John Law

Lapsepõlv ja noorus

Law sündis Fife'ist pärit pankurite ja kullasseppade suguvõsas. Isa William ostis Firth of Forthi kohal kõrguva Lauristoni mõisa. Law hakkas pereäri ja pangandust õppima 14-aastaselt ning õppis seni, kuni tema isa 1688. aastal suri. Law jättis isa firma, siirdus 1692. aastal Londonisse ning asus seal mitmesuguste äride ja õnnemänguga oma pärandust laiali pillama.
9. aprillil 1694 pidas Law duelli teise Briti dändiga, Edward "Beau" Wilsoniga. Wilson oli Law' duellile kutsunud, et võistelda naisterahva, Elizabeth Villiersi soosingu eest. Law tappis Wilsoni ainsa mõõgatorkega. Ta arreteeriti süüdistatuna mõrvas ja tema üle peeti kohtuistung Old Baileys. Kohtupidamist juhtis sadistlikkuse poolest kurikuulus "pooja-kohtunik" Salathiel Lovell ning Law mõisteti mõrvas süüdi ja talle määrati surmanuhtlus. Law'd hoiti enne hukkamist Newgate'i vanglas. Hiljem muudeti karistus ümber rahatrahviks, sest kuritegu klassifitseeriti ümber tapmiseks. Wilsoni vend vaidlustas otsuse ja see rahuldati, kuid Law'l õnnestus Amsterdami põgeneda.

Majandustegelase väljakujunemine

Law poleks võinud leida redutamiseks paremat paika. 1690. aastate Amsterdam oli maailma finantsuuenduse pealinn. Tollele jooksikust šotlasele oli Hollandi finantsmaailm nagu ilmutus. Law oli Ida-India kompanii, Vahetuspanga ja börsi suhetest võlutud. Alati valmis õnnemänguks, pidas Law Amsterdami börsi põnevamaks mis tahes kasiinost. Ta jälgis hämmastusega, kuidas hangeldajad aktsiate hinna allalöömiseks negatiivseid kuulujutte levitasid ja nn õhukaubanduse (windhandel) spetsialistid spekuleerisid osakutega, mis isegi ei kuulunud neile. Ümberringi muudkui leiutati. Law ise töötas välja nutika skeemi, kuidas kindlustada Hollandi riigiloterii osalisi tühja pileti tõmbamise eest.
Ent Hollandi finantssüsteem ei olnud Law' arust veel täiuslik. Kõigepealt ei pidanud ta õigeks Ida-India kompanii osakute piirmäära säilitamist olukorras, kus nende järele valitses nii suur nõudlus. Teiseks ajas teda segadusse Amsterdami Vahetuspanga konservatiivsus. Tolle pangaraha oli end õigustanud, kuid enamasti avaldus see raha vaid panga pearaamatusse kantavates arvutulpades. Kui välja arvata kviitungid, mis anti metallraha hoiustavatele kaupmeestele, ei olnud sel pangarahal füüsilist kuju. Juba hakkas Law' peas tekkima jalustrabav idee, kuidas kõiki neid institutsioone nii edasi arendada, et monopoolse kaubanduskompanii varad oleksid ühendatud avaliku pangaga, mis väljastaks pangatähti sama moodi nagu Inglise Pank. Peagi põles Law soovist katsetada kogu oma uut finantssüsteemi mõne pahaaimamatu rahva peal.
Alustuseks katsus ta õnne Genovas, kaubeldes seal valuuta ja väärtpaberitega. Siis veetis ta mõne aja Veneetsias, päeval kaubeldes ja öösel kaarte mängides. Koos krahv Islayga pani ta Londoni aktsiaturul kokku tüseda portfelli. Nagu siit järeldada võib, olid Law'l väga head sidemed. Tema käitumine jäi sellegipoolest ebasündsaks. Krahv Branbury tütart leedi Catherine Knowlesi peeti Law' naiseks ja neil oli kaks last, ehkki tegelikult oli Catherine abielus teise mehega.
1705. aastal saatis Law Šotimaa parlamendile märgukirja, hiljem avaldatud pealkirja all "Raha ja kaubanduse asjus", milles ta tegi ettepaneku asutada uus pank. Tema peamine idee oli, et uus pank peaks välja andma intressi kandvaid pangatähti, mis astuksid sularaharingluses müntide asemele. Šoti parlament lükkas ettepaneku tagasi napilt enne Inglismaaga ühinemise akti vastuvõtmist. Kodumaas pettunud, sõitis Law Torinosse ja sai 1711. aastal audientsi Savoia hertsogi Victor Amadeus II juures. Nagu kirjas "Piemonte mälestustes", tegi ta taas juttu paberraha kasutuselevõtust. Law' sõnutsi oli avatud krediidi alus usaldus ja ainult usaldus; kui on olemas usaldus, siis töötab paberraha sama hästi kui mündid. "Ma olen lahendanud tarkade kivi saladuse," lausus ta ühele sõbrale, "ma oskan paberist kulda teha". Hertsog aga põikles kõrvale, märkides, et "ma pole küllalt rikas, et ennast laostada".

