google/wiki40b huggingface dataset:
Gremmeniella abietina

Rassid ja varieteedid

Mõned uurijad jaotavad seeneliigi Põhja-Ameerika, Euroopa ja Aasia rassiks. O. Petrini jt. (1989) on liigitanud kõik kolm rassi varieteeti Gremmeniella abietina var. abietina ja eraldi varieteedina veel G. abietina var. balsamea.

Levila

Seeneliiki Gremmeniella abietina võib kohata Euroopas (sh Eestis), Jaapanis ja Põhja-Ameerikas.

Metsapuude haigustekitajatena

Seeneliik Gremmeniella abietina on metsapuudel elav parasiitseen, kes nakatab okaspuid okaspuu-võrsevähki (peamiselt männipuid, aga ka kuusepuid, nulgi, lehiseid ja ebatsuugasid.
Seen kodustab kasvavad võrsepungad ja liigub edasi tüveni, kui seene levila on ulatuslik siis võib puu hukkuda.
Kalmer Musting

Kalmer Musting (sündinud 11. detsembril 1964 Põlvas) on eesti käsipallitreener.
Ta treenib tippklubi Põlva Serviti ning on Eesti käsipallikoondise treener.
Jõgeva Spordikeskus

Jõgeva Spordikeskus Virtus on spordikeskus Jõgeva maakonnas Jõgeval.
Spordikeskus haldab muu hulgas järgmisi spordirajatisi: spordikeskus Virtus, Jõgeva staadion, Jõgeva tenniseväljakud, Virtuse terviserada.
Karl (eesnimi)

Karl on mehenimi.
2018. aasta seisuga oli see Eestis populaarsuselt 62. mehenimi. 1. jaanuari 2018 seisuga oli Eestis eesnimi Karl 2466 mehel.
Rhamphiophis rostratus

Levila

Neid võib kohata roomamas Kongo Demokraatlikus Vabariigis, Sudaanis, Lõuna-Sudaanis, Etioopias, Somaalias, Keenias, Ugandas, Tansaanias, Malawis, Zimbabwes, Mosambiigis, Sambias ja Lõuna-Aafrika Vabariigis.
Karikakrad

Sisu

Eksperimentaalse filmi peategelasteks on kaks noort neidu, kelle mõlema nimi on Marie. Film koosneb absurdse sisuga dialoogidest ja stseenidest. Peategelased leiavad, et kuna maailm on nagunii hukka läinud, siis pole millelgi tähtsust ja nad võivad teha kõike, mida iganes soovivad.
Vahtramäe kivikalme

Vahtramäe kivikalme on eesti muinasaegne matusekoht Lääne maakonnas Haapsalu linnas Väike-Ahlis.

Dateering

Muistis on põletatud savinõukilde järgi dateeritud 5.–6. sajandisse.

Muistise kirjeldus

Kivikalme lõunaosast on rohkem kui pool maantee rajamiseks lõhutud. Kivikalme on paremini säilinud vaid põhjaservas, kus tõuseb ümbritsevast maapinnast järsult ligi 1 meetri võrra kõrgemale. Kalmeala kirdeosas on 5 m läbimõõduga ja 1,5 m kõrgune mulla- ja kivihunnik. Muistise 1923. aastal mõõdetud pikkus on 42 m ja laius põhja-lõuna suunas umbes 30–33 m. Kivikalmest on leitud luid ning mõõku ja teisi sõjariistu.
Nils Muižnieks

Nils Muižnieks (sündinud 31. jaanuaril 1964 Los Angeleses) on Läti politoloog ja inimõigusaktivist, alates 2012. aastast Euroopa inimõigustevolinik.
Muižnieks sündis läti põgenike perekonnas. Ta õppis Princetoni ja Berkeley Ülikoolis politoloogiat. Tema doktoriväitekirja pealkiri oli "The Baltic popular movements and the disintegration of the Soviet Union".
1994–2002 oli ta Läti inimõiguste ja rahvusuuringute keskuse direktor. 2002–2004 oli ta Läti integratsiooniminister. 2004 kandideeris ta Läti Esimese Partei nimekirjas Euroopa Parlamenti. Seejärel töötas ta Euroopa Rassismi ja Sallimatuse Vastase Komisjoni liikme (2005–2010) ja esimehena (2010–2012). Jaanuaris 2012 valiti ta Euroopa Komisjoni inimõigustevoliniku kohale ning ta asus ametisse 1. aprillil.

