Ta ütles ka, et "ma ei näe vastuolu selle vahel, kui usutakse, et Ameerika on mänginud olulist rolli maailma rahu ja õitsengu suunas juhtimisel, ja kui tunnistatakse, et see juhtroll sõltub meie suutlikkusest luua partnerlussuhteid. Loome partnerlussuhteid kuna me ei suuda neid probleeme üksinda lahendada". 2012. aasta presidendivalimistel Obama vastu kandideerinud vabariiklane Mitt Romney kritiseeris Obama öeldut oma raamatus "No Apology: The Case for American Greatness" ja väitis, et Obama ei usu Ameerika erilisust. Arkansase osariigi kunagise kuberneri, vabariiklase Mike Huckabee sõnul erineb Obama maailmavaade drastiliselt kõigi Ameerika varasemate presidentide maailmavaatest: "ta on üles kasvanud pigem globalistina (globalist) kui ameeriklasena. Ameerika erandlikkuse eitamine võrdub sisuliselt selle rahva südame ja hinge eitamisega".