google/wiki40b huggingface dataset:
Paul Teutul seenior

Paul John Teutul (sündinud 1. mail 1949 Yonkersis, New Yorgi osariigis) on üks Orange County Choppersi kaasasutaja ja omanik, mootorrataste tootja ja Discovery Channeli dokumentaalsarja "American Chopper" peaosaline. Saates osalevad ka ta pojad Paul Teutul juunior ja Michael.

Varajane elu

Ta kasvas üles Pearl Riveris New Yorgi osariigis. Ta on rääkinud, et minevikus kuritarvitas ta alkoholi ja narkootikume. Ta olevat seetõttu enamiku oma laste lapsepõlvest "maha maganud".
Kuigi ta ei olnud Vietnami sõjas ajal regulaararmees, teenis ta vabatahtlikuna Merchant Marine'is.

Karjäär

Ta lõi firma Orange County Ironworks, mida juhib praegu ta poeg Daniel. Ta alustas erinevate mootorrataste tootmist hobi korras pärast seda, kui oli näinud originaalseid mootorrattaid tänaval ja filmides. 1999 ta lahkus ja asutas koos poeg Pauliga Orange County Choppersi ja hakkas mootorrattaid müügiks tootma.
Tänu osalemisele "American Choppersis" on ta saanud telestaariks ja osalenud mitmes vestlussaates, filmis, seriaalis, muusikavideos ja mujal.
"American Choppersis" on ta loonud endast mulje kui kõvast ärimehest ja mehest, kel on lühike kannatus.
2011 tuli avalikuks, et ta on aastate jooksul kasutanud illegaalseid steroide.

Perekond

Tal on pojad Paul juunior, Michael, Daniel ja tütar Cristin. Nende emast on ta lahutatud ja abiellunud uue naisega 2007.
Poeg Paul juunior lahkus 2009 pärast kestvaid tülisid isaga Orange County Choppersist ja asutas oma firma Paul Jr. Designs.
2002. aasta taliolümpiamängud

Enim medaleid võitnud sportlased

Kõige rohkem kuldmedaleid võitis Ole Einar Bjørndalen (Norra; laskesuusatamine); 4 kuldmedalit. Samppa Lajunen (Soome võitis kahevõistluses 3 kulda ja 1 hõbeda; Janica Kostelić (Horvaatia) võitis mäesuusatamises 3 kuldmedalit.
Õllekeldriputš

Õllekeldriputš ehk Müncheni putš ehk Müncheni õllekeldriputš ehk Hitler-Ludendorffi putš oli Hitleri ja tema parteikaaslaste ebaõnnestunud riigipöördekatse 1923. aastal.
NSDAP juht Adolf Hitler, kindralkortermeister Erich Ludendorff ja teised Kampfbundi liikmed püüdsid haarata võimu Münchenis ja Saksamaal.
Riigipöörajate põhijõud oli Sturmabteilung (SA), nende vastas seisid Saksa armee (Reichswehr) ja Baieri politsei. Ettevõtmine lõppes natsionaalsotsialistide juhtkonna arreteerimisega.

8. november

Putši eelõhtul, neljapäeval, 8. novembril 1923 kogunesid asjaosalised Müncheni Bürgerbräu õllekeldrisse. Nad murdsid keldrisse sisse. Relvastatud SA-laste rühma etteotsa astunud pikas mustas nahkpalitus fanaatiline Hitler. Adolf Hitler karanud tooli otsa, tulistanud püstolist õhku, nõudnud tähelepanu ja hüüdnud: "Münchenis on puhkenud rahvuslik revolutsioon(Eberle ja Uhl, 36:2006.). Saali ümbritseb 600 relvakandjat." (Tegelikult polnud see muidugi tõde, Delaforce, 25:2010). 
Edasi võtnud Hitler Baieri riigikomissari Gustav von Kahri, Baieri armee komandöri Otto von Lossowi ja Baieri riigipolitsei juhi, ooberst Hans Ritter von Seisseri 
(9. detsember 1874 – 14. aprill 1973) vangi. (Delaforce, 34:2010)