Uuendused Prantsusmaal

1708. aastal oli Louis XIV välisminister markii de Torcy liigitanud Law' elukutseliseks õnnemängijaks (joueur) ja võimalikuks spiooniks. Põhjus peitus asjaolus, et Prantsusmaa fiskaalprobleemid olid tohutud. Ägades Louis XIV sõdadest tekkinud meeletu võlakoorma all, seisis valitsus silmitsi juba kolmanda pankrotiga vähem kui saja aasta jooksul. Kroonuvõlgade revideerimist (Visa) peeti vältimatuks; selle käigus paljud võlad tühistati või neid vähendati, mis tegelikult tähendas, et riik jättis osa kohustustest täitmata. Isegi pärast seda tuli defitsiidi korvamiseks välja lasta 250 miljonit uut väärtpaberit (billet d’état), mis kandsid intressi. Olukorda halvendas veelgi valitsuse katse vähendada kuld- ja hõberaha hulka, mis paiskas majanduse langusse. Kõigile neile probleemidele pidi Law'l olema lahendus.
1715. aasta oktoobris edastas Law kuninglikule nõukogule oma esimese ettepaneku väärtpabereid väljastava panga loomiseks, kuid see lükati tagasi hertsog de Noailles’ vastuseisu tõttu Law' jultunud nõudmisele, et pank peaks funktsioneerima ühtlasi riigikassana, kogudes kokku maksudest laekuvad rahad. Järgmine ettepanek puhtalt erapanga loomiseks oli edukam. 1716. aastal asutati Law' juhtimise all Banque Générale. See sai 20 aastaks õiguse anda välja kuld- või hõbemüntideks vahetatavaid paberist pangatähti. Kapitaliks määrati 6 miljonit liivrit (1200 osakut à 5000 liivrit), millest kaks kolmandikku maksti nüüdseks juba mõnevõrra devalveerunud billet d’états'des, nii et tegelik kapital moodustas umbes 2,85 miljonit. Esialgu tundus see olevat tagasihoidlik ettevõtmine, kuid Law' siht oli midagi märksa grandioossemat ja ta oli kindlasti nõuks võtnud sellest ideest nakatada alaealise Louis XV asevalitsejat Orleansi hertsogit. 1717. aastal pääses ta sammu edasi, kui anti välja määrus, et Banque Générale'i väärtpabereid tuleb kasutada kõigi maksude maksmiseks, mis mitmel pool esialgu vastuseisu tekitas, kuid valitsus surus oma tahtmise peale. Law' unistus oli taastada prantslaste majanduslik kindlustunne ja rajada selleks Hollandi mudeli järgi tõeline riigipank, kuid selle vahega, et sellel pangal peab olema õigus emiteerida ka paberraha. Paberraha pidi elavdama Prantsusmaa kaubandust ja seeläbi suurendama ka Prantsusmaa majanduslikku võimu. "Pank ei ole mu ainus ega isegi mitte suurim idee," lausus ta asevalitsejale. "Ma rajan midagi sellist, mille kasu Prantsusmaale on nii suur, et see hämmastab kogu Euroopat – midagi, mille mõju on veel võimsam kui Ameerika avastamisel."
Law oli rahandust uurinud vabariiklikus Hollandis, kuid oma süsteemi rakendamiseks pidas ta absolutistlikku Prantsusmaad paremaks. "Ma olen veendunud," kirjutas ta, "et absoluutse võimuga asjatundlik valitseja suudab kergemini laiendada oma krediiti ja leida vajalikke vahendeid kui piiratud võimuga valitseja." See oli rahandusabsolutismi teooria, mis põhines Law' väitel, et "nii nagu sõjanduses ja seadusandluses, nii peab ka rahanduses kõrgeim võim kuuluma üheleainsale isikule." Põhieesmärk oli muuta laenamine riigile kergemaks ja kiiremaks kui endistel aegadel, mil tuli sõdu finantseerida peost suhu meetodil. Law' plaani kohaselt pidi monarh delegeerima oma rahanduse "kaubanduskompaniile, millesse järk-järgult hõlmatakse kogu kuningriigi kaubandus". Law' sõnutsi pidi kogu rahvast niimoodi saama "kaupmeeste ühendus, kellel on sularaha jaoks kuninglik pank, milles kogu kaubandus, kaup ja raha taasühineb".