Isiklikku

Nils Muižnieks on abielus, tal on kaks tütart.
Ta räägib emakeelena nii läti kui ka inglise keelt.
Dmitri Uljanov

Dmitri Uljanov (vene keeles Дмитрий Ильич Ульянов; 16. august (vkj 4. august) 1874 Simbirsk – 16. juuli 1943 Gorki Leninskije, Moskva oblast) oli vene revolutsionäär, parteitegelane ja arst, Vladimir Lenini noorem vend.
Dmitri Uljanov lõpetas 1893. aastal Samaaras gümnaasiumi ja asus õppima Moskva Ülikooli arstiteaduskonnas. Ta alustas revolutsioonilist tegevust 1894. aastal üliõpilaste marksistlikes ringides. 1897. aasta novembris vahistati ja viibis kuni 1898. aasta sügiseni vangistuses. Seejärel elas ta politseijärelvalve all Podolskis Moskva kubermangus. Alates 1900. aastast oli ta ajalehe Iskra korrespondent. 1900. aastal astus ta Tartu Ülikooli arstiteaduskonna viimasele kursusele ja lõpetas ülikooli 1901. aastal. Aastatel 1902–1914 töötas ta arstina ja osales samal ajal ka revolutsioonilises tegevuses. 1914. aastal mobiliseeriti ta sõjaväkke ja ta teenis kuni 1917. aastani sõjaväearstina Sevastopolis ja Odessas. 1917. aastal osales Uljanov Nõukogude võimu kehtestamisel Krimmis. 1918–1919 osales põrandaaluses revolutsioonilises võitluses. 1919–1921 oli ta Jevpatorija bolševike komitee ja Revolutsioonikomitee liige, Krimmi Rahvakomissaride Nõukogu aseesimees ja VK(b)P Krimmi oblastikomitee liige. Alates 1921. aasta lõpust töötas ta Moskvas Tervise Rahvakomissariaadis juhtival ametikohal. 1925–1933 töötas ta Jakov Sverdlovi nim. Kommunistlikus Ülikoolis ja Ida Töötajate Kommunistlikus Ülikoolis. Alates 1933. aastast töötas Uljanov Kremli Sanitaarvalitsuse polikliiniku teadusosakonnas. Ta osales ka Vladimir Lenini Keskmuuseumi töös. 1941–1942 elas ta Uljanovskis,
Dmitri Uljanov on maetud Moskvas Novodevitšje kalmistule.
Tartus tegutses 1982–1988 Dmitri Iljitš Uljanovi kortermuuseum, mis 1989. aastast reorganiseeriti tudengimuuseumiks. Moskva edelaringkonnas asub tänini ca 3 km pikkune Dmitri Uljanovi tänav, millel on tegutsenud mh ka hotell Dmitri Uljanov.
Mehaanika (tehnika)

Ajalugu

Masinaehitus leidis rakendust juba väga ammu.
Archimedes, Vana-Kreeka matemaatik, füüsik, insener, leiutaja ja astronoom, on oma teostega oluliselt mõjutanud Läänemaailma mehaanika traditsioone, mida ta avaldas Vana-Kreekas 287–212 eKr.
Aleksandria Heron, Vana-Kreeka insener, mehaanik ja matemaatik, leiutas 1. sajandil pKr esimese aurumootori Aeolipile.
Zhang Heng, Hiina matemaatik, astronoom, seismotoloog ja hüdroloog, parandas veekella sissevoolu, lisades teise paagi ning leiutas 2. sajandil seismograafi.
Ma Jun, Hiina mehaanikainsener ja poliitik, leiutas diferentsiaalülekandega kaariku.
Su Song, Hiina insener ja diplomaat, lisas 11. sajandil astronoomilisse kellatorni kellamehhanismi, mis lõpmatu võnkumisega süsteemi käimas hoiab. Euroopas võeti selline mehhanism kasutusele kaks sajandit hiljem.
Lake'i maakond (Illinois)

