google/wiki40b huggingface dataset:
Kapillaarpäsmake

Kapillaarpäsmake ehk veresoontepäsmake ehk neerupäsmake ehk glomerulus ehk glomeerul (ladina glomerulus renalis, ains glomerulus, mitm glomeruli) on paljude selgroogsete loomade neerudes paiknevate nefronite neerukehakeste põhiosa.
Kapillaarpäsmakesi ümbritseb päsmakesekihn (Bowmani kihn) ja nende sisepind on kaetud podotsüütidega. Neerupäsmakeste  ülesandeks on esmasuriini filtreerimine. Glomerulaarfiltratsioon baseerub vererõhul ja kapillaaripäsmakeses on vererõhk kõrgem kui harilikus kapillaaris.
Kui arterites langeb vererõhk alla 60 mmHg siis glomeruluste töö lakkab.
Kapillaarpäsmakeste areng, anatoomia, morfoloogia, histoloogia ja patoloogia võivad erineda nii liigiti kui ka indiviiditi.

Madudel

Uuringud Thamnophis sirtalis madudega tuvastasid neil 100 neerupäsmakest.

Inimestel

Neerupäsmakesse suubub verd toov toomaarteriool (arteriola afferens), milleks on neeruarteri haru (arteriola glomerularis afferens) 
ja väljub viimasoon (arteriola glomerularis efferens). Neerupäsmakese lähedal paikneb proksimaalne vääniline neerutoruke.

Kokkupuuted madudega

Inimeste suhtes mürkmadudeks liigitatud madude sülg, sattudes inimese vereringesse, võib avaldada maohammustuse mürgistuse korral toimet ka neerupäsmakestele.

Inimestel

Inimestel seostatakse neerupäsmaskestega diabeetilise neerukahjustuse teket, põhjustades neerupäsmakeste skleroosi e. glomeruloskleroos e. Kimmelstieli-Wilsoni sündroom ja lisaks päsmakestes olevate veresoonte (arterite ja arterioolode) skleroosi.
Noor-Tartu

Noor-Tartu oli peamiselt Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo- ja filoloogiateaduskonna õpilastest moodustunud ja 1980ndate algul tegutsenud üliõpilasorganisatsioon.
Noor-Tartu korraldas mitme Tartu ajaloomälestise ja kultuuriloolise paiga korrastamise.
Organisatsiooni eesotsas olid teiste seas Mart Laar, Lauri Vahtre, Heiki Valk.
Erkki Melartin

Erkki Gustav Melartin (7. veebruar 1875 Käkisalmi – 16. veebruar 1937 Helsingi) oli soome helilooja ja dirigent.
Melartin õppis 1895–1898 Martin Wegeliuse juures Helsingi muusikainstituudis, seejärel Viinis, Berliinis ja Roomas. 1901. aastal sai temast muusikateooria, -ajaloo ja kleveriõppejõud Helsingi muusikainstituudis, hilisemas Sibeliuse Akadeemias. 1908–1911 töötas ta dirigendina Viiburis ja 1911–1936 Helsingi Konservatooriumi juhataja.
Melartini helilooming hõlmab 189 nummerdatud teost ja lisaks mõned nummerdamata. Ta kirjutas ühe ooperi (Aino, 1909, Kalevala teemadel) ja 6 sümfooniat. Ta lõi ka süite, sümfoonilisi poeeme, ühe balleti, ühe viiulikontserdi, kammermuusikat ja rikkalikult klaveripalu ning laule. 
Melartini peetakse sageli eklektikuks. Alguses oli ta loomingus tunda Sibeliuse mõju, hiljem Gustav Mahleri ja impressionismi mõju.
Tema on maetud Helsingi Hietaniemi kalmistule.
Veikko Lehto

Veikko Lehto (sündinud 27. veebruaril 1969) on eesti klahvpillimängija, kontsertmeister ja muusikaõpetaja.
Ta on olnud Kuressaare Lions-klubi president.
Jakov Permjakov

