Thor Heyerdahl

Lapsepõlv

Thor Heyerdahli isa Thor (1869–1957) oli ettevõtja, kes tegeles õlle ja mineraalvee tootmisega. Thori ema Alison Lyng (1873–1965) oli kohaliku muuseumi juhataja. Zooloogiat, rahvakunsti ja pärismaiseid kultuure õppinud ema suunamisel tekkis Thoril armastus looduse vastu. Selle väljenduseks oli väikese muuseumi rajamine isa õllevabrikus. Thor oli siis 7-aastane. Muuseumi eksponaatideks olid roomajad, putukad, teokarbid, liblikad, nahkhiired, lemmingud, siilid. Muuseumi uhkuseks oli rästik.
Thor oli hea joonistaja. Juba 8-aastaselt oli ta joonistanud kauneid pilte Polüneesiast ning otsustanud hakata maadeuurijaks.
Kuigi Thor Heyerdahl armastas loodust ja kõike elusat, tundis ta lapsepõlves hirmu vee ees, sest õnnetusjuhtumi tagajärjel oleks ta äärepealt uppunud. Uppumishirmust vabanes ta alles 22-aastaselt. Heyerdahl on ise öelnud: "Kui minult oleks 17-aastasena küsitud, kas läheksin parvega merele, oleksin sellist võimalust kindlasti eitanud. Sel ajal kannatasin ma veekartuse all." Ka Kon-Tiki pardal seilates ei osanud Heyerdahl ujuda. Toona parvele asunutest oli muide vaid üks mees varem avameresõiduga kokku puutunud, kogemuste puudumine muutus neile mitmel korral lausa eluohtlikuks, mida kajastab ohtralt ka ajalooline seiklusfilm "Kon-Tiki" (2012).

Ülikooliaastad

Thor Heyerdahl õppis 1933–1936 Oslo Ülikoolis zooloogiat ja geograafiat, kuid ülikooli ta ei lõpetanud, mistõttu ei saa teda pidada zooloogiks ega geograafiks. T. Heyerdahl on ise hiljem öelnud, et tema loomaõpingud ei kujunenud selliseks, nagu ta alguses soovis. Neile õpetati loomariiki akadeemiliselt – loomade ehitust, süstemaatikat, Mendeli seadusi. Kuid metsloomadest ja nende eluviisist vabas looduses räägiti vähe. Heyerdahl mõtiskles selle üle, kas nende teadmised, kes olid saanud akadeemilist haridust, olid Polüneesia saareelanike teadmistest paremad või lihtsalt teistsugused – saareelanikud hindasid loodust ju sellest seisukohast, mil viisil see inimesele kõige paremini kasu võis tuua.
Samal ajal õppis ta eraviisiliselt polüneesia kultuuri ja ajalugu, kasutades Bjarne Kroepelini eraraamatukogus leiduvaid Polüneesia-alaseid raamatuid ja ajalehti. (Selle raamatukogu ostis hiljem ära Oslo Ülikooli raamatukogu ja see liideti Kon-Tiki Muuseumiga). Pärast õpinguid koostas Thor Heyerdahl Berliinis zooloogiaprofessorite Kristine Bonnevie ja Hjalmar Brochiga konsulteerides projekti, mille eesmärgiks oli uurida, kuidas leidsid tee Polüneesiasse seal praegu elavad loomad.

