google/wiki40b huggingface dataset:
Berliini müür

Müüri ajalugu

Berliini müüri mõtte käis välja Walter Ulbricht ning NSV Liidu juht Nikita Hruštšov kiitis selle heaks. Esialgse müüri ehitasid 1961. aastal Saksa DV Rahvaarmee sõdurid, piirivalve- ja politseiüksused, et takistada idasakslaste massilist põgenemist Läände, sealhulgas ka Ida-Berliini erialaspetsialistide ja töötajate massilist ülejooksmist (ebaseaduslikku lahkumist) Lääne-Berliini. 
Saksa DV elanike põgenemine oli põhjustatud sotsialismi juurutamisest Saksa DV-s ja selle negatiivsest mõjust Ida-Saksamaa majandusele. Kui aastail 1949–1962 põgenes Lääne-Saksamaale vähemalt 4 miljonit inimest, siis 1962–1989 suutis otseselt üle Berliini müüri põgeneda ainult 5000 inimest ja üldse Lääne-Saksamaale alla 200 tuhande inimese, mis näitab Berliini müüri efektiivsust.
Berliini müüri rajamist põhjendas Saksa DV propaganda kui vajalikku sammu riigipiiri kindlustamiseks, nimetades seda eufemistlikult "antifašistlikuks kaitsevalliks" (antifaschistischer Schutzwall). Müüri valvas umbes 10 tuhat Ida-Saksamaa sõdurit, kasutades varjumiseks 323 kaevikut, jälgimiseks 302 valvetorni ja 20 punkrit. Müüri kogupikkus oli 156,4 km, sellest 112 km betoonplaatidest või tellistest sein, paikades kus betoonsein puudus, takistasid piiri ületamist okastraataiad ja muud tõkked. Otseselt eraldas Ida- ja Lääne-Berliini 43,7 km pikkune müür. Lääne-Saksamaa meedias nimetati Saksa DV ehitatud müüri "häbimüüriks"
Berliini müür soodustas kommunistliku propaganda läbikukkumist niihästi Ida-Saksamaal kui ka kogu kommunismileeris. Müür oli külma sõja sümbol, mida sakslased ja kogu vaba maailm võttis kommunistliku türannia tähisena, eriti pärast tule avamist ülejooksikute pihta. Alles 1980. aastate lõpupoole, kui Nõukogude impeerium hakkas juba näitama lagunemise märke, leevendasid Ida-Saksamaa võimud piirikeeldu. 
Läbipääsu Berliini müürist avasid Saksa DV võimud kõigile 9. novembril 1989.
Berliini müüri lammutustööd kestsid 1990. aasta 13. juunist kuni 30. novembrini.
1. juulil 1990 lõpetati Ida-Berliini ja Lääne-Berliini vahel piirikontroll.
Praeguseks (2014) on müür peaaegu täielikult lammutatud, säilinud on üksikud fragmendid.
9. novembril 2014 tähistas Saksamaa 25 aasta möödumist müüri langemisest 15 kilomeetri pikkuse valgustatud õhupallide riviga endisel piirijoonel. Kantsler Angela Merkel avas ühe säilinud müürilõigu juures muuseumi.
Indrek Raudne

Isiklikku

Indrek Raudne on vabaabielus ja kahe lapse isa. Tal on abikaasa Railiga poeg Oskar ja tütar Rahel.
Ta on Saaremaal Lümanda vallas asuva 1818. aastal ehitatud Kotlandi mõisa omanik.
2011. aastal kaebas Keskerakond Indrek Raudse kohtusse Keskerakonda laimavate väidete meedias avaldamise tõttu. Samal aastal tuvastas "Pealtnägija", et Indrek Raudne ja tema äripartner Nikolai Stelmach pakuvad Vene miljonäridele hõlbustatud korras elamisloa taotlemise teenust fiktiivse äriühingu abil (elamislubade skandaal).
Windsori loss

