google/wiki40b huggingface dataset:
Tehisneuron

Tehisneuron on matemaatiline funktsioon, mis on ehitatud mudelina bioloogiliste neuronite baasil. Tehisneuron on tehisnärvivõrkude töötluselement, millel on üks või rohkem sisendit ja üks väljund. Neuron töötleb sisendeid teatud funktsiooni järgi ning tulemusena annab vastuse väljundile, mis võib olla teiste neuronite sisendiks. Bioloogiliseks paralleeliks on väljundile närviimpulss, mis liigub mööda aksonit. Sisendid on tavaliselt kaalutud ning neid töötlevaks funktsiooniks tehisneuronis on mõni mittelineaarne funktsioon, mida nimetatakse ka aktivatsiooni- või ülekandefunktsiooniks. Aktivatsioonifunktsioonideks on tavaliselt sigmoidifunktsioonid, aga nende asemel kasutatakse ka teisi mittelineaarseid funktsioone. Enamasti on käsitletavad funktsioonid piiritletud, monotoonsed ning diferentseeritavad. 
Tehisneuroneid ei tohiks segi ajada bioloogilise neuroni mudeliga. Mõlemad on tuletatud bioloogilise neuroni järgi, aga tehisneuron ja tehisnärvivõrgud on ajaga oma kuju võtnud. Mõni keerulisem tehisnärvivõrk enam suurt sarnasust bioloogilisele närvisüsteemile ei oma, sest nende eesmärk ei ole bioloogiliste efektide uurimine vaid nende matemaatilise rakenduse kasutamine väga erinevates probleemides, mille jaoks võib bioloogiline täpsus olla kulukam ja ebatäpsem. Bioloogilise mudeli eesmärgiks on uurida neuroneid ja närvisüsteemi võimalikult sarnaselt reaalsusele, et tulevikus oleks meil bioloogilistest ajuprotsessidest parem arusaam.

Üldine struktuur

Olgu tehisneuronil  sisendit vastavalt signaalidega  kuni  ning kaaludega  kuni . Tihti antakse sisendile  väärtus +1, mis teeb sellest vabaliikme kaaluga . See tähendab, et tegelikeks sisenditeks on signaalid  kuni .
Neuroni väljundiks on funktsiooni väärtus:
Kus (fii) on aktivatsioonifunktsioon.
Bioloogiline paralleel väljundile on neuroni akson. Enamasti kasutatakse tehisneuroneid osana suuremast tehisnärvivõrgust ning sel juhul kantakse iga neuroni väljund edasi järgmise kihi sisendiks nagu bioloogilises neuronis liigub närviimpulss mööda aksonit läbi sünapsi teise neuroni dendriiti. Kui signaali kuskile edasi kanda ei ole, siis väljub see süsteemist.
Minu Maailm

Minu Maailm on eesti lasteajakiri. Ajakirja esimene number ilmus oktoobris 2013. Ajakiri ilmub üks kord kuus ja seda annab välja Sunwells OÜ.
Ajakirja peatoimetaja on Ethel Lillemägi.
Pararhadinaea

Levila

Neid madusid võib kohata Madagaskaril.
Sisu SA-110

Tehnilisi andmeid

Sisu-Auto andis valida kahe mootori Deutz BF 6 L 913-e ja Valmet 411 DSJ-i vahel. Viimast neist kasutati nelja masina jõuallikana. Käigukast on ZF-S5-35/2, mis on ühendatud Sisu enda konstrueeritud reduktoriga. Autos on portaalteljed ja ketaspidurid. Rehvirõhku saab reguleerida kabiinist.
Erinevalt Masist on autol jäik raam ja rataste suur liikuvus tagatakse vedrustusega. Esisillal on keerdvedrud ja tagateljel paraboollehtvedrud.
Kastis on ruumi 24 inimesele. Masinale minek ja jalastumine toimib tagumise ja külgmiste luukide kaudu.

