google/wiki40b huggingface dataset:
Vorming

Vorming on andmete esitus-, struktureerimis- ja paigutusviis, nt teksti asetus ja ilme dokumendis, samuti andmete kuju, liigendus- ja paigutusviis failis.
Andmekandja (nt mälupulga) salvestamiseks ettevalmistamine (ingl formatting) on vormindamine (mitte formaatimine või formateerimine).
Ülenurme valla lipp

Ülenurme valla lipp on Tartu maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Ülenurme valla lipp.
Lipp kinnitati Ülenurme valla volikogu määrusega 14. oktoobril 2008 ning õnnistati Tartu Maarja kirikus sealse koguduse õpetaja Peeter Paenurme poolt 24. veebruaril 2009.

Lipu kirjeldus

Ülenurme valla lipuks on ristkülikukujuline kangas, mis jaotub horisontaalsuunas laineliselt kolmeks laiuks – ülemine ja alumine kollased, keskmine aga roheline. Kollase laiu laiuseks on 1 ühik ja rohelise laiul 2 ühikut. Rohelise laiu keskel on kollane vannasader.
Lipu normaalmõõtmed on 105×165 cm ning proportsioonid 7:11.

Põhjendus

Lainelõige tähistab Emajõe lähedust vallale. Kollane vannasader rohelisel taustal sümboliseerib paikkonna ajaloolist seotust põllumajandusega ja ühtlasi osutab, et valla territooriumil asub Eesti Põllumajandusmuuseum, mille logoks on samuti vannasader. Kollane värv sümboliseerib küpsust ja viljakust, roheline aga loodust, põllundust, noorust ja elu.
Tüüp 10

Ülevaade

Tüüp 10 on töötatud välja programmi TK-X (MBT-X) raames. Programmi eesmärgiks oli pakkuda asendaja Jaapani Omakaitsejõudude tankidele Tüüp 74 ja täiendust tankidele Tüüp 90. Tanki arendamine algas 1990. aastatel ja tootmist alustati 2010. aastal. Esmakordselt esitleti tanki prototüüpi 13. veebruaril 2008. aastal Tehnoloogia uurimis ja Arendus Instituudis Sagamiharas. Tanki loomisel on pööratud suurt tähelepanu C4I võimekusele, võimsusele, tulejõule, kaitsele ja mobiilsusele. Tanki loomisel on mõeldud asümmeetrilise sõja ohtudele ja üritatud tagada kaitse tankitõrjegranaatide eest.

Soomus

Tanki soomus koosneb moodulitest, mis võimaldab vastavalt ülesandele ja kaalupiirangutele soomuskaitsele eri komponente lisada. Modulaarsete komponentide kasutamine on võrreldes Tüüp 90-ga tunduvalt tõhustanud küljesoomust. Baasvarustusega kaalub tank 40 tonni, täisvarustusega 48 tonni. Aastal 2008 demonstreeritud prototüüp kaalus 44 tonni. Tüüp 10 on seega kergem, kui enamus teisi moodsaid põhilahingtanke ja kaalub 10 tonni vähem, kui Tüüp 90. Tanki kaalu on vähendatud, et tulla vastu Jaapani teedel kehtivatele nõuetele. Kaalupiirangute tõttu ei saa näiteks Tüüp 90-t väljaspool Hokkaidō saart kasutada.

Relvastus

Vastavalt GlobalSecurity raportile kasutatakse uuel tankil tõenäoliselt uut 120 mm sileraudset tankikahurit, mille töötas välja Jaapani Terasetööstus. Terasetööstus tootis litsentsi alusel ka Tüüp 90-l kasutatud Rheinmetalli 120 mm tankikahurit L44. On võimalik kasutada ka pikemaid relvaraudu, kas 50 või 55 kaliibrit. Kasutatakse uut soomustläbistavat laskemoona, kuid on võimalik kasutada ka standardset 120 mm NATO laskemoona. Tankil on automaatlaadija, mis võimaldab piirduda kolme meeskonnaliikmega, kuna eraldi meest laaduriks ei ole tarvis. Komandöri panoraamsihik on võrreldes Tüüp 90-ga paremale nihutatud ja kõrgemale tõstetud, et tagada komandörile laia vaatevälja. Päeva ja öösihikukud on paigutatud ümber torni ja katavad 360 kraadi ning annavad sisendi C4I süsteemile.
Kahuriga paralleelselt paikneb 7,62 mm kuulipilduja. Õhutõrjeks on katusele paigaldatud kaugjuhitav 12,7 mm kuulipilduja.
Osadele tankidele on etteotsa plaanis paigaldada sahk.