Windsori loss (inglise Windsor Castle) on loss Suurbritannias Berkshire'i krahvkonnas Windsori linnas Thamesi jõe kaldal, Londonist umbes 30 km kaugusel. Loss on Suurbritannia kuninga suveresidents. See loss on Suurbritannia kuninga vanim loss. See loss on ka maailma suurim loss, mida kasutatakse elamiseks. Lossis on umbes 1000 tuba.
11. sajandil oli Windsori lossi kohal keskaegne linnus, mis hiljem ehitati ümber ja laiendati.
Merenoorkotkad

Merenoorkotkad (vanem keelekuju: merinoorkotkad) on Kaitseliidu noorteorganisatsiooni Noored Kotkad merendusallüksuste (mererühmade) liikmete mitteametlik üldistav nimetus. 
Merinoorkotkad oli käibel ametliku nimetusena kuni 1940. aastani.

Tegevus

Mererühmade tegevust on arendatud viimastel aastatel Tallinnas Lennusadamas, Virumaal, Saaremaal ja Pärnus.
Merenoorkotkastele antakse tavaliselt esmalt tavalise noorkotka põhiettevalmistus. Seejärel õpetatakse neile erinevaid merendusega seonduvaid teemasid nagu näiteks sõlmi, paadisõitu, purjetamist, erinevaid tegevusi laeval, mereajalugu. Praktiliste tegevuste läbiviimiseks korraldatakse laagreid ja muid üritusi rannas või laevadel.

Taasloomine

Pärast Eesti taasiseseisvumist on noorkotkaste meretegevusi üritatud vahelduva eduga taaskäivitada ja asutada mererühmi noorkotkaste malevate ja ka Eesti Noorte Mereklubi juures. Esimesed katsed 1990. aastatel ei olnud järjepidevad ja puudus oli ka ressurssidest, kuid aastaid hiljem on saavutatud teatud edusamme. 
Võidupüha tähistamisel Kärdlas 23. juunil 2015 osalesid merenoorkotkad võidutulede ühendamise ja pärja piirivalvelaevaga sadamast merele viimise tseremoonial.
Välgumihkel

Välgumihkel on tulemasin, mille tööks on sädemeid tekitades süüdata bensiin või muu vedelkütus (veeldatud gaas, näiteks butaani ja propaani segu).

Tulekiviga välgumihkel

Tulekiviga välgumihkliga tõmmatakse kivirullist, mis käib vastu metalli ja tekitab sädemeid, ning vajutatakse pumpa, mis surub vedeliku üles sädemete juurde.
Phippsøya

Phippsøya on Norrale kuuluv asustamata saar Põhja-Jäämeres Teravmägede saarestikus Kirdemaast põhja pool.
Phippsøya on suurim Sjuøyane saartest. Saar asub Nordenskiöldi lahes umbes 35 km kaugusel Kirdemaa rannikust. Saare geograafilised koordinaadid on 80° 43′ N, 20° 47′ E. Kagus on tema naabersaar Martensøya, edelas Nelsonøya ning loodes Tavleøya.
Phippsøya pikkus on umbes 11 km.
Saarel on üks vähestest teadaolevatest ohustatud seisundis vandelkajaka kolooniatest. Morsakolooniaid võib näha saare kagurannikul Isflakbukta ääres ja ranniku lähedal madalas vees. Samal rannikul asub 1936. aastal kaevandusinspektori Hans Merckolli ehitatud majake, mis on mälestisena kaitse all. Saarel on ka jääkarusid.
Arvatakse, et saart võis juba 1618. aastal märgata Enkhuizenist pärit hollandi vaalakütt. Saar sai nime Briti maadeuurija Constantine John Phippsi järgi, kes juhtis 1773. aastal kahe laeva, Racehorse'i ja Carcassi ekspeditsiooni Teravmägedele. Sellel retkel osales ka noor Horatio Nelson.
1973. aastast alates kuulub Phippsøya Kirde-Svalbardi looduskaitseala koosseisu. Turistidel on lubatud Phippsøyat külastada, kuid loomi ei tohi häirida.
Voore paisjärv

