google/wiki40b huggingface dataset:
Elektrooniline paber

Elektrooniline paber ehk e-paber on polügraafilise trükiga paberi sarnane elektrooniline kuvapind. Erinevalt LCD-ekraanist, mille kujutis saadakse läbivalgustataval maatriksil, moodustub e-paberil kujutis peegelduvas valguses, seega nii nagu tavalisel paberil. E-paber on õhuke ja kerge, sellest saab odavalt valmistada mitmesuguse kuju ja suurusega kuvaseadiseid; voolutarve on väga väike.
Elektroonilist paberit kasutatakse peamiselt e-lugereis, kuid vastavalt tehnoloogia täiustumisele järjest enam ka muudes kaasaskantavates seadmetes (näiteks käekellades), infotabloodes (näiteks sõiduplaanid peatustes) ja sageli muutmist vajava sisuga elektroonilistes etikettides, nime- ja hinnasiltides.

Ajaloost

Elektroonilise paberi väljatöötamise katseid alustati juba 1970. aastail firmas Xerox (Gyricon-paber). Elektroforeesil põhineva paberi algvariandi töötas 1990. aastail välja Joseph Jacobson. Tema poolt 1997. aastal asutatud firmas E Ink Corporation ongi välja töötatud tänapäeval kasutatavad e-paberi lahendused. Siit pärineb ka toortõlkelise ’e-tint’ kasutamine elektroonilise paberi sünonüümina, kuigi elektroonilise paberi tehnoloogia ja tootmisega tegelevad paljud firmad.
Esimesed e-paberist kuvariga lugemisseadmed jõudsid müügile 2006. aastal firmadelt iRex Technologies (iRex iLiad) ja Sony (Sony Reader). 2007. aastal järgnesid Prantsuse firmalt Bookeen Cybook ja sama aasta novembris Amazonilt Kindle. Eriti viimase ilmumine andis otsustava tõuke e-raamatute turu hoogsaks arenguks.

E-paberi põhiomadusi

Tekst on e-paberist kuvaril niisama terav ja kontrastne kui tavapaberil, ja seda ka eredas päikesevalguses.
Samamoodi nagu pliiatsijälg paberil, moodustavad ka elektroonilisel paberil kujutise tahked peenosakesed valgust hajutaval pinnal. seetõttu ei teki vaatenurga probleemi (nagu see võib ilmneda LCD-kuvarite puhul).
Teksti ja piltide kuva püsib ekraanil pikka aega ilma elektrikuluta, sest pigmendiosakesed kleepuvad pikslit moodustavate kapslite kesta sisepinnale molekulidevahelise tõmbejõu mõjul (van der Waalsi jõud). Nõrka vooluimpulssi on vaja ainult elektroodide ümberpingestamiseks, seega käsitsemiskäskude sisestamisel. Sellega seletub niisuguse kuvari üliväike energiatarve: kui energiat kulub ainult kuva vahetamiseks, jätkub näiteks e-lugeri aku laengust nädalaiks (mõistagi kulutab võrguühenduste ja muude rakenduste kasutamine akut niisama kiiresti kui nutitelefon).
E-paberi tehnoloogia edasiarendused on teinud võimalikuks ka värvilise ja videokujutise esitamise.

CLEARink

USA firma CLEARink poolt 2017. aastal esitletud e-paberil on elektrofoorikihi peal sisepeegeldavate läätsedega kile. Need läätsed peegeldavad hästi tagasi neile langevat valgust vastavalt elektroforeeskihis paiknevate pikslite heledusele. See tehnoloogia võimaldab esitada paberõhukestel elektroonilistel näidikutel ja kuvaritel värvilist ka liikuvat kuva, sest pikslite reageerimiskiirus on selleks piisav.
Feuerthalen