Fatu-Hiva

Ekspeditsioon toimus aastatel 1937–1938 ja oli Heyerdahli esimene ekspeditsioon.
Ekspeditsioon oli organiseeritud koostöös Oslo Ülikooli zooloogia teaduskonnaga. Uurimisprojekti koostasid Heyerdahli zooloogiaprofessorid Kristine Bonneie ja Hjalmar Broch, kes kaitsesid ka projekti vajalikkust. Projekt nägi ette ekspeditsiooni mõnele Vaikse ookeani saarestikule ja uurimist, kuidas algselt tühjad saared asustati loomariigi poolt.
Ekspeditsioonil oli veel teine eesmärk, kuid see oli seotud Heyerdahli ammuse unistusega – elada täiesti looduslikkus keskkonnas, ilma tollaste tsivilisatsiooni saavutusteta – isegi tuld kavatses Thor teha esivanemate kombel, puupulgaga hõõrudes.
Põhjaliku valimise järel langes Thori ja tema abikaasa Livi valik Fatu-Hivale.
Seiklejad elasid täiesti eraldatuna tsiviliseeritud maailmast, millest ka ekspeditsiooni teine nimi – "Tagasi loodusesse". Kuid ilma kaasaegse tsivilisatsiooni abita ekspeditsiooni liikmed hakkama ei saanud – mõlemad haigestusid troopilisse haavandtõppe (ulcus tropicum) ja pidid abisaamiseks minema naabersaarele Hiva Oale, kus nad ravisid oma haavu mitme kuu vältel, enne kui Fatu-Hivale tagasi pöördusid. Hiva Oal viibides omandas Thor Paul Gauguini poolt nikerdatud püssikaba.
Elades Fatu-Hiva saarel, kogusid ekspeditsiooni liikmed zooloogilise kollektsiooni, et seda uurides saaksid teadlased teha järeldusi fauna levikust Polüneesias.
Fatu-Hival elades hakkas Heyerdahl kahtlema tollal levinud arvamuses, nagu oleks inimesed saabunud Polüneesiasse Aasiast.

Briti Columbia

Naastes Fatu-Hiva ekspeditsioonilt, katkestas Heyerdahl õpingud Oslo Ülikoolis ja loobus ka zooloogia ja botaanika alastest õpingutest. Teda hakkas üha enam huvitama küsimus, mil moel omaaegsed meresõitjad suutsid avatud veesõidukitel ületada ookeani. 1939. aastal sõitis ta Briti Columbiasse, et selle pealinna Victoria muuseumis hakata probleemi põhjalikumalt uurima. Heyerdahl tegeles Victorias teoreetiliste uuringutega kuni 1940. aastani.
Uuringute käigus püstitas Heyerdahl hüpoteesi, et inimesed jõudsid Polüneesiasse Lõuna-Ameerikast, kasutades selleks balsapuust (Ochroma pyramidale) parvi. Oma hüpoteesi esitlemisel leidis Heyerdahl tugevat vastuseisu teadlaste poolt, kes olid veendunud, et Polüneesia asustamine lähtus Aasiast.

Eesmärk

Teadlased olid juba üle sajandi vaielnud selle üle, kas Polüneesia päriselanikud võivad pärineda Lõuna-Ameerikast. Arutelu keerles küsimuse ümber, kas Vaikse ookeani ületamine oli tollal võimalik – näiteks balsapuust parve abil. Kaheldi, kas selline parv võis olla piisavalt merekindel, et purjetada tormisel ookeanil 8000 km. Tollased asjatundjad pidasid balsapuud kergesti vettivaks ning arvasid, et see vajab regulaarset kaldal päikese käes kuivatamist. Samuti väideti, et avatud parve madal lagi on avaookeanil ebaturvaline, sest lained võivad ilma parrasteta parvelt inimesed kergesti merre pühkida. Lisaks oldi veendunud, et parv laguneks merel lihtsalt laiali, sest lainete tõttu pidevas liikumises olevad balsapalgid hõõruvad katki parve kinnitusköied. Seega sai Polüneesia asustamine valdava arvamuse kohaselt lähtuda vaid Aasiast.
Üle Vaikse ookeani toimunud rände teooria pooldajana soovis Thor Heyerdahl selle ekspeditsiooniga tõestada, et balsapuust parvega on 8000 km läbimine Lõuna-Ameerikast Polüneesiani võimalik.

