google/wiki40b huggingface dataset:
Terfens

Geograafia

Terfens paikneb umbes 20 km Innsbruckist kirdes Alam-Inntalis. Inn moodustab valla lõunapiiri. Põhjas ja idas on piiriks Vomperbach, mis voolab Inni.

Naabervallad

Terfensi naabervallad on Weer, Kolsass, Weerberg, Pill, Fritzens ja Kolsassberg.

Tavad

Terfensi kapell (Bundesmusikkapelle Terfens), traditsiooniline vaskpilliorkester, asutati aastal 1796 Maria Larchi kiriku taasavamise käigus. Aastal 2016 oli kapellis 55 tegevmuusikut.
Sügiseti on tava korraldada Almabtrieb Engalmist Lamsenjochi ja Vompi tänavate kaudu Terfensisse, see tähendab, et lehmad Almilt, traditsiooniliste lilledekoratsioonidega nende peas, tuuakse külla.
Nagu teisteski Schwazi ringkonna valdades, tähistatakse kevaditi Grasausläutenit. Külapoisid lähevad kelladega läbi küla, et teatada talve lõpust.

Arhitektuur

Üks Terfensi suurtest maamärkidest on Maria Larchi palverännukirik. Kirik asutati aastal 1678 lehise puu külge kinnitatud neitsi Maarja kuju endises asukohas. Kuju pärineb aastast 1665; see pandi siia, kuna taluniku naine palvetas lehise puu poole, ja kui naine rääkis loo erak Johann Weissile, tegi see savikuju. Kirik renoveeriti aastal 1994.
Terfens on kuulus oma tagurpidi maja poolest, millest sai turismiatraktsioon. Selle rajasid aastal 2012 kaks Poola arhitekti.

Silmapaistvaid tegelasi

Abikaasad Paul ja Karola Unterkircher, kes tegid Lõuna-Tiroolis pommirünnakuid eesmärgiga saada Lõuna-Tirool Itaalia asemel taas Austria osaks, elasid Terfensis. Terfensi vallavolikogu korraldas kampaaniat Karola Unterkircherile armuandmiseks pärast tema vahistamist.
Maapirn

Kirjeldus

Nimetus mugul-päevalill on taime kohta üsna täpne, kuna pealtpoolt näeb ta välja kui päevalill, kuid mullas arenevad mugulad. Ebasobivates kasvutingimustes ei pruugi õisik välja arenedagi, mistõttu Eestis on maapirn pigem juurvili kui lill. Taim moodustab rohkesti maa-aluseid võsundeid, millel arenevad mugulad. Mugulate suurus ja koore värvus oleneb sordist. Mugul võib kaaluda 10–100 g ja koore värvus varieerub roosast violetseni. Ka maapirni koor on söödav, mugulat tuleks vaid harjaga pesta. Õhukese koore tõttu ei säili mugulad kaua.

Kasvatamine

Saaki tuleks koristada valikuliselt. Siis, kui sügisesed külmad on lehestiku hävitanud, võib varred maha lõigata. Mugulad keldris ei säili, seepärast jäetakse osa saagist pigem kasvukohta talvituma. Selleks, et mugulaid saaks võimalikult kaua mullast üles võtta, kaetakse maapind multšiga.
Kevadel ei tohiks maapirni mugulaid kauaks mulda jätta. Kui nad juba idanema hakkavad ja kasvama lähevad, pole mugulate maitse enam suurem asi. Seetõttu tuleb kevadine saak varakult koristada ja sorteerida välja seemnemugulad raskusega 20–40 g. Kui mugulad on enne mahapanekut või söögitegemist närbunud, võib neid ööpäeva vees hoida.
Randy Barnes