Ajalugu

Küla on esmakordselt mainitud 1318 nimega Fuirtal an dem Rine, Schaffhauseni ürikutes ka juba varem ilma nimeta.
Koolmekohale rajati esimest korda sild 1259. Hilisemad sillad ehitati 1480, 1550–1611, 1759 (Hans Ulrich Grubenmann, hävis sõjas 1799), 1805 (Andreas Widmer) ja 1965. Sild koos väravatorniga, mis 1847 lammutati, kuulus Schaffhausenile; see kutsus esile piiritülid 1470, 1555 ja 1895.
Odd Børre Sørensen

Odd Børre Sørensen (sündinud 9. augustil 1939 Harstadis) on Norra laulja. 
1968. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindas ta Norrat lauluga "Stress".
Aada (Lemeki naine)

Aada (heebrea keeles עדה) oli 1. Moosese raamatu (4:19) järgi Lemeki esimene naine, kellel olid pojad Jaabal ja Juubal:
"Ja Lemek võttis enesele kaks naist: ühe nimi oli Aada ja teise nimi oli Silla. Ja Aada tõi ilmale Jaabali, kes sai nende isaks, kes elasid telkides ja kasvatasid karja. Ja tema venna nimi oli Juubal, kes sai kõigi kandlelööjate ja vilepuhujate isaks." (4:19–21)
Aada heebreakeelne nimi on seotud verbiga, mis tähendab 'ehtima'.
Aadale ja Sillale on adresseeritud Lemeki laul.
Justiitskolledž

Justiitskolledž (varasema nimega korrektsioonikolledž) on Sisekaitseakadeemia õppeüksus, kus alates 1992. aastast õpetatakse välja vanglaametnikke. 
Alates 2011. aastast on Justiitskolledži direktor Erkki Osolainen.
Jänese aasta

"Jänese aasta" (soome keeles "Jäniksen vuosi") on Arto Paasilinna 1975. aastal ilmunud romaan.
Eesti keeles on romaan ilmunud Sirje Kiini tõlkes 1995. aastal Loomingu Raamatukogus. Eesti NSV-s ei lubatud raamatut välja anda selle tegelase, nimismees Hannikaise tõttu, kes on president Kekkose elulugu uurides jõudnud järeldusele, et Kekkonen 1968. aasta paiku asendati "uue Kekkosega". Hiljem on raamat ilmunud ka läti, leedu, vene ja ukraina keeles (www.sks.fi).

Sisukokkuvõte

Elus pettunud toimetaja Vatanen korjab üles liiklusõnnetusel vigastatud jänesepoja ning satub koos temaga rännates järgneva aasta jooksul kõikvõimalikesse sekeldustesse. Lõpuks ületavad Vatanen ja jänes karujahti pidades Nõukogude Liidu piiri, arreteeritakse ja loovutatakse Soome ametivõimudele, kes inkrimineerivad Vatasele kümneid kuritegusid ja seaduserikkumisi (sealhulgas abielurikkumine, hulkurlus, ilma loata metslooma pidamine, salaviina joomine, sõjasaagi omastamine ja vanarauaks müük, välisministeeriumi korraldatud õhtusöögil ilma kutseta osalemine, salaküttimine ja ebaseaduslik riigipiiri ületamine).

Tsitaat

Minul, selle raamatu kirjutajal, on olnud ainulaadne õnn Vatast eeluurimisvanglas oleku ajal külastada; me pidasime pikki vestlusi, mille kohta ma tegin võimalikult täpseid ülestähendusi, ja nende põhjal olengi ma selle raamatu kirjutanud.
Mu mällu on talletunud pilt mehest, kes jättis paljuski sügavamõttelise, hea iseloomuga inimese mulje; igaveseks sööbisid mu mällu Vatase sõnad, kui meie viimane usutlus lõppes: “Sihuke on elu.”
Minu arusaamise kohaselt näitas Vatase isikulooline tegu, et ta on revolutsionäär, tõeline mässuline, ja selles peitus tema suurus. Kui Vatanen oma kõledas kongis hellalt jänest silitas, otsekui oleks ta olnud loomakese ema, siis teadsin, mida inimlik ühtekuuluvustunne võib korda saata. Mäletan hetki, mil Vatanen vaatas niiske pilguga kivist vanglaseina, ja mind vaevas ebamäärane tunne, et mitte miski ei või takistada seda õnnetusse olukorda aetud meest veel kord näitamas[t?] kogu oma olemuse sügavaimat jõudu.
Kui see raamat oli juba trükikotta minemas, toodi otse vanglast mu töötuppa ratsakäskjala poolt kohale toimetatud kiirtelegramm: Vatanen ja jänes olid põgenenud!
Rein Karemäe