Ekspeditsioon

Ekspeditsiooni liikmed norralased Thor Heyerdahl, Herman Watzinger, Knut Haugland, Torstein Raaby ja Erik Hesselberg ning rootslane Bengt Danielsson ehitasid koostöös Peruu võimudega Callao sõjasadamas balsaparve. Jäljendati parvesid, mida Peruu ja Ecuadori indiaanlased kasutasid seilamiseks ajal, mil esimesed eurooplased sinna saabusid. Selliseid suuri parvi, mille kogukaal oli kuni 35 tonni, on üksikasjalikult kirjeldanud hispaanlased, kes saabusid Lõuna-Ameerika Vaikse ookeani poolsele kaldale 1526. aastal. Väljakaevamistel Peruu ja Põhja-Tšiili rannikukõrbe haudades ja koobastes on leitud palju selliste parvede väikeseid, hoolikalt viimistletud mudeleid. Osa leitud mudeleid on dateeritud esimestesse sajanditesse pärast Kristust.
Ekspeditsiooni parv oli keskmise suurusega: see koosnes üheksast kuni 60-sentimeetrise läbimõõduga 10–15 m pikkusest balsapalgist. Pikemad palgid paiknesid parve keskel, moodustades laineid lõikava nina. Parvepealne kaeti bambusevartest mattidega. Bambusest valmistati ka peavarju andev hütt. Kahejalgne mast taageldati nelinurkse purjega.
Parv ristiti müütilise päikesekuninga nime järgi Kon-Tikiks.
28. aprillil 1947 lahkus parv Callao sõjasadamast, et Humboldti hoovuse toel läänesuunas otse Polüneesiasse seilata. 101 päeva hiljem randus parv 8000 km kauguse Raroia atolli laiul nimega Tahuna Maru. (60 aastat hiljem, tähistamaks seda sündmust, püstitati laiule väike mälestuskivi.) Kuigi palgid olid veest läbiimbumise tõttu nii raskeks muutunud, et retke viimastel päevadel oli parvelagi veepinnaga peaaegu ühel tasemel, ei täheldatud ka retke lõpul, et parv oleks lagunema hakanud.

Järeldus

Indiaanlaste poolt valmistatud balsapuust parv osutus avamerekindlaks ja oli tuule toel võimeline läbima pikki vahemaid. Parvel viibinud inimesed ei kannatanud ei nälga ega janu. Toitu pakkus küllaldaselt ookean ja joogivett tuli regulaarselt taevast vihma näol. Parv oli tormikindel, sest tohutud veehulgad, mis lainete näol parvele paiskusid, valgusid hetkega läbi parvepalkide ookeani tagasi. Palkide üksteise vastu hõõrdumine kinnitusköisi läbi ei kulutanud, sest need sööbisid palkidesse sisse, olles niimoodi edasise hõõrdumise eest kaitstud. Samas ei lõikunud köied palkidesse nii sügavalt, et oleksid palkidest läbi lõiganud. Ka ei vettinud palgid nii ruttu, et parv oleks juba retke esimestel päevadel uppunud. Ekspeditsiooni liikmete arvates oli selle põhjuseks toorestes palkides olev taimemahl, mis ei lasknud mereveel palke läbi immutada.
Kuigi ekspeditsiooniga ei tõestatud polüneeslaste Lõuna-Ameerika päritolu, suudeti näidata, et rännak Lõuna-Ameerikast Polüneesiasse oli võimalik.
Kon-Tiki ekspeditsioon sai kiiresti maailmakuulsaks. Ekspeditsioonist kirjutatud raamat on tõlgitud peaaegu 70 keelde. Ekspeditsioonist tehtud dokumentaalfilm (77 min; 1950) sai 1952. aastal Oscari (parim dokumentaalfilm). Oskari nominent oli ka 2012. aastal valminud täispikk mängufilm Kon-Tiki.

Galápagose saared

1952. aastal organiseeris Heyerdahl ekspeditsiooni Galápagose saartele, mis oli esimene arheoloogiline ekspeditsioon nendele saartele. Ekspeditsioonist võtsid lisaks Heyerdahlile osa kaks professionaalset arheoloogi – E. K. Reed (Ameerika Ühendriigid) ja Arne Skjølsvold (Norra). Ekspeditsiooni rahastati Kon-Tiki ekspeditsiooni kirjeldanud raamatu ja filmi müügituludest. Ekspeditsioon kestis kuni 1953. aastani.
Ekspeditsioon leidis, et saari on külastatud mitmetel kordadel Kolumbuse-eelse Lõuna Ameerikast. Samuti jõudis ekspeditsioon järeldusele, et püsiasustust Galapagose saartel ei saa tekkida, kuna joogivesi on seal saadaval ainult vihmaperioodil.