Omadused

Katsetel hinnati auto maastikuläbivus väga heaks ja seda peeti lausa parimaks turul saada olevate veokite seas. Mootor käivitus -25 °C pakasega. Auto läbis 60 cm paksust lund ja 75–85 cm sügavusi veetakistusi probleemideta. Auto suutis ilma raskusteta üles ronida 30 kraadise tõusunurgaga mäekallakust ja kuni 25° tõusunurgaga kruusahunnikust. Väga hea maastikuläbivuse tõttu hakati seda "Unimogi tapjaks" hüüdma.
Puudujääkideks peeti mootori liiga väikest võimsust, madalat pöördemomenti ja liiga kõrget mürataset: kõige kõrgem mõõdetud tulemus oli kabiinis 88 dB. Pöörderaadus oli 9,4 meetri ja seda peeti liiga suureks. Kolmanda ja neljanda käiku ülekandearve ei peetud rahuldavaks.
Üks põhjus, miks SA-110-t tootma ei hakatud, oli kõrge hind. See maksis umbes 85% Masi ja pool Pasi hinnast.
Charles Lecocq

Õpiaastad

Pärit Pariisi vaesest viielapselisest perekonnast. Lapsena põdes liigeste tuberkuloosi, mistõttu kasutas karke läbi kogu elu. Asudes 17-aastaselt õppima Pariisi konservatooriumi, oli juba arvestatav pianist. Õppis harmooniat François Bazini ja kompositsiooni Fromental Halévy juhendamisel. Võttis ka François Benoist'lt orelitunde. Tema kaasüliõpilasteks olid Georges Bizet ja Camille Saint-Saëns. Viimasest sai tema eluaegne sõber. Üliõpilasajal komponeeris ta klaverisonaate ja kammermuusikat. Võitis üliõpilasena 1850. aastal konservatooriumi harmooniavõistlused ja sai 1852 teise auhinna fuuga alal. 
Esimest korda pandi teda operetiheliloojana tähele 1856. aastal, kui jagas samale libretole, kuid eraldi komponeeritud operetiga "Le docteur Miracle" ("Imedoktor") Bizet'ga esimest auhinda Offenbachi poolt Théâtre des Bouffes-Parisiensi repertuaari täiendamiseks korraldatud konkursil. Järgmise 15 aasta jooksul kirjutas samale teatrile peamiselt ühevaatuselisi lavatükke. Ükski neist ei saavutanud erilist edu.

Laineharjal

Läbimurre tuli Pariisi Athénée teatrile kirjutatud koomilise ooperiga "Fleur-de-thé" ("Teelill"), mida esitati üksnes selles teatris üle 100 korra ning mängiti mitme aasta jooksul edukalt kõikjal Prantsusmaal, samuti Londonis ja Brüsselis. 
Elas alates 1872 Brüsselis, kus komponeeris Fantaisies-Parisiennes'i teatrile opereti "Les cent vierges" ("Sada neitsit") ning tema operetiloomingu parimateks teoseks peetavad "La fille de Madame Angot" ("Madame Angot' tütar"), mida mängiti ühtejärge üle 500 korra. Edukas oli ka "Giroflé-Girofla". Saavutas nende oopustega triumfaalse rahvusvahelise edu kõrval ka arvestatava operetihelilooja maine. Teda peeti Jacques Offenbachi ja Florimond Hervé kõrval Prantsusmaa väljapaistvaimaks opéra bouffe heliloojaks. Prantsuse operetiteatrid pakkusid talle üksteise järel soodsaid lepinguid, mida Lecocq aktiivselt ka kasutas. 
Naasis 1874. aastal Pariisi, et töötada järgmise 14 aasta jooksul sealsete teatrite Variétés, Folies-Dramatique, Théâtre de la Renaissance ja Théâtre des Nouveautés heaks. Komponeeris tol perioodil 1−2 operetti, koomilist ooperit, opéra buffa't ja vodevilli aastas. Selle perioodi loomingust on väljapaistvaim teos koomiline ooper (ka operetiks nimetatud) "Le petit duc" ("Väike hertsog"). 
Komponeeritud 51 kergesisulise lavateose tase ja populaarsus ei ületanud kunagi tema suure innustaja ja konkurendi Offenbachi saavutusi. Lecocqi teosed olid palju akadeemilisemad ja tõsisema alatooniga, mistõttu suur osa neist pidas vastu vaid kümmekond etendust. Proovis kätt ka balletiga "Le cygne" ("Luik") ja monoloog-ooperiga "La salutiste" ("Päästja"), kuid need ei saavutanud erilist tähelepanu. Tänaseni on helilooja populaarsemad teosed operetid "La fille de Madame Angot", "Giroflé-Girofla" ja "Le petit duc", mida peamiselt Prantsusmaal, aga ka Belgias regulaarselt esitatakse. 
Komponeeris 21 koomilist ooperit, 12 opéra buffa't, 14 operetti ja 9 vodevillilaadset lavateost. Eestis ei ole Lecocqi operette lavastatud.
Tšuktši poolsaar