9. november

Erich Ludendorff vabastanud öösel Gustav von Kahri (29. november 1862 Weißenburg, Baieri – 30. juuni 1934 Dachau koonduslaager) ja Baieri armee komandöri Otto von Lossowi (15. jaanuar 1868 – 25. november 1938). Järgmisel päeval viinud Hitler, Ludendorff, Röhm ja Göring 2000 putši toetajat Müncheni Odeonsplatzile. Siin astusid neile vastu riigipolitsei ja sõdurid. 
Tapluses sai Hermann Göring kõhupiirkonda haavata ja Hitler nihestas kukkudes õlga. Göring põgenes Saksamaalt.
Münchenis toimunud õllekeldriputšist võttis osa ka Õde Pia.
Hitler vahistati Hanfstaengelite juures Uffingis Staffelsee ääres ja mõisteti viieks aastaks vangi. Landsbergi vanglast vabanes ta teadmata põhjusel ennetähtaegselt.

Kohtumõistmine

26. veebruarist 1924 toimus 24 päeva jooksul Müncheni Blutenburgstrasse jalaväekooli kohtusaalis riigireetmisprotsess riigpöördekatse juhi Adolf Hitleri ja tema käsilaste, nende hulgas kindral Ludendorffi, Rudolf Hessi, Wilhelm Fricki, Hermann Kriebeli, Emil Maurice'i ja Ernst Röhmi üle. (Delaforce, 36:2010).
Riimvee-elustik

Riimvee-elustik ehk riimveeorganismid (harvem kasutatud terminiga hüfalmürobios, kr hyphalmyros 'natuke soolane' + bios 'elu') on riimveega merealade ja maismaaveekogude elustik.
Riimvee-elustik on enamasti liigivaene, kuid võib olla isendirohke. Riimvee-elustiku moodustavad eurühaliinsed mere- ja mageveeliigid ning selleks spetsiaalselt kohastunud riimveeliigid. Nt Läänemere elustik koosneb riimveeorganismidest.
Sageli on riimvees elavad mereloomad mõõtmetelt väiksemad kui nende meres elavad liigikaaslased.
Lee Põllumaa

Lee Põllumaa (sündinud 30. jaanuaril 1961 Viljandis) on Eesti bioloog.

Elulugu

Lõpetas 1978 Nõo Keskkooli, 1983 Leningradi Ülikooli bioloogiateaduskonna, 2004 TTÜ-s doktorantuuri, Ph.D. (loodusteadused, 2005, TTÜ), väitekiri "Põlevkivitööstuse ökotoksikoloogiliste mõjude hindamine". Täiendas end 2000 Hollandis ja Tšehhis, 2002 Vilniuse Ülikoolis ja 2003 Rumeenias. Oli 1983–93 Eesti NSV TA Eksperimentaalbioloogia Instituudi insener, 1994–2001 Eesti NSV TA Keemilise ja Bioloogilise Füüsika Instituudi (KBFI) molekulaargeneetika labori insener, 2001–05 teadur, 2005– Quattromed Cell Factory AS teadur ja aastast 2008 ka KBFI erakorraline vanemteadur.

Teadustöö

Uurimisvaldkonnad: keskkonnaohtlikud ained, ökotoksikoloogilise riski hindamine, biotehnoloogia, ökotoksikoloogia. Eesti Toksikoloogide Seltsi ja Looduseuurijate Seltsi liige. 20 teadustrükist.