Voore paisjärv on järv Jõgeva maakonnas Mustvee vallas Voore külas. Veekogu pindala on 1,2 ha. Veekogu kaldajoone pikkus on 1202 m.
Varssavi kindralkubermang

Varssavi kindralkubermangu valitsuskorraldus

Pärast 1863. aasta ülestõusu tühistas keiser Aleksander II seni Poolas kehtinud konstitutsiooni ning osalise iseseisvuse ning määras Poola sõjavägede ülemjuhatajaks esmalt krahv Friedrich Wilhelm Rembert von Bergi ning pärast ülestõusu mahasurumist ning rahuolukorra taastamist määras von Bergi ka Poola Haldusnõukogu liikmeks, pärast ülestõusueelse nominaalse valitseja suurvürst Konstantin Nikolajevitši lahkumist Peterburisse ka Poola asehalduriks (наместникoм); kindralkubermangu politseiülemaks määrati kindral Fjoror Trepov.
1864. aasta alguses moodustati Peterburis Poola asjade komisjon, mis koosnes viiest liikmest ning mille juhatajaks oli keiser Aleksander.

Poola iseseisva katoliku kiriku allutamine

1864. aasta novembris allutati Poola Katoliku kirik Venemaa Keisririigi Siseministeeriumi komisjonile, mille juhiks määrati vürst Tšerkasski, samal aastal konfiskeeriti kõik Poolas asuvad katoliku kiriku varad ning enamus kloostreid suleti. 1865. aastal kehtestati katoliku kiriku uus põhikiri, mille kohaselt Poola jagati seitsmeks – Płocki, Lublini, Sandomierzi, Kielce, Augustówi, Kujawy ja Podlaasia piiskopkonnaks, katoliku kiriku vaimulikkond hakkas saama ülalpidamist riigikassast ja 1871. aastal allutati Poola katoliku kirik Keisririigi Siseministeeriumi välisusundite departemangu alluvusse. 1875. aastal aga likvideeriti Venemaa Keisririigi ja Poola Kuningriigi vahel seni veel formaalselt kehtinud personaalunioon ning asutati ka Vene Õigeusu Kiriku Holmi piiskopkond.

Haldusaparaadi muudatused

1866. aastal kehtestati Poolas Venemaa Keisririigi kubermangu- ja maakonnakorraldus ning Poola territoorium jaotati senise 5 kubermangu asemel 10 kubermanguks ning 84 maakonnaks.
1867. aastal likvideeriti Poola Riiginõukogu ja 1868. aastal Poola haldusnõukogu ja Poola territooriumil tegutsenud valitsuskomisjonid (usuasjade ja hariduskomisjon, finantskomisjon ning siseasjade komisjon), selle ajani komisjonide pädevuses Poola territooriumil olnud küsimuste otsustamine viidi üle Keisririigi pealinnas Peterburis asuvate asutuste pädevusse.
1867. aastal taastati ka keisririigis kehtivad haridus ja õppeasutuste süsteem, taastati Varssavi õpperingkond ja elementaarkoolid, õpetajate seminaride ning erakoolide süsteem.1869. aastal reorganiseeriti Varssavi kõrgem kool – Varssavi Ülikooliks;
1876. aastal kehtestati ka Poola õigusüsteemis Keisririigis kehtivad nõuded ning moodustati Venemaa Keisririigi õigussüsteemile omane kohtukorraldus (erandiks oli ainult vandemeeste süsteemi puudumine). Kehtima jäid Poola tsiviil-, äri- ja võlaõigusseadused.
Kiirguskeskus

Kiirguskeskus oli aastatel 1996–2009 Keskkonnaministeeriumi haldusalas tegutsenud riigiasutus, mille põhiülesandeks oli kiirguskaitse ja kiirgusseire. 
Kiirguskeskus andis välja kiirgustegevuslubasid, osales vastavateemaliste arengukavade ja programmide koostamisel ja elluviimisel, haldas kiirgusalaseid andmekogusid, jagades ühtlasi vastavateemalist infot, jne.