Tšuktši poolsaar (vene keeles Чукотский полустров ehk Чукотка) on poolsaar Venemaal Euraasia kirdeosas. Selle rannikut ümbritseb põhjas Põhja-Jäämere Tšuktši meri ja lõunas Vaikse ookeani Beringi meri. Kitsas Beringi väin eraldab seda idas Alaska poolsaarest.
Tšuktši poolsaarel asub Euraasia idapoolseim punkt Dežnjovi neem.
Poolsaar sai nime kohaliku rahva tšuktšide järgi.
Tšuktši poolsaar kuulub Tšuktšimaa koosseisu.
Neuchâteli järv

Neuchâteli järv (sks. k. Neuenburgersee) on järv Euroopa keskel Šveitsi loodeosas pealinnast Bernist 30–40 km lääne pool.
Järve pindala on 218 km², pikkus kirde-edela suunal 38,5 km, ruumala 14 km³ ning suurim sügavus 153 meetrit. Veetase on 429 meetrit üle merepinna. Järve valgla katab umbes 2670 km².
Neuchâteli järv on suurim täielikult Šveitsi piires paiknev järv.
Suurim linn järve kaldal on samuti Neuchâtel.
Kirde pool on samas orundis jätkuks Bieli järv.
Tuulehauglased

Tuulehauglased (Belonidae) on sugukond kalu seltsist tuulehaugilised.
Kuno Tehva

Isiklikku

Tema elukaaslane on Helen Mahmastol. Tema ema oli pianist ja muusikapedagoog Irene-Maria Lindi (1943–2017).
Anton Novožilov

Anton Novožilov (sündinud 31. juulil 1979) on Eesti fotograaf, Suure Hundi auhinna laureaat.
Ta on pärit Narvast, kuid elab ja töötab Tallinnas. 2002. aastal lõpetas Novožilov Tallinna Tehnikaülikooli energeetikateaduskonna elektriajamite ja jõuelektroonika õppesuuna bakalaureusekraadiga. Magistrikraadi sai ta Tallinna Tehnikaülikoolist 2008. aastal. Ta töötab ehitusfirmas elektrispetsialistina.

Suur Hunt

Eesti suurima loodusfotokonkursi "Looduse aasta foto" žürii eesotsas Rein Maraniga määras 2007. aastal peaauhinna – Suure Hundi auhinna – Anton Novožilovile Ida-Virumaa tuhamägede olukorda kujutava foto "Tõotatud maa" eest. 
Võiduga kaanes tal võimalus osaleda esimese Eesti esindajana maineka BBC loodusajakirja ja Briti loodusmuuseumi korraldatava loodusfotokonkursi "Wildlife" lõpuüritusel.
Hundisilma talu