Eric Randolph ("Randy") Barnes (sündinud 16. juunil 1966 Charlestonis Lääne-Virginias) on USA endine kergejõustiklane (kuulitõukaja ja kettaheitja). Olümpiavõitja (1996) ja kehtiva kuulitõuke maailmarekordi (23.12) valdaja.
Enne 1996. aastat toimunud olümpiamänge on 22 olümpiakullast kuulitõukes USA vägilaste kaela riputatud 15. Atlanta olümpiamängudel oli favoriit hooaja edetabelijuht ja maailmarekordi valdaja Randy Barnes. Võistlus ise oli põnev viimase tõukevooruni, kuhu liidrina astus 1995. aasta maailmameister John Godina (viiendas voorus 20.79).
Viie vooru järel tihedas heitluses tabelis kuuendaks tõugatud Barnesi viimased Barõšnikovi stiilis keerutused olid aga maailmarekordimehe väärilised. Barnes ei piirdunud kümmekonna-sentimeetrise parandusega, vaid lennutas rauast muna 21,62 meetri kaugusele. Kaheksa aastat tagasi Seouli mängudel oli 22-aastane ameeriklane samuti kogu oma jõu pannud viimasesse tõukesse ning neljandalt kohalt liidriks tõusnud, kuid siis leidus üks mees, sakslane Ulf Timmermann, kes oma viimasel katsel rohkem suutis. Atlantas sellist meest ei olnud.
Staap

Staap on organisatsiooni juhtimisasutus ja tööorgan, mis koordineerib selle tööd ja planeerib edasist tegevust. Staap on enamasti militaar- või paramilitaarotstarbeline, kuid võib olla ka tsiviilformeering.

Tsiviilstaap

Tsiviilstruktuurides kasutatakse staape peamiselt ajutiste juhtimisorganitena tegevuse koordineerimiseks ja planeerimiseks. Tavaliselt formeeritakse tsiviilstaape sisekaitse, päästetööde või oluliste kampaaniate läbiviimise ajaks.
Lygumai

Ajalugu

XV sajandil mainiti esmakordselt Leedu suurvürstidele kuulunud Lygumai mõisa. XVI sajandil läks see Viekavičiuste valdusse. Aastal 1523 püstitati Lygumaisse esimene puust kirik.
Aastal 1584 mainitakse Lygumaid kui alevit. Aastal 1646 sai alev turu. Aastal 1805 hakkas seal tegutsema kihelkonnakool, kus õppisid nii leedulased kui ka juudid. Alev põles aastail 1848 ja 1933; pärast teist tulekahju hakati Lygumaisse ehitama kivimaju.
Saksa okupatsioon algas Lygumais 2. augustil 1941. Pärast seda hukkasid Saksa okupatsiooniväed alevi lähistel 200 sealset juuti. Pärast sõda tegutsesid alevi lähistel Leedu metsavennad. Nõukogude ajal oli Lygumai kohaliku kolhoosi keskasula.
Suan Mokkh

Retriidikeskused

Suan Mokkhi kui peakloostriga on seotud Bangkokis asuv haruklooster Buddhadasa Indapanno Archives (Suan Mokkh Bangkok), peakloostrist paar km idas asuv retriidikeskus International Dharma Hermitage ja selle ümbruse eraklad (Dhamma Mata naistele ja Don Kiem Dhamma Hermitage meestele) ning Samui saarel asuv retriidikeskus Dipabhāvan Meditation Center.

Suan Mokkh International

Peakloostrist paar km idas asuva retriidikeskuse Suan Mokkh International ehk International Dharma Hermitage, taipäraselt "Nanachat", asutas 1993. aastal Buddhadasa Bhikkhu eesmärgiga pakkuda välismaalastele võimalust õppida ja praktiseerida Buddha õpetust. Retriidikeskusse kuulub viis meditatsioonihalli, neli majutushoonet kuni 240 osavõtjale, söökla jm rajatisi, muuhulgas looduslikke kuumaveeallikaid.
Praegusel ajal toimub seal igakuiselt ingliskeelne 10-päevane vaikimise retriit välismaalastele ning 7-päevane retriit tai inimestele. Lisaks neile võib toimuda veel mitmesuguseid üritusi.
Retriidikeskuse läheduses on kaks eraklat, Dhamma Mata nunnadele ja naistele ning Don Kiem munkadele ja meestele, kus on võimalik pikemalt peatuda ja süvenenult praktiseerida.

