google/wiki40b huggingface dataset:
Post-rock

Post-rock on alternatiivroki ja progressiivse roki allsuund, milles kasutatakse küll rokkmuusikas tavalisi pille, kuid selle rütmika ja muusika tekstuur ei ole traditsioonilisele rokile iseloomulikud. Tavaliselt on selle suuna muusika instrumentaalne.
Kuigi post-rock'i juured on 1980ndate ja 1990ndate indie rock'is, on nendel muusikaliselt vähe ühist.
1990ndatel nimetati tähtsamateks post-rock'i artistideks teiste seas Don Caballero ja Tortoise, kuid kuna nende stiilid olid üksteisest väga erinevad, pälvis see stiilimääratlus nii kuulajate kui teiste artistide seas teravat vastukaja.

Termin

Levinud seisukoha järgi kasutas terminit "post-rock" esimesena muusikakriitik Simon Reynolds ansambli Bark Psychosis albumi "Hex" arvustuses, mis ilmus 1994. aasta märtsis ajakirjas Mojo. Ta kasutas seda terminit kirjeldades muusikat, mis "kasutab rokile iseloomulikke pille mitte-rokilikel eesmärkidel: kasutab kitarre kõlavärvi ja tekstuuri edasiandmiseks, selle asemel, et mängida riffe ja jõulisi akorde".
Juulis 2005 kirjutas Reynolds oma blogis, et ta oli seda terminit kasutanud juba varem, muusikaajalehes Melody Maker. Samuti kirjutas ta, et termin pole tema enda loodud: "ma uskusin, et olin selle termini loonud, kuid avastasin aastaid hiljem, et see oli kasutusel olnud juba üle aastakümne". Terminit oli 1975. aastal kasutanud ajakirjanik James Wolcott oma artiklis Todd Rundgrenist, kuigi teistsuguses tähenduses.
Sipelgas (ajaleht)

Ajaleht Sipelgas (alapealkirjaga "Nalja ja pilkekunsti ning arvustuse nädalkiri : asutanud Kivilombi Ints ja Gori 1919") ilmus Tallinnas aastatel 1919–1928. Ajalehe sisuks oli huumor ja satiir. Väljaandjaks oli Kirjastusühing "Valgus". Trükiti erinevatel aegadel Tallinnas, Viljandis ja Pärnus. Vastutavaks toimetajaks ja väljaandjaks oli Hendrik Saar (pseudonüümiga Kivilombi Ints), teiseks toimetajaks oli Aleksander Sipelgas, ajalehe illustreerija ja karikaturist oli Gori. Ilmus ebaregulaarselt. 1920 aastal ilmus ajalehel korra ka venekeelne lisa pealkirjaga "Щупалец". Ajaleht ei ilmunud aastatel 1921–1927.
Johannes Herm

Tegevus Eesti Vabadussõjas

Kui algas Eesti Vabadussõda, määrati ta Lembitu rooduülemaks. Herm võttis osa kõigist Vabadussõja dessantidest, mis toimusid ajavahemikus detsembrist 1918 kuni jaanuarini 1919. 
1918. aasta 11. jaanuaril juhtis Herm tervet dessanti Kundas, kus ta juhatas umbes 300-mehelist üksust ja lõi vaenlase taganema. 18. jaanuaril Utria dessandis määrati ta vabastatud Narva-Jõesuu komandandiks ning aitas vabastada Narvat. 
1. veebruaril 1919 määrati Herm Rannavalve, Side ja Päästejaamade ülemaks. 28. novembril aga juba Eesti Merejõudude juhatajaks. 
Vabadussõjas osalemise eest autasustati Hermi I liigi 2. järgu ja II liigi 3. järgu Vabadusristiga. Samuti sai ta talumaa Sauel.