Hundisilma talu on talu Lääne-Virumaal Haljala vallas Eru külas.
See on Edgar Savisaare elukoht, mille vahetusse ümbrusse jääb Lahemaa rahvuspark. Perekond Savisaared kolisid tallu 24. veebruaril 1996.
Hundisilma talu ostis Edgar Savisaar enda väitel 1995. aastal 200 000 krooni eest. 14,1 hektari suurusel maatükil on eramu ja mitu abihoonet kogupindalalt 434 ruutmeetrit. Maa-ameti hinnastatistika põhjal tehtud Peeter Raidla arvutuse järgi võis talu väärtus 2007. aastal olla 4 miljonit krooni (Maa-amet, 2007).
Enne Teist maailmasõda tegutses seal küla rahvamaja. Hiljem asus hoones metsamehe kordon, kus elasid metsavaht ja metsatööline.
Mihkli Salumägi

Mihkli Salumägi (ka: Koeramägi, Taaramägi) on kõrgendik Pärnu maakonnas Lääneranna vallas. 
Mägi on aastast 1976 kaitse all (Mihkli Salumäe kaitseala); praegu kaitstakse mäge Kurese maastikukaitseala osana.
Mäe laeosas asub Mihkli Salumäe lookarstiala.
Puhtu-Laelatu looduskaitseala

Puhtu-Laelatu looduskaitseala on kaitsealune piirkond Läänemaal Lääneranna vallas Pivarootsi, Rame ja Hanila külas ning Virtsu alevikus. Kaitseala koosneb kahest lahusosast. Selle pindala on 3057,7 ha, millest vee- ja märgalade alla jääb 1973,9 ha ning maismaa osa pindala on 1083,8 ha. Koos Nehatu looduskaitsealaga on määratud Ramsari-alade hulka. Kaitseala kuulub ka Natura-alade Väinamere linnuala ja Väinamere loodusala koosseisu. Kaitseala geograafilised koordinaadid on 58° 34′ 5″ N, 23° 32′ 35″ E.
Looduskaitsealal on erilise tähelepanu all linnustik, samuti looduslikud ja poollooduslikud kooslused. Ala on tähtisi lindude puhkepaik, üks strateegiline punkt Läänemere ja Põhjamere vahet lendavate rändlindude teel.
Rannik on liigestatud madalate merelahtedega ning väikeste laidudega. Ranna ääres levivad roostikud ja rannarohumaad, sisemaa poole minnes tulevad puisniidud, kadastikud ja metsad. Kaitseala on oluline mitmete linnuliikide rändel. Kaitseala üks silmapaistvamaid kooslusi on Laelatu puisniit. Tegu on väga liigirikka puisniiduga (> 400 soontaime ja 30 samblaliiki). Samuti kasvab seal rohkelt kaitstavaid taimi, esindatud on 2/3 Eestis kasvavatest orhideedest. Tähelepanu väärib ka Puhtus kasvav laialehine salumets.
Alal on kaks bioloogiajaama – Puhtu (asutatud 1949) ja Laelatu (asutatud 1985). Mõlema ala teaduslik uurimine ulatub aga palju varasemasse aega.
Kaitseala läbivad või sellel asuvad järgmised veekogud: Hanila oja, Uustalu kraav, Kasse laht (järv), Mõisalaht (järv), Ännikse laht (järv).
Kaitsealal asuv suurim saar on Ulluta laid.

Ajalugu

Kaitseala ajalugu ulatub 1939. aastasse, mil kaitsestaatuse sai Puhtu poolsaar ja sealne Virtsu-Puhtu tervisemuda kaitseala. Aastal 1950 lõi Eesti NSV Teaduste Akadeemia Zooloogia ja Botaanika Instituut sealsele territooriumile botaanilis-zooloogilise kaitseala, mis aastast 1957 kandis Puhtulaiu taimestiku-loomastiku keeluala nime. Kaks aastat hiljem nimetati see ümber Virtsu-Laelatu-Puhtu keelualaks. Praeguse looduskaitseala piirid ja staatus pärinevad 2003. aastast.
Lõunasäde

Lõunasäde oli Kaplinna Eesti Seltsi ajakiri, millest ilmus vaid üks number (1964 septembris).
Ajakirjas räägitakse Lõuna-Aafrika Vabariigi eluolust, samuti Lõuna-Aafrika Vabariigi eestlastest.
Balti jaam (Peterburi)

Balti jaam (vene keeles Балтийский вокзал) on raudteejaam Peterburis Admiraliteedi rajoonis aadressil Обводного канал 120.