Ajalugu

Maakond moodustati 1839. aastal.
Esimene trollibuss

Sisu

Filmi tegevus toimub ühes mereäärses tööstuslinnas. Töölisnoored sõidavad hommikuti tööle kõige varasema trollibussiga, mida juhib noor ja sümpaatne Svetlana, kes leiab oma reisijate hulgas palju häid sõpru. Oma isa ja tädi pealekäimisel aga lahkub Svetlana töölt, et minna õppima instituuti. Reisijad igatsevad Svetlana järele ja ta ise tunneb, et tema elust on nüüd midagi puudu.

Varia

Nõukogude Liidu kinodes käis filmi vaatamas 24,6 miljonit inimest.
Raudne eesriie

Raudne eesriie (inglise keeles Iron Curtain, vene keeles Железный занавес, saksa keeles der Eiserner Vorhang, prantsuse keeles rideau de fer) oli Nõukogude Liidu katse kaitsta oma poliitilist mõjuala võõrmõjutuste eest mitmesuguste abinõudega, nagu piiride hermeetiline sulgemine, vaba teabevoolu takistamine, salapolitseiline kontroll, tsensuur jm. 
Raudne eesriie oli külma sõja saavutus ja ühtlasi ka meetod. Kuigi selle tuntumaks tähiseks oli Berliini müür (1961–1989), oli see aastail 1934–1990 täiuseni välja arendatud eelkõige NSV Liidu piiridel.
Hiina Rahvavabariigi ja teiste Aasia kommunistlike režiimide puhul on kasutatud sarnast mõistet "bambuseesriie". 
Raud- ja bambuseesriide taga toimuv pidi jääma muule maailmale saladuseks.
Ilf ja Petrov

Ilf ja Petrov (Ilja Ilf ja Jevgeni Petrov) olid kaks 1920. ja 1930. aastatel tegutsenud nõukogude proosakirjanikku. Mõlemad sündisid Odessas, mõlemad asusid teineteisest sõltumatult 1923. aastal elama Moskvasse ning suur osa nende loomingust valmis koostöös.

Romaanid

Ilf ja Petrov said väga suure populaarsuse osaliseks pärast seda, kui ilmusid nende satiirilised romaanid "12 tooli" ("Двенадцать стульев", 1928) ja "Kuldvasikas" ("Золотой теленок", 1931). Romaane seob rikkusi jahtivast suurpetturist peategelane Ostap Bender, kelle tegemiste taustaks on tolleaegne Nõukogude Venemaa reaalsus. Raamatud kirjutati ja nende tegevus toimub Nõukogude Liidu ajaloo suhteliselt liberaalsel ajajärgul ehk 1920. aastate uue majanduspoliitika (nepi) ajal. Teostes rõhutatakse tegelaste asumist väljaspool organiseeritud, sihikindlat ja tootlikku Nõukogude Venemaa ühiskonda. See andis autoritele pasliku platvormi, millelt seda ühiskonnakoda vaadata ja heita nalja selle vähem meeldivate ja vähem sotsialistlike aspektide üle.
Mainitud kaks romaani on ka ühed kõige loetumad ning kõige tsiteeritumad raamatud vene kultuuris ja raamatust "12 tooli" on tehtud mitu filmiversiooni (sh üks Ameerika Ühendriikides).

Reisid

Kirjanikud reisisid aastatel 1933 ja 1934 mööda Euroopat ja aastatel 1935 ja 1936 ka mööda suure depressiooni aegset Ameerikat. Ameerikas Ilfi tehtud piltide põhjal avaldasid autorid ajakirjas Ogonjok ka fotoessee "Ameerika fotod". Varsti pärast seda ilmus neilt raamat "Ühekorruseline Ameerika" ("Одноэтажная Америка"), mille esmatrükk ei sisaldanud Ilfi fotosid. Nii essee kui ka raamat kirjeldavad nende seiklusi neile omase huumori ja mängulisusega. Märkida tasub, et Ilf ja Petrov ei kartnud neis teostes mõningaid Ameerika elustiili aspekte ülistada.