Tegevus Merejõudude juhatajana

Merejõudude juhataja oli Herm 28. novembrist 1919 kuni 1. märtsini 1925.
1920. aastal ülendati Herm II järgu kapteniks (1922. aastast kaptenleitnant) kiiduväärt teenistuse eest.
1920. aastatel viis Herm Merejõudude organisatsiooni üle rahuaegsele tegevusele, tegi korda merekindlused ja tänu oma järjekindlusele hankis Eestile miiniristlejad Lennuk ja Vambola. Samuti alustas Herm mereväelaste koolitamist Suurbritannias ning tegi Sõjaministeeriumile koos Hermann Salzaga ettekande, mida oleks Mereväes vaja muuta. Esmatähtsaks pidas Herm allveelaevade hankimist.
1923. aastal ülendati Herm mereväekapteniks.
Johannes Hermi tervis halvenes kiiresti, tal oli tuberkuloos. Juba 1924. aastast ei suutnud ta oma kohustustega toime tulla ja käis pidevalt ravil, kuid see ei aidanud. 
1925. aasta märtsist määrati Johannes Herm reservi ja uueks Merejõudude juhatajaks sai Hermann Salza.
Mereväekapten Johannes Herm suri 1. jaanuaril 1926 oma kodus Sauel.
Jaan Willem Sibul

Biograafia

Sündis Sverdlovski oblastis Verhoturjes väljasaadetute perekonnas. Tema isa oli dirigent Karl Lembit Sibul, ema laulja Adelina Sibul. Perekond kolis tagasi Eestisse 1961. aastal. 
Jaan Willem Sibul lõpetas Antsla Keskkooli ja Antsla Lastemuusikakooli (flöödi eriala) 1974. Samal aastal astus Tallinna Eduard Vilde nimelisse Pedagoogilisse Instituuti, mille lõpetas 1978. aastal orkestrijuhtimise erialal. Järgnes teenistus Nõukogude armees (1978–1980). Aastal 1980 alustas tööd Riiklikus Akadeemilises Meeskooris ja astus Tallinna Riiklikku Konservatooriumi, mille lõpetas 1988. aastal laulu erialal (Teo Maiste klassis). Tegeles rokkmuusikaga (ansambel T-Klaas). Alates 1992 Vanemuise teatri ooperisolist. 
Eesti Solistide Liidu esimees (2003) ja Eesti Näitlejate Liidu juhatuse liige (2003–2010).
Lissaboni strateegia

Lissaboni strateegia ja kõrgharidus

Olles peamiselt majandusliku suunitlusega, omas Lissaboni strateegia Euroopa Liidus väga suurt mõju kõrgharidusruumi arengule.
Lissaboni strateegia võtmesõnaks oli teadmistepõhine majandus. Nii Euroopa kui ka Eesti tasemel mõisteti, et ainus võimalus säilitada riigi-regiooni majanduslik konkurentsivõime on hariduse ning teadus- ja arendustöö kaudu. Selles kontekstis on kõrgharidusel eriline roll, kuna kõrghariduse muutumisega massihariduseks kaasnev teadmiste ja oskuste lai levik loob laia kõrgelt kvalifitseeritud töötajate baasi. Samas nähti Lissaboni strateegias ette ka kõrghariduse muutumist ja spetsialiseerumist, kus arendus- ja teadustegevus koonduks suurtesse keskustesse ning kohalikud kõrgharidust pakkuvad institutsioonid oleks orienteeritud pigem kohalikule tööturule vajamineva haritud tööjõu tootmisele.
Kui Euroopa üliõpilane näeb Bologna protsessi mõjusid oma igapäevaelule vahetult, siis Lissaboni strateegia mõjud on pigem pikemaajalised ning kaudsemad. Lissaboni strateegia mõjutab pigem kõrgkoolide tasandit läbi üldiste õppekavade suunitluse ning kõrghariduse rahastamissüsteemide. Laia kõrgharitud inimeste ringi ei saa luua suurendamata märgatavalt investeeringuid kõrgharidusse ja nii avaldatakse kõrgkoolidele survet otsida oma tegutsemisse lisaks riiklikule rahastamisele ka alternatiivseid rahastamisallikaid.
Haridusministrite kohtumisel 2002. aasta Barcelonas võeti vastu detailne tööprogramm, milles defineeriti Lissaboni strateegiast lähtuvalt haridusvaldkonna eesmärgid ja tähtajad. Samuti pandi paika vajalikud indikaatorid ning põhimõtted riikidevaheliseks edusammude võrdlemiseks. Riigid peavad iga aasta andma välja raporti strateegia rakendamise kohta ja iga kahe aasta järel tehakse kokkuvõtted ning omavahelised võrdlused. Vajalike eesmärkide saavutamise kindlustamiseks, lisati Barcelonas kokkulepitud tegevused paljudes riikides siseriiklikesse tegevuskavadesse.