Rein Karemäe (15. novembrini 1939 Quido-Rein Gross; 20. august 1934 – 7. juuli 2014) oli eesti ajakirjanik ja poliitik.
Rein Karemäe lõpetas 1957. aastal Tallinna Pedagoogilise Instituudi füüsika erialal.
To oli ka ühe kooliaasta füüsikaõpetaja Väike-Maarja keskkoolis.
Ta töötas aastatel 1958–1961 Eesti Raadios reporterina ja aastatel 1961–1976 Eesti Televisioonis kommentaatorina. Karemäe tuntuimad saatesarjad olid "Kolmnurk" , "Reporter vahetab elukutset", "Ringliiklus" ning Soome-Eesti ühisviktoriin "Naapurivisa".
Rein Karemäe kuulus Keskerakonda, seejärel alates 1996. aastast Arenguparteisse. Karemäe oli alates 1999. aastast Sotsiaaldemokraatliku Erakonna liige. Ta oli SDE juhatuse liige.
Ta oli VIII Riigikogu liige 1995–1999.
Hartha

Linnaosad

Aschershain, Diedenhain, Wallbach, Wendishain, Nauhain, Lauschka, Steina, Saalbach, samuti aastal 2004 liidetud Gersdorf osadega Langenau, Kieselbach, Neudörfchen, Schönerstädt ja Seifersdorf.
Punane kivi

Punane kivi on rändrahn Prangli saarel.
Punase kivi ümbermõõt on 31,1 meetrit, pikkus 11,1 m, laius 8,8 m ning kõrgus 3,3 m. Rahnu maapealse osa maht on umbes 160 m³.
Rahnu suurte mõõtmete tõttu klassifitseerub Prangli Punane kivi hiidrahnude hulka, mida on Eestis ligi sada. Tegu on ainsa hiidrahnuga Prangli saarel.
Nimetus "Punane kivi" tuleneb arvatavasti sellest, et tegemist on rabakiviga. Rabakivid on aga punakat värvi. Kuna aga kivi on kaetud paksu samblike kihiga ei pruugi punane värvus esmasel vaatlusel hästi silma paista.
C-kvark

C-kvark (ehk charm kvark, ehk sarmiga kvark) on teise põlvkonna kvark, mis kannab lõhna sarm. Ta on ühtlasi up tüüpi kvark, see tähendab, et tema isospinn on 1/2. Üldse eksisteerib kuus erinevat tüüpi kvarki (u-, d-, s-, c-, b- ja t-kvark).
C-kvark on fermion (tema spinn on 1/2) ning tema elektrilaeng on 2/3e. Ta on u-kvargi ja d-kvargi ja s-kvargi järel raskuselt neljas kvark. Tema seisumass on umbes 1,5 GeV (see on poolteist korda raskem kui prooton). Kui u-, d- ja s-kvarki nimetatakse kergeteks kvarkideks, siis c-, b- ja t-kvargid loetakse rasketeks kvarkideks.