Jakov Andrejevitš Permjakov (Яков Андреевич Пермяков; suri 1712) oli kasakast vene meresõitja, maadeavastaja ja kaupmees.
Aastal 1710 reisis ta Leena jõest Kolõma jõeni ja märkas merel kahe tundmatu saarerühma siluette (Suur-Ljahhovi saar ja Medvežji saared).
Aastal 1712 läks ta oma kaaslase Merkuri Vaginiga koerarakendiga Jana jõe suudmest Suur-Ljahhovi saareni ja uuris seda. Tagasiteel tapeti Permjakov ja Vagin kaaskonda kuulunud ja mässama hakanud kasakate poolt.
Tõnu Laigu

Tõnu Laigu (sündinud 14. veebruaril 1956 Tallinnas) on eesti arhitekt.
Keskhariduse omandas Tõnu Laigu Tallinna 46. Keskkoolis (Tallinna Pelgulinna Gümnaasium, 1963–1974. Aastatel 1974–1974 õppis ta Tallinna Pedagoogilises Ülikoolis joonistamise ja tööõpetuse erialal. Arhitektuurialase kõrghariduse omandas Laigu Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi arhitektuuriteaduskonnas aastatel 1975–1979.
Aastatel 1979–1989 töötas Tõnu Laigu projekteerimisinstituudis Kommunaalprojekt. Aastatel 1989–1990 töötas ta arhitektuuribüroos E-Stuudio ning 1990–2001 arhitektuuribüroos Kuup. Alates aastast 2001 töötab T. Laigu arhitektuuribüroos QP Arhitektid OÜ.
Tõnu Laigu tuntumad tööd on galeriielamu Tallinnas Sõpruse puiesteel, AS COAL terminal Muugal, korterelamud Mäepealse tänaval. Tema projekteeritud maju iseloomustab funktsionalistlik vormikeel, oskuslik ja mitmekülgne materjalikasutus ning hea keskkonnatunnetus.

Muud

Tõnu Laigu on Eesti Arhitektide Liidu liige alates 1988. aastast ja kuulub liidu eestseisusse.
Ruilaid

Ruilaid on Pärnu maakonnas Lääneranna vallas Pivarootsi küla alal Pivarootsi lahes asuv 13 hektari suurune saar (laid). Laiu rannajoone pikkus on 1,84 kilomeetrit.
Laiu koordinaadid on 58° 32′ N, 23° 35′ E. Saar asub 50 meetrit Ahessäärest idas. Saare suurim kõrgus on kuni 4,8 meetrit üle merepinna. Laiul leidub rohttaimestikku ja võsa.
Laid kuulub Puhtu-Laelatu looduskaitseala koosseisu ja on looduskaitse all.
Armfelt

Armfelt (ka Armfeldt) on Rootsi ja Soome aadlisuguvõsa.
Suguvõsa esiisa oli Jämtlandist pärit Erik Larsson (surnud 1659).
Eenetsid

Eenetsid (vananenud nimetus jenisseisamojeedid) on samojeedi rahvas, kes on rääkinud emakeelena eenetsi keelt.
Eenetsite traditsiooniline asuala on olnud Krasnojarski krai põhjaosas Taimõri poolsaarel Jenissei jõe vasakkaldal jõe suudme lähedal.
Venemaal elas 2010. aasta rahvaloenduse andmetel 227 eenetsit, kellest 102 emakeel oli eenetsi keel.
Vanast ajast on eenetsite elatusalad olnud küttimine ja kalastamine. Alates 20. sajandist on eenetsid hakanud laiemalt pidama kodustatud põhjapõtru. Varem oli eenetsitel vähe põhjapõtru ja neid kasutati peamiselt veoloomadena.
Tänapäeval jagunevad eenetsid kaheks teineteisest mõnesaja kilomeetri kaugusel elavaks hõimuks. Kumbki hõim kõneleb oma murret, endid kutsutakse vastavalt bai ja maddu. Ühine endanimetus eenetsitel puudub. Rahvanimetus "eenets" lähtub eenetsikeelsest sõnast enet (inimene). Oma kirjakeelt eenetsitel ei ole.
Rannu kirikumõis

Rannu kirikumõis (saksa keeles Pastorat Randen) oli kirikumõis Rannu kihelkonnas Tartumaal.
Haukka

Haukka (soome keeles 'Kull') oli 1943. aastal Soome poolt organiseeritud raadioluuregrupp, mis saadeti Saksa okupatsiooni all olnud Eestisse.