Lissaboni strateegia ja kõrgkoolide juhtimine

Lissaboni strateegia järgi tuleb muuta kõrgkoolide struktuure, parendamaks nende majandamist ja nii rahaliste kui inimressursside efektiivsemat kasutamist, et oleks võimalik saavutada maksimaalne tulem minimaalsete ressurssidega.
Vajaliku efektiivsuse saavutamiseks soovitakse muuta kõrgkoolide sisemist ülesehitust, otsustusmudelit, administreerimissüsteemi ja rahaliste vahendite kasutamist. Leitakse, et demokraatlik otsustuskogu, kuhu on kaasatud tudengid, juhtkond ja töötajad, on vajaliku paindlikkuse ja efektiivsuse saavutamisel liigsuureks takistuseks ja tuleks välja vahetada ühel inimesel põhineva juhtimissüsteemiga, mis suudaks kõrgkooli kiiresti kohandada tööturu ja teaduse vajadustega.
Mõõtmaks selles sfääris Lissaboni strateegia rakendumise edu, kasutatakse mõõdikuteks efektiivsuse kasvu ja kvaliteedikindlustamise hindamist, tähelepanuta on jäänud nii akadeemiline vabadus kui ka tudengite sotsiaal-majanduslik olukord.
Gambia lipp

Gambia lipp on Gambia ametlik lipp.

Riigi- ja rahvuslipp

Gambia riigi- ja rahvuslipp võeti kasutusele 18. veebruaril 1965. Lipu eeskujuks sai Botswana lipp, mille oli kujundanud Inglise heraldikakool (English College Of Arms). Ettepaneku, millest lähtuti, oli teinud gambialane Pa Louis Thomasi. Lipu puna-sini-rohelisi horisontaalseid välju eraldavad valged kitsad triibud (6+1+4+1+6). Sinine (PMS 293C) väli sümboliseerib Gambia jõge, punane (PMS 186C) jõelt vastu peegelduvat päikeseloojangut ning roheline (PMS 361C) jõge ümbritsevat loodust. Valged triibud on rahu ja ühtsuse sümbolid.

Riigipeade lipud

Gambia presidendi lipp võeti kasutusele aastal 1970. Lipu standardiks on sinine kangas, mis on ääristatud kolmest küljest – ülalt, alt ja lehvi poolt –, kuldse äärisega. Sinise kanga keskel on Gambia vapp. Presidendi lipu proportsioonid on 26:33.

Gambia ajaloolised lipud

Gambia koloniaalaegne lipp aastatel 1888–1965 oli sinine kangas, mille vardapoolses ülanurgas oli Suurbritannia lipp, lehvil aga sõõr, milles mägede ja palmi taustal elevant. Elevandi all olev G-täht tähistas Gambiat.
Haljala Vabadussõja mälestussammas

Haljala Vabadussõja mälestussammas on Lääne-Viru maakonnas Haljala vallas Haljala asulas asuv Vabadussõjas langenutele püstitatud mälestusmärk.
Mälestussammas avati 7. septembril 1930.
Nõukogude okupatsiooni ajal 1945. aasta sügisel sammas õhiti ja tükid maeti sinnasamasse maa sisse. Samba alus jäi terveks.
24. veebruaril 1989 avati samas kohas uus sammas, mis on endise samba täpne koopia. Uus sammas on püstitatud vana samba alusele.
Briis

Briis ehk vinu on iseloomulik suurte veekogude rannikualadele, kohalik ööpäevase tsükliga puhuv tuul, kus õhk võib minutitega muutuda lausa kaks korda jahedamaks.

Mere- ja maabriis

Mere- ja maabriis esineb mere, ookeani või suure järve rannikualadel. Vee suurema soojusmahtuvuse tõttu soojeneb veekogu kohal olev õhk aeglasemalt kui rannikuala kohal paiknev õhk. Päeval päikese käes maapinna kohal soojenenud õhk tõuseb kõrgemale ning selle asemele voolab veepinna kohalt jahedam õhk. Tekib õhu tsirkulaarne liikumine ehk briis. Öösel on olukord vastupidine, näiteks mere kohal paiknev õhk jahtub aeglasemalt kui rannikuala maapind ning õhk hakkab tsirkuleerima vastupidi, tuul puhub maalt merele.
Briisi tuult on kõige tugevamini tunda rannikul. Sisemaa poole briis nõrgeneb, kuid võib ulatuda siiski rohkem kui 20 km kauguseni rannikust. Merebriis on tugevaim pärastlõunal, mil maapinna ja veekogu temperatuurierinevus on kõige suurem. Öösel on briis tunduvalt nõrgem kui päeval, sest õhu temperatuurierinevused on öösel väiksemad kui päeval.