Isiklikku

Lee Põllumaa isa on Rein Põllumaa.
Naeratuste maa

Faktoloogia

Esmaettekanne toimus 10. oktoobril 1929 Berliini Metropol-Theateris (praegune Komische Oper Berlin).
Osades: Richard Tauber (Sou-Chong), Vera Schwarz (Lisa), Adele Kern (Mi), Alfred Jerger (Tschang). Dirigeeris Ferenc Lehár. 
Kujutab endast Lehári 1923. aastal läbikukkunud opereti "Die Gelbe Jacke" ümbertöötatud ja täiendatud varianti. Mitmed "Die Gelbe Jacke" muusikanumbrid on otseselt üle võetud. Kukkus välja palju akadeemilisem ja tõsisem kui tol ajal operetiloomisel tavaliselt kombeks oli. Ka opereti lõpp ei ole reeglipärane probleemide lahendumine ja armastajate kokkusaamine. Opereti pealkiri osutab eeldatavalt Hiina kombele alati naeratada, mis iganes ka juhtub. Peaosaline Sou-Chong viitab sellele kohe opereti alguses esitatavas laulus "Immer nur lächeln" ("Alati naeratab"). Komponeeritud populaarse tenori Richard Tauberi jaoks, kellele Sou-Chongi rolli esitamine kujunes rohkem kui 10 aasta jooksul üheks suuremaks lavaliseks saavutuseks. Sellest sai helilooja hilisema loominguperioodi rahvusvaheliselt populaarseim operett. Püsinud pidevalt saksa keelt kõnelevate maade operetiteatrite repertuaaris.
Teost on lavastatud Eestis Vanemuises 1939 ja Kandles 1939.
Peamised osad: Sou-Chong (tenor), Lisa (sopran), Mi (sopran), krahv Gustav von Pottenstein (koomiline tenor), Tschang (bariton), krahv Ferdinand Lichtenfels, Lore (sub), Hardegg (mez).

Faabula

Tegevus toimub 1912. aastal Viinis ja Pekingis. Krahv Lichtenfelsi kodus toimub tütre Lisa auks ball, kus neiu räägib oma noorele kosilasele husaar Gustav (Gustl) von Pottensteinile, et ta armastab hoopis Hiina diplomaati, prints Sou-Chongi. Neiu teeb husaarile ettepaneku jääda sõpradeks, millega too meeleldi nõustub. Sou-Chong saab samal balliõhtul saatkonnast teate, et peab Hiinasse tagasi pöörduma. Lisa otsustab noormehega kaasa minna ja nad abielluvad.
Lisa elab Pekingis õnnelikult ja rikkalt. Sou-Chong on riigi kõrge ohvitser ja kannab hüüdnime „Kollane Pintsak” (Die Gelbe Jacke). Sou-Chongi sarmikas õde Mi on aga Euroopa-meelne. Onu Tschangi meelepahaks kohtub Mi sageli Gustliga, kellest nüüd on saanud Austria Hiina saatkonna sõjaväeatašee.
Lisa kuuleb Gustlilt uudiseid oma perekonna kohta ja temas süveneb koduigatsus. Teda häirib tõdemus, et Sou-Chongil on peale tema veel neli naist. Sou-Chong püüab teda küll veenda, et see on rohkem formaalsus, sest tegelikult armastab ta vaid Lisat, kuid naine tahaks minna Viini vanemaid ja sõpru külastama. Sou-Chong keelab tal seda teha, sest kardab naist kaotada. Nende vahel puhkeb tüli. Lisa paiskab mehele näkku, et vihkab teda. Sou-Chong saab aru, et tema õnn on kokku varisemas. See intsident suurendab veelgi Lisa soovi naasta kodumaale. 
Sou-Chong sulgeb Lisa oma palees naistele määratud ruumidesse. Naine otsustab põgeneda, milles Gustav ja Mi teda aitavad. Ainus tee vabadusse on templi kaudu. Seal satub ta Sou-Chongi peale. Mees mõistab, et tal ei õnnestu Lisa soovile Euroopasse sõita vastu seista ning annab talle reisiks oma õnnistuse, varjates väärikalt oma kurbust. Lisa lahkub mõistatusliku hiina naeratuse saatel.
Absoluutne viga

Absoluutne viga on mõõtmisel tekkinud viga, mis näitab tegeliku ja mõõdetud suuruse vahet.
Harmon Harmon

Harmon Harmon (sündinud 15. mail 1980) on Cooki saarte kergejõustiklane.