Sarm

Sarm on üks lõhna kvantarvudest. C-kvargi sarm on 1 ja c-antikvargi sarm –1. Kõik hadronid, mis sisaldavad c-kvarki on sarmiga. Erandiks on ainult c-kvargist ja c-antikvargist koosnevad liitosakesed, mille summaarne sarm on 0. Selliseid osakesi nimetatakse sarmooniumiks. Sarmoonium on näiteks psii-meson (J/ψ), mis on kõige väiksema seisumassiga sarmoonium (see tähendab, et ta on kõige madalama ergastusastmega sarmoonium).
Sarmiga osakesed on näiteks D-mesonid, mis koosnevad c-kvargist ja u- (D⁺), d- (D⁰) või s- (veider D meson) antikvargist. Vastavatel antimesonitel on sarmiga antikvark ning paariliseks u-, d- või s- kvark.
Sarmiga barüonid koosnevad vähemalt ühest c-kvargist ja ei sisalda b-, ega t-kvarke.
Kaiu muusikakool

Kaiu muusikakool on muusikakool Rapla maakonnas Rapla vallas Kaiu alevikus. Kooli juhataja on Maiu Rosenfeldt.
Muqaddimah

"Muqaddimah" ehk "Al-Muqaddimah" (المقدّمة‎ ; 'Sissejuhatus') ehk "Muqaddimah ibn Khaldūn" (araabia keeles مقدمة ابن خلدون) ehk "Prolegomena" (kreeka keeles Προλεγόμενα) on Põhja-Aafrika ajaloolase Ibn Khaldūni 1377. aastal kirjutatud raamat, mis esitab varajase vaate üldajaloole.
Ibn Khaldūn kirjutas oma töö eessõnana või esimese raamatuna oma kavandatud maailmaajaloole ("Kitāb al-‘ibar ('Raamat arengust')), kuid juba tema eluajal hakati seda sissejuhatustki käsitlema iseseisva tööna.
Mõned tänapäeva mõtlejad on seda vaadelnud ka esimese tööna, mis tegeleb ajaloofilosoofiaga või sotsiaalteadustega (sotsioloogia, demograafia, historiograafia, kultuurilugu, majandusteadus). "Muqaddimah" käsitleb ka islami teoloogiat, politoloogiat ning loodusteadustest bioloogiat ja keemiat.
Butleri maakond (Alabama)

Ajalugu

Maakond moodustati 1819. aastal.

Rahvastik

Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 20 947.
Vologda kubermang

Vologda kubermang oli Venemaa keisririigi ja Venemaa NFSV haldusüksus (kubermang). Kubermangu administratiivne keskus oli Vologda. Kubermang eksisteeris 1796-1929.
Enne 12. sajandit asustasid sealset ala soome-ugri hõimud. 12. sajandil tungisid alale novgorodlased, kes rajasid sinna mitu linna (näiteks Vologda) ja hakkasid levitama ristiusku.
Tallinna ülikooli ajaloo instituudi arheoloogiamuuseum

Tallinna ülikooli ajaloo instituudi arheoloogiamuuseum (ka: Eesti arheoloogiamuuseum) on Tallinna ülikooli ajaloo instituudi alla kuuluv, eeskätt Eesti alaga seotud arheoloogiat tutvustav muuseum.
Pinzano sild

Pinzano sild (itaalia keeles Ponte di Pinzano) on sild Kirde-Itaalias. Tagliamento jõel paiknev 30 meetri kõrgune ja 185 meetri pikkune raudbetoonist sild ühendab Pordenone provintsis asuvat Pinzano al Tagliamentot Udine provintsis asuva Ragognaga.
Esimese sel kohal olnud silla rajamist alustati 1903. aastal, sild pühitseti sisse 1906. aasta 16. septembril. Valmimise ajal oli rajatis suurim raudbetoonist valmistatud sild Euroopas.
Kaks maailmasõda üle elanud silla kandekonstruktsioon sai tugevasti kannatada Tagliamento üleujutuses 1966. aasta 4. novembril. Samale kohale ehitatud uus sild pühitseti sisse 1970. aasta 19. märtsil.
Sven Oeselg

