William Morris

Elulugu

William Morris sündis 24. märtsil 1834 Walthamstows Emma ja William Morris seeniori peres. Morris seenior oli edukas maakler, mistõttu võis perekond lubada endale kodanliku eluviisi mugavusi ning kolis 1840. aastal Woodford Halli mõisa Essexis.
Morris oli agar lugeja, väites, et oli Sir Walter Scotti teoste lugemisega alustanud nelja- ja lõpetanud seitsmeaastaselt. Samuti meeldis talle uudistada Woodford Halli ümbruses paiknevaid kirikuid, mis esindasid varajast puristlikku Inglise arhitektuuri, mida ta terve oma elu vältel imetles. 1847. aastal suri Morris seenior ja pere kolis taas Walthamstow'sse. Aasta hiljem asus Morris õppima Marlborough' erakolledžis, olles seni alates üheksandast eluaastast õppinud Ms. Arundale'i Noorte Härrasmeeste Akadeemias. Morris oli väga rahulolematu Marlborough' kasvatus- ja õpetamismeetoditega, eelistades veeta aega lugedes ja ümberkaudses looduses. Ühtlasi asus ta tegelema käsitööga, kududes võrke ja püüniseid. 1851. aastal külastas pere maailmanäitust Londonis, kuid Morris, põlates tööstusajastu disaini, keeldus näitusele sisenemast.
1853. aastal suundus Morris Exeteri kolledžisse Oxfordis teoloogiat tudeerima. Seal tekkis tal lähedane sõprus Edward Burne-Jonesiga, kes tutvustas teda Vennaskonna-nimelisele kirjandushuviliste seltskonnale. Morris asus tõsisemalt luule kirjutamisega tegelema, ning lugedes Thomas Carlyle'i, Charles Kingsley ja John Ruskini kirjutisi, tekkis tal huvi tööstusajastu sotsiaalküsimuste vastu. 1855. aastal käisid Morris ja Burne-Jones Põhja-Prantsusmaal ringreisil, tutvumaks sealse arhitektuuriga, ning mõistsid, et huvituvad rohkem kunstist kui teoloogiast.
Siiski viis Morris oma bakalaureuseõpingud teoloogias lõpuni, kuid asus 1856. aastal tööle George Edmund Streeti, toonase juhtiva uusgooti arhitekti juures. Morrise praktika arhitektina jäi põgusaks, rohkem keskendus ta sel perioodil The Oxford and Cambridge Magazine'i väljaandmisele, kus ilmus ka tema enda loomingut, kuid sellegipoolest sai ta Streeti juures töötades väärtuslikud teadmised materjalidest ja tehnikatest. Ta proovis kätt kiviraiumises, savitöös, nikerdamises ja tikkimises.
1856. aasta hilissuvel kolis Street oma tööruumid Londonisse, kuhu suundus ka Morris. Londonis sai ta taas kokku Burne-Jonesiga, kellega ühiselt renditi korter, mille tarvis Morris spetsiaalselt mööbli lasi valmistada. See oli esimene paljudest interjööridest, mille ta vastavalt oma kindlale dekoratiivsele stiilile disainis. Morrise tähelepanu majapidamise väljanägemisele, värvidele ja tekstiilile võib 19. sajandi inglise ühiskonnas näha traditsiooniliselt naiste sfääri kuuluvatesse valdkondadesse sekkumisena.
Morris tutvus Londonis Dante Gabriel Rossettiga ning hakkas lävima prerafaeliitide seltskonnaga. Rossetti veenis teda samuti maalikunstiga tegelema ning 1856. aasta lõpus ütles Morris üles oma töökoha Streeti juures. 1857. aasta vältel kirjutas ta suurema osa kolmekümnest luuletusest, mis anti aasta hiljem välja kriitikute poolt mahalaidetud kogumikuna "Guinevere'i apoloogia" ("The Defence of Guenevere"). Morris oli üks kunstnikest, kes 1857. aasta suvel Rosetti juhendamisel Oxford Unioni raamatusaali lage ja aknaid ümbritsevaid paneele dekoreeris. Morrise panuseks oli lagi ning temperatehnikas ühele kümnest paneelist maalitud Tristan, Isolde ja Palamedes.
1857. aasta talvel tutvus Morris Oxfordi tallimeistri tütre Jane Burdeniga. Jane oli kord teatris silma jäänud Burne-Jonesile ja Rossettile. Rossetti palus teda endale modelliks, ning Jane'ist sai järgnevateks aastateks mitmete prerafaeliitide modell. 1858. aastast pärineb Morrise ainus lõpetatud tahvelmaal, mis kujutab Jane'i Isoldena. Jane Burden ja William Morris laulatati 26. aprillil 1859. aastal Oxfordi Püha Miikaeli kirikus.