Mootor ja käiguosa

Tankil on CVT (inglise keeles Continuously variable transmission) ülekanne, mis võimaldab sõita 70 km/h nii edasi kui tagurpidi. Tüüp 10 kasutab pool-aktiivset hüdropneumaatilist vedrustust, mis võimaldab tanki kõrgust muuta ja seda igas suunas kallutada.
Jõuallikaks on 1200 hobujõuline V8 diiselmootor.

Hind ja tootmine

Tanki arendustöö läks maksma umbes 48,4 miljardit jeeni (umbes 447 miljonit dollarit) ja ühiku hinnaks oletati 700 miljonit jeeni.
Jaapani kaitseministeerium tunnistas tanki vastuvõetavaks 2009. aasta detsembris. Aastal 2010 tellis Kaitseministeerium kolmteist tanki 12,4 miljardi jeeni eest. Need võeti kasutusele 2011. aastal.
Jonathan Huberdeau

Jonathan Huberdeau (sündinud 4. juunil 1993 Saint-Jérôme'is Quebecis) on Kanada jäähokimängija, ründaja. 
Ta on NHL-i klubi Florida Panthersi asekapten.
Ta alustas jäähoki mängimist noorteliiga Quebec Major Junior Hockey League'i klubis Saint John Sea Dogs. 
2011. aastal valis Tanthers ta NHL-i draft '​is kolmanda valikuna. NHL-is mängib ta alates hooajast 2012–13. Tal pälvis samal hooajal liiga parimale uustulnukale antava Calder Memorial Trophy.
Huberdeau kuulus Kanada jäähokikoondisse 2014. aasta maailmameistrivõistlustel.
Brian Greene

Brian Randolph Greene (sündinud 9. veebruaril 1963 New Yorgis) on juudi päritolu Ameerika Ühendriikide füüsikateoreetik ja teaduskirjanik.
Ta on tunnustatud stringiteoreetik. 1996. aastast on ta Columbia ülikooli teoreetilise füüsika professor. Ta tegeles peegelsümmeetria uuringutega, ka arendas ta ideed hüpoteetilisest mustast august, mille mass ja laeng võrduks elektroni omadega. Praegu on tema uurimisvaldkondadeks stringikosmoloogia ja braanikosmoloogia.

Haridustee ja töökäik

Ta lõpetas 1984. aastal Harvardi Ülikooli füüsika erialal bakalaureusekraadiga ja kaitses 1987. aastal Oxfordi Ülikoolis doktorikraadi füüsikas (doktoritöö "Superstrings: Topology, Geometry and Phenomenology and Astrophysical Implications of Supersymmetric Models").
1990. aastal asus ta õppejõuna tööle Cornelli Ülikooli, 1995. aastal sai seal täisprofessoriks. Järgmisel aastal värbas ta endale tööle Columbia Ülikool, pakkudes talle professori kohta. Selles ametis on ta tänini, ühtlasi on ta ülikooli allasutuse – Stringide, kosmoloogia ja osakeste astrofüüsika instituudi kaasdirektor.

Isiklikku

Ta on taimetoitlane. 1997. aastal võttis omaks veganluse eluviisi.
Ta õppis keskkoolis füüsik Lisa Randalliga samas klassis.
Eesti lätlased

Lätlased on Eesti üks vähemusrahvuseid. 
Eestis elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 1764 lätlast.
Lembit Sossi

