Kalakasvatus

Kalakasvatus (inglise keeles fish farming) on akvakultuuri ehk vesiviljeluse haru, mis tegeleb kalade kasvatamisega kalakasvandustes peamiselt inimeste toiduks. Kalakasvatus varustab ka looduslikke veekogusid noorkaladega, tugevdamaks olemasolevaid looduslikke või taasloomaks juba hävinud populatsioone. Kuna Eestis kasvatatakse peale kalade vaid väikeses mahus vähki, siis peetakse sageli vesiviljelust ja kalakasvatust sünonüümideks. 
Levinumad kasvatatavad kalad on lõhe (Salmo salar), karpkala (Cyprinus carpio), huntahven (Dicentrarchus labrax), tilaapia (Tilapia), säga (Silurus glanis), arktika paalia (Salvelinus alpinus) jpt.
Eestis kasvatatakse põhiliselt vikerforelli (Oncorhyncus mykiss) ja karpkalu.

Ajalugu

Kalakasvatus sai alguse Hiinas karpkalade kodustamisest. Esimeseks kalakasvatuse õpikuks peetakse umbes aastal 475. eKr hiinlase Fan Lei kirjutatud käsikirja tiigikalakasvatuse põhitõdedest. Ida-Aasiast pärineb ka traditsioon pidada ilukalu tiigis: Hiinas aretati hõbekogrest (Carassius gibelio) kuldkala ning Jaapanist pärinevad värvilised ilukarpkalad koid. Euroopas pidasid roomlased teadaolevalt karpkala tiikides juba antiikajal. Tootliku karpkalakasvatusega alustati keskajal praeguse Tšehhimaa ning Saksamaa aladel, mil mungad hakkasid paastumise perioodidel liha asemel toituma kalast. Kalu kasvatati väga pikka aega ekstensiivse ja lihtsa tehnoloogia abil. Vajadus intensiivse kalakasvatuse järgi tekkis 20. sajandi teisel poolel, kui rahvastiku kiire kasvu tõttu suurenes nõudlus kalavalgu järele. Kalapüük maailmamerest tõusis looduslike kalavarude üleekspluateerimise kriitilise piirini ning ainsaks võimaluseks jäi nende kasvatamine. Sellest alates on kalakasvatus läbi teinud väga kiire tehnoloogilise arengu.
Eestis alustati kalakasvatusega juba keskajal, ning 17. sajandil oli terves reas mõisates kasutusel tiigid, kus kasvatati eeskätt kokri, Roosna-Allikul ka kokri ja jõeforelle. 19. sajandil Saksa mõisnikud tõid Eestisse hariliku karpkala ja vikerforelli. Kalakasvatus saavutas oma tipu nõukogude aja lõpuaastatel. 1989. aastal tegeles Eestis kalakasvatusega 30 suuremat ettevõtet ning lühikesel perioodil 1987–1990 kasvatati Eestis kuni 1740 tonni kala aastas. Sotsialistliku majanduse kokkuvarisemine 1991. aastal põhjustas kalakasvatustootmise languse, seoses Vene turgude kadumise, tootmiskulude kiire tõusu ning toiduainete hinna kõikumisega koduturul.

Kalakasvatuse vormid

Kalakasvatuse vorme võib liigitada tootmise intensiivsuse, veesoolsuse, rajatise konstruktsiooni või tootmistsükli iseärasuste järgi.

Vee soolsus

Vee soolsuse järgi jaotatakse maailmas kasvandusi mere- või mageveelisteks. Eesti rannikumere soolsus on kalade jaoks sarnane magevee omaga, seetõttu nimetatakse rannikumere vett kasutavaid kasvandusi riimveelisteks.

Rajatise konstruktsioon

Kalakasvatusrajatistena on kasutusel tiigid, basseinid, sumbad, retsirkulatsioonisüsteemid ehk suletud veekasutusega kalakasvandused.

Tootmistsükli tüüp

Erinevad tootmistsükli etapid võivad olla jaotatud erinevate kasvanduste vahel või toimuda kõik ühes täiesüsteemilises kalakasvanduses. Sageli on siiski otstarbekam tegeleda ühes kasvanduses vaid kalade paljundamise ja noorkalade kasvatamisega ning müüa need seejärel edasikasvatamiseks paljudele teistele kasvandustele.