Ajalugu

Kiirguskeskus alustas tööd 1. jaanuaril 1996. aastal asukohaga Mustamäe tee 33 Tallinnas, mil Eesti Meteoroloogia ja Hüdroloogia Instituudist eraldus radioloogialabori sektsioon. 1996. aasta esimesel poolel koliti uude asukohta aadressiga Kopli tänav 76 Tallinnas. 
1997. aastal liideti Kiirguskeskusega Tervisekaitseinspektsiooni radioloogia töögrupp. 
1998-2001 oli Kiirguskeskus ka kiirgusohutuse järelevalveasutus haldusõigusrikkumiste menetlemisel. 2001. aastal anti järelevalvefunktsioonid üle Keskkonnainspektsioonile. 
Kiirguskeskus oli kontaktpunktiks erialase teabe vahetamisel Rahvusvahelise Aatomienergiaagentuuriga.

Tegevuse lõpetamine

2009. aasta 1. veebruarist liideti Kiirguskeskus koos Riikliku Looduskaitsekeskuse ja maakondade keskkonnateenistustega Keskkonnaametiks, mille koosseisus on kiirgusosakond. Keskkonnaameti kiirgusosakonnal on kõik endise Kiirguskeskuse ülesanded.
Ilokokeelne Vikipeedia

Ilokokeelne Vikipeedia (iloko keeles Wikipedia) on Vikipeedia ilokokeelne versioon.
Ilokokeelsele Vikipeediale pandi alus 2005. aastal.
Seal on 13286 artiklit, millega see on artiklite arvult 127. keeleversioon.
Paškovi maja

Paškovi maja on riiklikuks arhitektuurimälestiseks tunnistatud klassitsistlik ehitis Venemaal Moskvas; üks linna tuntumaid klassitsistlikke ehitisi. Hoone on nimetatud Venemaa sõjaväelase Pjotr Paškovi (:ru) järgi. Hoones asub tänapäeval Venemaa Riiklik Raamatukogu.
Ehitise projekteeris arvatavasti Vassili Baženov ja see ehitati 1784–1786. Aastatel 1861–1921 asus seal Rumjantsevi muuseum.
Framuug

Framuug ehk valgmik on ukse või akna kohal asuv eraldi raamistusega aken. Framuug võib olla hingedel (avatav) või fikseeritud lengi sisse pöörade, haakide või mõne muu kinnitusmeetodi abil. Kuju poolest on levinumad poolkaare- ning ristkülikukujulised valgmikud.
Framuug annab ruumile juurde lisavalgust, samas on see ka hoonet ja ruumi ehtivaks arhitektuuriliseks elemendiks. Framuugakna kujundused varieeruvad hoonetel sõltuvalt arhitektuuristiilist.
Gordon Bennetti karikas

Gordon Benneti karika nime all peeti 20.sajandi alguses autovõidusõite.
Võistlusautod pidid kandma rahvusvärve. Saksamaa autod olid kas valged või hõbedased, Prantsusmaa omad sinised, Itaalia omad punased ja Inglismaa oma rohelised. Inglismaa võttis oma värviks rohelise Iirimaa auks, kes lubas oma pinnal pärast Inglismaal autovõistluste korraldamise keelamist võistlusi korraldada.
Vapper sõdur

"Vapper sõdur" (saksa keeles "Der Tapfere Soldat", ka "Der Praliné-Soldat", 'šokolaadikreemi sõdur') on helilooja Oscar Strausi operett kolmes vaatuses Rudolf Bernaueri ja Leopold Jacobsoni libretole George Bernard Shaw näidendi "Arms and the Man" (1894) järgi.