Lembit Sossi (22. juuni 1943 – 3. veebruar 2012) oli eesti füüsik.
Sossi oli Eesti juhtivaid teadlasi optika valdkonnas. Alates 1971. aastast töötas ta Tartu Riikliku Ülikooli teoreetilise füüsika kateedris, tõustes aja jooksul vanemlaborandist dotsendiks ja teaduriks. 1980. aastal anti talle füüsikakandidaadi kraad optiliste interferentskatete teooria uurimise eest.
Tema uurimishuviks olid lisaks optiliste katete teooriale mittelineaarse dünaamika probleemid, diferentsiaalvõrrandite teooria ja arvutusmeetodid. Ta oli pikki aastaid tegevõppejõud, lugedes mitmeid teoreetilise füüsika põhikursusi ning juhendades teadustöid.
1985. aastal sai ta koos Paul Kardi, Nikolai Kristoffeli ja Vladimir Feodossejeviga optiliste interferentskatete teooria alaste uuringute eest Eesti NSV teaduspreemia. 2011. aastal tunnustati teda pikaajalise teadus- ja haridustegevuse eest Tartu Ülikooli medaliga.
Harry Potter (romaanisari)

"Harry Potter" on briti kirjaniku J. K. Rowlingi seitsmeosaline romaanisari. 
Teosed räägivad tavainimeste eest peidetud võlurite ja nõidade maailmast ning selles toimuvast hea ja kurja võitlusest. Peategelane on noor võlur Harry Potter, kes õpib Sigatüüka (inglise keeles Hogwarts) Nõiduse ja Võlukunsti Koolis.
Selle raamatusarja raamatuid on 67 keeles müüdud kokku üle 400 miljoni eksemplari.

Kirjastus

Harry Potteri raamatuid annab Suurbritannias välja kirjastus Bloomsbury, USA-s kirjastus Scholastic, Eestis kirjastus Varrak.
Tiina Mõis

Isiklikku

Tiina Mõis oli abielus Jüri Mõisaga. Neil on kaks tütart. Tiina õde Maie on abielus olümpiavõitja Jaak Uudmäega.
Eesti kaitsejõudude ajalugu

Eesti kaitsejõudude ajalugu on ülevaade Eesti kaitsejõudude arengust.

Maailmasõdade vahelise perioodi kaitsejõud

Pärast Vabadussõda säilis Eesti riigikaitse struktuur laias laastus muutmatuna, seades eesmärgiks saada moodsa lääneliku väikeriigi armeeks. 1920. aastal viidi läbi Vabadussõja jooksul sundmobilisatsiooni tulemusel moodustatud rahvaväe demobilisatsioon, kaitsevägi vähenes 74 769 mehelt 18 871-le. 1920. aasta märtsis kaotati Sõjavägede Ülemjuhataja ametikoht ning sõjaväe kõrgem juht oli sõjaminister (kes võis olla ka tsiviilisik), kellele Vabariigi valitsus määras abi kõrgemate sõjaväelaste hulgast. Ülemjuhataja staabi asemele asutati Sõjavägede Staap, mille koosseisus oli kindralstaabi valitsus (1924. aastast kindralstaap) ja korraldusvalitsus. 1926. aastal sõjavägede staap likvideeriti, valitsused jäid alles.
Aastatel 1920–1921 vähendati sõjaväe koosseis 12 pataljonini kuue (hiljem viie) polgu alluvuses. 3. diviis likvideeriti, väeosad jagati 1. ja 2. diviisi vahel. Soomusrongide diviis reorganiseeriti Soomusrongide Brigaadiks. Suurtükiväepolkudest tehti divisjonid, ratsavägi reorganiseeriti üheks ratsapolguks. Lennuväesalkadest moodustati lennurood, mis 1921. aastal nimetati lennuväeks.
1921. aastal taastati 3. diviis keskusega Pärnus. Aastatel 1921–1923 asutati viie jalaväepolgu kõrvale 3 üksikpataljoni, suurtükiväedivisjonid reorganiseeriti taas kolmeks suurtükiväepolguks.
1922. aastal toimus Vabariigi Valitsuse 1921. aasta 3. novembri "Seadluse muudatuste kohta kaitseväe organisatsioonis ja terminoloogias" alusel Eesti rahvaväe venepäraste väeosade nimetuste asendamine Lääne-Euroopas kasutatavate maa- ja mereväe sõjaväeosade nimetustega (roodud – kompaniideks ja polgud rügementideks ning muudeti ka sõjaväe auastmete tabel.
1923. aastal lühendati ka kaitseväe teenistusaja kestus seniselt 2 aastalt 1,5 aastani; sõjaväeosade korralduses aga jagati soomusrongide brigaad kaheks rügemendiks ja formeeriti Auto-Tankide Divisjon. 1924. aastal muudeti suurtükiväerügemendid suurtükigruppideks (divisjonideks), inseneripataljon jaotati side- ja pioneeripataljoniks. Jalaväerügementide arv kasvas 7-ni, lennuväes moodustati lennuväerügement. Moodustati Ranna-, Õhu- ja Sisekaitse Staap, millele allutati Tallinna garnisoni väeosad sh. lennuvägi.
Sõjavägede Staabi ülem ja sõjaminister Nikolai Reek viis Eesti sõjaväe väljaõppe kooskõlla Euroopa põhimõtetega. Esimese Läänemere-äärse taasiseseisvunud riigina rajas Eesti juba 1921. aastal oma Kõrgema Sõjakooli. 1923. aastal koondati kõik militaarsed õppeasutused Sõjaväe Ühendatud Õppeasutuste nime all organisatsiooniliseks tervikuks.
Rootsi vapp