Dipabhāvan Meditation Center

Samui saarel asuva Dipabhavani retriidikeskuse asutas 2004. aastal Ajahn Poh, praegune Suan Mokkhi kloostriülem. Selle eesmärk on pakkuda välismaalastele võimalust õppida ja praktiseerida Buddha õpetust.
Praegusel ajal toimub seal igakuiselt kaks ingliskeelset 7-päevast vaikimise retriiti ja üks venekeelne. Lisaks neile toimub retriite ja muid üritusi tai inimestele.
Silvia Truu

Silvia Astrid Truu (aastani 1936 Silvia Astrid Koch, 1936–1941 Silvia Astrid Koht; 16. detsember 1922 Paldiski – 5. mai 1990) oli eesti laste- ja noorsookirjanik.
Ta õppis aastani 1939 Tallinn-Nõmme progümnaasiumis ning lõpetas aastal 1941 Tallinna Tütarlaste Kommertsgümnaasiumi.
Ta töötas aastatel 1949–1951 Rahva Hääle toimetuses ja 1951–1957 oli mittekoosseisuline reporter lasteraadios. Aastal 1958 töötas ta Noorte Hääle ja aastatel 1958–1965 Nõukogude Naise toimetuses. 
Aastast 1965 oli ta vabakutseline kirjanik, aastast 1973 Kirjanike Liidu liige.

Isiklikku

Tema tütar oli arhitekt Meeli Truu (1946–2013).
Kokopa keel

Fonoloogia

Kokopa keeles on 4 vokaalfoneemi, mis võivad olla pikad ja lühikesed ning 21 konsonantfoneemi.
Kalniena mõis

Kalniena mõis (saksa keeles Alt-Kalnemoise, läti keeles Kalnienas muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Zeltiņi kihelkonnas. Mõisakompleks jääb tänapäeval Gulbene piirkonna  Stāmeriena valda Kalniena külla.

Mõisaansambel

Mõisa hoonetest on kohaliku kaitse all tall-tõllakuur-kutsari elamu, pesuköök ja aedniku maja. Park ja häärber on riikliku kaitse all muinsusmälestised.

Mõisa suurus

Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 23 ja 5/6 adramaad, sellele allus 1040 mees- ja 1138 naishinge.

Karjamõisad

Aastal 1816 kuulus mõisale kuus karjamõisa: Jaunkalnamuiža (Neu-Kalnemoise), Ate (Ottenhof, hilisem Ate mõis Aluliina kihelkonnas), Aschukaln, Wehrschumuische, Uppesmuische ja Katharinenhof.
Mihhail Uljanov

Mihhail Aleksandrovitš Uljanov (vene keeles Михаил Александрович Ульянов; 20. november 1927 Bergamaki küla – 26. märts 2007 Moskva) oli vene teatri- ja filminäitleja, lavastaja ja stsenarist. Alates 1950. aastast töötas ta Jevgeni Vahtangovi nimelises Riiklikus Akadeemilises Teatris, kus oli aastaid kunstiliseks juhiks.