Faktoloogia

Esmaettekanne toimus 14. novembril 1908 Viini Theater an der Wienis. 
Rollide esmaesitajad: Grete Holm (Nadina), Gustav Werner (Bumerli), Max Pallenberg (Kasimir Popoff), Karl Streitmann (Alexius), Mizzi Schütz (Aurelia), Louise Kartousch (Mascha). Dirigeeris Robert Stolz.
"Vapper sõdur" oli Oscar Strausi üks edukamaid teoseid. Seda esitati väljatulekul kahe kuu jooksul igal õhtul. Berliinis püsis Theater des Westensi mängukavas 99 etendust. Esitati ka Budapestis, Londonis, Pariisis, Melbourne'is, Stockholmis jm. Oli eriti populaarne Ameerika Ühendriikides, kus esietendus toimus septembris 1909 pealkirjaga "The Chocolate Soldier" ('šokolaadisõdur'). New Yorgi Lyric Theateris mängiti seda operetti ühtejärge 296 korda. See püsis kuni Teise maailmasõjani paljude Kesk-Euroopa teatrite mängukavas ning on olnud ka pärast seda sageli saksa kultuuriruumis esitatav. 
Eestis lavastatud 1932. aastal Võru teatris Kannel.
Peamised osad: Nadina Popoff (sopran), Kasimir Popoff (bass), Bumerli (tenor), Aurelia Popoff (sopran), Mascha (sopran), Alexius Spiridoff (buffo bariton).

Faabula

Tegevus toimub 1885. aastal Serbia-Bulgaaria sõja ajal. Bulgaaria kindrali Kasimir Popoffi majja ja mõne aja pärast ka kindrali tütre Nadina magamistuppa satub Serbia armees teeniv Šveitsi palgasõdur, leitnant Bumerli. Ta osutub lahedaks ja sõbralikuks noormeheks, pealegi on tema ranitsas šokolaadi.
Nadinal seisavad aga ees pulmad eriti aktiivse ja ulja Alexius Spiridoffiga, keda Nadina on seni imetlenud tema kangelaslikkuse pärast. Nüüd aga armub neiu Bumerlisse. Ja mitte ainult tema, vaid ka majaproua Aurelia Popoff ise ning Nadina nõbu Mascha. 
Kui kindral Kasimir tuleb sõjast koju puhkusele, leiab ta eest Bumerli vastu tunnetest pakatavad naised. See ajab ta marru. Nadina tõrjub Alexiuse lähenemiskatsed. See ajendab Alexiust ähvardama  Bumerlit duellile kutsumisega. Bumerli on valmis otsekohe neiu pärast võitlema, kuid Alexius lööb araks. Talle tundub, et pole mõtet riskida ning leiab, et Mascha sobiks talle paremini naiseks. Kuid kindral ja tema kaasa ei ole nõus, et nende tütar abiellub vaese sõduriga. Bumerli peab minema tagasi väeossa. Nadina lubab, et abiellub pärast sõja lõppemist temaga. Siis aga selgub, et Bumerli pole üldsegi mitte vaene, vaid rikka Šveitsi ärimehe poeg. See kõrvaldab kõik probleemid ning loo lõpp on õnnelik.
Vardja (perekonnanimi)

Vardja on perekonnanimi.
Pioneer 1507

Geneetiliselt muundatud mais Pioneer 1507 ehk maisisort Pioneer 1507 ehk GM Bt mais 1507 ehk Pioneer 1507 ehk mais 1507 ehk TC1507 on geneetiliselt muundatud maisisort.
'Pioneer 1507' on Roundup-resistente taim.

Riskid

Euroopa Toiduohutusameti riskianalüüsi alusel võivad 'Pioneer 1507'-e õietolmu tõttu ohtu sattuda väga tundlikud liblikad ja ööliblikad.
Vox Clamantis