Isiklikku

Harmon Harmon on 176 cm pikk ja kaalub 68 kg.
Chalmersi Tehnikaülikool

Chalmersi Tehnikaülikool (Chalmers tekniska högskola) on eraülikool Göteborgis Rootsis. 
Ülikool asutati 1829. aastal rahaga, mille pärandas William Chalmers vaestele lastele kooli loomiseks. 1937. aastal muudeti ülikool riiklikuks, kuid alates 1994. aastast on see taas erakool ning kuulub sihtasutusele. 
Ülikoolis õpib umbes 10 300 tudengit ja 1100 doktoranti. 
Ülikool keskendub loodusteaduste, tehnoloogia ja arhitektuuri õpetamisele.
Kunstiteaduse instituut

Kunstiteaduse ja visuaalkultuuri instituut (end. Kunstiteaduse instituut) on Eesti Kunstiakadeemia Kunstikultuuri teaduskonna õppetool, mis asutati 1992. aastal.
Pinotex Base

Ohtlikkus

Allaneelamisel võib põhjustada kopsukahjustusi. Korduv toime põhjustab naha kuivust või lõhenemist. Kahjulik ka veeorganismidele.
Wayne'i maakond (Utah)

Wayne'i maakond (Wayne County) on maakond USA-s Utah' osariigis. Geograafilised koordinaadid on 38°36' N, 110°90' W. 
Maakonna halduskeskus on Loa. 
Maakonna pindala on 6388 km². Veepindala on 16 km².  
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 2589. Aastal 2000 oli elanikke 2509.

Ajalugu

Maakond moodustati 1892. aastal Piute maakonna osast.
Virumaa poistekoor

Virumaa Poistekoor on Lääne-Viru maakonnas Rakveres aastast 1991 tegutsev poistekoor.
Koori dirigendid on Elene Altmäe ja Sander Tamm. Koori direktor on Ello Odraks.
25 kauneimat Eesti raamatut

"25 kauneimat Eesti raamatut" on iga-aastane konkurss, mille korraldajad on Eesti Kujundusgraafikute Liit, Eesti Kirjastuste Liit, Eesti Lastekirjanduse Keskus,  Eesti Rahvusraamatukogu ja 2016. aastast ka Eesti Trüki- ja Pakenditööstuse Liit.
Esimene raamatukujunduse võistlus Eestis toimus 1958. aastal. Konkurss taaselustati praegusel kujul 1998. aastal Eesti Kujundusgraafikute Liidu, Eesti Kirjastuste Liidu ja Eesti Rahvusraamatukogu koostööna.
Konkursi žürii valib igal aastal välja 25 kauneimat Eesti raamatut. Võtjad kuulutatakse välja järgmise aasta jaanuaris-veebruaris Eesti Rahvusraamatukogu Kuppelsaalis. Konkursile saab esitada Eesti kirjastajate poolt välja antud ning Eesti kunstnike kujundatud ja illustreeritud väljaandeid. Raamatute juures hinnatakse terviklikkust, disaini, küljendust, tüpograafiat, illustratsioone ning teostust.
Žürii tööd on juhtinud Viive Noor (2003), Mart Anderson (2009, 2015), Tiit Hennoste (2010, 2011), Dan Mikkin (2012), Asko Künnap (2013), Andres Tali (2016),  Heino Prunsvelt (2017) ja teised. 
Žürii liikmeteks on olnud teiste seas Uta Schneider (2003), Andres Rõhu, Karl Martin Sinijärv, Jaan Tammsaar, Endla Tuutma, Jaak Urmet, Tauno Vahtra ja Urmas Viik. 
2017. aasta esitati konkursile 150 raamatut.

Eesti raamatud maailmakonkursil

Igal aastal esitatakse Eesti Kirjastuste Liidu vahendusel  konkursile "Maailma parima kujundusega raamatud" (Best Book Design From All Over The World) "Eesti 25 kauneima raamatu" konkursi võitnud teosed. 2013. aasta konkursil valiti pronksmedali vääriliseks Eesti Kunstiakadeemias Ivar Sakki doktoritööga valminud raamat "Aa kuni Zz. Tüpograafia ülevaatlik ajalugu".  See on taasiseseisvusaja esmakordne oluline rahvusvaheline tunnustus Eesti raamatukujundusele. Hindamiseks oli esitatud 575 raamatut 32 maalt, auhinnad said 8 riigi esindajad, sealhulgas Eesti. Auhinnad anti kätte Leipzigi raamatumessil.