Mäe- ja orubriis

Mäe- ja orubriis on põhimõtteliselt sarnane nähtus mere- ja maabriisiga. Päikesekiired soojendavad orukülgi, mis omakorda annab osa soojusest õhule, mis hakkab mööda mäe külge tõusma – seda nimetatakse orubriisiks. Öösel jahtuvad mäetipud kiiremini ning külm ja tihedam õhk laskub alla orgudesse – tekib mäebriis.
Põhjapoolkeral esineb orubriis lõunapoolseil mäekülgedel palju tugevamini kui põhjapoolseil (varjus olevail). Et Päike tõuseb idast, algab orubriis mäe idapoolsel küljel ning saavutab suurima tugevuse keskpäeval. Põhjapoolsel mäeküljel esineb orubriis nõrgemini või puudub. Mäebriis ehk mäelt laskuv tuul saavutab oma suurima tugevuse umbes päikesetõusu ajaks. Mäe-, nagu ka orubriis, algab kõigepealt idapoolsel mäeküljel. Kui tõusev orubriis on piisavalt niiske, võivad mägedes tekkida rünkpilved. See tähendab, et mägedes võib oodata sadu või isegi äikest eelkõige pärastlõunal.
Mäebriis ja katabaatiline tuul, mille levinuimad nimetused on boora ja mistraal, ei ole sama nähtus. Briisi tuleb eristada ka märksa suurema ulatusega, kuigi tekkepõhjuselt sarnasest mussoonist.
Ernest McCulloch

Ernest Armstrong McCulloch (21. aprill 1926 Toronto – 19. jaanuar 2011 Washington) oli Kanada rakubioloog, tüvirakkude uurimise teerajaja.
Ta sai aastal 1948 Toronto Ülikoolist meditsiinidoktori kraadi, töötas seejärel aasta Londonis Listeri instituudis ja pärast seda Torontos haiglas ja ülikoolis.
Aastal 1957 asus Ernest McCulloch tööle äsjaloodud Ontario Vähiinstituuti, kus hakkas koostöös biofüüsik James Tilliga tegelema eelkõige vereloome ja leukeemia uurimisega. 1960. aastatel alustasid nad katseid kiiritatud hiirtega, kellele siirati luuüdi rakke. Nad avastasid, et hiirte põrnas tekkis proportsionaalselt luuüdi hulgaga uusi erinevat tüüpi vererakkudest koosnevaid kogumeid, ning tõestasid, et iga kogum oli tekkinud ühestainsast rakust. Oma uurimistöö tulemused avaldasid nad aastal 1963 ajakirjas Nature.
Aastast 1982 oli ta Toronto Ülikooli emeriitprofessor.
Jõepere mõis

Jõepere mõis (saksa keeles Jömper) oli rüütlimõis Kadrina kihelkonnas Virumaal.