Elulugu

Mihhail Uljanov sündis Omski oblasti Muromtsevo rajoonis Bergamaki külas kolhoosi esimehe perekonnas. Lapsepõlve ja nooruse veetis ta Tara linnas, mida pidas surmani oma kodulinnaks.
Aastal 1942 hakkas ta kooli kõrvalt aktiivselt külastama nende linna sõja eest evakueerunud ukraina teatristuudiot. Esimest korda astus ta teatrilaval üles lavastuses "Mustlased". Pärast kooli lõpetamist suundus Uljanov 1944. aastal Omskisse, kus õppis kaks aastat Omski Draamateatri stuudios. 
Andeka noore näitleja tee viis edasi pealinna Moskvasse, kus ta õppis aastatel 1946–1950 Vahtangovi nimelise teatri juures tegutsenud Boriss Štšukini nimelises teatrikoolis. Teatrikooli lõpetamise järel sai temast näitleja sealsamas Vahtangovi-nimelises teatris, millega jäi seotuks surmani. 
Aastast 1953 mängis Mihhail Uljanov ka kinos ja televisioonis. Tema esimene roll oli telelavastuses "Jegor Bulõtšev ja teised" ("Егор Булычев и другие"). Filmilavastajana tegi ta oma debüüdi 1969. aastal filmiga "Vennad Karamazovid" ("Братья Карамазовы"), mille ta lavastas kahasse Kirill Lavroviga. Oma ainsa filmistsenaariumi kirjutas ta 1974. aastal valminud filmile "Kõige viimane päev" ("Самый последний день"), mis oli ühtlasi teiseks ja viimaseks tema lavastatud filmiks.
Teatrilavastajana debüteeris ta 1973. aastal V. Rozovi näidendiga "Situatsioon" ("Ситуация"). Alates septembrist 1987 kuni surmani oli Mihhail Uljanov Vahtangovi nimelise teatri kunstiline juht. 
Aastatel 1989–1992 oli Uljanov NSV Liidu rahvasaadik ja valiti aastal 1991 ka NLKP Keskkomitee liikmeks.
Aastast 1996 oli ta Venemaa Teatritegelaste Liidu auesimees.
Mihhail Uljanov suri 26. märtsil 2007 Moskvas soolehaiguse tüsistustesse, olles viibinud haiglas alates 22. märtsist. Ta maeti sõjaväeliste auavalduste saatel Moskva Novodevitšje kalmistule.
Üliõpilaskorporatsioon

Korporatsioonid Eestis 19. sajandil

19. sajandil moodustati Tartu ülikoolis tegutsenud korporatsioonid peamiselt regionaalsel või rahvuslikul alusel (nt Curonia, Estonia ja Livonia). Suurem osa neist olid saksakeelsed ja koosnesid eelkõige baltisakslastest, kuid oma korporatsioonide loomiseks said loa ka näiteks venelased ja juudid. Samuti moodustati mõni korporatsioon üliõpilaste eriala põhjal. Teiste seas asutati Eestis Poola vanim üliõpilaskorporatsioon Konwent Polonia, mis sündis 1828. aastal Tartus.
Tolleaegsete üliõpilaskorporatsioonide katusorganisatsioon ja ametlik üliõpilasesindus ülikooli juures oli korporatsioonide eestseisuste esinduskogu Chargiertenconvent. Korporatsioonidesse mittekuuluvatel, nn metsikutel üliõpilastel eraldi esindusorganit polnud. Chargiertenconvent suunas üliõpilaste elu mitmel viisil, muuhulgas jõustades 1832. aastast kehtivat salajast kombestikku (üldkommaani) ning korraldades buršikohtu tegevust. 
Kui 20. sajandi alguses loodi esimesed eesti üliõpilaskorporatsioonid, keeldus Chargiertenconvent neid tunnustamast. Seetõttu lõid eesti organisatsioonid omaenese katusorganisatsiooni Eesti Korporatsioonide Liidu, mis tegutseb tänapäevani. Ehkki tal pole sama laiaulatuslikke esindusvolitusi, toimib ta korporatsioonide tegevust kooskõlastades siiski Chargiertenconventi mantlipärijana.
Eesti Vabariigi loomise järel tegutsema jäänud baltisaksa korporatsioonid lõpetasid tegevuse Eestis 1939. aastal seoses baltisakslaste ümberasumisega Saksamaale (Umsiedlung).

