Eesti hagijas

Eellugu

Vanim Eestimaal tegutsenud hagija tõug oli bracke, mille kohta andmeid Kaagveres peetud jahist on pärit aastast 1750.
Siin kasutati peaaegu kõiki idahagija tüüpe, alates "vana vene" hagija verega suurest tüübist kuni poola verega kõige väiksema tüübini. Poola hagijad olid head üksikajajad. Paistab, et idahagijate veri kadus siin ikka rohkem lääne vere kasuks. Segati ka hagijaid inglise ratsa-jahikoertega, millisest segust saadi häid järeltulijaid. Nimesid "Kostroma" ja "Poolakas" kasutati, ilma et nende tundemärgid oleksid selged olnud, üks ja sama hagijate salk koosnes mitmest tüübist. Suuremate hagijasalkadega on nüüd keelatud jahti pidada, jätkub kahest või kolmest heast koerast.
Umbes 1880. aastal toodi inglise hagijaid Baltimaadesse, mis ajast peale poola hagijate pesakondadesse ilmus ka musta-valgekirjusid koeri. Esimene puhtatõuline inglise hagijate kasvandus oli Luke mõisa omanikul v. Knorringil, mille kasvanduse Torma Liphardt üle võttis ning Inglismaalt imporditud värske tõumaterjaliga täiendas. Et nad aga püssijahil liig suure kiiruse, nõrga hääle ja nina ning õrnuse tõttu ei kõlvanud, kadusid nad ühes ratsajahiga. Harva leidus suure inglise ratsajahi salgas koeri, kes külmaga oleksid hästi ajanud. Paremad neist, kes palja maaga tõesti hästi ajasid, olid külmaga saamatud.
Samuti on sisse toodud ka helveetsia (šveitsi) hagijaid. Pärast Esimest maailmasõda toodi Šveitsist üks paar madalaid kollakaskirjusid niederlaufhund'e (saksa k. short-legged scent hound). Kahjuks läks emane koer kaduma, nii et seda tõugu esineb meil ainult beagle'i ja hagija segus, mida nii hääle kui ka nina poolest kiidetakse. 
Hiljem metskitsejahi arenguga tuli välejalgseist hagijaist loobuda ning siis hakati eelistama lühijalgseid beagle'eid. Esimesed importis Inglismaalt Vana-Kuuste omanik v. Sivers. Kuid Vabadussõja päevil haigestusid need koerad marutõppe ning lasti kõik maha. Üksikud järglased, kes neist säilinud, pole enam puhastrassilised. Ka Koerus Preedi mõisas Wredel oli beagle'ite kasvandus, mis hävis juba sõja eelpäevil. 
Prantsuse hagijaist tuleksid mainimisele basseed, imporditud Meeksi Knorringi poolt u. 19. sajandi lõpus. Basseesid ristati aga poola hagijatega, mistõttu on see puhas rass Eestis hävinenud.

20. sajandi algus

Kuni 1914. aastani kasutati Eestis jahipidamiseks peamiselt kahte tõugu hagijaid – vähem jõukad jahimehed üksikhagijana nn. vene-poola hagijat ja kohalikud mõisnikud inglise rebasehagijaid (foxhound); viimased ajasid karjana ühte ulukit. Mõlema tõu ristamise tulemusena saadi hagijad, keda vastavalt nende värvusele hakati nimetama vene-poola või inglise-vene hagijaks.
1920. aastatel toodi sisse soome hagijaid, kes eelmainitud ristanditega paaritudes andsid kindlalt edasi oma välistunnuseid.
1934. aastaks oli Eestis katastroofiliselt vähenenud jahiloomade arv ja uute määruste vastuvõtmisega püüti vältida üleküttimist. 15. oktoobrist 1937 keelati Eestis jahipidamine hagijatega, kelle turjakõrgus ületab 45 cm. 1940. aastal lubati küll uuesti jahti pidada kuni 55 cm kõrguste hagijatega, kui vastava hagija suhtes oli katseliselt selgitatud, et ta metskitsi ja sokkusid ei aja. See ettekirjutus soosis madalakasvuliste hagijate kasutamist jahil.
1930. aastatel hakati Lääne-Euroopast sisse tooma šveitsi, luzerni, berni ja inglise väikehagijaid. Need tõud ei säilinud puhtana kuigi kaua. Neid hakati samuti ristama kohalike madalakasvuliste hagijatega, et aretada uut hagijatõugu, mis vastaks kõigile kohalikele jahipidamise kommetele ja tingimustele

Tõu kujunemine

Eesti hagijat hakati aretama 1947. aastal, kui NSV Liidu Rahvamajanduse ministeerium otsustas, et igal liiduvabariigil peab olema oma tõug. Sel ajal oli Eestis 800–900 isendit, kes põhiliselt olid kohaliku hagija ja beagli ning šveitsi hagija ristandid.
Aastatel 1947–1954 vaadati üle ja hinnati Eestis 2460 hagijat, seal hulgas nii erinevat tõugu puhtatõulisi, ristandeid kui ka tõutuid koeri. 1954. aasta septembriks selgitati välja 48 suhteliselt ühetüübilist väikesekasvulist isendit, kes esitati 24.–26.oktoobril 1954 vastavale spetsialistide komisjonile hindamiseks. Samaks ajaks oli Sergei Smelkov koostanud ka uue hagijatõu standardi projekti ning olemasoleva materjaliga alustati juba aretust. Tõug sai nimetuse "eesti hagijas". Riiklik kinnitus tõustandardile anti Nõukogude Liidu Põllumajanduse Ministeeriumi Looduskaitsepiirkondade ja Jahimajanduse Peavalitsuse juhataja käskkirjaga nr 161 (27. detsembrist 1954) ning algupärane standard avaldati vene keeles.