Lihavõttesaar

Ekspeditsioon toimus aastatel 1955–1956. Ekspeditsiooni patroon oli kuningas Olav V ja rahastaja Heyerdahl ise. Ekspeditsioonist võtsid osa arheoloogid Arne Skjølsvold (Norra), Edwin Ferdon, William Mulloy, Carlyle Smith (USA) ja Gonzalo Figueroa (Tšiili). Ekspeditsioon oli esimene arheoloogiline ekspeditsioon Lihavõttesaarel. Seiklused ja teooriad võttis kokku Heyerdahli raamat Aku-aku.
Ekspeditsiooni liikmete arvates oli Lihavõttesaar lähim elukõlbulik saar algsetele mereränduritele Lõuna-Ameerikast. Lähim sellepärast, et Galapagosel ei olnud aastaringselt saadaval joogivett.
Ekspeditsioon avastas saarel skulptuure, mis olid väga sarnased nendega, mis olid iseloomulikud inkade-eelsele perioodile Lõuna-Ameerikas. Heyerdahl avaldas arvamust, et saare varasemad asukad olid Hanau eeped ehk "pikk-kõrvad" Lõuna-Ameerikast. "Pikk-kõrvu" kujutavaid skulptuure võib leida üle terve saare.

Ra ekspeditsioon

Uurijad on leidnud palju sarnasusi Kolumbuse-eelse Lõuna-Ameerika tsivilisatsiooni ja Vahemere-äärse tsivilisatsiooni vahel. Üheks esemeks teiste seas, mis omas sarnasusi, oli papüürusest valmistatud paadid. Sellised sarnasused osutasid mitmete uurijate arvates kontaktidele Vahemere-äärsete maade ja Lõuna-Ameerika vahel. Kuid vastandina difusionistide arvamusele, olid isolatsionistid veendumusel, et sellised kontaktid olid võimatud, kuna puudus transpordivahend, mis oleks suutnud ületada Aafrikat ja Lõuna–Ameerikat eraldavat Atlandi ookeani. Heyerdahl soovis tõestada, et oli olemas transpordivahend, mis suutis ületada Atlandi ookeani. Ja tõestamiseks, analoogselt Kon-Tiki parvega, asus ta ja tema meeskonna liikmed ehitama papüürusest laeva, et sellega siis üle Atlandi ookeani purjetada.

Ra

Heyerdahl kutsus ekspeditsioonis osalema rahvusvahelise meeskonna: Norman Baker (USA), Abdullah Dilbrine (Tšaad), Santiago Geneves (Mehhiko), Carlo Mauri (Itaalia), Juri Senkevitš (NSVL), Georges Sourial (Egiptus).
Ra (hiljem nimetatud ka kui Ra I) ehitasid Tšaadist pärit spetsialistid papüürusest Vana-Egiptuse-aegsete jooniste ja mudelite järgi. Laev nimetati Egiptuse päikesejumala järgi Ra'ks.
Ra-I asus teele Lõuna-Ameerika poole 1969 aasta kevadel. Kuid retkel selgus, et ehitusvigade tõttu ei olnud laev ookeanikindel. Esmalt hakkas laeva ahter vette vajuma ja lõpuks lagunes selle üks parras päris laiali, mistõttu meeskond, seilanud 8 nädala jooksul 5000 km, pidi aluselt lahkuma. Sihtmärgist Barbadosest lahutas neid umbes nädal aega seilamist.

Ra-II

Ra-I-ga juhtunud äpardus ei heidutanud Heyerdahli. Thor kutsus uuesti meeskonna kokku (Norman Baker, Carlo Mauri, Kei Ohara (Jaapan), Yuri Senkevich, Georges Sourial, Santiago Geneves, Mandane Ait Ouhanni (Maroko) ja Lõuna-Ameerika Titicaca järve äärest pärit nelja aimaraa indiaanlase juhendamisel valmis uus papüüruslaev – Ra-II. Aimaraa indiaanlased valiti laeva ehitamist läbi viima sellepärast, et nemad valmistasid veel tänapäevalgi selliseid papüüruslaevu, nii nagu antiikses Egiptuses ja Mesopotaamias.
17. mail 1970 asus Ra-II teele üle Atlandi ookeani ja pärast 57 päeva kestnud merereisi jõudsid rändajad õnnelikult sihtpunkti Barbadosel.
Selle reisiga kinnitas Thor Heyerdahl oma hüpoteesi, et muinasegiptuse meremehed võisid papüüruslaevadel Atlandi ületada. See tõsiasi muutis märgatavalt arusaamu Uue ja Vana Maailma võimalikest kontaktidest ja vastasmõjudest.