Eesmärgid ja tegevus

Grupi eesmärk oli koguda soomlastele teavet, millal sakslased lahkuvad ja kas nad jätavad ehk Punaarmeele tee Helsingi peale vabaks. Samuti pidid nad Soomele teatama Saksa vägede võimalikust dessandist Suursaarele. Ühtlasi pidid nad sidet pidama Eesti Vabariigi Rahvuskomiteega ning koguma andmeid Eesti poole teel olevate Punaarmee üksuste kohta.
Haukka gruppi kuulus mõniteist eestlast. Rühma juht oli Leo Talgre, radistid Ustav Toom ja Toomas Rüütmann, paadimees Georg Adams.
Grupp püüdis edutult leida kontakti Briti sõjaväeluurega (SIS).
Haukka mehed hakkasid sidet pidama Eesti vastupanuliikumisega ja vandusid 1944. aasta septembris truudust Otto Tiefi valitsusele.
Kui sakslased taganesid, jäi grupp Nõukogude vastuluure silmusesse.
Haukka grupp purustati detsembris 1944, varitsuses langes Leo Talgre.
28. detsembri öösel 1945 ründas NKVD väeosa üksus Võrumaal Nursipalus Haukka luuregrupi meeste poolt koondatud metsavendade punkrit (Nursipunker). Langes üheksa meest.

Mälestuse jäädvustamine

Haukka grupist on René Vilbre teinud dokumentaalfilmi "Kuum külm sõda: Haukka grupp" (2005; esimene film sarjast "Kuum külm sõda"; stsenaristid Kiur Aarma ja Tiit Pruuli, idee autor Eerik-Niiles Kross).
Viiburi

Ajalugu

Hilisema Viiburi linna alal asus 10. sajandil karjalaste kaubakoht, 12.–13. sajandil oli see Novgorodi võimkonnas. Arvatavasti 1293. aastal rajas Rootsi väejuht Torgils Knutsson Viiburi linnuse. Rootsi allikates on seda esimest korda mainitud 1295. aastal, kuid Vene kroonikad dateerivad selle rajamist 1293. aastaga (aasta 6801 "maailma loomisest"). Linnuse ümber kujunes ka kaubaasula, mis võis olla varasema kaubakoha otsene järeltulija. Pähkinäsaari rahuga 1323 Novgorodi ja Rootsi vahel läks Viiburi ala ametlikult Rootsi valdusse.
14. sajandi jooksul kujunes Viiburist linnaline asula, millel oli ka oma raad (1393), kuid linnaõigused sai ta siiski alles 1403. Keskaja lõpus oli Viiburi Turu järel Soome suuruselt teine linn, oluline kaubalinn ning kogu Kagu-Soome ja Viiburi ja Savonlinna lääni (1634–1721) keskus.
Suure Põhjasõja ajal vallutas Venemaa 1710. aastal Viiburi ning Uusikaupunki rahuga (1721) läks linn Venemaa valdusse ning oli Viiburi lääni (venepäraselt kubermangu) keskuseks. Aastal 1812 liideti kõik aastatel 1721–1743 Venemaa poolt vallutatud Soome alad (sealhulgas ka Viiburi) Vene keisririigiga personaalunioonis oleva Soome Suurvürstiriigiga.
Soome iseseisvudes jäi Viiburi Soome valdusse, olles erinevate arvestuste järgi (osa lähivaldi, eelsadama ala jms arvestati ajalooliselt ka Viiburi linna alla) Soome suuruselt teine kuni neljas linn (ligi 80 000 elanikku). Talvesõjas sai linn tugevasti kannatada, kuid Punaarmeel ei õnnestunud seda vallutada. Moskva rahu järgi jäi Viiburi siiski Nõukogude Liidule.
1941. aastal alanud Jätkusõjas vallutasid soomlased Viiburi ja selle ümbruse tagasi.
1944. aasta 20. juunil okupeeris Nõukogude Liit linna ja selle ümbruse ning see annekteeriti 1947. aastal Pariisi rahu järgi Nõukogude Liitu.
Tänapäeval on Viiburi soomlaste seas populaarne turismisihtkoht.