5 kauneimat Eesti lasteraamatut

Koos "25 kauneima Eesti raamatu" konkursiga viiakse läbi samal ajal sama korraldajate poolt ka teinegi konkurss – "5 kauneimat Eesti lasteraamatut".
Gunnar Kilgas

Gunnar Kilgas (8. mai 1926 Narva – 6. august 2005 Tallinn) oli eesti näitleja ja lavastaja.
Gunnar Kilgas lõpetas Eesti NSV Riikliku Teatriinstituudi näitleja erialal. Pärast seda töötas ta näitlejana Lõuna-Eesti Teatris (1949–1951),  Vanemuises (1951–1960) ja Eesti Draamateatris (1960–1969). 
Ta mängis esimeses Eesti NSVs valminud mängufilmis "Elu tsitadellis" (1947). 
Aastatel 1969–1986 oli Kilgas Eesti Televisioonis telelavastuste režissöör. Tema üks tuntumaid telelavastusi on A. H. Tammsaare romaani "Elu ja armastus" põhjal valminud "Rudolf ja Irma". 
Aastatel 1987–1992 töötas ta Vanalinnastuudios kirjandusala juhatajana ja aastatel  1993–1995 sealsamas lavastajana. 
Alates 1995. aastast oli ta vabakutseline. 
Ta on maetud Tallinna Metsakalmistule.

Isiklikku

Tema vend oli näitleja ja lavastaja Paul Kilgas.
Oli 1950–1952 abielus Ellen Kaarmaga. 
Poeg kooselust näitleja Velda Otsusega on kulturist-atleetvõimleja Indrek Otsus.
1960. aastal kohtus Ita Ever Gunnar Kilgasega, kellega oldi koos kuni Kilgase surmani 2005. aastal.
Ignacio Zuloaga

Ignacio Zuloaga y Zabaleta (26. juuli 1870 Eibar – 31. oktoober 1945 Madrid) oli baski päritolu Hispaania maalikunstnik.
Zumaias on tema majamuuseum.
Rui Pedro Silva

Rui Pedro Silva (sündinud 6. mail 1981 Santo Tirsos) on Portugali kergejõustiklane, kelle põhialadeks on pikamaajooksud ja krossijooksud.
Einar Sanden

Elulugu

Fred Einar Ein sündis Tallinnas ohvitseri Johannes Eini ja Rita Eini (neiuna Simon) pojana. Eestis omandas poiss haridust Tallinna Prantsuse Lütseumis (aastatel 1939–1940) ja Tallinna Õpetajate Seminari algkoolis (aastatel 1940–1944).
1944. aastal põgenes Eini perekond Saksamaale. Võõrsil jätkas noormees aastatel 1945–1948 õpinguid eesti laagrikoolides ja kohalikus gümnaasiumis Schleswig-Holsteini liidumaal. Sealt siirdus ta 1948. aastal Suurbritanniasse, kus omandas 1952. aastal kõrghariduse Walesi Ülikooli Teaduse ja Tehnoloogia Instituudis (University of Wales Institute of Science and Technology) Cardiffis, õppides majandusteadust, keeli ja kirjandust (MA ja PhD 1983). Töötas mõnda aega meremehena ja oli Eesti Meremeeste Uniooni Inglismaa esinduse sekretär aastatel 1951–1968. 1984. aastal sai ta Columbia Pacific Universityst Ameerika Ühendriikides humanitaarteaduste doktorikraadi.
1975. aastal omandas ta vanima välismaal tegutsenud eesti kirjastuse Boreas Publishing House (asutatud 1939. aastal), mida juhtis kuni 1999. aastani.