Sven Oeselg (Udu; sündinud 1973) on rokkmuusik, helilooja, ansambli Les Diamants basskitarrist. On elanud millenniumivahetuse paiku paar aastat Hollandis, mänginud bassi ansamblis Kwing-Kungks.
Ta on ansambli Tõele Näkku Vaadates Võib Näha Ükskõik Mida alusepanija koos kitarrist Ekke Västrikuga.
Hõim (ansambel)

Hõim oli Eesti ansambel. Ansambel asutati 1980 ja tegutses lühikest aega.
Juhtlõik

Juhtlõik (inglise keeles lead või lede [ˈliːd]) on ajakirjandus- või suhtekorraldusteksti (uudise, artikli, pressiteate vms) avalõik, milles antakse teksti sisu lühikokkuvõte. Juhtlõik järgneb vahetult pealkirjale, nende vahel võivad üldjuhul olla vaid teksti ilmumisandmed (väljaande nimi, avaldamise aeg ja autor).
Juhtlõik peaks vastama küsimustele, mida ingliskeelses ajakirjandusteoorias nimetatakse 5W viie w-tähega algava sõna järgi: who (kes), what (mis), when (millal), where (kus) ja why (miks). (Piiratud mahu tõttu saab enamasti vastuse siiski vaid osa neist.) Sellele järgnevas tekstis avatakse teate sisu pikemalt, lisatakse asjassepuutuvate isikute kommentaare ja muud taustainfot, ent juhtlõigus sisaldub kõige olulisem. Põhimõtteliselt peaks juhtlõik äratama lugejas huvi ka kogu ülejäänud tekst läbi lugeda, kuid andma vajaduse korral kogu põhiinfo kiirelt kätte.
Anglosaksi maade ajakirjanduses eristatakse nn kõva ja pehmet juhtlõiku (hard vs soft lead). Kõva juhtlõik annab lugejale eelkõige ülevaate teksti sisust, pehme aga on sõnastatud tähelepanu köitvana ja võib vahel kõigile põhiküsimustele mitte vastata. Pehmele juhtlõigule järgneb tavaliselt fakte kokkuvõttev lõik (nut graph).
Eesti ajakirjanduses on üldiselt tavaks kirjutada juhtlõik ühe lausena, isegi kui see vahel annab grammatiliselt kohmakaid tulemusi. See nõue pole siiski absoluutne, eriti rikutakse seda pikemates ajakirjatekstides. Anglosaksi ajakirjanduse juhtlõikudes on tavaks 1-2 lauset, milles on 20-25 sõna.
Meediakriitikute hinnangul võib just juhtlõik artikli eri osadest kõige enam vaidlusi tekitada, samuti ilmneb just pealkirjade ja juhtlõikude sõnastuses sageli toimetaja kallutatus.
Valvi Strikaitienė

Valvi Strikaitienė (sündinud 18. aprillil 1937 Pärnus) on eesti tõlkija ja diplomaat. 1992–1996 oli ta Eesti Vabariigi esimene suursaadik Leedus pärast iseseisvumise taastamist.
Valvi Strikaitienė on pärit Pärnust, ent elab Vilniuses. Ta lõpetas 1967. aastal Tallinna Pedagoogilise Instituudi, tema diplomitöö teema oli "Koolinoorte lugemishuvid IV–VIII klassini".
Eesti esimese iseseisvumise taastamise järgse suursaadikuna Leedus esitas ta oma volikirja 2. juunil 1992. Ta oli suursaadik kuni 1996. aasta septembrini, Eesti Vabariigi välisteenistusest lahkus ta 19. novembril 1996. Hiljem töötas ta Eesti Vilniuse saatkonnas kultuuri- ja pressinõunikuna. 3. juulil 1997 sai ta Leedu presidendi Algirdas Brazauskase otsusega Leedu kodakondsuse, tekitades sellega pretsedendi, sest mitte ükski Eesti suursaadiku tiitli kandja ei olnud seni oma kodakondsust vahetanud.
Strikaitienė on olnud Leedu eestlaste seltside eestvedaja ja Sąjūdise liikumise toetaja. Ta on Leedu Kirjanike Liidu liige.
Neumarkt (Lõuna-Tirool)