Vaatamisväärsused

Linna tähtsaim vaatamisväärsus on 13. sajandi lõpust pärinev Viiburi linnus. Linna ümbritsenud müürist on säilinud paar torni.
Alvar Aalto projekteeritud ja 1927–1935 ehitatud linnaraamatukogu hoone, mis põles tühjaks 1940. aastal Talvesõja aegu, on 2000. aastatel restaureeritud ja rekonstrueeritud.

Eestlased Viiburis

1918. aasta andmetel elas Viiburis 400 eestlast. Oli olnud eesti heategev selts, asutamisel oli sellal eesti haridusselts. Kiriklikult kuulusid nad Helsingi Pauluse koguduse alla.
Pronssisoturi: Viron patsaskiistan tausta ja sisältö

"Pronssisoturi: Viron patsaskiistan tausta ja sisältö" (eesti keeles 'Pronkssõdur: Eesti monumendisõja taust ja sisu') on soomlase Johan Bäckmani skandaalne raamat, milles ta kritiseerib Eesti võimuorganite tegevust pronkssõduri teisaldamisel aastal 2007.
Evald Maltenek

Evald Leonard Johannes Maltenek (9. veebruar 1887 Tsooru – 31. märts 1938 Tallinn) oli eesti tehnikateadlane.

Haridus

Evald Maltenek lõpetas Võru algkooli, Tartu Reaalkooli 1906 ja Riia Polütehnikumi masinaehitusosakonna І järgu insener-tehnoloogi diplomiga 1911; oli praktikal ASEA tehastes Rootsis 1910. Diplomitööna koostas elektrijaama projekti koos auruturbiini täielike arvutustega. Korporatsioon Vironia liige.

Teaduskraad ja kutse

Erakorraline professor 1935; korraline professor 1937.
Evald Maltenek kinnitati veel enne Tallinna Tehnikainstituudi avamist 1. juulist 1936 prorektoriks ja õppejõuks, 10. novembril 1937 nimetati ta korraliseks professoriks,

Teenistus

Tallinnas tehase Volta insener 1911–1912; Tallinna Linna Elektri Keskjaama tehniline juhataja 1912–1914; tehnikabüroo V. Reinok & CO töödejuhataja 1914–1918; töötas insenerina mitmes ettevõttes 1921–1928; Tartu Ülikooli tehnikateaduskonna jõumasinate ja soojusmajanduse erakorraline professor 1935–1936.
Tallinna Tehnikumi õppejõud (õppeained: auruturbiinid, aurukatlad, soojusmajandus) ja elektrotehnikaosakonna juhataja 1919–1921; soojusjõu laboratooriumi juhataja 1929–1934; Riikliku Katsekoja soojustehnilise laboratooriumi juhataja 1929–1934; tehniliste kursuste lektor 1934; Tallinna Tehnikaülikooli esimene prorektor 1936–1938; soojustehnika laboratooriumi juhataja 1936–1938; jõumasinate ja soojusmajanduse korraline professor 1937–1938.

Teadustöö põhisuunad

Soojustehnika, põlevkivi kasutamine energeetikas ja elamu soojusmajanduses.
Avaldas publikatsioone elektroonika, soojusmajanduse, insenerihariduse ja raadioasjanduse alal, sealhulgas esimese eestikeelse raadioamatööri käsiraamatu (1925), oli koolifüüsikaõpikute kaasautor.