Muu looming

Lisaks romaanidele ja reisikirjadele ilmus nende sulest veel raamatuid. Loomingu Raamatukogus ilmus 1958. aastal "Kolumbus kinnitab otsad" ning 1979. aastal "Õilis isik".
Ilisós

Ilisós (kreeka Ίλισός) on väike jõgi Kreekas, Atika piirkonnas, mis algab Ymittóse mäeahelikust, voolab Ateenast läbi (antiikajal möödus linnast lõuna poolt) ja suubub Kifisóse jõkke (antiikajal suubus võib-olla Fálirou (Phaleroni) lahte).
Ilissose ääres seisis Platoni "Phaidroses" mainitud plaatan.
Valeri Kois

Valeri Kois (sündinud 10. juunil 1950 Tallinnas) on Eesti poliitik.
Ta sündis Tallinnas, kuid õige pea kolisid vanemad Leningradi oblastisse, kus ta lõpetas keskkooli ja ehitusinseneride instituudi. Aastast 1976 (pärast sõjaväeteenistust) asus ta elama Kohtla-Järvele.
Kohtla-Järvel töötas ta alguses Kohtla-Järve Teede Remondi ja Ehituse Valitsuses. Aasta 1990 alguses oli ta EKP Kohtla-Järve Rajoonikomitee sekretär.
Aastatel 1990–1992 oli ta Eesti Vabariigi Ülemnõukogu saadik. 20. augustil 1991 hääletas ta Eesti iseseisvuse taastamise poolt.
Praegu tegutseb ta Kuremäel füüsilisest isikust ettevõtjana.
Sonaat

Sonaadi ajalugu

16. sajandi lõpus (hilisrenessansi perioodil) tähistati Itaalias sõnaga sonata (itaalia keeles sonare 'kõlama') lihtsalt intrumentaalpala. Sellel ei olnud mingit kindlat vormi ja see sarnanes teise tolleaegse instrumentaalžanri, kantsooniga.
Barokiajastul nimetati sonaadiks teost ansamblile. Algul koosnes mitmest erineva karakteriga lõigust, hiljem mitmest iseseisvast osast. 17. sajandi lõpuks kujunes välja kaks sonaaditüüpi: kirikusonaat ja kammersonaat. Kirikusonaat oli neljaosaline (osade tempod aeglane-kiire-aeglane-kiire), kammersonaat koosnes sissejuhatusest ja kahest kuni neljast tantsulise iseloomuga osast. Kammersonaat sarnaneb tantsusüidiga. Klassikalised näited mõlemast sonaaditüübist lõi Arcangelo Corelli.
Mõru vahulill

Nimetus

Vahulille eesti rahvapärased nimetused on seebilill, linnurohi, päevituslill, teehein, äraunustamiselill, põldkaetis, päevalill, päevitusrohi.

Levila ja kasvukohad

Levila kese asub Kesk-Euroopas ja Skandinaavia lõunaosas kuni Siberi läänepoolseima osani. Paiguti leidub teda ka Türgis ja Suurbritannias. Kasvab peamiselt lubjarikastel kuivadel ja niisketel niitudel, puisniitudel, teeservades, karjamaadel ning turbapinnasel. Eestis kasvab paiguti, saartel harva.