Isiklikku

Einar Sanden oli teises abielus poolatar Elzhbieta (Elizabeth) Gorell'iga, kes halveneva tervisega mehe eest väga hoolitses. Alates 1973. aastast elas Sanden vaheldumisi Walesis ja Hispaanias, 1993. aastast ka Tartus. Abielupaari eluviisiks kujunes järgmine aastatsükkel: neli kuud Tarragonas Hispaanias, neli kuud Tartus Eestis ja neli kuud Cardiffis Suurbritannias.

Looming

Oma pika kirjanikukarjääri jooksul on Einar Sanden avaldanud romaane, kaks luulekogu ("Tuul üle Andaluusia" ja "September"), näidendi ("Alcopill") ja uurimusi ajaloost, pagulasajakirjanduses ka reisikirju, vesteid ja kriitikat. Tema loomingus on põnevaimad dokumentaalteosed, mistõttu teda on võrreldud ka Jaan Krossiga. Romaan "Mitme näo ja nimega" (Cardiff 1978) räägib Tartu Riikliku Ülikooli saksa filoloogia kateedri kauaaegsest juhatajast Juhan Tuldavast, kes saadeti KGB agendina eesti pagulaste hulka. Romaan "KGB kutsub Evet" (Stockholm 1968) käsitleb äsja Tallinna Pedagoogilise Instituudi lõpetanud filoloogi langemist KGB võrku ja sealt väljarabelemist. Selle teosega pälvis Sanden United Poets Laureate Internationali aukirja. Romaanis "Loojangul lahkume Tallinnast" (Cardiff 1979) ja selle järjes "Süda ja kivid" (Cardiff 1982) kirjeldatakse EKP KK I sekretäri Karl Säre saatust, romaanis "Tormi käest Tulemaale" (Tallinn 2004) pagulasena Islandil elanud endise poliitilise politsei töötaja Evald Miksoni elu.
Aigun

Aigun (hiina 瑷珲 või 爱珲, traditsioonilises kirjas 璦琿, Àihún; mandžu keeles Aihūn hoton) oli linn Mandžuuria põhjaosas Blagoveštšenskist ja praegusest Heihest 30 km mööda Amuuri allavoolu (lõuna pool). Praegu on seal Hiina Heilongjiangi provintsi Heihe Shi Aihui linnarajooni Aihui suurvald. Geograafilised koordinaadid on 49° 59′ N, 127° 29′ E. 
Alates 2001. aastast on Aiguni uuslinna paik Hiina Rahvavabariigi mälestiste nimekirjas.

Ajalugu

Linna rajasid mandžud ("djutšerid") kõigepealt Amuuri vasakkaldale Zeja suudmest allapoole. Vene maadeuurija Jerofei Habarovi järgi (1652) oli selle linna nimi Aitjun (Айтюн). See paik asub Grodekovo küla lähedal ning arheoloogid nimetavad seda Grodekovo linnamäeks. Arheoloogide arvates oli see koht asustatud alates 1. ja 2. aastatuhande vahetusest.   
Djutšerite linn jäeti maha tõenäoliselt siis, kui Hiina evakueeris djutšerid 1650ndate keskel Songhua jõe või Mudan Jiangi äärde. Aastatel 1683–1685 võtsid mandžud sõjakäigu ajal Vene fordi Albazini vastu uuesti kasutusele.
Pärast Albazini vallutamist 1685 või 1686 viisid mandžud linna üle Amuuri paremkaldale algsest kohast umbes 5 km allavoolu. Uues kohas oli varem asunud dahurite pealiku Tolga küla. Linn sai tuntuks kõigepealt mandžukeelse nime Saghalien Ula hoton (sahaliyan ulai hoton) all; mõnikord kasutati ka hiinakeelset tõlget Heilongjiang Cheng (黑龍江城). Mõlemad nimed tähendavad 'musta jõe [Amuuri] linn'. 19. sajandiks hakati lääne keeltes kasutama rohkem nime "Aigun".
Alates 1683. aastast oli Aigun tollase Heilongjiangi provintsi keskus (sõjakuberneri residents). Aastal 1690 viidi see üle Nenjiangi (Mergen) ja hiljem Qiqihari. Aiguni jäi siiski resideerima asekindralleitnant (Fu dutong), kellele allus tollase Heilongjiangi provintsi suur osa, mis kattis suure osa (suur osa Amuuri orust). 
Hiina-Prantsuse kartograafiaprogrammi raames külastasid umbes 1709 Saghalien Ula hotonit jesuiidid Jean-Baptiste Régis, Pierre Jartoux ja Xavier Ehrenbert Fridelli,, kes leidsid, et tegu on hästi kaitstud linnaga, mis oli Hiina jõelaevastiku baasiks Amuuri jõe piirkonnas.
Et linna ümbritseval viljakal kaldatasandikul oli arvukalt külasid, oli linn toiduainetega hästi varustatud.
Aigunis kirjutati mais 1858 alla Venemaa ja Hiina vahelisele Aiguni lepingule, mille järgi Hiina kätte läks Amuuri vasakkallas Arguni jõest kuni Vaikse ookeanini. Delegatsioonide juhid olid Ida-Siberi kindralkuberner Nikolai Muravjov-Amurski ning Hiina vägede ülemjuhataja Yishan.
Bokserite ülestõusu ajal 1900 oli Aigun mõne nädala jooksul venelaste vastane sõjalise operatsioon Aihui baowei zhan (瑷珲保卫战) keskus.
Aastal 1913 loodi Aiguni maakond (瑷珲县, Aihun xian). Detsembris 1956 nimetati see ümber Aihui maakonnaks (爱辉县). 15. novembril 1980 asutati Heihe Shi ning 6. juunil 1983 Aihui maakond kaotati ja selle territooriumist sai Heihe Shi osa.
Nüüd on linn üle viidud 30 km põhja poole Heihesse.
Elund