Teaduskorralduslik tegevus

Evald Maltenek oli soojusenergeetikute koolkonna rajajaid ja Eesti kõrgema tehnikahariduse edendaja; arendas füüsika ja raadiotehnika oskussõnavara; juhendas uurimistöid turba kütusena kasutamise alal; Eesti Rahvusliku Jõukomitee, AS F. Krulli Masinatehase juhatuse liige; Eesti Inseneride Ühingu, Tehnilise Hariduse Edendamise Seltsi ja Loodusvarade Instituudi liige; Eesti raadioasjanduse pioneere, raadiotehnika asjatundjana konstrueeris ja ehitas raadiovastuvõtjaid; Eesti Haridusministeeriumi esindajana kuulus raadioamatööride kutseeksami komisjoni; AS Eesti Turbatööstus nõukogu ja Tallinna ringhäälingu programmikomitee liige; Eesti Entsüklopeedia masinaehituse allosakonna toimetaja 1932–1937; Insenerikoja mehaanikasektsiooni ja tehnilise hariduse korraldamise toimkonna liige 1935–1938. Korporatsioon Vironia vilistlane, vilistlaskogu aseesimees. Tallinna Rotary Klubi liige,
Suvel 1937 Evald Maltenek haigestus ja ravist hoolimata ei tervenenud. Ta loobus prorektori ametikohast, asus aga veebruaris 1938 uuesti õppetööle. 31. märtsil 1938, pärast pikaleveninud teaduskonnakogu koosolekut Koplis, olles keeldunud professor Vladimir Paaveli ettepanekust lasta end koju sõidutada, varises Maltenek kokku.
Evald Malteneki on metud Osula kalmistule.
Bayer (aadlisuguvõsa)

Ajalugu

Pärit Vestfaalist. Suguvõsaliin algab Riia Suure Gildi oldermanni ja kaupmehe Andreas Beyeriga (suri 1692). Tema pojapoeg Andreas Bernhard von Bayer (1709−1753) omandas 1740. aastal Püha Rooma keisrilt aadlitiitli (rüütel). 1747. aastal võeti ta Liivimaa rüütelkonna matriklisse. Suguvõsa kustus meesliinis 1811. aastal.
Harald Arman

Harald Arman (22. mai 1910 Tallinn – 13. oktoober 1965 Tallinn) oli eesti arhitekt, planeerija ja ametnik.
Ta lõpetas 1928. aastal Tallinna Peetri Reaalkooli ja 1933. aastal Tallinna Tehnikumi arhitektuuriharu. Aastatel 1935–1937 töötas ta Tallinnas ETK arhitektuuribüroos, 1937–1940 linnavalitsuse arhitektuurijaoskonnas ja 1940–1941 asejuhatajana projekteerimistrustis. Aastatel 1941–1944 oli ta Punaarmees.
Arman oli eesti arhitektuuri peamine sovetiseerija, kes omas administratiivvõimu, juhatades Tallinnas aastatel 1944–1955 Arhitektuuri Valitsust ja 1955–1964 Ehituse ja Arhitektuuri Komiteed, kuid ka projekteeris kesksed linnaehituslikud sõlmed ja esindushooned. 
Aastatel 1948–1955 õpetas ta Tallinna Polütehnilises Instituudis ja Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis. 
Aastal 1934 oli ta Eesti Arhitektide Ühingu ja Insenerikoja liige, 1945 Eesti Nõukogude Arhitektide Liidu asutajaliige. 1946. aastal määrati ta Eesti NSV Teaduste Akadeemia ja 1950. aastal NSV Liidu Arhitektuuriakadeemia korrespondentliikmeks. Arman pälvis 1960. aastal Eesti NSV teenelise kunstitegelase aunimetuse.

Sõjaeelne looming

Arman töötas välja ETK-s koos Salme Liiveriga maakaupluste ja nende sisustuse funktsionalistlikke lahendusi. Ta projekteeris Tallinnas funktsionalistlikud elamud Vambola 6 (1937, taastati pärast sõda, lammutati 1990. aastatel) ja Puhke 4 (1939). Koos Ott Puuraidiga projekteeris ta ehitusühingu Oma Pere mitmeti uuendusliku luksuskorteritega elamu Tallinnas Roosikrantsi 8b. Dolomiitfassaadi ehib August Vommi reljeef "Perekond". Herbert Johansoni käe all projekteeris ta Kopli algkooli (1940–1950, nüüd Tallinna Kunstigümnaasium).
Scala cromatica

"Scala cromatica" on eesti helilooja Arvo Pärdi 2007. aastal loodud teos triole. Muusikateose pikkus on 2 minutit. Teose kandis esimest korda ette 29. novembril 2007 Austrias Viinis Wiener Klaviertrio.
110 meetri tõkkejooks

110 meetri tõkkejooks on meeste võistlusala kergejõustikus.