Ajalugu

Venemaa keisririigi Balti raudtee Peterburi peajaam ehitati Eestimaa baltisakslastele kuulunud Balti Raudtee Seltsi poolt pärast 1872. aastal alanud Balti raudtee täiendavat arendamist, kui pikendati algset raudteeliini Paldiskist-Tosnoni, Gattšinast läbi Krasnoje Selo Peterburi linnani.
2017. aasta kergejõustiku maailmameistrivõistlused

XVI kergejõustiku maailmameistrivõistlused toimusid 2017. aastal 4. augustist kuni 13. augustini Londonis Suurbritannias. Võistlused toimusid Londoni olümpiastaadionil, kus peeti ka 2012. aasta suveolümpiamängude kergejõustikuvõistlused. Londonis ja Suurbritannias toimusid kergejõustiku maailmameistrivõistlused esimest korda.
Algul avaldas soovi korraldada 2017. aasta kergejõustiku maailmameistrivõistlusi kolm linna: İstanbul, Rooma ja Doha. 17. märtsil 2011 teatas IAAF, et viis linna on ametlikult kinnitanud soovi MM-i korraldada: London, Doha, Berliin, Budapest ja Barcelona. 4. septembriks 2011 oli nendest alles jäänud London ja Doha. Monacos 11. novembril 2011 toimunud korralisel kongressil valis IAAF võistluste korraldajaks Londoni. London edestas Dohat häältega 16–10.
Võistlustel osales 2034 sportlast (954 naist ja 1080 meest) kokku 205 riigist. Venemaa sportlased osalesid võistlustel neutraalsete sportlastena. Lisaks osales viie sportlasega pagulaskoondis.
Kokku toimus 48 võistlusala. Esimest korda oli kavas naiste 50 km käimine.
Edukaim riik maailmameistrivõistlustel oli USA, kelle sportlased võitsid võistlustelt kümme kulda, 11 hõbedat ja üheksa pronksi.
Need olid Usain Bolti viimased tiitlivõistlused.
Erich von Stroheim

Erich von Stroheim (sünninimega Erich Oswald Stroheim 22. september 1885 Viin – 12. mai 1957) oli Austria juudi päritolu Ameerika Ühendriikide filmilavastaja ja näitleja.
Ta oli pärit keskklassist ning tema vanemad olid juudid, kuid ta ise nimetas end Austria aadlikuks. Ta kolis USA-sse 1909. aastal.
Tema tuntumad lavastatud filmid on "Ahnus" ("Greed"; 1924) ja "Pulmamarss" ("The Wedding March"; 1928). Ta ei töötanud ainut Hollywoodis, vaid ka Prantsusmaal ja sai veidi enne oma surma Auleegioni ordeni.
Stroheim kandideeris näitlemise eest filmis "Päikeseloojangu bulvar" ("Sunset Boulevard"; 1950) Oscarile parima meeskõrvalosatäitja kategoorias.
Tal on täht Hollywoodi kuulsuste alleel omanimeline täht.
Barsakelmes

Barsakelmes oli saar Araali meres. Araali mere kuivamise tõttu sai saarest 1990. aastatel poolsaar.
Poolsaare geograafilised koordinaadid on 45° 38′ 7″ N, 59° 54′ 30″ E
Enne Araali pindala kiire vähenemise algust 1960. aastatel oli saare pikkus umbes 23 km ja laius 7 km.
Kõrgus kuni 113 meetrit üle maailmamere pinna, pindala 1980. aastatel oli 133 km².
Šlienava