Abielupaari koduks sai Punase Maja nime kandev maja Bexleyheathis, mille Morris projekteeris koos Philip Webbiga, kellega ta Streeti juures töötades tutvus. Maja kavandamisel võeti eeskujuks 13. sajandi arhitektuur. Järsu katusega hoone on laotud punastest tellistest, millest maja endale ka nime sai ning hoovis paikneb samuti punastest tellistest laotud järsu katusega kaev. Maja sisustama asudes ei olnud Morris rahul kommertsiaalselt pakutava mööbli ja sisustuselementidega, mistõttu otsustas ta nii nagu juba varem Burne-Jonesiga Londonis elades kogu interjööri ise disainida. Selle ettevõtmise juures abistasid teda kunstnikest sõbrad, elustades seeläbi Morrise unistust keskaegsest tööliskogukonnast.
Üheskoos otsustati 1861. aastal luua oma sisustusfirma, mis tegeles vaid käsitööna valminud sisustuselementide müügiga. Firma liikmeteks olid lisaks Morrisele Peter Paul Marshall, Charles Faulkner, Dante Gabriel Rosetti, Edward Burne-Jones, Philip Webb ja Ford Madox Brown. Esialgseks nimeks sai Morris, Marshall, Faulkner & Co., kuid omavahel kutsuti ühisäri lihtsalt firmaks. Esialgsetest plaanidest hoolimata ei osutunud Punane Maja praktilistel põhjustel sobivaks töökojaks, mis rajati seetõttu Londonisse. Esimestel aastatel ei saatnud ettevõtmist finantsedu, kuid see-eest saadi palju tellimusi vastvalminud kirikutelt ning populaarseks osutusid ettevõtte toodetud vitraažid. 1862. aasta maailmanäitusel Kensingtonis saatis ettevõtet edu, nende vitraažid pälvisid kaks kuldmedalit ning mainiti žürii poolt eraldi ära. Firma kataloogis reklaamiti laia valikut sisustuselemente, millest osa valmis ettevõtte enda töökojas ja osa alltöövõtjate vahendusel. Esimesed Morrise disainitud tapeedid valmisid 1862. aastal.
1961. ja 1962. aastal sündisid Morrise tütred Jenny ja May. Ehkki need Punases Majas veedetud aastad olid Morrise elus kõige õnnelikumad, vaevasid teda finants- ja terviseprobleemid. 1865. aastal oli ta sunnitud Punase Maja maha müüma. Sisustusfirma töökoda koliti Holbornist Bloomsburysse ning pere asus elama töökoja kohal paiknevatesse ruumidesse.
1860. aastate keskpaigas asus Morris taas aktiivsemalt kirjutama. Vahepealne paariaastane paus oli tingitud eelmise luulekogu negatiivsest vastukajast ja tööalaste kohustuste kuhjumisest. Inspireerituna klassikalisest, keskaegsest ja põhjala kirjandusest, kirjutas Morris tööstusvastase sõnumiga eepose "Maapealne paradiis" ("The Earthly Paradise"). Struktuurilt Chauceri "Cantebury lugudega" ("The Cantebury Tales") sarnaneva teose esimene osa anti välja 1868. aastal ja ülejäänud kaks osa 1870. aastal. Erinevalt varasemast luulekogust sai Morrise eepos suure kiituse osaliseks. 1877. aastal pakuti talle professoritooli Oxfordis ning 1892. aastal õukonnapoeedi ametikohta, kuid Morris keeldus mõlemast pakkumisest. Huvitatuna islandi saagadest, reisis Morris koos õpetlase Eiríkr Magnússoniga 1871. ja 1873. aastal Islandile. Morris õppis vanaskandinaavia keelt ning koostöös Magnússoniga valmis 1875. aastal saagade tõlge teosena "Kolm põhjamaist armastuslugu" ("Three Northern Love Stories"). Aasta hiljem ilmus Morrisel veel ka enda versioon põhjala mütoloogilistest tekstidest pealkirjaga "Völsung Sigurd ja Nibelungide hukk" ("Sigurd the Volsung and the Fall of the Niblungs").
1871. aastal, vahetult enne Islandile suundumist, juhtus Morris nägema Kelmscotti häärberit Lõuna-Oxfordshire'is, mille 16. sajandi puristlik arhitektuur esindas tema ideaale. Morris ostis häärberi koos Dante Gabriel Rossettiga, kes aga 1874. aastal välja kolis. Ta ammutas häärberit ümbritsevast loodusest arvukalt inspiratsiooni mitmete tapeetide ja tekstiilide tarvis.