Morfoloogia

Mõru vahulill kasvab suuremate või väiksemate kogumikena. Taim on 5–15 cm kõrge juurmise lehekodarikuga, mille ovaalsed kuni äraspidimunajad lehed on suuremad kui varrelehed (pikkus kuni 2 cm, laius 2–4 mm). Kodariku keskelt kasvab välja mitu vart, mille kitsassüstjad lehed asetsevad vahelduvalt. 
Varte tipus on kobarõisikutesse koondunud väikesed õied (5–6 mm pikad), mis on sinised, harva roosad, violetsed või valged. Õitel on kaks suurt tupplehte, mis on sama värvi nagu kroonlehedki, samas on ülejäänud kolm tuppleht rohelised ja väikesed. Neil on alusel kolm kokku kasvanud kroonlehte, mis moodustavad kahe külgmise hõlmaga toruja krooni. Lisaks on neil paatjas keskmine hõlm, mis ümbritseb ühte kahest õielehest moodustunud emakat ja kaheksat tolmukat. Mõru vahulill õitseb maist augustini. 
Viljad on äraspidisüdajad kaheseemnelised kuprad (pikkus 4 mm, laius 3,5 mm). Seemned on heledad ja karvased ning levivad sipelgate abiga. Juur on peenike, kuid suhteliselt palju harunenud.

Rahvameditsiinis

Nimetuse on vahulill saanud tänu sellele, et tema veega märjaks tehtud lehed, õied ja varred tekitavad käte vahel hõõrudes vahtu nagu seepki. Seega arvas vanarahvas, et kui vahulille vahuga nägu pesta, siis kaob näolt päevitus. Samuti pidi ta tööst pargitud käed hästi puhtaks ja valgeks tegema ning niimoodi on võideldud ka näokõõma vastu. Nimetuse osa "mõru" on tulnud lehtedes ja juurtes olevate mõruainete tõttu, mis aitavad köha ja bronhiidi korral. Vahulille teed joodi, et suurendada rinnapiima kogust.
Vahulillel on tugev puhastav toime. Droogina kasutatakse põhiliselt vahulille juuri, kuid ka maapealset osa, mida korjatakse õitsemise ajal. Taimes leiduvad mõruained mõjuvad hästi köha ja bronhiidi ning osaliselt ka astma vastu. Taime jahvatatud juuri soovitatakse kasutada neeruhaiguste, halva söögiisu, seedeprobleemide, tursete ja luuvalu korral.
Tee valmistamiseks tuleb võta üks supilusikatäis kuivatatud juuri ühe klaasi vee kohta. Keeda kümme minutit, jahuta ning kurna. Sisse võtta üks supilusikatäis korraga, neli kuni viis korda päevas. Liiga suurte koguste tarvitamisel tekitab mürgitust.

Keemiline koostis

Taim sisaldab peamiselt triterpeensaponiine, mõruaineid (polügamariini), tanniine ja salitsülaatidega eeterlikke õlisid. Saponiinide ja mõruainete sisalduse tõttu on taimel rögaeristust soodustavad, seedenõrede sekretsiooni stimuleerivad ja söögiisu suurendavad omadused.
Villtulikas

Levila ja kasvukoht

Kasvab Kirde-Eesti varjukates leht- ja segametsades.

Kirjeldus

sõrmhõlmised, kolme laia hõlmaga, üldkujult ümarad, südaja alusega. Varred pikkade valkjate harali karvadega, lehe alumine pind siidkarvane. Õied kollased, 3 cm läbimõõdus, õiepõhi paljas. Õitseb mais, juunis. Vili pika kõverdunud nokaga. Kõrgus 20-80 cm.

Kaitsestaatus

Ta on Eestis arvatud I kaitsekategooriasse (2012).
Eestis on ta haruldane.
Adam le Fondre

