Heimo Haitto

Heimo Verneri Haitto (22. mai 1925 Viiburi – 9. juuni 1999 Marbella, Hispaania) oli soome ja ameerika viiulikunstnik ja lapstäht.

Võit rahvusvahelisel viiulikonkursil

Haito rongijuhist isa harrastuseks oli viiulimäng. Heimo hakkas viiulit mängima 5-aastaselt. Mõned aastad hiljem viis isa võttis poja Viiburi, vene päritolu viiulipedagoogi Boris Sirpo juurde. Sirpole avaldas muljet poisi talent, misjärel jõuti kokkuleppele, et Heimo jääb Sirpo hoole alla. Lepingu tingimused olid rasked: Heimo oli pühenduma täielikult muusikale ja ta polnud luba olla kontaktis oma vanematega enne 18-aastaseks saamist.
Heimo Haitto andis esimese kontserdi 13-aastaselt 1939. aastal koos Helsingi linnaorkestriga. Samal aastal võitis ta rahvusvahelise viiuldajate konkursi Londonis. Haitto sai osaleda konkursil eriloa alusel, kuna minimaalne osalemisvanus oli 15 aastat. Kõik kümme osalejat mängisid Niccolò Paganini ja Wolfgang Amadeus Mozarti viiulikonserte. Boris Sirpo ütles ajalehele Helsingin Sanomat, et "ungarlane ja tšehh mängisid minu arvates kui kuradid, ja kui niigi tase oli väga kõrge, ma ei julgenud loota, et Heimo isegi jõuaks etteotsa". Heimo jõudis finaali, kus üks mängitavatest lugudest oli Henri Vieuxtemps' viiulikontsert. Õpetaja ja õpilane olid harjutanud seda alles laevareisil Suurbritanniasse.
Viiulikonkursi võidu järel kirjutasid soome ajalehed Heimo tulevikuplaanidest, et ta kavatseb lõpetada kooli Soomes enne, kui võtab vastu preemiana saadud õpikoha Londonis. Enne Talvesõja algust valmis Toivo Särka lavastatud film "Pikku pelimanni", mille teemaks oli imelaps Heimo Haito. Heimo mängis ennast filmis ise.

Ameerika Ühendriikides

Talvesõja ajal osales Haitto kontserdireisil Punase Risti toetuseks, mis viis ta Ameerika Ühendriikidesse välja. Ta esines lisaks teistele kohtade Carnegie Hallis Sir John Barbirolli dirigeerimisel ja Philadelphias, kus ta mängis Eugene Ormandy dirigeerimisel. 1942. aastal asus Heimo Haitto koos Sirpoga elama Oregoni USA-s. Ta jätkas oma viiuliõpinguid Ivan Galamiani juhendamisel aastatel 1943–1945. 18-aastaselt üritas ta liituda USA mereväega. Kuid talle kui välismaalasele seda ei võimaldatud. Samal ajal lõppes Sirpo ja Haitto koostöö ning nende teed läksid lahku. Mõni päev enne II maailmasõja lõppu abiellus ta tšellist Beverly Le Beckiga ja kolis Hollywoodi, kus ta töötas filmimuusika kallal. 1945. aastal sai ta USA kodanikuks. Olles filmimuusikast küllalt saanud, liitus Haitto Los Angelese Filharmooniaorkestriga. Ilta-Sanomat teatas augustis 1945, et Haito kavatseb Soome tagasi pöörduda, "kui asjaolud seda lubavad". Haitto käis Soomes alles pärast sõda 1948. aastal. Järgmisel aastal väntas Särkkä oma eelmisele Haitto-filmile järje "Pikku pelimannista viulun kuninkaaksi."

Edasised eluetapid

Haitto kolis oma naisega Mehhikosse. Nende abielu tulemusena sündis kaks last. Naine lahutas temast hiljem Haitto alkoholilembuse ja hasartmängukire tõttu. Siis jättis Heimo Haitto kõik, kaasa arvatud oma pere ja viiulimängu, ja alustas uut elu hulkurina. 1970. aastate keskel leidis ta uue elukaaslase Eva Vastari ja nad abiellusid Las Vegases 1976. aastal. Haitto lõpetas hulkurielu ja naasis muusika juurde. Paar esines koos duona, kus Eva luges luuletusi ja Heimo mängis viiulit. Lisaks tegutses Haitto Savonlinna Muusikainstituudi kammermuusikuna ja viiulimängu lektorina Savonlinna muusikakoolis. Haiguse tõttu pidi ta 1990. aastate keskel viiulimängu lõpetama. Ta kolis koos naisega Marbellasse Hispaaniasse, kus ta suri 1999. aastal.
Vaatamata oma värvikale ja kõikuvale eraelule oli Haitol aeg-ajalt kristlik veendumus. Ta pöördus nelipühilusse 1950. aastate keskel. Pärast Soome tagasipöördumist 1980-ndate aastate alguses otsustas ta taas kristliku elu elada. Sellel perioodil oli tema vaimseks toetajaks ilmalik jutlustaja ja tõrjutute aitaja Veikko Hursti. Haitto ja Hursti andsid koos abikaasadega kirikukontserte mitmel pool Soomes.
Haitto maiste jäänuste asukoht on Helsingi Hietaniemi surnuaial.