1875. aasta märtsis sai Morrisest sisustusfirma ainus omanik, mis kandis nüüd nime Morris & Co. Ehkki firmal oli arvukalt prestiižseid kliente, oli see administratiivselt halvasti organiseeritud, mistõttu vaevas Morrist kehv finantsolukord. Ta seadis endale eesmärgiks lõpetada alltöövõtjate kasutamine ja tsentraliseerida kogu tootmisprotsess. Kui firma töökoda 1881. aastal suurematesse ruumidesse kolis, tegelesid nad iseseisvalt puulõike, vaipade ja juurviljadest värvide tootmisega.
Murest lõhenenud klassiühiskonna ja kunsti positsiooni üle selles ühiskonnas asus Morris 1877. aastal avalikke loenguid pidama. Ühtlasi asutas ta muinsuskaitseühingu, et seista vastu arhitektuuriobjektide autentsust kahjustavatele restauratsioonitöödele, mis tollal levinud olid.
1883. aastal liitus Morris sotsialistliku parteiga Demokraatlik Föderatsioon, mis aga katkestas suhted paljude sarnaselt Morrisega kõrgklassi kuuluvate tuttavatega. Morris luges läbi Karl Marxi "Kapitali", kirjutas partei väljaannetele ning reklaamis parteid ka tänavatel kõnesid pidades. Ent juba 1884. aastal tekkis parteisisene lõhenemine ja antiparlamentaarset vaadet esindav Morris lõi oma partei – Sotsialistliku Liiga. Tema kodus einestasid sageli aktiivsed kaasamõtlejad nagu Geogre Bernard Shaw, ning ta võttis aktiivselt osa protestidest, näiteks ainuüksi 1887. aastal 105-st. Poliitilise töö kõrvalt ei jäänud tal palju aega firma jaoks. Ettevõttes olid tegevad tema naine Jane ja tütar May, kellest sai 1884. aastal kudumisosakonna juhataja. Pigem leidis Morris aega kirjatöö jaoks, andes välja populistlikke ja poliitilisi luuletusi, proosapalasid ja novelle, tõlkides samas ka inglise keelde Homerose "Odüsseia", Vergiliuse "Aeneisi" ning germaani sangarieepose "Beowulf". Ent kümnendi lõpus tõrjuti ta Sotsialistlikus Liigas kõrvale.
Morris keskendus taas kunstile ja firmale, ent ei taandunud poliitikast täielikult, jätkates aktiivselt ka kirjutamist. 1890. aastatel oli tema firma edukuse tipus. Morrisest sai keskne tegelane kunsti ja käsitööliikumistes. 1888. aastal esitleti tema loomingut esimesel Kunsti ja Käsitöö Näituste Ühingu väljapanekul Londonis, ning kolm aastat hiljem sai temast ühingu president. 1891. aastal avas ta Hammersmithis trükikoja Kelmscott Press. Kõik raamatud, mis ettevõte tootis, kokku 66 väljaannet, trükiti ja köideti keskaegses tehnikas. Morris disainis kolm kirjatüüpi, kujundas miniatuure ja teostas illuminatsioone. Kelmscott Pressi kõige uhkemaks trükiseks oli mõned kuud enne Morrise surma koostöös Burne-Jonesiga valminud Geoffrey Chauceri "Cantebury lood".
William Morris suri 3. oktoobril 1896. Tema hauakivi kujundas Philip Webb, kes oli aastaid tagasi projekteerinud Morrisega Punase Maja.

Pärand

Morrise pärand, nagu ka tema tegevusampluaa, on mitmekülgne. Tema poliitilised püüdlused olid eeskujuks järgnevatele põlvedele ning Morrise novellist "Uudiseid eikusagilt" ("News from Nowhere") kujunes osa sotsialistliku kirjanduse kaanonist.
Morris oli esimene kunstnik (teoreetikutest edestas teda John Ruskin), kes mõistis, kui ebakindlaks ja madalaks oli muutunud kunsti ühiskondlik tähtsus renessansist möödunud sajandite kestel, eriti tööstusrevolutsiooni järgsetel aastatel. Tema mõjul hakati taas väärtustama teoste käsitöölist meisterlikkust. Ehkki Morris seisis vastu kunsti elitaarsusele, pidi ta tõdema, et käsitööline kunst välistab odavuse, mistõttu oli tema ja teiste käsitööliste looming saadaval vaid kitsale ringkonnale.
Märkimisväärne on ka Morrise panus muinsuskaitsesse. Morrise rajatud muinsuskaitseselts oli üks esimesi maailmas ning tegutseb siiani.
William Morrise disainitud tapeete toodetakse jätkuvalt edasi.