Ajalugu

Arheoloogiliste uuringute põhjal on selgunud, et Šlienava kohal oli muinasasula juba kolmandal ja teisel aastatuhandel eKr. Kirjalikes allikates mainitakse asulat esimest korda "Marburgi Wigandi kroonikas" (Slawegen), asula oli olemas aastal 1365, mil ristisõdijad selle maha põletasid. Aastal 1376 ristiti Šlienava "tule ja mõõgaga", kokku ristiti seal 500 inimest, neist 205 viidi pärast Preisimaale.
XIV sajandi teisel poolel kuulus Šlienava Kęstutisele. Aastal 1387 mainitakse küla nime all Šlavaišuva. Küla mainib ka Hermann Wartbergest, kasutades nimekujusid Salwisawe ja Slawislow. Saksa kroonikates on kasutatud veel nimekujusid Slowiss, Sloasser, Sloaszen.
XVI sajandil kuulus sealne mõis Lübneritele. Aastal 1719 ehitati külla kabel. Aastal 1812 peatus külas prantsuse sõjavägi, surnud sõdurid maeti nn. prantsuse kalmistule.
Aastail 1940-1944 laiendati vana kabelit, ent aastal 1959 ujutati vana kihelkonna keskus Kampiškės Kaunase veehoidla rajamisel üle ja nii ehitatigi sealse kiriku asemel aastal 1958 Šlienaisse uus kihelkonnakirik. Ka asusid veehoidla rajamisel Šlienavasse ümber paljud üle ujutatud Mozūrai, Naujos Dvareliškėse ja Šilėnai külade elanikud (aastal 1923 oli külas vaid 367 elanikku, aastal 1959 aga juba 710 ja aastaks 1972 oli Šlienava elanike arv kasvanud üle tuhande). Nõukogude ajal oli Šlienava kohaliku kolhoosi keskasulaks.
Kübassaare poolsaar

Kübassaare poolsaar asub Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Poolsaarel on Kübassaare küla, Hülgepank, Täkusäär, Anikaitse pank, Saarmiku säär, Kübassaare laialehine mets, Kõrkvere ja Keskvere küla.
Ain Anger

Ain Anger (sündinud 17. juunil 1971 Kihelkonnal) on eesti ooperilaulja (bass).

Elulugu

Ain Anger õppis laulmist Eesti Muusikaakadeemias (1992–1996) Ivo Kuuse, Virgilijus Noreika ja Matti Pelo juures. Aastail 1993–2001 laulis Anger Rahvusooperis Estonia ning 2001–2004 oli ta Leipzigi ooperi solist. Alates aastast 2004 on Anger Viini Riigiooperi solist ning lisaks Viinile sagedane külaline maailma teisteski tähtsamates ooperimajades ja kontserdilavadel. Regulaarselt esineb ta Berliinis, Münchenis, Milanos, Pariisis, Tokyos, New Yorgis, San Franciscos jm. Ain Anger on laulnud ka ooperifestivalidel Bayreuthis, Helsingis, Bergenis, Lutzernis, Savonlinnas jm.
Debüüdi USAs tegi ta 2002. aastal maailmaesiettekandele tulnud Štšedrini ooperi „Võlutud rändur“ peaosas (New Yorgi Filharmoonikud, dir Lorin Maazel).
2013. aastal debüteeris ta Milano La Scalas Dalandina Wagneri „Lendavas Hollandlases“ (dir Hartmut Haenchen) ja Barcelona Gran Teatre del Liceu’s (dir Josep Pons).
Eesti publik sai 2012/13 hooajal Angerit näha Rahvusooperis Estonia Mefistona Gounod‘ ooperis „Faust“, milles mõjuva ja kaasahaarava tegelaskuju loomise eest pärjati teda Eesti teatri aastaauhinnaga.

Isiklikku

Ain Anger on abielus Liina Angeriga.
Embrüoloogia

Embrüoloogia (embryon ladina 'loode' ja logos 'õpetus') ehk arenemisõpetus ehk lootelugu on teadus loote arenemisest, mis algab munaraku viljastamisega ja lõpeb sündimisega või väljumisega lootekestadest (roomajad ja linnud). Embrüoloogia kui bioloogia osa uurib sugurakke, viljastumist ja loote arengut.