Eesti hagijas nõukogude Eestis

Meie jahimehed on tuntud tõukoertekasvatajad. Seda märgiti ära ka Moskvas II üleliidulisel tõukoerte näitusel (1968), kus Harald Mere, Evald Panga, Ahto Veetami, Herman Vahari, Martin Viilase koerad said kõrge hinnangu ja neid autasustati kuldmedalitega.

Eesti koerad

Põhjaliku ülevaate eesti hagijatest saab Eesti Jahikoerte Põlvnemise Raamatust, mida peab Eesti Jahikoerte Selts. Siit on võimalik leida tänapäeval järglasi andvate eesti hagijate eellased ka enne 1945. aastat.
2008. aasta seisuga on Eesti Kennelliidu EST-registrisse kantud 662 koera.

Eesti hagijas välismaal

Praeguseks on see väikesekasvuline, visa tööstiiliga ja kõlava ajukilkega tõug eriti populaarne Venemaa Euroopa-osas, kuid teda kasutatakse ja tuntakse ka Läänemere idakaldal ning Soomes.
Venemaa. Tõuraamatusse kantud 529 eesti hagijat, neist viimase viie aasta jooksul 247 koera. Mõnisada eesti hagijat on Venemaal FCI poolt tunnustamata registrites.
Soomes on registreeritud aastatel 1993–2003 kokku 271 eesti hagijat.
Läti. Registreeritud 7 eesti hagijat (seisuga 28. oktoober 2004). Separaatklubina tegutseb Läti Jahikoerte Tõuühing, kellel on korralik käsikirjaline andmebaas, aktiivne jahitegevus ja oma tõuraamat. Lahkhelide tõttu Läti Künoloogilise Föderatsiooniga seda organisatsiooni ametlikult ei tunnustata, kuigi teadaolevalt on suur osa Lätis asuvaid eesti hagijaid just selles tõuraamatus.
Leedu. Seisuga 2. november 2004 ei ole Leedus tõuraamatusse registreeritud ühtegi eesti hagijat.
Ukraina ja Valgevene kohta andmed puuduvad, kuid jahimeeste andmeil kasutatakse eesti hagijat laialt ka suurulukite (metskits, metssiga) jahil.

Eksterjöör ja interjöör

Keskmist kasvu tugevkuiva kehaehitusega. Luustik tugev, lihastik hästi arenenud. Nahk tihe, voltideta. Temperamendilt tasakaalukas, liikuv. Tüübipärane allüür ulukit otsides – galopp ja lai traav, ulukit jälitades – kiire galopp. Eesti hagija tunneb ära valgete käppade järgi, kõhualune on valge ja saba ots valge, lontis kõrvad. Teistest hagijatest eristab teda veel see, et ta on kolmevärviline – pruun, valge, must. Hagija üks omapära ongi, et saba ots peab olema valge, et see jahimehele metsas jälgi ajades silma jääks.

Iseloom

Käitumine tasakaalukas, elav ja sõbralik. Eesti hagijas on energiline koer. Inimesed mõistavad koera energilisust valesti – temale tuleb pakkuda tegevust – jahikoerale jahti, mängimist.

Jahiomadused

Eesti hagijat iseloomustab töötades tasakaalukus ja eriline visadus nii ulukit otsides kui jälitades, mis tagab pideva ilma katkete ja pausideta aju. Jänese jahil tuleb koeral lahti harutada kõik jänese haagid ja liigne tormakus ei tule siin kasuks, sest liiga hasartne koer tormab haagil pikalt mööda ja selline aju tuleb katkendlik. Need konkreetsed omadused teevad jahi pidamise Eesti hagijaga eriti nauditavaks. Jahtides annab ta osavalt häälega märku, kui jälgi ajab, hagijal on selline naljakas kile ja nuttev hääl, kui saaki näeb.

Pidamine

Hagija pidamisel arvestada, et temaga peab palju tegelema. See tähendab, et jalutamisest üksi ei piisa, ta peab joosta saama. Metsa temaga minna ei saa, sest hagijas paneb nina maha ja jookseb jahti pidades minema.

Tervis

Eesti hagijas on terve tõug, teadaolevaid pärilikke haigusi ei ole.

Eesti

Tõu aretuse, omanike ja kasvatajate ühendamisega tegeleb Eesti Hagijate Tõuühing, mis loodi 1998. aastal Tartus.

Popkultuur

18. oktoobril 2006 andis Eesti Post koostöös Kasahstani Postiga välja margi, millel olid kujutatud eesti hagijas ja kesk-aasia hurt. Eesti hagija modelliks oli Donna aka Triksy.