Eesti rahvuslikud üliõpilaskorporatsioonid

Vanim eesti üliõpilaskorporatsioon on Vironia, mis registreeriti 1900. aastal Riias. Katse luua 1882. aastal samanimelist eesti üliõpilaskorporatsiooni ei pälvinud heakskiitu Tsaari-Venemaa riigivõimult, mistõttu organisatsioon registreeriti üliõpilasseltsina Eesti Üliõpilaste Seltsi nime all. 1888. aastal kordasid EÜS-i liikmed katset Fraternitas Viliensise nime all, kuid tsensor keelas selle, kahtlustades üliõpilaskorporatsioone poliitilises tegevuses. 1904. aastal kordasid EÜS-i liikmed katset nime Aestia all, kuid seda ei kinnitatud 1905. aasta revolutsiooni tõttu.
Vanim Eestis loodud eesti üliõpilaste korporatsioon on 1907. aastal EÜS-ist lahkunud liikmete asutatud Fraternitas Estica.
Eesti vanima korporatsiooni nimele pretendeerib ka Arminia Dorpatensis, kuid seda pole Eesti Korporatsioonide Liit tunnustanud, tuues põhjenduseks, et Arminia tegevuses Eestis on olnud pikaajaline katkestus, samuti oli varasem Arminia Dorpatensis saksakeelne.
Algselt olid Eestis üksnes meeskorporatsioonid, naiskorporatsioonide asutamine sai võimalikuks alles pärast Eesti iseseisvumist 1918. aastal.
Mitu eesti üliõpilaskorporatsiooni osalesid Vabadussõjas in corpore (täies koosseisus), näiteks Sakala ja Vironia.
Nõukogude võim keelustas 1940. aastal kõigi korporatsioonide tegevuse. Paljud neist jätkasid tegevust eksiilis, Eestis taastati suurem osa korporatsioone 1980. aastate lõpus ja 1990. aastate alguses.
Marioni maakond (Georgia)

Ajalugu

Maakond moodustati 1827. aastal.
Riemanni pind

Riemanni pind (inglise keeles Riemann surface) on kompleksmuutuja funktsioonide teoorias traditsiooniline ühemõõtmelise diferentseeruva muutkonna nimetus. 
Selliseid pindu hakkas süstemaatiliselt esimesena uurima Bernhard Riemann. Felix Kleini arvates kuulub Riemanni pinna idee Évariste Galois'le (suri 1832), kes mainis seda oma surmaeelses kirjas. 
Riemanni pindu on näiteks komplekstasand ja Riemanni sfäär.
Eestis ilmunud matemaatikaleksikon (2003) defineerib järgmiselt: "Riemanni pind on komplekstasandi üldistus, mis võimaldab kompleksmuutuja suvalist funktsiooni tõlgendada ühelehelisena".
Sõru kihistu

Sõru kihistu on Alam-Kambriumi ladestiku kihistu.
Kihistut esineb Lääne-Eesti saartel ja saartega piirnevas mandriosas.
Kihistu maksimaalne paksus Eestis on 48 m.
Kihistu Eestis ei paljandu.
Erkki Juhandi

Erkki Juhandi (sündinud 7. oktoobril 1969 Tallinnas) on eesti vaimulik.
Ta on õppinud EELK Usuteaduse Instituudis. Ta ordineeriti 30. detsembril 1997 diakoniks.
Ta oli EELK Viimsi Püha Jaakobi koguduse rajaja, kiriku ehituse algataja ja eestvedaja. Viimsi Püha Jaakobi kirik pühitseti 25. juulil (jaagupipäeval) 2007. a. Kirikuehituse patroon oli president Lennart Meri, pärast tema surma Helle Meri.
Juhandi oli EELK Viimsi koguduse vaimulik aastatel 1994–2007, alates 2007 on ta EELK reservvaimulik.
Ta on tegutsenud kunstinäituste kuraatorina. Viimsi Püha Jaakobi kiriku galerii ja Tallinna Jaani kiriku galerii kuraator ja galerist.
2007. aastal sai ta Viimsi valla autasu "Viimsi Vaal".
2016.aastal sai ta Viimsi valla Kultuuripreemia 2015.
Ta on aastast 2017 Eesti Kunstnike Liidu liige.
Mustlasparun

"Mustlasparun" (saksa keeles "Der Zigeunerbaron") on Johann Strauss II operett 3 vaatuses Ignaz Schnitzeri libreto järgi, mis põhines Mór Jókai romaanil "Szaffi" (1883).