Rootsi vapp on Rootsi Kuningriigi riigivapp. Vapil on kaks versiooni: väike riigivapp ja suur riigivapp.
Riigivapp on Rootsi riigi sümbol. Riigipea ettekirjutust mööda tohivad erijuhtudel suurt riigivappi kasutada Rootsi parlament, Rootsi valitsus, Rootsi esindajad välismaal ja Rootsi sõjavägi.

Suur riigivapp

Rootsi suure riigivapi keskne kujund on sinine vapikilp, mille kuldne rist jagab nelja ossa. Vapikilbi keskel, kuldse risti peal paikneb Rootsi kuningakoja vapp.
Vapikilbi neljast osast (neid loendatakse vasakult paremale ja ülevalt alla) esimeses ja neljandas on sinisel väljal kolm kuldset lahtist krooni, üleval kaks krooni kõrvuti ja nende all kolmas. Teisel ja kolmandal väljal on kuldne kroonitud tagajalgadel seisev ja vasakule vaatav tõstetud esikäppadega lõvi. Lõvi seisab taustal, kus ülevalt vasakult kuni alla paremale vahelduvad 7 lainelist triipu, vaheldumisi sinised ja valged, esimene ja viimane on sinised.
Rootsi kuningakoja vapp, mis asub vapikilbi keskel, on mõttelise püstjoonega jagatud kaheks. Selle esimesel, vasakpoolsel osal on kujutatud kuldne viljavihk. Viljavihk asub taustal, kus ülevalt paremalt kuni alla vasakule vahelduvad sinine, valge ja punane triip. Teisel, parempoolsel osal on Bernadotte'ide dünastia vapp: valge kolme sillakaarega sild sinisel taustal. Silla kummaski otsas on kaks hambulise tipuga torni. Silla kohal on kuldne vasakule vaatav kotkas, mis oli Napoleon I embleem ja näitab Bernadotte'ide dünastia prantsuse päritolu. Kotkas hoiab jalgadega välgunoolte kimpu. Kotka kohal on kuldne Suure Vankri tähtkuju.
Vapikilp on kroonitud kuningakrooniga ja ümbritsetud 7 Serafimi ordeniga. Vapikilpi hoiavad kaks kuldset tagajalgadel seisvat kroonitud lõvi, teine teisel pool vapikilpi, kes vaatavad vapikilbist eemale. Lõvid seisavad kuldsel rõhtsal alusel ja näitavad punast keelt.
Vapikilbi taustaks on mantel, mille välimine, üksnes servadest paistev pool on lilla ja sisemine, vaataja poole pööratud pool on valge hallide ristikheinalehemärkidega. Mantel on kroonitud kuningakrooniga, mis on täpselt samasugune kui vapikilbi kohal olev kroon, ainult suurem.
Vahel kasutatakse Rootsi suure vapina üksnes vapikilpi.
Suur riigivapp on ühtlasi kuninga isiklik vapp. Kuninga perekonnaliikmed tohivad seda samuti oma isikliku vapina kasutada, aga kuningas otsustab, missuguseid muudatusi ja lisandeid nad vapi juures peavad sealjuures kasutama.