Vox Clamantis (ladina keeles 'hüüdja hääl') on 1996. aastal asutatud Eesti vanamuusikaansambel.
Ansambli kunstiline juht ja dirigent on Jaan-Eik Tulve. Ansambli tegevust korraldab MTÜ Eesti Gregoriaani Ühing.
Gregooriuse laulu ja varajase mitmehäälsuse kõrval kõlab ansambli kontsertidel ka kaasaegne muusika. Vox Clamantisele on kirjutanud teoseid mitmed eesti heliloojad, teiste seas Arvo Pärt, Helena Tulve, Toivo Tulev, Erkki-Sven Tüür, Tõnis Kaumann, aga ka tuneesia helilooja ja laulja Dhafer Youssef.
Vox Clamantis on andnud arvukalt kontserte nii Eestis kui ka välismaal: Lätis, Leedus, Soomes, Norras, Tšehhis, Belgias, Poolas, Venemaal, Prantsusmaal, Inglismaal, Luksemburgis, Austrias, Ungaris, Itaalias, Saksamaal, Šveitsis, Portugalis, Kreekas, Türgis, Kanadas, USA-s ja Liibanonis.
2011. aastast osaleb ansambel Prantsusmaa suurimal klassikalise muusika festivalil La Folle Journée.
Ansambel on teinud tihedalt koostööd Pariisi gregooriuse laulu kooriga Le Choeur Grégorien de Paris, mis on viinud ühiste esinemisteni mitmetes Euroopa riikides, aga ka Marokos ja Jaapanis. Aprillis 1998 salvestati Luxembourgis ühine CD.
Ansambel on esinenud koos rahvusvaheliselt tunnustatud organistidega nagu Jean Boyer, Werner Jacob, Jon Laukvik, Peter van Dijk, Edgar Krapp jt ning andnud kontserte koos Hortus Musicuse, NYYD Ensemble'i, Voces Musicalese, Weekend Guitar Trio, Küberstuudio, Eesti Filharmoonia Kammerkoori ning Tallinna Kammerorkestriga. Veel on esinetud koos Villu Veski, Taavo Remmeli, Sofia Rubina, ameerika löökpillimängija Brian Melvini, tuneesia sufilaulja ning udimängija Dhafer Youssefi ja katalaani soprani Arianna Savalliga.
Ansambel Vox Clamantis on teinud koostööd plaadifirmadega ECM Records, Arion ja Mirare.
2011. aastal pälvisid Vox Clamantis ja Jaan-Eik Tulve Eesti Kultuurkapitali Helikunsti Sihtkapitali aastapreemia kirgastavate kontsertide eest Eestis ja välismaal.
Hertha

Ajalugu

Arvatakse, et nimi Hertha, mida 18. ja 19. sajandil propageerisid saksa romantikud, põhineb lugemisveal (N-i asemel H). Nimelt pärineb ta germaani viljakusjumalanna Nerthuse nimest. Teda mainib juba Tacitus "Germanias" A-täht tuleb nähtavasti sellest, et lõppu -us peeti meessoo lõpuks. Sõna "Nerthus" tõlgendus on vaieldav: paralleele on tõmmanud keldi sõna nerthos 'jõud' ja kreeka sõna nerthe 'all'. On siiski võimalik, et juba nimi Nerthus tuleb kuulmisveast ning nime taga on sõna *ertho 'maa'. Palju on arutatud selle üle, kus see järv asub. Pakutud on Hertha järve (Herthasee) Rügeni saarel, kuid juba Jacob Grimm lükkas selle tagasi.
Ameerika Ühendriikides kuulus Hertha aastail 1886–1917 1000 kõige populaarsema tüdrukule pandud nime hulka. Kõrgeim koht oli 1902. aasta 577.
Moskva neegrid

Muu info

Plaadi hüüdnimi oli ka "kokkuvõte aastast 2005". Plaat salvestati koduste vahenditega tollase basskitarristi Holger Petersoni ("Volk") garaažipealses ruumis. Plaat anti välja 2005. aasta lõpus ja seda vaid internetis tasuta allalaadimiseks, lisaks muusikafailidele oli kaasas ka üks tekstifail, mis sisaldas infot nii laulude kui bändi enda kohta. Bändi kirjeldustes on huumori mõttes märgitud bändi stiiliks kommunistlik rokk, mis mõnes mõttes vastas ka tõele, sest enamik bändi tehnikast kuulus ühele inimesele, kes rajas oma koju kolhoosi – prooviruumi. Kõikidesse lugudesse oli jäetud soolode kohad, kuid kahjuks jõudis Holger Peterson enne bändist lahkumist mängida soolo vaid loole "Lüüriline Intermetso". Albumist valmistati 2008. aastal ka remasterdatud versioon, mida on võimalik tasuta alla laadida internetist (vt välislinkide all John Stuart Mill). Remaster sisaldab ka originaalis hiljem singlina ilmunud keldrilindistust "Elutarbed", kuid on ilma tekstifailita.