Faktoloogia

Esmaettekanne toimus 24. oktoobril 1885 Viini Theater an der Wienis. 
Rollide loojad: Alexander Girardi (Zsupán), Karl Streitmann (Barinkay), Ottilie Collin (Sáffi), Carl Adolf Friese (Carnero), Karoline Reisser (Arsena), Therese Schäfer (Mirabella), Josef Josephi (Homonay). Dirigeeris Johann Strauss II.
"Mustlasparuni" esietendus toimus päev enne helilooja 60. sünnipäeva ja oli väga menukas. Teos püsis kuni 1903. aastani kolme uuslavastusega sama teatri mängukavas. 18 aasta jooksul mängiti seda seal üle 300 korra. Teos võeti varsti pärast väljatulekut mängukavva ka Münchenis, Budapestis, New Yorgis, Berliinis, Pariisis, Sydneys, Londonis, Stockholmis, Kopenhaagenis jm. 
Straussi see operett on oma loomult tunduvalt akadeemilisem ja tõsisem kui tavaline Viini klassikaline operett. Väidetavalt soovinud helilooja kirjutada ooperi, kuid välja tuli – nagu alati – operett. Sisuliselt on tegemist tema "Nahkhiire" ("Die Fledermaus") kõrval kõigi aegade ühe parema ja populaarsema klassikalise Viini operetiga, mida esitatakse saksa keelt kõnelevates maades või saksa kultuuriga tihedalt seotud ühiskondades regulaarselt tänaseni. 
Eestis on seda operetti lavastanud neli teatrit 11 korral: Estonias 1912, 1919, 1926, 1948 ja 1993; Vanemuises 1898, 1930, 1942 ja 1968; Endlas 1924 ja Narva teatris Võitleja 1928.
Peamised tegelaskujud: Kálamán Zsupán (buffo bariton), Sándor Barinkay (buffo tenor), Sáffi (sopran), Arsena (sopran), Czipra (metsosopran), Ottokar (tenor), krahv Ludovico Carnero (bariton), krahv Peter Homonay (bariton), Mirabella (metsosopran), Páli (buffo).

Faabula

Tegevus toimub 18. sajandi keskel Ungaris Temesvári maakonnas. Kodukohta naaseb 25 aastat eemal viibinud Barinkay. Teda saadab kuninglik komissar krahv Carnero. Barinkay kuuleb, et rikas seakasvataja Zsupán on osa tema varast endale võtnud. Võimalike varaliste tülide kõrvaldamiseks otsustatakse, et Barinkay abiellub Zsupáni tütre Arsenaga. Koduõpetaja Mirabella tunneb Carneros ära oma kaua kadunud mehe. 
Arsena lükkab aga Barinkay kosjad tagasi, sest ta armastab Carnero ja Mirabella poega Ottokari. Mustlastüdruk Sáffi juhatab Barinkayle teed tema vana lossi juurde. Mustlased tunnevad Barinkays ära oma endise vojevoodi. Ta esitleb end nüüd Arsenale kui mustlasparunit. Sellele vaatamata lükatakse abieluettepanek tagasi. 
Barinkay veedab aega mustlaste juures. Ta on kiindunud Sáffisse. Barinkay leiab vana lossi juurest peidetud kulda, mille vargad püüavad talt varastada. Barinkay võetakse sõjaväkke. Mustlasvanaeit Czipra teatab, et Sáffi on kõrgest soost vürstinna, mis tähendab, et Barinkay teda ei vääri. Husaarid lähevad sõtta, kus kõige vapramalt võitleb Barinkay. Keiser tõstab ta sõjaliste teenete eest aadliseisusse. See avab tee Sáffiga abiellumiseks. Õnnelik lõpp on totaalne, sest ka Ottokár ja Arsena abielu vastu pole enam mingeid vastuväiteid.
Vööndkaar