Mõisaomanikud

Jõepere oli endine Saksi mõisa osa, kuuludes iseseisvana selle juurde. 1684. aastal Otto Johann von Uexküll-Meyendorff pantis Jõepere ülemleitnant Karl Magnus Rehbinderile.
Pärast Põhjasõja lõppu 1729. aastal müüdi Jõepere ning omanikuna märgiti kapten Johann Adolph von Rosenthali, kes on selle ostnud 6600 riigitaalri eest, pärast Johann Adolph von Rosenthali surma oli mõisa omanik tema vend major Karl Heinrich Rosenthal, kellelt mõisa ostis 1733. aastal assessor Erich Johann von Vietinghoff.
Pärast Erich Johann von Vietinghoffi surma (1761) oli mõisa pärija on tema lesk Beata Regina von Vietinghoff (sündinud von Fick), Adavere, Imavere ja Jõepere mõisa pärijanna. Beata Regina von Vietinghoffi surma järel oli mõisa pärija tema poeg, maanõunik Reinhold Heinrich von Vietinghoff. Reinhold Heinrich von Vietinghoff pantis Jõepere ja Vasivere mõisad 1801. aastal kaardiväekornet Friedrich Wilhelm von Rosenile kolmekümneks aastaks.
1808. aastal omandas Jõepere ja Vasivere mõisad kornet Bernhard Heinrich von Rosen.
1825. aastal pani major Paul von Dücker Jõepere ja Vasivere mõisad avalikule müügile ning need omandas endine haagikohtunik krahv Peter August Friedrich von Manteuffel, kelle surma järel sai mõisa tema lesk krahvinna Helene Louise Elisabeth von Manteufel (sündinud vabapreili Uexküll-Güldenband), kes pärandas 1849. aastal mõisa oma tütrele Wilhelmine Elise von Kotzebuele (sündinud kahvinna Manteuffel).
Pärast Wilhelmine Elise von Kotzebue surma (1902) pärisid Jõepere, Vasivere, Saksi ja Karila mõisad võrdsetes osades tema tütred: (Marie Agnese abielust Paul von Baggehuffwudtiga); tütred Margarethe (Daisy), von Brevern, krahvinna Helene (Nelli) von Tiesenhausen ja paruness Maric von Taube, kuid vastavalt pärijatevahelisele kokkuleppele omandas Margarethe (Daisy) Luise von Brevern 1904. aastal teistelt pärijatelt Jõepere mõisa 100 000 rubla, Saksi (2767 tessatiini) 138 000 rubla, Vasivere (163 tessatiini) 10 000 rubla ja Karila (382 tessatiini) 20 000 rubla eest ning sai mõisate ainuomanikuks.
Mõis riigistati 1919. aastal.
Lars Berger

Lars Berger (sündinud 1. mail 1979 Levangeris) on Norra laske- ja murdmaasuusataja.
2004. aasta laskesuusatamise maailmameistrivõistlustel Oberhofis 
sai Berger 15 km ühisstardiga sõidus ja 4x7,5 teatesõidus hõbemedali. Samal aastal võitis ta sõjaväelaste maailmameistrivõistlustel kaks kuldmedalit. Laskesuusatajate maailmakarikavõistlustel jäi ta üldarvestuses viiendaks. 2007. aasta laskesuusatamise MM-il võitis Berger hõbemedali 4x7,5 km teatevõistluses. Laskesuusatamise maailmakarikavõistlustel on ta saanud kolm etapivõitu: hooajal 2003/2004 Holmenkollenis, Lake Placidis ja Hochfilzenis.
Murdmaasuusatamises võitis Berger 4x10 km teatesõidus kuldmedali 2005. aasta maailmameistrivõistlustel Oberstdorfis. 2007. aasta MM-il Sapporos võitis ta tugevas lumesajus toimunud 15 km vabastiilis sõidus kuldmedali. Teise kuldmedali sai ta 4x10 km teatevõistluses. Murdmaasuusatamise maailmakarikavõistlustel pole ta poodiumile jõudnud ja tema parimaks kohaks on seni jäänud 18. novembril 2006 Gällivares saadud viies koht 15 km vabasõidus.

Isiklikku

Lars Berger on 189 cm pikk ja kaalub 76 kg. Tema õde Tora Berger on edukas laskesuusataja.
Ülo Lumiste

Ülo Lumiste (30. juuni 1929 Vändra – 20. november 2017) oli eesti matemaatik, Eesti Teaduste Akadeemia liige. 
Ta on rajanud Eestis oma geomeetriakoolkonna.

Haridus ja elukäik

Aastal 1947 lõpetas ta Vändra Keskkooli ning asus õppima Tartu ülikoolis matemaatika erialal. Õpingute ajal tekkis tal professor Jaan Sarve mõjutusel huvi geomeetria vastu, nüüdisaegse matemaatika juurde viis Lumiste professor Gunnar Kangro. Ülikooli lõpetas ta 1952. aastal cum laude. Tööle asus ta matemaatika kateedris, kust ta peagi suunati end täiendama Moskva Riikliku Ülikooli diferentsiaalgeomeetria alal. Aastal 1958 kaitses ta kandidaadikraadi Moskva Riikliku Ülikooli juures ja 1969 doktorikraadi Kaasani ülikooli juures.
Tartu Ülikoolis töötas ta alates 1960. aastast: dotsendina, professorina, algebra ja geomeetria kateedri juhatajana, aastatel 1974–1980 matemaatikateaduskonna dekaanina. 1993. aastal valiti Ülo Lumiste Eesti Teaduste Akadeemia liikmeks. Alates aastast 1995 oli ta Tartu Ülikooli emeriitprofessor.
Oma kõige tähtsamaks tegevuseks pidas ta pedagoogitööd. Tema loenguid on kuulanud enamik Eesti matemaatikuid, paljude koolide matemaatikaõpetajad on tema õpilased, tema käe all on kirjutatud kursuse- ja diplomitöid. Ta on juhendanud 13 kandidaaditööd, magistritöid, olnud doktoritööde konsultandiks. Ülo Lumiste oli Eesti Matemaatika Seltsi asutajaid (1987) ja selle esimene president. Ta võttis Euroopa Matemaatika Seltsi Nõukogu tööst ning oli Eesti Loodusuurijate Seltsi liige.
Ta oli Üliõpilasselts Liivika vilistlane.