Nagu see oli tõsi Hollandi puhul, nii seisis ka Law' visiooni keskmes impeerium. Tema arvates olid prantslased meretaguste valduste arendamisel liiga loiud. Seepärast tegi ta ettepaneku võtta ühtse juhtimise alla Prantsusmaa kaubandus Louisianaga – see tohutu, kuid täiesti hooletusse jäetud maalahmakas sirutus Mississippi suudmest üle kogu Kesk-Lääne, vastates ligikaudu veerandile tänapäeva Ameerika Ühendriikide territooriumist. 1717. aastal anti vast rajatud Läänekompaniile (Compagnie d’Occident) 25 aastaks monopoolne õigus kauplemiseks Louisianaga, samuti kontroll provintsi siseasjade üle. Kompanii kapital määrati 100 miljonile liivrile, mis oli Prantsusmaa kohta pretsedenditu summa. Ühe aktsia nimiväärtuseks sai 500 liivrit ning kõiki prantslasi ja välismaalasi julgustati neid ostma (osamaksude kaupa) billet d’états’de eest, mis vahetati 4% perpetuiteetide (igaveste rentide) vastu. Law' nimi troonis direktorite nimekirja tipus. Vastab tõele, et algul esines "Law' süsteemile" ka vastuseisu. Hertsog de Saint-Simon märkis teraval pilgul: "Selline asutus võib iseenesest ju hea olla, kuid seda vaid vabariigis või Inglismaa-suguses monarhias, kus finantse kontrollivad need, kes neid ise tekitavad, ja need, kes tekitavad neid vaid niipalju, kui suvatsevad. Ent riigis, mis on nõrk, muutlik ja absolutistlik, nagu Prantsusmaa, jääb puudu hädavajalikust stabiilsusest, sest kuningas võib (...) panga liiga kergesti põhja lasta – ja kiusatus seda teha saab olema liiga suur."
Nagu öeldu tõestamiseks alustas Pariisi parlament (Pariisi parlament ei olnud esinduskogu nagu Inglise parlament, vaid kohtuorgan) 1718. aasta algul vihaseid rünnakuid uue rahandusministri René D’Argensoni (ja Law' panga) vastu, protestiks metallraha 40% odavnemise vastu ministri korraldusel, mis oli parlamendi kaebuse kohaselt tekitanud "nii suure segaduse, et neist asjadest ei saa enam keegi midagi aru". Võistlev kompanii, mille olid rajanud vennad Pâris'd, oli sedaaegu investorite ligitõmbamisel edukam kui Law' Läänekompanii. Paraku pani asevalitseja Law' rõõmuks – ja kasuks – tõeliselt absolutistlikul viisil taas maksma kroonu eelisõigused. ("Kui palju kasu tõuseb despootlikust võimust seesuguste institutsioonide sünni juures, millele rahvas puhtast harjumatusest nii kõvasti vastu sõdib!" õhkas Law.) Vähe sellest, alates 1718. aasta teisest poolest hakkas valitsus Läänekompaniile jagama privileege, mis pidid suurendama tema aktsiate atraktiivsust. Augustis sai kompanii õiguse koguda tubakale kehtestatud maksu. Detsembris sai kompanii eesõigusi Senegali kompaniis. Et Law' positsiooni veelgi enam turvata, võeti Banque Générale kuningliku eestkoste alla ja nimetati 1718. aasta detsembris ümber Banque Royale'iks, millega temast sai faktiliselt esimene Prantsusmaa keskpank. Banque Royale'i pangatähtede ligitõmbavuse suurendamiseks seati sisse kord, et neid saab nüüdsest vahetada kas écus de banque'ide (mis tähistasid kindlat hõbedakogust) või sagedamini kasutatavate livres tournois'de vastu (arvestusühik, mille kurss kulla ja hõbeda suhtes võis kõikuda). Juulis lõpetati écu'de väljastamine ja need kõrvaldati käibelt, 22. aprillil 1719 aga sätestati, et hõbeda perioodiline odavdamine ei mõjuta enam pangatähti. Prantsusmaa üleminek metallrahalt paberrahale oli alanud.