Vööndkaar on kaar, mis toetab võlvistikku ja jaotab selle võlvikuteks.
Tetrapleegia

Tetrapleegia ehk neljajäsemehalvatus ehk kvadripleegia ehk tetraparalüüs (ladina keeles tetraplegia) on osal selgroogsetel loomadel (sealhulgas inimestel) traumast või haigusest põhjustatud halvatus, mille tagajärjel kaotavad osaliselt või täielikult liikumisvõime kere- ja jäsemelihased. Lihaste liikumisvõime kaoga kaasneb tavaliselt ka aistimisvõime kadu.

Inimestel

Tetrapleegia võib avalduda vabatahtlike lihaste liigutamisvõime kaoga keha üla- ja alaosas, liikumisvõimetus haarab harilikult ka sõrmi, käsi, rindkeret, jalgu, jalalabasid ja varbaid.

Põhjused

Tetrapleegiat põhjustavad peaaju või seljaaju kahjustused. Sagedasemad kahjustuste põhjused on lülisamba traumad lülide C1–C7 kõrgusel.   
Trauma tavalised põhjused on ratsutamisõnnetused, liiklusõnnetused, liiga madalas või tundmatus veekogus pea ees vette hüppamine, spordivigastused. Tetrapleegiat võivad põhjustada ka haigused nagu äge transversaalmüeliit, polüskleroos, lastehalvatus või jäsemete kaasasündinud lihasdüstroofia ning lülisambalõhestus. Ka HI-viirusse nakatumine ning süüfilis võivad põhjustada tetrapleegiat.
Riina Roose

Riina Roose (sündinud 27. veebruaril 1964 Järvakandis) on muusik, laulja, laulupedagoog ning muusikaliste kujunduste looja.
Riina Roose lõpetas Tallinna Riikliku Konservatooriumi (praegune Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia) 1988. aastal koorijuhtimise erialal. Alates 1993. aastast on ta Tallinna Linnateatris muusikaala juhataja ning alates 1985. aastast ansambli Kiigelaulukuuik laulja.
1989–1994 töötas ta Vanalinna Muusikamajas õpetajana, 1990. aastast on EMA Kõrgema Lavakunstikooli laulupedagoog.
Tallinna Tehnika- ja Teaduskeskus

Energia avastuskeskus (aastani 2009 ka Energiakeskus; juriidilise nimega Tallinna Tehnika- ja Teaduskeskus) on aastal 1999 Tallinnas asutatud tehnika- ja teaduskeskus; õiguslikult sihtasutus. Keskus loodi eesmärgiga tutvustada nüüdisaegset tehnikat ja tehnikateadusi, samuti arendada selleteemalist näitlikku õpet.
Keskuse asutasid 1999 Eesti Energia, Tallinna linn, Tallinna Tehnikaülikool ja Tallinna Küte.
Energia avastuskeskuse missioon on stimuleerida uudishimu, avastusrõõmu ja teaduse ning tehnoloogia mõistmist põnevate kogemuste kaudu.
Sihtasutuse juhtorganiteks on juhatus ja nõukogu. Juhatuse kuulub Kertu Saks. Nõukogu koosseis: Margus Rink (Eesti Energia AS esindaja ja sihtasutuse nõukogu esimees), Olga Petrova (AS Tallinna Kütte esindaja), Vladimir Panov (Tallinna Soojus AS esindaja), Aini Härm (Tallinna linna esindaja), Jakob Kübarsepp (Teaduste Akadeemia esindaja), Erkki Truve (Tallinna Tehnikaülikooli esindaja), Katrin Niglas (Tallinna Ülikooli esindaja), Vladimir Prussakov (Tallinna linna esindaja) ja Viive Aasma (Sihtkapitali esindaja).
Energia avastuskeskus asub sajandivanuses Tallinna elektrijaama hoones aadressil Põhja pst 29.