Glenville Adam James le Fondre (sündinud 2. detsembril 1986 Stockportis) on Inglismaa jalgpallur. Ta mängib ründajana Austraalia kõrgliiga klubis Sydney.
Ta alustas klubikarjääri kodulinna klubis Stockport County, mille põhimeeskonnas tegi ta debüüdi hooajal 2004–05.
Enne Sydneysse siirdumist mängis ta ainult Inglismaa liigasüsteemi klubides, põhiliselt 2.–4. astme liigade klubides. Ainsal korral on ta mänginud Premier League'is hooajal 2012–13 Readinguga. Le Fondre oli Readinguga tõusnud kõrgliigasse pärast seda, kui eelmisel hooajal oldi võidetud esiliiga. Le Fondre lõi hooajal 2012–13 Inglismaa kõrgliigas 12 väravat, sealhulgas viis väravat 2013. aasta jaanuaris, mille eest valiti ta Premier League'i kuu parimaks mängijaks. Tal ei õnnestunud siiski aidata Readingut kõrgliigasse püsima jäämast ning 19. koht liigas tähendas taas esiliigasse langemist. 2013. aastal valiti Le Fondre Readingu aasta mängijaks.
Lisaks Stockport Countyle ja Readingule mängis ta veel järgmistes Inglismaa liigade klubides: Rochdale (aastad 2007–2009), Rotherham United (2009–2011), Cardiff City (2014–2015), Bolton Wanderers (2014–15 ja vaheajaga 2016–2018), Wolverhampton Wanderers (hooaeg 2015–16) ja Wigan Athletic (hooaeg 2016–17).
Sydneys mängib ta alates 2018. aasta augustist pärast Boltoniga lepingu katkestamist. 2018–19 lõi ta põhihooajal 16 väravat, millega oli liiga resultatiivsuselt teine mängija. Hooaja finaalseerias alistati Perth Glory. Ta valiti samal hooajal liiga hooaja sümboolsesse koosseisu.
Luitsnokk-part

Välimus

Luitsnokk-part on väheldane part, kes kaalub 470–1100 g . Ta on lühikese kaela ja väikese peaga . Lind on nime saanud iseäraliku noka järgi, mis eestotsast on laienenud.
Hundsulestikus isaslind on üsnagi kontrastse sulestikuga. Tema pea ja kaela ülaosa on metallrohelise helgiga must. Alakael, puguala ja eesrind on valged. Selg ja saba pealmine pool on mustad. Tiivaküüdus on ereroheline. Tiiva kattesuled on sinakashallid. Tagarind ja kõhualune on pruunid. Emaslind on tagasihoidlikku värvi. 
Isaspardid meenutavad mõneti isast sinikaela, eriti roheka pea tõttu. Ka emapardid meenutavad pruuni sulestiku tõttu emast sinikaela, kuid laia noka tõttu on neid hõlpus eristada.
Lindude üldpikkus on 49–52 cm, tiibade siruulatus 70–84 cm.

Eluviis

Luitsnokk-part asustab nii avaveelisi kui kalda- ja veetaimestikku täis kasvanud järvi ja jõekoolmeid. Ta väldib selliseid järvi ja jõgesid, kus mets ulatub kaldani. 
Luitsnokk lendab aeglasemalt kui teised pardid. Ta sukeldub harva, üksnes sulgimise ajal või haavatuna. 
Luitsnokk sööb peamiselt loomset toitu: pisi limuseid, planktonit, vähilaadseid, veeputukaid ja nende vastseid. Ta sööb ka taimetoitu: veetaimede rohelisi osi ja seemneid. Luitsnokk võtab tavaliselt toidu koos hulga veega nokka ja ludistab sellest vee välja, nii et söögipoolis jääb järele. 
Luitsnokk on arvukas ja suhteliselt usaldav lind. Sellepärast kütitakse teda nii asjaarmastajalikul kui töönduslikul jahil.