Väike riigivapp

Väikest riigivappi kasutavad peamiselt Rootsi valitsus ja selle ametid. Need tohivad lisada vapile oma tegevuse sümboleid. Seda kasutatakse näiteks Rootsi politsei vormil.
Väike riigivapp koosneb sinisest vapikilbist, millel on kujutatud kolm ühesugust kuldset krooni, üleval kaks tükki kõrvuti ja nende all kolmas. Vapikilp on kroonitud kuningakrooniga. Vapikilp võib olla ümbritsetud Serafimi ordenitega.
Vahel võidakse väikese riigivapina käsitleda lihtsalt kolme krooni kujutist. Sellised kolm krooni on näiteks Rootsi jäähokikoondise riietusel, mida selle järgi kutsutaksegi "kolmeks krooniks" (rootsi keeles tre kronor).
Riigiorganid, kes soovivad väikest riigivappi kasutada, peavad selleks eelnevalt saama loa riiklikult heraldikanõukogult.
Linnamõis

Linnamõis (saksa keeles Stadtgut) oli linnale kuuluv mõis.
Linnamõisaid kas majandati otse linnavõimu (rae) poolt või anti rendile ja saadi renditulu. Nad olid linnadele oluliseks tuluallikaks. 
Eesti aladel tekkisid linnamõisad põhiliselt 16. sajandi teisel poolel pärast Liivi sõda. Linnamõisad kas saadi kingitusena riigilt või linnade jõukamaks saamisel osteti. Linnad omandasid (ostsid) mõisaid kuni 18. sajandi teise pooleni.
Linnamõisaid oli kahte liiki. Otse linnavalitsusele allunud mõisaid nimetati patrimoniaalmõisateks. Sellised mõisad ei pidanud tingimata asuma linna läheduses. Patrimoniaalmõisa staatus oli Tartu linnamõisatel. Haabersti oli Tallinna patrimoniaalmõis. Ülejäänud linnamõisad oli õiguste poolest rüütlimõisad. Neil võisid olla majanduslikult iseseisvad allüksused, nõndanimetatud kõrvalmõisad (Beigut) ja karjamõisad (Hoflage) kui kaugemad eraldiasuvad majapidamised.
1919. aasta maareform linnamõisaid ei puudutanud. 1926. aastal anti rentnikele ja teistele väikemaapidajatele õigus nõuda oma käes olevate maade sundvõõrandamist. Mõned linnamõisad eksisteerisid mõisamajapidamistena kuni 1940. aastani.
Toompea allasum

Toompea on Tallinna Kesklinna linnaosa Vanalinna asumi allasum Toompeal. 
Toompea kõrgendikul asunud Toompea oli lossifoogtikohtu ja Toomgildi valitsetav iseseisev linn ning liideti Tallinna all-linnaga alles 1878. aastal. Varem oli Toompea olnud lühiajaliselt ühendatud Tallinnaga aastail 1785–1796.

Vanalinna Toompea asumi tänavad

Falgi tee, Kiriku plats, Kiriku põik, Kiriku tänav, Kohtu tänav, Komandandi tee, Lossi plats, Piiskopi tänav, Pikk jalg, Rahukohtu tänav, Rutu tänav, Toom-Kooli tänav, Toompea tänav, Toom-Rüütli tänav.
Toompea kõrgendikulele pääseb mööda Patkuli treppi, Pikka jalga, Lühikest jalga ja Toompea tänavat, Falgi teed, Komandandi teed. 
Toompea kõrgendiku põhjapoolsel küljel asuvad Kohtuotsa vaateplats ja Patkuli vaateplatvorm ning idaküljel Eestimaa Roheliste vaateplatvorm ja Kuberneri aed.

Etümoloogia

Toompea on nime saanud toomkiriku järgi (1486 Domberg `toomimägi`). Varasemad säilinud ürikud mainivad piirkonda lihtsalt mäena (1327 ladina mons, 1372 saksa bergh). Eesti rahvaluule tunneb Toompead Kalevi kalmuna, mille on kokku kandnud tema lesk Linda.