Hoone ajalugu

Põhja pst 29 hoone ehitati aastal 1912 ja ehitust juhtis insener P. Kürenius. Esimene elektritarbija ühendati võrku 24. märtsil 1913. Jaam sai nimeks Tallinna Linna Elektri Keskjaam. Hoonet on ümber ehitatud aastail: 1924, 1929 (arhitekt E. Habermann) ja 1934. Teise maailmasõja ajal elektrijaam osaliselt hävis, kuid see taastati 1948. aastaks. Energia avastuskeskuse eelkäijaks selles hoones oli Energeetikamuuseum, mis avati 17. detsembril 1993 ja tegutses 5 aastat. Aastast 1999 tegutseb põnevate torude ja generaatorite interjööris Sihtasutus Tallinna Tehnika- ja Teaduskeskus, ärinimega Energia avastuskeskus.
„Tegemist on põneva hoonega, mis on ka kogu energeetika ajaloo mõttes eriline. 1924. aastal algas just selles elektrijaamas esimesena põlevkivist elektrienergia tootmine üldkasutavasse võrku. Selles hoones asub omamoodi Eesti põlevkivienergeetika häll,“ hindab Eesti Energia juhatuse esimees Sandor Liive miljööväärtusliku hoonet.
Army Cadet Force

Liikmeskond

Organisatsiooni noored liikmed on vanuses 12–18,9 aastat ja neid nimetatakse kadettideks. Liikmed ei kuulu sõja-ajal rakendamisse ega ametlikku sõjaväe koosseisu. Tegevust juhivad täiskasvanud noortejuhid, kellest paljud on endised sõjaväelased. Liikmeid on kokku umbes 47 700 (2010). Lisaks on u 8500 täiskasvanud instruktorit. Rühmi on kokku u 1700, need moodustavad kompaniisid, pataljone ja rügemente.

Ajalugu

1859. aastal formeeriti Inglismaal Prantsuse invasiooni ohus kohalikud miilitsaüksused, mis said praktiliselt Briti Territoriaalarmee eelkäijaiks. Esimene kadetiüksus formeeriti noortest ametlikult 1889. aastal Frimley Parkis. Üksus koosnes kaheksast koolipõhisest kadetikompaniist ja oli tänapäevase kombineeritud kadetiväe eelkäija. Hiljem Victoria ajastul moodustati sotsiaaltöö eestvedaja Adam Gray juhtimisel koolidest erialdi kadetikorpuse üksused. Kui 1908. aastal formeeriti territoriaalarmee, läksid nii koolipõhised, kui eraldiseisvad kadetiüksused selle käsutusse. Koolipõhised kadetiüksused hakkasid tegema koostööd Ohvitseride õppekorpusega (Officer Training Corps). 
1914. aastal nimetati eraldiseisvad kadetiüksused Armee Kadetiväeks (Army Cadet Force) ja võeti Sõjabüroo (War Office) kontrolli alla. Korrastati kadettide väljaõpet ja juurutati tasemetestid. Pärast kaitse-eelarve kärpeid otsustati 1923. aastal lõpetada organisatsiooni riiklik regulaarne toetamine. Tegevuse jätkamiseks moodustati Briti Rahvuslik Kadetiassotsiatsioon (British National Cadet Association). II maailmasõja ajal tõusis noortetegevus jälle päevakorda, reformeeriti ja saadi juurde toetust kodukaitseüksustelt. 1957. aastal tunnistati Armee Kadetivägi ametlikult tähendusrikkaks noorteorganisatsiooniks ja Kaitseministeerium võttis selle ametlikult enda sponsorluse alla. Alates 1982. aastast lubati liikmeks astuda ka tütarlastel, kellele oli seni olnud erialdi organisatsioon.
À la carte

À la carte ('[toidu]kaardi järgi') on restoranides toitude tellimine eraldi, valides menüüst.
Restoranidele toob see võrreldes etteantud toitudega (table d'hôte) suuremat kulu ning raskusi planeerimisel.