Allakäik

Mississippi mull lõhkes, nagu oleks keegi seda mõõgaga torganud, ja väljapaiskuva õhu vilin kajas vastu kogu Euroopas. Üks Hollandi investor sai nii vihaseks, et tellis spetsiaalselt seeria portselantaldrikuid. Ühel oli kiri "Jumal küll, mu aktsiad on väärtusetud!", teine ütles veelgi otsesemalt: "Sitaosakud ja õhumüümine." Mis puutub Amsterdami investoreisse, siis neile ei olnud Law tõesti müünud midagi peale õhu – erinevalt Hollandi Ida-India kompaniist, mis oli hädaaegadel maksnud aktsionäridele vürtside ja kangastega.
Valmistati ka seeria humoorikaid allegoorilisi gravüüre pealkirjaga "Suur hulluse vaatemäng", millel kujutati palja tagumikuga börsimaaklereid münte söömas ja Mississippi aktsiaid ekskrementeerimas, ogaraid investoreid Quincampoix' tänaval amokki jooksmas, misjärel nad hullumajja veetakse, ja lõpuks Law'd ennast lõbusalt taevastest õhulossidest mööda sõitmas, kaks rääbakat Gallia kukke kaariku ees.
Law ei lahkunud Prantsusmaalt ilma ise rahalist kahju kandmata. Tegelikult lahkus ta enam-vähem puupaljalt krahv Londonderryga sõlmitud kihlveo tõttu, et Inglise Ida-India kompanii aktsia langeb 180 naelsterlingile. 1720. aasta aprilliks oli nende hind tõusnud 235 naelale ja see jätkas tõusmist sedamööda, kuidas investorid lahkusid Pariisist ja otsisid vaikset sadamat Londonist (kus paisus parajasti nn Lõunamere mull, kuid see ei olnud nii suurejooneline). Juuniks oli hind tõusnud 420 naelsterlingile ja augustis, kui Law' kell kukkus, oli see vaid veidi madalam – 345 naela. Nende tohutute summade väljamaksmine laostas ka Law' Londoni pankuri George Middletoni. Prantsusmaa kaotused ei olnud aga pelgalt finantsilised. Law' mull ja selle lõhkemine mõjusid Prantsusmaa arengule saatuslikult, jättes prantslased mitmeks inimpõlveks ilma paberrahast ja aktsiaturust. Prantsuse monarhia fiskaalkriis jäi lahendamata ning riik elas viimasel perioodil, Louis XV ja Louis XVI valitsusajal, peost suhu, komberdades ühest nurireformist teise, kuni kuninglik pankrot revolutsiooni vallandas.

Elu viimased aastad

Pärast mulli lõhkemist kolis Law 22. detsembril 1720 vaesunult Brüsselisse, sest tema varad Prantsusmaal konfiskeeriti. Järgnevad aastad tegeles ta õnnemängudega Roomas, Kopenhaagenis ja Veneetsias, kuid ei küündinud enam kunagi endise rikkuseni. 1723. aastal sai Law loa naasta Londonisse. Ta elas seal neli aastat, kolis seejärel Veneetsiasse, kus jäi kopsupõletikku ja suri 1729. aastal.

Filmid

Sharon Condie ja Richard Condie 1978. aasta animatsioon "John Law and the Mississippi Bubble" on humoorikas tõlgendus Mississippi mullist. Film esilinastus Kanadas 1979. aasta septembris ning seda müüdi ka rahvusvaheliselt. Film sai Tampere filmifestivalil auhinna.