Taastamisökoloogia

Ajalugu

Ökoloogilise taastamisega on mitmes eluvaldkonnas tegeletud sadu kui mitte tuhandeid aastaid. 1980. aastal sõnastasid John Aber ja William Jordan Wiscon-Madisoni ülikoolis teadusliku mõiste – taastamisökoloogia. Tõuke andsid selleks mitmed tööstuslikud keskkonnaõnnetused, mis motiveerisid inimesi taastamise üle mõtlema. Esimene rahvusvaheline kohtumine peeti Madisoni ülikoolis, kus osavõtjad külastasid Wisconi puukooli. Aldo Leopoldi peetakse esimeseks inimeseks, kes tegi taastamisprojekti. Viimase kahe sajandi jooksul on uurimisvaldkonnast saanud viimistletud ja sõltumatu teadusharu.

Taastamisviisid

Ökoloogilise taastamise ühingu sõnul on ökoloogiline taastamine kahjustatud või hävitatud ökosüsteemi naasmine stabiilsele, tervislikule, jätkusuutlikule seisundile, tõstes ka ökosüsteemist saadavat kasu.
Koosluste taastamisel on kasutusel neli peamist taastamisviisi.

Taastuskaitse

Taastuskaitset rakendatakse juhul, kui ökosüsteemi isetaastumisvõime on piisavalt hea, et otsest aktiivset sekkumist ei vaja või kui taastamistööd osutuvad liiga kulukaks. Rakendamise näited: metsakoosluse looduslik taastumine pärast raiet, mõnes veekogus kehtestatakse püügikeeld või niitudel haruldaste taimede korjekeeld.

Taasloomine ja rekultiveerimine

Populatsiooni sisseviimine alale, kus seda varem polnud. Ökosüsteem asendatakse asenduskooslusega, millel võivad olla algsest erinevad funktsioonid. Näiteks kahjustunud metsa muutmine karjamaaks. Tihtipeale pole tegemist enam samaväärse kooslusega.
Üldiselt on soovitav seemnepõhistel taastamisprojektidest kaasata kohalikke elanikke, et vähendada võimalikke kõrvalkaldeid. Tuleb arvestada sellega, et iga liik on erinev ja nõuab erinevat lähenemisviisi, mis võib omakorda osutuda suureks väljakutseks. Selle asemel, et kehtestada kindlad nõuded vahemaadele, tuleks otsida sobivaid seemneid samalaadsetest keskkonnatingimustest. Näiteks taime Castilleja levisecta puhul leiti, et taastamiseks sobisid kaugemad samade keskkonnatingimustega populatsioonid, kui need, mis asusid lähemal.

Tugihoole

Tugihoolde käigus soodustatakse aktiivset isetaastumist. Sekkutakse vaid osaliselt, nagu tugiliikide lisamine, niitude hooldustööd, karjatamine, turbasammalde taasasustamine taastuvatele märgalaladele. Tugihoolde käigus ei kiirustata tundlikumate liikide tagasitoomisega, kuna see võib häirida populatsiooni taastamisprotsessi.

Ennistamine

Ennistamist rakendatakse juhul, kui tahetakse ökosüsteemi endist olukorda algsel kujul uuesti luua. Näiteks püütakse Eestis taasasustada kõre Bufo calamita endistele elupaikadesse rannaniitudele.

Probleemid taastamisel

Aina rohkem tõdetakse, et teadlasi ei kaasata piisavalt taastamisprojektidesse, mistõttu enamik katseid nurjub. Mõned näevad ökoloogilist taastamist kui ebapraktilist tegevust, osaliselt seetõttu, et restaureerimised ei vasta sageli nende eesmärkidele. Enamus juhtudel määramatus pole adreseeritud ning ajavahemikud tegevuseks on põhjendamatult lühikesed, samas kui muud kriitilisi markereid eiratakse või lühendatakse otstarbekuse kaalutlustel. Varasemates restaureerimisprojektides on esinenud mitmeid puudusi. Mitmel korral ei ole seatud selged eesmärke, või on olnud põhjuseks mittetäielik arusaamine alusraamistikust, mis on viinud ebapiisavate meetmeteni. Peter Alperti sõnul inimesed ei pruugi alati teada, kuidas loodusliku süsteemi efektiivselt majandada. Lisaks on paljud oletused tehtud kopeerides eelnevaid projekte, kus rakendatakse samasugust taastamiskava, mis on töötanud ühel alal, oodates sama tulemust.
Teistel juhtudel võib ökosüsteem olla vähenenud väärtusega, et hülgamine (võimaldades kahjustunud ökosüsteemil ise taastuda) võib olla üheks targemaks otsuseks. Inimtegevuse tagajärjel võidakse kooslust kahjustada sedavõrd, et saavutatakse kriitiline taastamatuse murdepunkt.
Probleeme tekitab ka kohalik kogukonna halvakspanu. Paljud suurkiskjad või taimed nõuavad pidevat regulaarset häiringurežiimi, nagu tulekahjud, mis aga seab ohtu inimesed. Avalik arvamus on väga oluline taastamise teostatuvuses. Kui ökosüsteemi taastamiskulu ületab kasu, siis enamasti seda ei toetata.

Lahendused

Rahvusvaheline Looduskaitseliit (ingl IUCN) on riikide, valitsusasutuste ja valitsusväliste organisatsioonide ülemaailmne liit, mis on välja andnud soovitused ökoloogiliseks taastamiseks.
Taastamisel tuleb arvesse võtta eri koosluste iseärasusi. Eriti oluline on planeerimisel valida eesmärgipärane taastamisviis. Edukas taastamisprojektis tuleb arvestada mitme parameetri/aspektiga, nagu tulemuse hindamise usaldusväärsus, taastamiskiirus, kulud, väljasuremisvõlg ja hilisema jätkusuutlikkuse tagamine. Luuakse võrdlusalad (ingl reference site), mis sarnanevad valitud ökosüsteemiga. See omakorda võimaldab hiljem mõõta projekti edukust, võrreldes näiteks kahe koosluse tunnuseid. Oluline on ka pikem pidev jälgimine ehk seire. Seda tehes kindlustatakse, et projekt kulgeb ootuspäraselt ning vajadusel likvideeritakse kitsaskohad. Taastamine võib võtta aega aastakümneid või isegi sajandeid, see sõltub juba antud koosluse iseärasusest.

Taastamistulevik Eestis

Kõik taastamised ei ole edukad, aga teadusliku lähenemise korral annavad uut infot. Eestis on olemas rikkalik kogemus pärandkoosluse taastamisel. Samuti tegelevad mitmed Eesti ülikoolid teadustööga taastamise vallas.
"Life to alvars" on Eesti loopealsete ehk alvarite taastamisprogramm, mis keskendub looduskaitseliste väärtuse, hooldamise vajaduse ning vastava oskusteave tutvustamisele. Projekti viivad läbi RMK, Tartu Ülikooli, Eesti Maaülikooli ja pärandkoosluste kaitse ühing.