Kalakasvatus Eestis

Eestis tegeldakse kaubakalakasvatuse, noorkalade vette asustamise (tugiasustamine) ja kalaturismiga. Kalakasvatust piiravateks teguriteks on Eesti põhjapoolne asend, lühike kasvuperiood (3–4 kuud) ning veetemperatuur. Eesti loodusoludesse sobib seetõttu kõige paremini vikerforelli tootmine, kuna karpkalade intensiivkasvatuseks on vajalik pikka aega püsiv üle 20 °C veetemperatuur.
2010. aastal oli Eestis ligikaudu 20 suuremat kutselist kalakasvatusega tegelevat ettevõtet. Kalaturismiga tegeleb üle 60 ettevõtte ning väikeettevõtjaid, kelle aastatoodang on vaid paarsada kilogrammi kuni mõni tonn, on üle 200. Kasvatatakse palju erinevaid kalaliike ning kasutatakse eri tehnoloogiad ja kasvatusviise. Eesti kalakasvatuses on hõivatud ligikaudu 100 inimest. 
Eesti kalakasvatuse toodang on aastatel 2000–2010 kõikunud 200–800 tonni vahel aastas. 2010. aastal vähenes toodang suvise kuumalaine tõttu. Üldiselt on vikerforellikasvatamise toodang märgatavalt suurenenud, kuna Euroopa Liidu toetuste abil on rajatud uusi kasvandusi ning rekonstrueeritud vanasid. Eesti siseturu ja töötlemisettevõtete nõudlus on senisest toodangust tunduvalt suurem. Näiteks lõhe, forelli ja vikerforelli tarbimine on üle 2000 tonni aastas, millest kohalik toodang katab alla poole. Seetõttu domineerib Eesti turul Norra importtoodang. Karpkalakasvanduste toodang on samuti orienteeritud kohaliku nõudluse rahuldamisele. Suurem osa Eestis kasvatatud angerja toodangust eksporditakse. Eesti kalakasvatussektori käivet võib hinnata ligikaudu viiele miljonile eurole aastas. Kuna puudub kõiki tootjaid ühendav organisatsioon, on täpne majandusanalüüs statistikaandmete puuduste tõttu raskendatud.
Eestis kasvatatakse järgmisi kalaliike: 
vikerforell, karpkala, angerjas, meriforell (Salmo trutta), lõhe, haug (Esox lucius), linask (Tinca tinca), merisiig (Coregonus lavaretus), siberi tuur (Acipenser baerii), vene tuur (Acipencer gueldenstaedti) jt ning ka mõnda eksootilist liiki nagu tilaapia, arktika paalia jt.
Suurimad Eesti kalakasvandused asuvad Härjanurmes, Simunal ja Karilatsis.

Arenguperspektiivid ja probleemid

Kalakasvatuse arenguvõimalus on perspektiivikas, kuna nii kodu- kui naaberturgudel napib värsketest, kvaliteetsetest kalandustoodetest. Samuti on Eestis kalakasvatuseks piisavalt vett ja maad. Arengut piiravad investeerimiskapitali ja oskusteabe puudus. Praegused kalakasvandused on enamasti perefarmi tüüpi. Väikese tootmismahu ning kõikuva pakkumise tõttu on raske leida investoreid. Investeeringute nappus takistab uute kasvanduste rajamist. Suhteliselt kõrge omahinna tõttu on kohalikel tootjatel raske konkureerida imporditud toodetega. Tootjate puudulik ühistegevus raskendab turustamist ja koolitust. 13. juulil 1989 loodi kala- ning vähikasvatajaid ühendav organisatsioon Eesti Kalakasvatajate Liit, mis koondab siiski pigem kalakasvatusest huvitatud isikuid, mitte kalakasvatusettevõtjaid. 2010. aastal loodud kalakasvatajate ühendus Ecofarm ning samuti Euroopa Liidu toetuste abil rajatud või moderniseeritud kasvandused annavad lootust kalakasvatussektori edasisele arengule.