Remaster

2008. aasta mais ilmus esimese salvestise teine ja võimaluste piires parandatud väljalase.
Plaadi originaalmaterjal salvestati koduste vahenditega tollase basskitarristi Holger Petersoni ("Volk") garaaži pealses ruumis ja see anti välja 2005. aasta lõpus ja seda vaid internetis tasuta allalaadimiseks, lisaks muusikafailidele oli kaasas ka üks tekstifail, mis sisaldas infot nii laulude kui bändi enda kohta. Bändi kirjeldustes on huumori mõttes märgitud bändi stiiliks kommunistlik rokk, mis mõnes mõttes vastas ka tõele, sest enamik bändi tehnikast kuulus ühele inimesele, kes rajas oma koju n-ö kolhoosi – prooviruumi. Kõikidesse lugudesse oli jäetud soolode kohad, kuid kahjuks jõudis enne bändist lahkumist Holger Peterson mängida vaid loole "Lüüriline Intermetso". Albumist valmistati 2008. aastal mais ka remasterdatud versioon, mis sai oma uuendatud kuju Helikonservi stuudios Lance Belli käe all. Remasteri lood on siiski erinevad originaalist, näiteks sisaldab see ka originaalis hiljem singlina ilmunud keldri-lindistust "Elutarbed", välja on aga jäetud "Moskva neegrite" esimene lindistus. Seekord otsustati välja jätta ka tekstifail. Nii nagu ka varasema väljalaske puhul on plaati võimalik vabalt alla laadida internetist, – http://mcv.planc.ee/muusika/jsm/John.Stuart.Mill.Moskva.Neegrid.(re-mastered).rar
Martfeld

Ajalugu

Küla on esmakordselt mainitud dokumendis, mille 1179. aastal allkirjastas isiklikult paavst Aleksander III.

Ehitised

Martfeldi veskit on esmakordselt mainitud 1583. aastal. 1840. aastal ehitati see ümber kolmekorruselisena hollandi stiilis. Veski põles maha pärast pikselööki 1851. aastal, kuid ehitati samal aastal uuesti üles. Aastatel 1992 kuni 1999 renoveeriti veski täielikult. See on vanim tuulik piirkonnas.
Fehsenfeldsche veski ehitati 1871. aastal kolmekorruselisena hollandi stiilis. Tegutses aastani 1971. See renoveeriti 1991. aastal ja nüüd kasutatakse seda pulmadeks.

Avalik kunst

Külaväljakul on Syke kunstnike Elsa Töbelmanni ja Henning Greve roostevabast terasest skulptuur "Entfaltund" (Areng). Skulptuur loodi 1999. aastal osana võistlusest "Meie küla ilu".
Sinine villimardikas

Kirjeldus

Nagu teisedki villimardiklased on sinised villimardikad enamasti suured, tiivutud, eredavärvilised, metallihelgiga, pehmekehalised putukad, kelle kattetiivad on lühenenud ja lennuvõime kadunud.

Paljunemine

Emane villimardikas (tavaliselt paksem kui isane) muneb pinnasesse kuni mitu tuhat muna. Neist väljuvad vastsed, umbes 1 mm pikkused, ja neid nimetatakse triunguliinideks. Triunguliinid on parasiitse eluviisiga ja lasevad end harilikult erakmesilastel pessa kanda. Triunguliinid, kel õhulend koos mesilastega õnnestus, söövad esmalt ära mesilase munad. Pärast kestumist areneb tringuliinist vastne, kes toitub meest. Vastne kestub ka teist korda, muutudes ebanukuks. Ebanukust areneb pärast kestumist jalutu vastne. 
Vastsed, kes ennast häirituna tunnevad, niristavad kollast toksiini (inglise cantharidin, C₁₀H₁₂O₄, CAS 56-25-7), mis toimib mürgina.
Smārde vald