Geograafia

Valla pindala on 23 km².
Neumarkt külgneb järgmiste valdadega: Kaltern, Kurtatsch, Kurtinig, Margreid, Montan, Salorno ja Tramin.
Neumarkt on Überetsch-Unterlandi ringkonna keskus. See on peamine kultuuriline, ajalooline ja kunstikeskus väga kena vanalinnaga. Linnastusse kuuluvad naabruskonnad Vill, Laag ja Mazon. Terves ringkonnas on Neumarkt rahvaarvult alles kolmas linn Laivesi ja Eppani järel, mis kuuluvad Bolzano linnastusse.
Linn asub tasandikul, kõrgusel 214 m, Adige jõe vasakul kaldal.
Neumarkt oli Rooma küla Claudia Augusta teel; seda kutsuti Endidae. Vaatamisväärsused on vanalinna kaaristud, kihelkonnakirik, kohaliku kultuuri muuseum ja Vill'i kirik.

Frazioni

Neumarkti vallas on frazioni (alljaotused, peamiselt külad ja asundused) Laag (Laghetti), Mazon (Mazzon), St. Florian (San Floriano) ja Vill (Villa).

Keeleline jaotus

2011. aasta rahvaloenduse järgi kõneles 62,70% rahvastikust esimese keelena saksa keelt, 36,89% itaalia keelt ja 0,42% ladiini keelt.
Firenze hertsogkond

Alessandro valitsemine

Isegi pärast Alessandro ametisse seadmist jäid keiserlikud väed Firenzesse. Aastal 1535 lähetasid mitmed tähtsad Firenze perekonnad, sealhulgas Pazzid (kes püüdsid Pazzi vandenõuga Lorenzo de' Medicit tappa), Ippolito de' Medici juhtimisel delegatsiooni, paludes Karl V-l Alessandro tagandada. Suureks nördimuseks lükkas keiser kaebuse tagasi. Karlil ei olnud kavatsust tagandada Alessandrot, kes oli abielus Karli poolõe Parma Margarethega.
Alessandro jätkas Firenze valitsemist veel kaks aastat, kuni ta 1. jaanuaril 1537 kauge sugulase Lorenzino de' Medici poolt mõrvati.

Cosimo ametissesaamine ja valitsemine

Kuna Alessandro ei jätnud seaduslikku pärijat, tekkis pärilusküsimus. Firenze võimud valisid Cosimo I. Kuuldes seda uudist, tungis pagendatud Strozzi perekond peale ja üritas Cosimot kukutada, kuid ebaõnnestunult. Cosimo korraldas täielikult ümber Firenze bürokraatia ja halduse. Aastal 1542 lahkusid Firenzes asuvad keiserlikud väed koos Karl V-ga.
Aastal 1548 ostis Cosimo Genova vabariigilt Elba ja tegi sellest uue areneva laevastiku tugipunkti. Cosimo asutas sadamalinna Livorno ja võimaldas linna asukatel nautida usuvabadust. Liidus Hispaania ja Saksa-Rooma riigiga võitis Cosimo 2. augustil 1554 Marciano lahingus Siena vabariiki, mis oli liidus Prantsusmaaga. 17. aprillil 1555 okupeerisid Firenze ja Hispaania Siena territooriumi, mille Felipe II annetas juulis 1557 päriliku läänina Cosimole. Hertsogi perekond kolis aastal 1560 Palazzo Pittisse. Cosimo tellis arhitekt Giorgio Vasarilt Medici panga hooneks Uffizi, jätkates Medici traditsiooni patroneerida kunste. Aastal 1569 ülendas paavst Pius V Cosimo Toscana suurhertsiogiks. Medicite võim jätkus Toscana suurhertsogkonnas kuni perekonna hääbumiseni aastal 1737.
Le Maire'i väin