Ajalugu

Juba 19. sajandil oli olemas kolm klassikalist tõkkejooksudistantsi: 110 m (120 jardi), 200 meetri (220 jardi) ja 400 m (440 jardi) tõkkejooks. Nendest on ainult 200 meetri tõkkejooks tänapäevaks peaaegu unustatud, olümpiamängude kavas oli ala ainult kaks korda (1900 ja 1904), viimased maailmarekordid kinnitas IAAF 1960. aastal (nii sirgrajal kui ka kurvis). Praegu joostakse 200 m tõkkejooksu võistlustel väga harva.
Kõik 110 m tõkkejooksu puhul kasutatavad mõõdud on tulnud inglise süsteemist, kus pikkuseühikutena kasutusel tollid-jardid (1 jard = 36 tolli). Tõkete kõrgus on meestel 3 jalga ja 6 tolli (106,7 cm) ja tõketevaheline iikaugus 10 jardi (9,14 m), kaugus stardist esimese tõkkeni on 15 jardi (13,72 m).

Maailmarekordi areng

Maailmarekordi arengu tabelist võib esile tõsta paar huvitavat fakti. 16. juulil 1932 kordas Jack Keller 14,4-ga ametliku maailmarekordit. See oli esimene kord, kui koos tulemusega toodi ka ametlik jooksu ajal puhunud tuule kiirus. Selles jooksus oli lisaks ametlikule käsiajavõtule kasutusel ka mitteametlik elektriline ajavõtt, aeg oli 14,53. 
Neli aastat hiljem, 19. juunil 1936 püstitas Forrest Towns uue maailmarekori 14,1. Tuule tugevuseks mõõdeti +2,4 m/s. Tuule kiirus ületas praeguse lubatud piiri (2,0 m/sek), kuid see piir pandi paika alles kaks kuud hiljem Berliini olümpiamängude ajal toimunud IAAF-i kongressil.
Blekinge lään

Haldusajalugu

Kui Blekinge 1658 Rootsi valdusse läks, kuulus ta algul Kristianstadi lääni ning alates 1680. aastast Kalmari lääni. Aastal 1683 rajati Blekinge lään, mis on tollest ajast katkematult püsinud. Omaette lääni moodustamist seostatakse Karlskrona mereväebaasi strateegilise tähtsusega. 
Aastal 1658 kuulusid Blekingesse Kristianopeli, Ronneby ja Sölvesborgi linn ning Bräkne härad, Listers härad (kuhu juba 1639 oli Villands härad'ist üle toodud Jämshögi kihelkond (sealhulgas Kyrkhult)), Medelstads härad ja Östra härad (Blekinge). Aastal 1664 lisandus Karlshamni linn. Kristianopel kaotas linnaõigused 1677 ja Ronneby 1680. Aastal 1680 sai linnaõigused Karlskrona.
Blekinge lääni asutamise ajal oli seal seega kolm linna: Karlskrona, millest sai lääni halduskeskus, ning Karlshamn ja Sölvesborg. Aastal 1686 sai Ronnebyst lydköping Karlskrona all. Aastal 1863 sai Ronnebyst alev ja vald, aastal 1882 uuesti linn.
Sellest ajast oli läänis neli linna: Karlshamn, Karlskrona, Ronneby ja Sölvesborg. Aastal 1941 lisandus Olofströmi alev ning nendest viiest asulast said 1971. aasta omavalitsusreformiga praeguse viie valla halduskeskused.
Lüüra (tähtkuju)

Lüüra (ladina keeles Lyra) on väike põhjataeva tähtkuju Linnutee serval, rahvaastronoomias tuntud ka Vanade Reinadena. See on üks 48-st Ptolemaiose kirjeldatud tähtkujust ja kuulub 88 tänapäeva tähtkuju hulka. Pindalalt on see 52. tähtkuju, kattes 286 ruutkraadi. Lüüra heledaimad tähed on Veega, Lüüra gamma ja Lüüra beeta. Veega moodustab koos Altairi ja Deenebiga Suvekolmnurga.
Lüürat ümbritsevad Lohe, Herkules, Rebane ja Luik.
Eestis on Lüüra tähtkuju peaaegu loojumatu.
Lüüras asub ka binokliga vaadeldav Lüüra rõngasudu.
Pruun-suurkõrv