Paljunemine

Luitsnokk-pardid saavad suguküpseks aastavanustena, kuigi enamus linde hakkab sigima alles kahe aasta vanustena. Pesitsemine toimub reeglina aprillist juunini. Paarid moodustuvad juba enne seda ja sageli saabuvad linnud talvitumast juba paariti. Sellegipoolest võib pesitsushooaja algul leida üksikuid isaseid, kes jälitavad võraid emaseid. Sel ajal võib jälgida linde, kes ujuvad teineteise ümber ringiratast, nokk vette pistetud. Mõnikord isane ja emane prääksuvad tasakesi, noogutades peaga üles-alla.
Pesaks on süvend maapinnas, mis on vooderdatud eelmise aasta taimedega ja hallikasvalgete udusulgedega, harilikult vee läheduses. Pesa võib olla puudeta saarekesel, luhaheinamaal, kõrgel tarnamättal või pilliroos. Pesa läbimõõt on 20–27 cm, pesalohu läbimõõt 15–20 cm ja sügavus 9–10 cm. Luitsnokad pesitsevad sageli teiste ühiskondlike lindude, näiteks tirkude, kurvitsate või kalakajakate läheduses. Nende häirehüüd aitab luitsnokkadel end lähenevate vaenlaste eest paremini kaitsta.
Täiskurn koosneb 7–13, kõige sagedamini 10–12 munast. Need on heledad, kollaka või oliivja varjundiga. Haudumine algab pärast viimase muna munemist ja kestab 23–25 päeva. Haub üksnes emaslind. Haudeperioodi algul käib ta aeg-ajalt pesalt ära, kattes selleks ajaks munad sulgedega, aga lõpupoole ei lahku pesalt peaaegu üldse. Seevastu isased kaotavad varsti pärast haudumise algust huvi järglaste vastu ja kogunevad ühesoolistesse parvedesse.
Nagu teistel partidel, on ka luitsnokatibud pesahülgajad. Varsti pärast koorumist lähevad nad ema järel vette. Nad lennuvõimestuvad 40–45 päeva vanuselt, misjärel nad alustavad iseseisvat elu.
Sügisränne algab septembris.
Dean Macey

Dean Macey (sündinud 12. detsembril 1977 Essexis Rochfordis) on Suurbritannia endine kergejõustiklane (kümnevõistleja).

Isiklikud rekordid

100 m: 10,65, 30. mai 1999, Arles
Kaugushüpe: 7.77 27. september 2000, Sydney
Kuulitõuge: 15.77
Kõrgushüpe: 2.15, 6. august 2001, Edmonton
400 m: 46,21, 6. august 2001, Edmonton
110 m tõkkejooks: 14,34, 6. august 2001, Edmonton
Kettaheide: 48.34, 24. august 2004, Ateena
Teivashüpe: 4.80, 28. september 2000, Sydney
Odavise: 64.03, 25. august 1999, Sevillla
1500 m: 4.23,45, 28. september 2000, Sydney

üksikalade punktid kokku: 8924

Isiklikku

Dean Macey on 197 cm pikk ja kaalub 92 kg.
Laura Nikolai kogudus

Laura Nikolai kogudus (ka Laura Nigula kogudus) oli luteri kogudus, mis tegutses Petserimaal Laura asulas. Kogudus kasutas Laura Nikolai kirikut.
Nassau maakond (Florida)

Ajalugu

Nassau maakond moodustati 29. detsembril 1824. aastal Duvali maakonna osast.
Victoria Silvstedt

Elukäik

Silvstedt saavutas 1993. aastal teise koha nii Miss Rootsi iludusvõistlusel kui ka Miss Worldi poolfinaalis. Silvstedt on tegelenud edukalt modellindusega Pariisis, töötades Chaneli, Christian Diori ja Giorgio Armani moemajas.
Victoria Silvstedt räägib vabalt rootsi, inglise, prantsuse ja itaalia keelt.

Isiklikku

Silvstedt on 179 cm pikk ja kaalub 63 kg. 
Tal on sinised silmad ja blondid juuksed.
Betoonipäev

Betoonipäev on tähtpäev, mida tähistatakse Eestis iga aasta märtsi keskpaigas alates aastast 2000 Eesti Betooniühingu initsiatiivil.
Et betoon on oluline ehitusmaterjal, on betoonipäev mõeldud betooni ja betoonehitiste tutvustamiseks arhitektidele, projekteerijatele, ehitajatele, ehitusmaterjalide tootjatele ja ehitiste tellijatele.
Betoonipäeval tutvustatakse ka mõnda olulist välismaa arhitekti ja kuulutatakse välja konkursi aasta betoonehitis võitjad.
Jevgenija Simonova

Jevgenija Pavlovna Simonova (vene keeles Евгения Павловна Симонова; sündinud 1. juunil 1955 Leningradis) on vene näitleja (teatri- ja filminäitleja), Venemaa rahvakunstnik.
Pärast Moskvas Štšukini-nimelise Teatriinstituudi lõpetamist 1976. aastal töötab ta  Majakovski-nimelises Moskva Akadeemilises Teatris.
Ta on mänginud enam kui 60 mängufilmis.