Elukorraldus Toompeal

Toompea linna juhtis lossifoogtikohus lossifoogti eesistumisel. Keskajal tegutses Toompeal peale Toomgildi veel Püha Anna gild, tõenäoliselt ka 10 000 rüütli vennaskond ja Püha Jüri vennaskond.
Toompea kodanikud kuulusid Toomgildi. Toomgildi liikmeks võeti vastu samadel tingimustel nagu Tallinna Väikegildi. Vastuvõtmise otsustas Toomgildi koosolek häälteenamusega. 
Toomgildi korralised koosolekud toimusid iga kolme kuu tagant. Osavõtt oli kõigile gildi liikmetele kohustuslik. 
Venestusajal (1878) ühendati Toompea Tallinna all-linnaga, ühise Tallinna linnavalitsuse alla.
Erinevalt teistest Eestimaa linnadest kehtis Toompeal Eestimaa maaõigus (mitte Eestimaa linnaõigus).
San Mango sul Calore

Ajalugu

1980. aasta 23. novembri Irpinia maavärin purustas asula täielikult.
Luusika mõis

Luusika mõis (ka Luusiku mõis; saksa keeles Lusik) oli Venevere mõisa karjamõis Simuna kihelkonnas Virumaal.
Mõis rajati 17. sajandi 2. veerandil. Hiljem sai see mõis Venevere mõisa karjamõisaks.
Henno Arrak

Henno Arrak (18. aprill 1930 Tallinn – 25. veebruar 2017) oli eesti raamatugraafik ja karikaturist.

Elukäik

Henno Arrak sündis Tallinnas töölisperes. Lõpetas eksternina 1948 Tallinna 2. Keskkooli. 1948–1949 õppis Tallinna Polütehnilises Instituudis.
Oli nõukogudevastaste lendlehtede levitamise tõttu 1949–1955 poliitvangina Kasahstanis. Jätkas õpinguid 1957 ERKI-s, lõpetas selle 1963 raamatugraafika erialal.
Tema karikatuure avaldati ajakirjas Pikker.
Töötas kunstnikuna Üleliidulise Kaubanduspalati Eesti osakonnas, kirjastuses Valgus, ENE peatoimetuses, 1969–1970 Eesti Raamat peakunstnikuna. Aastast 1966. oli Eesti Kunstnike Liidu liige. Vabakutseline kunstnik alates 1970. aastast.
Ta oli Eesti Rahvusliku Sõltumatuse Partei asutajaliige.

Looming

Ta valmistas rohkesti puugravüüritehnikas eksliibriseid ja postmarke ning oli selle ala tippmeister eesti graafikas. Oma eksliibristega esines ta isikunäitustel 1994. aastal Moskva Eksliibrisemuuseumis (koos abikaasa kunstnik Iris Uugiga), 2005. aastal Mustamäe Kultuurikeskuse Kaja galeriis ja 2013. aastal Frederikshavni Eksliibrise- ja Kunstimuuseumis. 1995. aastal avaldas Eesti Eksiliibriseühing 16-leheküljelise Henno Arraku aastatel 1957–1994 loodud eksliibriste kataloogi.
1970. aastatel kujundas ta ka medaleid.

Raamatud

Henno Arrak illustreeris ja kujundas hulganiselt raamatuid, näiteks Sergei Mihhalkov "Onu Stjopa. Kolm lugu onu Stjopast" (1973),
Enn Kippeli "Meelis" (1961, 1976), Karl Ristikivi "Inimese teekond" (1990), Voldemar Vaga "Kunst Tartus XIX sajandil" (1971), "Kunst Tallinnas" XIX sajandil" (1976), Ethel Lilian Voynich "Kiin" (1977).
Henno Arrak on Aleksander Solženitsõni "Gulagi arhipelaag" I-III (1990) üks tõlkijaid.
Tema eksliibristest on kirjastanud Tartu Riiklik Kunstimuuseum raamatu "Henno Arraku joonistused ja eksliibrised" (1985).