Le Maire'i väin (hispaania Estrecho de Le Maire) on väin, mis eraldab lääne pool asuvat Tulemaa saart ida pool asuvast Estadose saarest ning ühendab põhja pool asuvat Argentina merd lõuna pool asetseva Lõunavööndi merega.
Väin on nime saanud maadeavastaja Jacob Le Maire'i järgi.
Florida laht

Florida laht on madal laht Põhja-Ameerika kaguosas Florida poolsaare lõunatipus. See eraldab Florida poolsaart Florida Keysi saarestikust. Lahe pindala on 2100–2600 km². Peaaegu kogu Florida laht kuulub Evergladesi rahvuspargi koosseisu.
Kant (perekonnanimi)

Kant on perekonnanimi, mille tuntuim kandja oli saksa filosoof Immanuel Kant. Eesti inimestest on tuntuim sellenimeline olnud geograaf Edgar Kant.
Nimede eestitamisel on Kandi-nimelistele isikutele uueks perekonnanimeks antud Kandimaa (1939. aastal Sindis).
Nele Kirsipuu

Nele Kirsipuu (sündinud 21. oktoobril 1990 Tallinnas) on Eesti filmirežissöör ja videoblogija.
Kirsipuu on tegelenud aastaid ka laulmise ja tantsimisega, kuulunud tantsutruppi Palestra ja osalenud muusikalides. 2007. aastal oli ta üks telesaate "Eesti otsib superstaari" esimese hooaja üheksast finalistist.
Ta lõpetas 2010. aastal Tallinna Ühisgümnaasiumi ning 2014. aastal Balti Filmi- ja Meediakooli režii erialal. Lisaks on ta õppinud Praha Etenduskunstide Akadeemia Filmi- ja Telekoolis.
Kirsipuu käe all on valminud lühimängufilmid "Pealt kullakarvaline" (2011), "Võlutari Leivapätsid" (2012), "Roll of the Die" (2013) ja "Hiis" (2014).
"Võlutari Leivapätsid" sai 2014. aastal 76. ülemaailmsel UNICA filmifestivalil pronksmedali ja 49. Eesti amatöörfilmide festivalil esikoha filmiüliõpilaste grupis. See on võitnud auhindu ka muudel filmifestivalidel.
Näitlejana on Nele Kirsipuu osalenud Tervise Arengu Instituudi eestvedamisel valminud HIV-teemalises õppefilmis "Die Young 2" (2007), olles üks peaosalisi.
2014. aasta lõpus hakkas ta pidama videoblogi.
Albany-Schenectady eesti kool

Albany-Schenectady eesti kool (inglise keeles Albany-Schenectady Estonian School) oli USAs tegutsenud eesti kool.
See avati täienduskoolina 1960. aasta 11. septembril 12 õpilase ja 4 õpetajaga, juhataja oli siis Helve Parts.
Laine Rebassoo õpetas seal lugemist, kirjutamist ja rahvatantsu.
Aastatel 1994–1997 ilmus viis numbrit kooli väljaannet Pääsuke, toimetaja Hillevi Obet Paul.
Handeloh

Geograafia

Handeloh asub Seeve ja Este jõe vahel, Buchholz in der Nordheidest lõunas. Harburgi mäed asuvad loodes ja Lüneburgi nõmme looduskaitseala kagus.
Handelohi valda kuuluvad järgmised osad: Handeloh, Höckel, Inzmühlen ja Wörme.

Majandus ja taristu

Küla teenindavad kaks Nõmmeraudtee (Heidebahn) jaama: Handeloh ja Büsenbachtal. Viimane teenindab ka Wörme küla ja Büsenbachi oru jalutusala.

