Sarlakid

Kliiniline pilt

Kliiniline hinnang on lööbega haiguste puhul ebausaldatav, kuid teatud tüüpilist välispilti saab kirjeldada.

Asümptomaatiline

Kuni 20% kooliealisi lapsi võivad olla streptokokk Streptococcus pyogenes'e kandjad. Kandlust harilikult ei ravita.

Raske

Raske sarlakihaigusjuhu korral võib tekkida nekrootilis-fibrinoosne angiin, mis võib levida nii söögitorru, makku kui ka kesk- ja sisekõrva.
Harva esineb ka raske kuluga ehk maliigseid sepsisega sarlakeid, mis võivad põhjustada kurtust (kurdistumist), müokardiiti, meningiiti ja streptokokilist toksilise šoki sündroomi.

Diagnoos

Kliiniline hinnang on lööbega haiguste puhul tänapäeval ebaloodetav.

Patogenees

Streptococcus pyogenes siseneb harilikult ülemiste hingamisteede kaudu. Seejärel rajavad streptokokid ensüümide ja valkude abil tee kurgu ja neelu epiteelirakkudele (F-proteiin) ja hiljem nahale (M-proteiini abil adhesioon keratinotsüütidesse).
Pürogeensed eksotoksiinid (SpeA, SpeB, SpeC) toimivad teadlaste arvates superantigeenidena, indutseerivad tsütokiinide (näiteks tuumornekroosifaktor alfa TNFα) vabanemist ja vahendavad palavikku, sarlakilöövet, organpuudulikkust ning šokki (streptokokiline toksilise šoki sündroom). SpeB toimel surevad südamelihaserakud.

Kodused ravivõtted

Mitmes Aafrika riigis on kasutatud sarlakitega seotud kurguhädade leevendamiseks hingatud sisse puju liigi Artemisia afra kuuma auru.

Tüsistused

Sarlakite komplikatsioonid on tänapäeval haruldased ning neid seostatakse bakteri ja/või tema osade (näiteks pürogeensed eksotoksiinid) jõudmisega vereringesse: infektsioossed kõrvapõletikud, streptokokkide põhjustatud kopsupõletik, kurgu empüeem, meningiit, streptokokkkeemia, juveniilne artriit, ikterus, akuutne glomerulonefriit, väga harva sapipõie hüdrops, kopsupõletik ja streptokokilise toksilise šoki sündroom. Sarlakitega seostatakse ka maksapõletikku.

Ennetamine

Vältida sarlakihaigetega lähedast kontakti ja mänguasjade jagamist ning võimalusel eraldada laps(ed) teistest lasteaialastest (panna karantiini).

Ajaloolist

Haiguse esmakirjelduste kohta kokkulepped puuduvad.
Osaliselt võib eeldada et Vana-Kreeka arst Hippokrates tundis seda haigust, kattuvusi võib leida ka Celsusel, Caelius Aurelianiusel, Aretaeusel ja Aëtius Amidenusel.
Herodotus, Avicenna ja Rhazes võisid sarlakeid juba päris täpselt kirjeldada, kuid osade autorite arvates kirjeldasid nad leetreid.
John Philip Ingrassias (1510–1580) oli Sitsiilia arst ja anatoom, kes kirjeldas oma raamatus "De Tumoribus praeter Naturam" (1553) leetreid, mida sel ajal tunti rosalia ehk rosania nimega.
Ballonius võis kirjelda haigust rubiolaena.
Sydenham kirjeldas haigust 1675. aastal "Observatione Mediae's". 
Malfatti võis kirjeldada puerperal scarlatinat 1801. aastal ja James Paget kirjeldas 1863. aastal kirurgilistele operatsioonidele järgnevaid sarlakeid, mis kaasnesid haavadega.
19. sajandi teisel poolel loeti sarlakeid (nimetati lihtsalt fever) üle üheaastaste laste levinuimaks surma põhjuseks.
50 aastat tagasi arvati, et sarlakid on ülitundlikkusreaktsiooni vastus, kuid see alternatiivteooria ei leidnud laialdast omaksvõttu.

Dr Elliotsoni klassifikatsioon (avaldatud 1839)

Erinevad sarlakite liigid klassifitseeris ta nahahaiguste III seltsi Exanthemata, II perekonda Scarlatina.
Scarlatina liigid : Scarlatina Simplex, Scarlatina Anginosa, Scarlatina Maligna.