Elund ehk organ (kreeka organon 'tööriist') on hulkraksete organismide kindlaid funktsioone täitev kudedest koosnev talitlusüksus (näiteks leht taimedel või süda loomadel).
Analoogilisi talitlusüksusi üherakulistel organismidel nimetatakse organoidideks või organellideks.
Elundite tänapäevane nomenklatuur, nimetused, klassifikatsioon ja struktuur ning omadused ja asendid ning suunad võivad erinevate hulkraksete organismides erineda nii eluvormiti, liigiti kui ka indiviiditi.
Käi

Eesti alad

Käia (lõunaeesti murretes ka pöör) tunti Eestis juba keskajal, kuid põhiliseks ihumisvahendiks oli tahk. Käi võeti lõplikult kasutusele 19. sajandi II poolel. Eriti olid hinnatud Gotlandi käiad, mida saarlased käisid otse üle mere toomas.
Direktor. Ühe turu erastamise lugu

Sündmustik

Teose sündmustik toimub 1990. aastate lõpul ühe turu (Tallinna Keskturu) ümber.
Goodingi maakond

Ajalugu

Maakond moodustati 1913. aastal.
Nikolai Adolf Tomberg

Nikolai Adolf Tomberg (15. juuni/27. juuni 1856 Tudulinna – 7. november 1939 Danzig) oli eesti vaimulik.
Tomberg õppis Tartus gümnaasiumis. Tartu ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1876–1882. Oli prooviaastal Iisaku koguduses Georg Albert Rudolf von Hippiuse juures. Ordineeriti 31. juulil 1883 Tartus õpetajaks.
Oli aastatel 1883–1885 Tartu Maarja koguduse abiõpetaja, aastatel 1885–1887 oli ta Eestimaa vikaarõpetaja. Aastatel 1887–1920 oli ta luterlikuks vaimulikuks Kamenets-Podolskis, aastatel 1920–1921 oli ta vaimulikuks Novaja-Saratovkas (Peterburi lähedal). Aastatel 1926–1931 oli ta luterlikuks vaimulikuks Žitomiris. Opteerus Eestisse, elas seejärel emeeritusena Tartus. Lahkus aastal 1939 Saksamaale, kus ta varsti pärast seda Danzigis suri.