Isiklikku

Tema esimene abikaasa oli näitleja Aleksandr Kaidanovski, teine abikaasa oli näitleja Dmitri Polonski, kolmas abikaasa on lavastaja Andrei Ešpai. Tütar Zoja Kaidanovskaja (sündinud 1976) on näitleja, tütar Marija Ešpai-Simonova (sündinud 1986) on pianist. Jevgenija Simonova isa Pavel Simonov on akadeemik, vend Juri Vjazemski on kirjandusteadlane.
Lähis-Ida ajalugu

Eelam

Eelam (ka Elam) paiknes tänapäeva Iraagi ja Iraani piirimail. Tema soodne asukoht tegi riigi ohtlikuks konkurendiks läänes asuvatele Mesopotaamia riikidele. Eelam oli mitu korda sealsete impeeriumite võimu all, kuid vallutas aeg-ajalt ka Mesopotaamia alasid. Tema tähtsus kadus 1. aastatuhandel eKr, kui regioonis tõusid esile Meedia ja Pärsia.
Eelami riik sai alguse umbes 2700 eKr. Selle võimsuse tipp oli 2. aastatuhat eKr, kuid hiljem vallutati ta Uus-Assüüria poolt ning Iraani kiltmaal alustasid eelamlastele pealetungi ka indoeurooplased: meedlased ja pärslased. Oletatavasti 539 eKr langes Eelam lõplikult pärslaste võimu alla. Selle muistne pealinn Susa oli juba varem saanud üheks Pärsia olulisematest keskustest.

Iseseisvate riikide sünd

1948. aastal loodi Iisrael ja 1950. aastatel Lääne võõrvõimud taandusid. Nii Iisraeli riigi loomist kui ka võõrvägede lahkumist mõjutasid Ameerika Ühendriigid. Võtmesündmuseks oli Suessi kriis, mis oli sõjaväeline rünnak Egiptusele Suurbritannia, Prantsusmaa ja Iisraeli poolt.
Kahekümnendal sajandil avastatud naftavarud tõstsid piirkonna majanduslikku ja strateegilist tähtsust oluliselt. 1945. aastal alustasid Saudi Araabia, Iraan, Kuveit, Iraak ja Araabia Ühendemiraadid nafta tootmist ja eksportimist.
Anžela Beljakova

Anžela Beljakova (sündinud 1973 Tallinnas) on eestivene kunstnik.
Kunstihariduse omandas ta algul Tallinnas, seejärel Venemaal Mordva pealinnas Saranskis, kus lõpetas F. Sõtškovi nimelise kunstikooli.
Tuntud eeskätt maalija ja tekstiilikunstnikuna. Esinenud isikunäitustega Eestis, Venemaal, Kasahstanis ja Norras.
Kuulub eestivene kunstnike rühmitusse Ježi.
Signe Taremaa

Hariduskäik

1979. aastal lõpetas Signe Taremaa nahkehistöö erialal Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi.

Töökäik

1979–1989 Lahemaa rahvuspargi kunstnik
1989–1991 Kooperatiiv Ester, Lahemaa Rahvuspargi suveniiritöökoja kunstnik
1995–2008 Kunstiõpetaja ja ringijuht erinevates koolides ja rahvamajades Lahemaal, Kiviõlis ja Viru-Nigulas
2007–2009 Eesti Riiklik Vabaõhumuuseum, perenaine ja tehnik
2009–2016 Nahakunstnik Maarja-Magdaleena Gildi Signe nahakojas
2014. aastast alates TTÜ Raamatukogu köitekojas köitja

Osalemine ühingutes ja organisatsioonides

2006. aastast alates Eesti Nahakunstnike Liidu liige
2017. aastast Eesti Köitekunstnike Ühenduse liige.