Stanley Milgram

Elukäik

Stanley Milgram sündis 1933. aastal New Yorgis. Tema ema oli rumeenlane ja isa ungarlane ning mõlemad olid juudid. Milgrami isa töötas pagarina. Milgram oli akadeemiliselt edukas ning oma kaaslaste seas tunnustatud. 1954. aastal sai Milgram bakalaureusekraadi politoloogias Queensi Kolledžist, kus ta õppis tasuta. Ta taotles kohta Harvardi Ülikooli doktorantuuri, aga teda ei võetud vastu, kuna tal puudus piisav psühholoogiline taust. Lõpuks võeti ta siiski Harvardi Ülikooli vastu ning kanti eriliste õpilaste nimekirja. Milgram abiellus ning sai 2 last.

Karjäär

1960. aastal sai Stanley Milgram doktorikraadi sotsiaalpsühholoogias. Vahetult pärast seda, kui ta oli saanud professori assistendiks, keelduti tema tenuurist Harvardi Ülikoolis, tõenäoliselt vastuolulise Milgrami eksperimendi tõttu. Ta sai professori koha City University of New York Graduate Centeris. Milgramit mõjutasid oluliselt Solomon Asch ja Gordon Allport. Milgram mõjutas mitmeid psühholooge ning teiste hulgas ka Alan C. Elmsi, kes oli tema assistent kuulekuskatsete läbiviimisel.

Milgrami kuulekuse eksperiment

Vabatahtlikud katseisikud olid katses õpetajarollis ja nad pidid andma elektrišokke teistele katses osalejatele, "õpilastele", valede vastuste korral. Teised katses osalejad olid tegelikult näitlejad ja nad teesklesid elektrišokkide saamist. Eksperimendi alguses pidid katseisikud tõmbama lipiku, millele oli kirjutatud nende roll. Tegelikult oli kõikidele lipikutele kirjutatud "õpetaja" ning näitlejad teesklesid, et nad olid saanud "õpilase" rolli. "Õpetajad" ja "õpilased" saadeti erinevatesse ruumidesse. Nad ei näinud küll üksteist, kuid said omavahel suhelda. Ühes katse versioonis mainis "õpilane" alati, et tal on süda haige. "Õpetajale" anti näitena elektrilöök elektrišoki generaatorist, et ta tajuks, mida "õpilane" katse ajal kogema hakkab. "Õpetaja" pidi " õpilasele" õpetama sõnapaare. "Õpetaja" luges ühe sõna ette ning andis neli vastusevarianti. "Õpilane" pidi vastamiseks vajutama nuppu. Kui vastus oli vale, siis pidi "õpetaja" talle elektrišoki andma. Iga vale vastusega suurendati pinget 15 voldi võrra. Kui vastus oli õige, siis küsis "õpetaja" järgmise küsimuse. 
Katseisikud uskusid, et iga vale vastuse korral sai õpilane päriselt elektrilöögi. Pärast seda, kui katses osalejad olid üksteisest eraldatud, seadis "õpilane" valmis magnetofoni, mis oli ühendatud šoki- generaatoriga, mis mängis eelnevalt lindistatud häälitsusi vastavalt šoki tasemele. Kui voltide arv suurenes, hakkas "õpilane" vastu seina peksma ja oma südame seisundi üle kurtma ning lõpuks lakkas igasugune heli. Sel hetkel soovis enamik katseisikutest katse peatada ning kontrollida, kas "õpilasega" on kõik korras. Mõned katseisikud lõpetasid 135 voldi peal ja hakkasid kahtlema eksperimendi eesmärgis. Enamik jätkas, kui neile kinnitati, et nad ei vastuta tagajärgede eest. Mõned katseisikud hakkasid närviliselt naerma ja neis väljendusid ka muud tõsised stressi märgid ajal, kui nad kuulsid "õpilase" karjeid. Kui katseisik tahtis vahepeal eksperimendi lõpetada, siis eksperimentaator julgustas teda jätkama. Kui katseisik vaatamata sellele jätkata ei soovinud, siis eksperiment peatati. Teisel juhul peatati katse pärast seda, kui katseisik oli "õpilasele" kolm korda järjest 450-voldise elektrišoki andnud.
Milgrami kuulekuse eksperiment tõstatas küsimusi teaduslike eksperimentide uurimiseetika kohta. Diana Baumrind (1967) kritiseeris Milgrami kolmel põhjusel: katseisikutele tekitati tugevat stressi, eksperimendi käigus katseisikuid peteti ja puudus katseisikute teadlik nõusolek. Ameerika Psühholoogide Assotsiatsioon (APA) on kehtestanud kindlad eetikajuhised eksperimentide läbiviimiseks ning tänapäeval ei ole eelpool nimetatud tegevused eetikakoodeksi kohaselt lubatud.