Ajalugu

Vald on kujunenud Antlava (Altona), Ošleja (Ohschelei), Cērkste (Zerxten), Ozoli (Eckendorf), Šlokenbeka (Schlockenbeck) ja Smārde mõisade (Schmarden) maadele. Valla vana saksakeelne nimekuju oli Eckendorf, aastani 1925 kandis see nime Ozolnieki vald. Aastal 1935 oli Smārde valla pindala 172,8 km² ja seal oli 1955 elanikku. Aastal 1945 moodustati vallas  Aizpure, Ošleja ja Smārde külanõukogud, vald ise likvideeriti aga aastal 1949. Hiljem liideti Smārde külanõukoguga likvideeritav Aizpure külanõukogu. Aastal 1960 liideti sellega Praviņi külanõukogu Stalini kolhoosi maad, aastal 1965 aga Milzkalne külanõukogu kolhoosi Padomju Latvija maad. Aastal 1975 liideti sellega likvideeritav Milzkalne külanõukogu, osa külanõukogust arvati aga Ozolpilsi külanõukogu koosseisu. Aastal 1977 liideti sellega osa likvideeritavast Ozolpilsi külanõukogust. Aastal 1990 moodustati Smārde külanõukogust Smārde vald. 2009. aastast kuulub vald Engure piirkonda.

Loodus

Suurim jõgi on Slocene. Vallas asuvad 60,3 ha suurune Valgumsi järv, 1,3 ha suurune Melnezers ja idapiiril osaliselt ka 11,28 km² suurune Kaņieris.
Looduskaitse all on Kunči pärn, Kunči vaher, Suurmänd, Šlokenbeka hobukastan, Kroņkalni männid, Mārtiņi luite mänd, Sēravoti (Väävliallikate) madalsoo, Valgumsi Pasuale mänd, Slocene tamm, Čaukciemsi vaher, Čaukciemsi Dzirkaļi lõhenenud mänd ja Igors Medņi dendropark, lisaks kasvavad vallas mõned nimetud looduskaitsealused põlispuud. Vallas asub Milzukalnsi maastikukaitseala, valla idaosa jääb Ķemeri rahvusparki.

Kaitstavad objektid

Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all Šlokenbeka mõisa hoonetekompleks (tõllakuurid, häärber, aidad, keskaegse müüri lõigud ja väravatornid), Šlokenbeka veski ait, Šlokenbeka vasallilinnus, hiiepaik Milzkalne kirikumägi ja Ūdri-Milzukalnsi linnamägi. Kohaliku kaitse all on Šlokenbeka vesiveski, Šlokenbeka veski kõrts ja hiiepaik Sēravoti Terviseallikas.

Asustus

Aastal 2011 elas vallas 2347 lätlast, 265 venelast, 65 valgevenelast, 41 ukrainlast, 18 poolakat ja 16 leedulast.
Vallas on kuusteist küla. Valla keskus Smārde on staatusega lielciems ja seal oli 2018. aastal 648 elanikku. Teine sama staatusega küla on Milzkalne 370 elanikuga aastal 2018. Bērzāji küla on staatusega vasarnīcu ciems, Rauda 226 elanikuga aastal 2018 on staatusega aprūpes ciems  ja Ozolpils 31 elanikuga aastal 2018 on staatusega skrajciems. Viis küla on staatusega vidējciems – Cērkste 109 elanikuga aastal 2018, Bērzciems 193 elanikuga aastal 2018, Klapkalnciems 179 elanikuga aastal 2018, Ķesterciems 225 elanikuga aastal 2018 ja Plieņciems 225 elanikuga aastal 2018. Kuus küla on staatusega mazciems – Aizpure 30 elanikuga aastal 2006, Dzegūzes 20 elanikuga aastal 2006, Kūdra 30 elanikuga aastal 2006, Lielaisciems 32 elanikuga aastal 2006, Radziņciems 23 elanikuga aastal 2018 ja Zvirbuļi 20 elanikuga aastal 2006. Ülejäänud valla elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.