Isiklikku

Tema vend Christoph Dietrich Georg Tomberg oli Vaivara koguduse õpetaja, vend Oskar Ernst Emil Tomberg oli Jõelähtme Püha Neitsi Maarja koguduse õpetaja. Ta oli kaks korda abielus. Esimene abikaasa oli Marie Emilie snd Bauer (1863–1900); teine abikaasa oli Marie snd Mickwitz, tema isa oli arhitekt Edmund Mickwitz, vanaisa Eugen Mickwitz oli Pilistvere Andrease koguduse õpetaja.
Uus-Hollandi tänav

Uus-Hollandi tänav oli ajalooline tänav Tallinna sadamapiirkonnas, tänapäeva Tallinna Sadama asumis. Tänapäeval kannab Uus-Hollandi tänava osa Tuukri tänava nime.

Ajalugu

Hoonestus Tallinna kesklinnas Tallinna lahe äärses, madalas ja vesises piirkonnas, mis veel üsna hiljuti oli merepõhi, tekkis Venemaa keisri Peeter I korraldusel, pärast 1714. aastal Admiraliteedi töökodade asutamist, mis paiknesid praeguse Vanasadama naabruses, nende järgi on nime saanud ka Vanasadama Admiraliteedi bassein. Vesiste tingimuste tõttu sai piirkond hüüdnimeks “Uus Holland”. Sellel ajal ehitati praegusele Tuukri tänavale majad vaid tänapäeva Narva maantee poole, tänava sadamapoolne tee oli märgala, kust voolas läbi arvukalt kraave ja ka Härjapea jõgi.  
Sealsete kanalite ja ojade tõttu meenutaski see Hollandit. 1854. aastast pärinev Tallinna linna kaart kirjeldab tänapäeva Tuukri tänavat kui ”Strasse genant Neu-Holland”.
1882. aastal muudeti tänava nimi Hollandi tänavaks, Uus-Hollandi tänava nimi säilis tänavaosale, mis viis sadamani (Jõe tänava ja Uus-Sadama tänava vahel). Hollandi tänavat ühendas Narva maanteega tänavaosa praeguse Tuukri põigu kohal.
Hollandi tänaval majas (Lootsi tänav 4), asus Tallinna sadama lootsi kontor, mille järgi nimetati tänav Lootsi tänavaks.

Tänava hoonestus

Piirkonna majandustegevus koondus sadamaga seotud ettevõtmistele ning piirkonnas asusid eelkõige hooned sadamast lähtuva kauba ladustamiseks ja kaubanduse toetamiseks. Piirkonnas asusid 19. sajandi teisel poolel Uus-Hollandi tänaval Andreas Christian Kochi (Kochi Aidad), Bahlenbacki ja Arthur Girard de Soucantoni firma Thomas Clayhills and Son laohooned.
Ace Hood

Elulugu

McColister kasvas üles koos emaga Deerfield Beachil Browardi maakonnas. Pärast 10. klassis jalgpalli mängides saadud vigastust ja mõistmist, et temast ei saa professionaalset sportlast, hakkas ta tõsiselt mõtlema räpparikarjääri peale. 2007. aastal kohtas ta DJ Khaledit, kes töötas Florida raadiojaamas WEDR 99 Jamz, mis põhiliselt mängib räppi ja RnB-d. Pärast seda, kui Ace andis talle oma autobiograafia ja demo lindi, palus Khaled tal räppida "I'm So Hood" laulu instrumentaalile. Pärast seda kirjutas Hood alla tema plaadifirmale We The Best. Ace Hood valiti uueks tulijaks XXL ajakirja poolt 2009 aastal.
Oma esimese albumi "Gutta" andis ta välja 2008. aastal. Singlid sellel plaadil on "Cash Flow", milles lõid kaasa T-Pain ja Rick Ross ning "Ride" koos Trey Songz'iga. Sellel aastal ta lasi välja mixtape, Ace Won't Fold ja oli külalisesineja DJ Khaledi singlis "Out Here Grindin".
30. juunil 2009 andis Ace hood välja teise stuudioalbumi "Ruthless", järjekordselt Def Jam'i all. Albumil on kaks singlit "Overtime" ja "Loco Wit The Cake". Fännide lemmikuks on kujunenud laul "Don't Get Caught Slippin'".