Ajalugu

Inimese loote arengu vastu tundsid huvi ja võrdlesid seda loomade, eriti kana embrüo arenguga juba Hippokrates ja Aristoteles. William Harvey tõestas 1651, et kõik loomad arenevad munast, Regnier de Graaf avastas 1672 Graafi folliikulid, Antony van Leeuwenhoek ja Stephen Hamm avastasid 1677 spermiumid.
Omaette teaduseks kujunes embrüoloogia 18. sajandi teisel ja 19. sajandi esimesel poolel seoses Kaspar Friedrich Wolffi ja Karl Ernst von Baeri uurimustega.
Viljandi–Põltsamaa maantee

Viljandi–Põltsamaa maantee (registrinumbriga 51) on üks Eesti tugimaanteedest. 
See saab alguse Viljandi linnas Viljandi tee 4. kilomeetril. Tee pikkus on 43,4 km. Tee lõpeb Kuningamäe külas Põltsamaa–Võhma maantee 6. kilomeetril. Viljandi linnas kannab nime Musta tee. Kolga-Jaani aleviku tänavatena kannab nimesid Viljandi maantee ja Põltsamaa maantee.

Asulad Viljandi–Põltsamaa maanteel

Viljandi linn, Peetrimõisa küla, Karula küla, Taari küla, Saarepeedi küla, Moori küla, Tõnissaare küla, Aimla küla, Parika küla, Oorgu küla, Vissuvere küla, Eesnurga küla, Kolga-Jaani alevik, Taganurga küla, Võisiku küla, Väike-Kamari küla, Kuningamäe küla.
Eduard Terras

Eduard Terras (25. aprill/7. mai 1871 Kodavere kihelkond, Varnja – 14. november/26. november 1917 Tarvastu) oli eesti vaimulik.
Lõpetas Tartus gümnaasiumi. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1890–1899. Oli prooviaastal Tarvastu Peetri koguduses, Mihkel Jürmanni juures. Ordineeriti 19. detsembril 1899 Tartus õpetajaks.
Oli aastatel 1907–1913 Riia Jakobi eesti koguduse õpetaja. Lisaks oli ta veel vanglavaimulik. Vabastati ametist tervislikel põhjustel. Elas seejärel Tarvastu pastoraadis.
Suri 14. novembril 1917 (vkj.) (kell 10 õhtul) Tarvastu pastoraadis.
Neanume külanõukogu

Neanurme külanõukogu oli külanõukogu Jõgeva rajoonis. Külanõukogu eksisteeris 1945–1954 ja seejärel liideti see Põltsamaa külanõukoguga.
Sergei Skazkin

Teaduslik tegevus

Skazkini sulest ilmus tema elu ajal üle 200 töö. Keskendus keskaegsele Lääne-Euroopale, eriti Prantsusmaale (agraarsuhted, talurahva ajalugu, ketserlikud liikumised, absolutism, renessanss jne). Kirjutas rea peatükke nõukogude ajaloolaste kollektiivsetes teostes, nagu "Diplomaatia ajalugu", "Maailma ajalugu" (1957-1958), "Prantsusmaa ajalugu" (1. köide, 1972). Koos rea kolleegidega keskajaaineliste vene keeles välja antud krestomaatiate autor.
Sergei Skazkin on eesti keeles 1976. aastal ilmunud ajalooteaduskondade jaoks mõeldud õpiku "Keskaeg" (2 osa) autoreid.

Ühiskondlik tegevus

1966. aastal kirjutas alla 25 nõukogude teadus-, kirjandus- ja kunstitegelase kirjale L. Brežnevile J. Stalini rehabiliteerimise vastu.
Ludolf Eduard Stephani

Ludolf Eduard Stephani (29. märts 1816, Beucha, Saksamaa – 30. mai 1887, Pavlovsk) oli klassikaline filoloog ja arheoloog.
Vaimuliku poeg. Õppis Leipzigi Ülikoolis 1836–1842. Töötas Tartu Ülikoolis klassikalise filoloogia professorina 1845–1850.
Viekšniai