Pruun-suurkõrv (Plecotus auritus) on nahkhiirlaste sugukonda kuuluv käsitiivaline. Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (2012). 
Eestis leidub teda kõikjal, kuid väikese arvukusega.
Ta asustab suhteliselt hõredaid leht- või okasmetsi, samuti parke ja puurikkaid aedu – kõikides nendes paikades peab tema jaoks olema piisavalt varjuline.
2008. aastal andis Eesti Post välja margi, millel on kujutatud pruun-suurkõrva.
Mohawki org

Mohawki org (inglise keeles Mohawk Valley) on Adirondacki ja Catskilli mäe vaheline org, milles voolab Mohawki jõgi.

Mohawki oru regioon

Org moodustab Ameerika Ühendriikides New Yorgi osariigi regiooni, mis on jaotatud kuueks maakonnaks: Oneida maakond, Herkimeri maakond, Fultoni maakond, Montgomery maakond, Otsego maakond, Schoharie maakond.
Veliki Novgorod

Ajalugu

Novgorodi alalt on leitud inimeste peatumiskohtade ja asulapaikade jälgi 5000–6000 aasta tagusest ajast. Kohanimede järgi otsustades elasid seal tollal soomeugrilased ja balti hõimud.
Novgorod on üks vanemaid Vene linnu. 8. sajandil oli ta juba ümbruskonna keskus. Tollal läbis Novgorodi tähtis kaubatee, mis kulges Läänemerelt Laadoga ja Ilmjärve kaudu Volga jõgikonda. Linnas käisid sageli skandinaavia kaupmehed, kes nimetasid seda Holmgardr, saksa allikad Ostrogard. 16. sajandil kirjutatud Nikoni leetopissis mainitakse, et 6367. aastal (859 pKr) suri Novgorodi vanem Gostomõsl. Seda peetaksegi Novgorodi esmamainimise ajaks. Välismaistes allikates nimetatakse Novgorodi esmamainimise ajaks ka 854. aastat. Hulgaliselt leidub ebausaldusväärseid allikaid, mis nimetavad linna asutamisajaks varasemaid aegu. 10. sajandi araabia käsikirjades nimetatakse Novgorodi üheks kolmest slaavlaste keskusest Kiievi ja Artania kõrval (missugust kohta viimane tähistab, ei ole selge).

Sõpruslinnad

Novgorodi sõpruslinnad on Bielefeld (Saksamaa), Moss (Norra), Nantes (Prantsusmaa), Rochester (USA), Strassburg (Prantsusmaa), Zibo (Hiina), Uusikaupunki (Soome) ja Watford (Suurbritannia).
Fidel LaBarba

Elukutselisena

LaBarba poksis oktoobrist 1924 kuni veebruarini 1933 elukutselisena. Ta osales kokku 89 kohtumisel ning võitis neist 68 (neist 16 nokaudiga) ja kaotas 15 kohtumist ning 6 kohtumist jäi viiki.
10. strategeem

10. strategeem 36 strategeemist on "peida nuga naeratusse ".
Kahepalgelisus. Kahenäoline Jaanus. Valvsuse uinutamine. Juuditi suudlus ja Juuda suudlus.

Näiteid

1979. lõpus toimunud Nõukogude Liidu invasioonile Afganistani eelnes poliitiline ja diplomaatiline manööver, mis oli järsu sõjategevuse ettevalmistamise eeltingimuseks. Aasta vältel kujutasid Nõukogude Liidu esindajad "rahulikku koostööd", pakkudes nn majanduslikku abi, valmistades ette sõjaväelisi spetsialiste ja saates sõjalisi nõunike. Nii saadi tasapisi  kätte  kontroll Afganistani armee üle ja loodi eeldused Afganistani okupeerimiseks.
Vietnam rääkis enne rünnakut Kambodžale "piirkondlikust koostööst".  Peng Di poolne Vietnami poliitika analüüs  1979. 16. augusti  "Renmi ribao’s" kandis pealkirja: "Naeratuste diplomaatia – naeratuste taga on peidus pistoda".
Üks esimesi strategeemi praeguse nimetusi sõnastusi pärineb kuulsa Tangi ajastu luuletaja Bo Ju (772-846) poolsest Li Yifu (614-666) iseloomustusest. Luuletuses "Tian ke duo" ("Taevas on tunnetatav") kirjutas ta, et Li Yifu taolised tüüpid "varjavad naeratuse taga pistoda, millega tapavad inimesi."
Särevere vald (Türi kihelkond)