Meedia

Mõisahoone (Reiterhof) Handelohis oli 52-osalise telesarja "Neues vom Süderhof" peamine võtteplats.
Naissaare Nõukogude Vabariik

Naissaare Nõukogude Vabariik (vene keeles Советская республика Найссаара, Советская республика матросов и строителей - "Madruste ja Ehitajate Nõukogude Vabariik", või ka Вольный Остров Нарген - "Nargeni Vaba Saar") oli Venemaa Nõukogude Vabariigi välja kuulutatud vabariik Naissaarel. See eksisteeris detsembrist 1917 kuni 26. veebruarini 1918. Vabariigi kuulutasid välja 90 Naissaare garnisoni madrust ukraina anarhosündikalist Stepan Petritšenko juhtimisel.
Petritšenko võeti 1913. aastal mereväkke ning määrati lahingulaeva Petropavlovsk meeskonda. Veebruarirevolutsiooni ajal baseerus laev Naissaarel, mis oli 1914. aastal elanikest tühjendatud, kuid kus 1917. aasta sügiseks elas juba umbes 80-90 Vene madrust ja töölist. Oktoobrirevolutsiooni järel tuli Naissaarel kokku kohalik Tööliste ja Soldatite Saadikute Nõukogu, mis 4. detsembril (ukj 17. detsembril) kuulutas saare valitsuseks kohaliku Rahvakomissaride Nõukogu, millesse kuulusid sõjakomissar, siseasjade komissar, töökomissar, rahanduskomissar ja tervishoiukomissar; hiljem lisandus neile hariduskomissar. Nõukogu esimeheks valiti Stepan Petritšenko. Nõukogu deklareeris: "Riigiõiguslikult on Naissaar kujundatud iseseisvaks (nõukogulikuks) vabariigiks."
Nõukogu asus koostama põhiseadust, pealinnaks määrati Lõunaküla ja hümniks "Internatsionaal". Lipuks sai anarhosündikalismi punamust lipp. Kavatseti ka anda välja oma raha, kuid ühikute nimetus pole teada. Naissaare Nõukogude Vabariiki tunnustas vähemalt de facto ka Mandri-Eestis tegutsenud töölisvalitsus, kes saatis saarele vange "mõne kindluse jaoskonda mullatööle, raudteed puhastama, lund vedama, liiva kaevama".
Vabariik võitles ühtviisi nii bolševike kui ka sakslaste vastu, kuid 26. veebruaril 1918 evakueeris Balti laevastik siiski enamiku asukaist, liikudes algul Helsingi suunas ja seejärel Kroonlinna. Vähesed allesjäänud põliselanikud suleti sadamas barakki, sõjaväelised ehitised mineeriti. Osa objekte päästis siiski kohalik metsavaht, kes juhtmed lahti ühendas.
Stepan Petritšenko sai 1921. aastal tuntuks bolševikevastase Kroonlinna ülestõusu juhina, pärast mida põgenes Soome.
Harvi Varkki

Harvi Varkki (sündinud 18. aprill 1959 Narvas) on eesti karikaturist ja metallikunstnik.
Ta lõpetas 1976. aastal Nõo Keskkooli. Aastatel 1976–1981 õppis ta Tallinna Tehnikaülikoolis automaatika erialal, kuid pärast kooli lõpetamist läks 1984. aastal edasi õppima Eesti Kunstiakadeemiasse metallehistööd, mille lõpetas 1988. aastal. 
Kuni 1995. aastani töötas ta Eesti Kunstiakadeemias metallkateedris õppejõuna. 1993. aastat alates töötas ARS-Juveeli juhatuse esimehena ja hiljem direktori kohusetäitjana. 1997. aastal asutas ettevõtte ARS-Vasetööd, mille juhatuse liige oli kuni 2008. aastani. 2011. aastat alates on Tartu Ülikooli Viljandi Kultuuriakadeemia lepinguline õppejõud. 
2011. aastal kujundas Harvi Varkki palvekee, mis kingiti Liibanonis röövitud ja ligi neli kuud pantvangis olnud meeste poolt tänutäheks enda vabastamise eest Eesti riigile, keda esindas siis president Toomas Hendrik Ilves. Helmestele oli kujundatud pantvangis olnud meeste nimed.
Karikaturistina on teinud ka kaastööd ajalehele Tehnikaülikool.