Ajalugu

Linna on esmakordselt mainitud 1253. aastal. XVI sajandil mainitakse sealset mõisa. Aastal 1634 ehitati sinna kirik, aga aastal 1656 põletasid rootslased asula maha.
XVII sajandil asusid Viekšniaisse elama juudid. 1725 sai asula linnaõigused. Aastast 1847 on teada, et linnas elas 1120 juuti. Linnas oli ka sünagoog. Aastail 1871-1873 ehitati linna lähedusse Liibavi-Romno raudtee. Aastal 1897 elas linnas 2951 elanikku, neist 1646 olid juudid. Peale aastat 1863 tekkis linna ümbrusesse ka õigeusklike kogukond.
Esimese maailmasõja alguses pagendati linnas elanud juudid Venemaale. Osa neist naasis hiljem peale sõja lõppu, aga paljud lahkusid, osad Palestiinasse, osad Lõuna-Ameerikasse.
Aastal 1958 sai Viekšniaist alev. Asulast sai taas linn aastal 1998.
Johannes Paulus II suhted Eestiga

Johannes Paulus II oli esimene paavst, kes külastas Eestit. Püha Tool taastunnustas Eesti Vabariiki 28. augustil 1991 ja diplomaatilised suhted taastati 3. oktoobril 1991. 15. septembril 1994 kohtus paavstiga president Lennart Meri. 28. augustil 1993 andis oma volikirja paavstile suursaadik Tiit Matsulevitš, 18. mail 2001 Indrek Tarand ja 12. detsembril 2003 Priit Kolbre.
20. mail 1989 kohtus paavst ansambli Hortus Musicus liikmetega ja 3. novembril 1993 Lagle Parekiga. 2. oktoobril 1994 avaldas ta kaastunnet parvlaeval Estonia hukkunute omastele. 26. novembril 1994 nimetas ta kardinaliks Valgas sündinud Kazimierz Świąteki. 2004 saatis ta Tartu katoliku kiriku hooldajale Maria Gaidukile tunnustuskirja.  23. märtsil 2005 määras ta piiskopiks Philippe Jourdani.

Visiit Eestisse

Johannes Paulus II visiit Eestisse toimus 10. septembril 1993. Ta saabus Tallinnasse lennukiga Riiast kella 9:55 paiku kohaliku aja järgi ja viibis Eestis kokku 10 tundi. Visiidi käigus kohtus paavst Eesti presidendi Lennart Meriga, peaminister Mart Laariga, valitsuseliikmetega (väljaarvatud justiitsminister Kaido Kama) ja diplomaatidega.
Paavst pidas Tallinna Peeter-Pauli katedraalis missa ja osales Niguliste kirikus oikumeenilisel jumalateenistusel, millele järgnes kohtumine president Meriga Kadriorus. Enne Raekoja platsil peetud missat viibis paavst Tallinna Õpetajate Majas. Paavsti visiit tipnes Raekoja platsil peetud missaga, mille järel ta lahkus Eestist.
Juvenalius Kaarma

Isa Juvenalius Kaarma (kodanikunimega Märt Kaarma; sündinud 7. detsembril 1952) on eesti õigeusu vaimulik.
Märt Kaarma sündis mööblikunstniku Voldemar Kaarma ja kostüümikunstniku Melanie Kaarma pojana.
Preestriks pühitseti ta 17. märtsil 1991 ja määrati teenima Haapsalu Maarja Magdaleena (Neeva Aleksandri) kogudust. Selle koguduse juures oli ta ametis suveni 2001, mil ta viidi üle Tallinna Neeva vaga õigeusulise suurvürsti Aleksandri peakiriku vaimulike sekka. Seal on isa Juvenalius hooldanud katedraali juures tegutsevat väikest eesti kogudust ja vastutanud eestikeelsete jumalateenistuste läbiviimise eest.
Talle on antud ülempreestri aunimetus.
Isa Juvenalius Kaarma oli ka 2012–2015 Moskva Patriarhaadi Eesti Õigeusu Kiriku Sinodi liige.

Isiklikku

Tema vend Jüri Kaarma (1950–2011) oli ja õde Mari Kaarma on kunstnikud.