Särevere vald (Gemeinde Serrefer) oli vald Türi kihelkonnas Järvamaal.
Särevere vallas sündisid põllumajandusteadlane August Reinart, sõjaväelased August Aron ja Harald Nugiseks.
1939. aasta valdade reformi käigus läks vald täies koosseisus uue Särevere valla koosseisu.
Vernoni vald

Ajalugu

Vald moodustati 1871. aastal.
Alo TV

Alo Televisioon on Eesti telekanal, mis näitab ööpäevaringselt Eesti muusikavideoid. 
Algselt oli selle äriidee orienteeritud teksti-TV'le. Peatoimetajat polnud, I tegevdirektor oli Ülo Veldre. Tehti paar katsesaadet, kuni lõpuks jõudis järg Jaan Kalmuse kätte. ALO-TV omanik inseneriühistu ALO (Tõnis Mets) oli osaline ka Tartu Raadios (kui ERR 1993 Tartu Raadiost loobus). ALO TV looja Tõnis Mets sai oma teleprogrammile taasiseseisvunud Eesti vabariigis väljastatud eetriloa number üks.  ALO TV juhatusse kuulus Tõnis Mets kuni 20. veebruarini 2007.
Alo TV alustas 27. detsembril 1992, kui eetrisse anti esimene, kolme tunnine otsesaade. Esimest otsesaadet juhtisid Tiina Joosu ja Ando Sinisalu. Selles üle kolmetunnises saates tegi oma eetridebüüdi ka EHHEE-TV seltskond koosseisus Erkki Kõlu, Valdo Jahilo ja Janek Luts. Lisaks osalesid Tarmo Jürisson, Tõnis Mets, Enn Räpp, Lembitu Kuuse jpt.
Peale kanal Seitsme sulgemist 31. detsembril 2016 on Alo TV ainuke muusikakanal Eestis. Erinevalt kanal Seitsmest, näeb Alo TVs ainult Eesti loomingut. Suur osa vanematest muusikapaladest on üles võetud ALO TV vanas stuudios EPA torni all. Kui varemalt piirdus telekanali leviala Tartu linna lähiümbrusega, siis nüüd on see nähtav ka Elioni ja Starmani Digi-TVs, hübriidTV-s ja Alo TV kodulehel. Kanali kodulehe andmetel kulutavad eestimaalased ALO-TV vaatamisele 10 000 tundi ööpäevas ja igakuiselt jälgib ALO-TVd üle 200 000 inimese.
Alo TV juht on Jaan Kalmus seenior.
Ad hoc-võrk

Kasutamine

Üks arvuti loob ad hoc serveri ja teised saavad sinna ühenduda samamoodi nagu WiFi ruuteri külge. Võimalik on luua krüpteeringuta lahtine võrk (open) või krüpteeritud võrk, kasutades WEP või WPA2-Personal algoritme.

Ühilduvus

Vanematel kaartidel on tihti ühilduvusprobleeme, mis tulenevad peamiselt tarkvarast ja ka riistvarast. Selle tõttu on tegelikkuses raske luua suuri ad hoc võrke.
Tohu tänav

Tohu tänav on tänav Tallinnas Pirita linnaosas Maarjamäe asumis.
Tohu tänav on nime saanud 7. aprillil 2004. Tänav on saanud nime lähedal asuva Kase tänava mõjul.
Kazimierz Fabrycy

Kazimierz Fabrycy (1888–1958) oli Poola sõjaväelane.
1933 otsustati talle anda Kotkaristi I klassi teenetemärk.