Isiklikku

Kunstnik Jüri Arraku poolvend ja kunstnik Iris Uuki abikaasa.
Valter Juhkum

Valter Leopold Juhkum (20. aprill 1899 Tallinn – 27. juuni 1934 Leningrad) oli eesti proletaarne kirjanik.
Osales kodusõjas ning töötas hiljem Leningradis.
Karl Terrav

Karl Terrav (sündinud Karl Teraw;  24. detsember 1885 Nõo, Tartumaa – 21. aprill 1926 Läänemaa) oli Eesti sõjaväelane (kapten).
Karl Terrav oli pärit paljulapselisest perest. Lahkus noorena isatalust, põhihariduse omandas Tartus.
Jätkas õpinguid Venemaal sõjakoolis. Esimeses maailmasõjas osales ohvitserina paljudes lahingutes.
Eesti Vabadussõjas osales algusest kuni lõpuni osa võttes väga paljudest lahingutest. Teenis Laiaroopalise soomusrongi nr. 3 peal. 29. veebruaril 1920 ülendatakse alamleitnant Terraw leitnandiks vanusega 20. veebruar 1919. Eesti Vabadussõjas osutatud teenete eest annetati talle tasuta maa normaaltalu suuruses.
Pärast Vabadussõda läks tegevast sõjaväest reservi. Asus teenistusse alul Vaivara metsaülema ametikohal, kust teda varsti Haapsalu metskonna metsaülemaks määrati. Haapsalus osales aktiivselt seltskondlikus tegevuses. Kaasaegsete mälestustes kirjeldatakse teda heatahtliku ja vastutuleliku kodanikuna. 
Kaitseliidu taasasutamisest peale 1924 aastast oli Kaitseliidu Lääne maleva pealiku abi ja II Haapsalu malevkonna (Risti malevkond) pealik. Kaasaegsete mälestustes kirjeldatakse teda kui aatelist, hea organiseerimisvõimega ning kaasakiskuvat pealikku. Kogu temale alluv kaitseliitlaskond tundis teda kui head sõpra. 
Läks vabasurma täiselujõus, vaevalt keskikka jõudnud mehena. Maetud Tartumaale.
Pihkva oblast

Topograafia

Pihkva oblast asub Ida-Euroopa lauskmaa loodeosas. Kõrgeim mägi on Lipnitskaja mägi (339,1 m). 6% territooriumist hõlmavad veekogud: järved (Pihkva järv) ja jõed (Palata, Pljussa jõgi, Velikaja jõgi jt).

Kliima

Oblastis valitseb paraskliima parajalt külma talve ja sooja suvega.

Taimestik

38% maapinnast on kaetud leht- ja okasmetsadega.

Rahvastik

2002. aasta rahvaloenduse andmetel oli Pihkva oblasti rahvaarv 760 810, kellest 717 101 (94,3%) olid venelased, 12 471 (1,6%) ukrainlased ja 9664 (1,3%) valgevenelased. Eestlasi oli 1122. Rahvaarv väheneb peamiselt negatiivse loomuliku iibe tõttu (2004. aastal −11 209, 2005. aastal −11 492, 2009. aastal −7331, 2010. aastal −7244, 2011. aastal −5928, 2014. aastal −4924, 2015. aastal −4630, 2016. aastal -4403 ja 2017. aastal -5041). 2012. aasta alguses oli oblasti rahvaarv 666 924 ja 2015. aasta alguses 651 205.

Linnad

Pihkva oblastis on 14 linna (sulgudes elanike arv 2012): Pihkva (204 000), Velikije Luki (98 400), Ostrov (21 000), Nevel (15 900), Opotška (11 400), Petseri (11 000), Porhov (10 300), Dno (8700), Novosokolniki (7900), Sebež (6100), Põtalovo (5700), Pustoška (4500), Oudova (4100) ja Novoržev (3600).

Alevid

Pihkva oblastis on 14 alevit: Dedovitši, Strugi Krasnõje, Puškinskije Gorõ, Idritsa, Bežanitsõ, Loknja, Krasnogorodsk, Pljussa, Kunja, Palkino, Usvjatõ, Sosnovõi Bor, Krasnõi Lutš ja Zapljusje.

Maa-asulad

Pihkva oblastis oli 2010. aasta seisuga 8351 maa-asulat, neist 1923 oli ilma püsielaniketa, 3890-s oli 1–10 elanikku, 1874-s oli 11–50 elanikku, 234-s oli 51–100 elanikku ning 430-s oli üle 100 elaniku.
SEE (filmistuudio)

SEE on Eesti filmitootja. Ettevõtte asutasid Hannes ja Renita Lintrop, et toota ja levitada dokumentaal- ja mängufilme.