Teadus

Ülo Lumiste peamisteks uurimissuundadeks on olnud diferentsiaalgeomeetria alammuutkonnad, seostuse teooria ning selle rakendused kalibratsiooniteoorias ja sisestatud kihtkondade geomeetrias. Samuti on ta avaldanud uurimusi matemaatika ajaloost Eestis. Tal ilmus üle 260 teaduspublikatsiooni, sealhulgas õpikuid ja monograafiaid. Viimane neist “Semiparallel Submanifolds in Space Forms” ilmus Springeri kirjastuses 2008. aastal.

Isiklikku

Tema harrastusteks olid kehakultuur ja meeskoorilaul, hilisemal ajal klassikalise muusika kuulamine.
Kaarlahendus

Kaarlahendus on kestev sõltumatu gaaslahendus, millele on iseloomulik suur voolutihedus  (10⁵ kuni 10¹² A/m²) ja gaasi (leegi) kõrge temperatuur (5000 kuni 50 000 K).
Et kaarlahendus tekkiks, on vajalik intensiivne termoemissioon või külmemissioon katoodlt ja põrkeionisatsioon elektroodidevahelises ruumis. Kaarlahendus saab tekkida gaasi rõhul, mis on suurem kui 10⁻² Pa.
Kaarlahenduse pinge-voolu  tunnusjoon on langev (vt joonis 2 artiklis Huumlahendus). See tähendab, et voolu tugevnemisel pingelang kaares langeb (kaare  diferentsiaaltakistus on negatiivne). Et seejuures vool ei saaks laviinitaoliselt tugevneda, ühendatakse vooluahelasse jadamisi (järjestikku) eeltakisti, nn ballast.
Atmosfäärirõhul tekkivat kaarlahendust nimetatakse elektrikaareks (ka kaarleegiks, ajalooline nimetus Volta kaar). Selline kaarlahendus algab sädelahendusega.
Kaarlahendust rakendatakse keevitusseadmetes (kaarkeevitus), kaarahjudes (metallurgias), gaaslahenduslampides jm.
Varastati Vana Toomas

Vastuvõtt

Ajakirja Sovetski Ekran (Советский Экран) 1973. aasta vaatajaküsitluse põhjal tunnistati see film koos 1971. aastal valminud muusikalise komöödiaga "Don Juan Tallinnas" (režissöör Arvo Kruusement) kogu NSV Liidu ulatuses halvimaks filmiks. Häbiväärselt väikeseks peeti ka nende filmide külastatavust esimesel linastumisaastal: "Don Juan Tallinnas" kogus terve NSV Liidu peale kokku 12,2 miljonit vaatajat, "Varastati Vana Toomas" aga tõi kinno ainult 6,4 miljonit inimest.
SHAPE America

SHAPE America (Society of Health and Physical Educators) on USA ülemaaline organisatsioon, mis ühendab tervisliku eluviisi edendamisega tegelevaid inimesi.
Kuni 2013. aastani oli organisatsiooni nimi AAHPERD (American Alliance for Health, Physical Education, Recreation and Dance 'Ameerika Tervise, Kehalise Kasvatuse, Rekreatsiooni ja Tantsu Liit').
AAHPERD-il on 26 000 liiget. Organisatsiooni peakorter asub Virginia osariigis Restonis.
Organisatsioon sai alguse 27. novembril 1885, kui William Gilbert Anderson kutsus kokku võimlemisõpetajad oma töö üle arutama.
Terenten

Geograafia

2015. aasta 31. detsembri seisuga elas seal 1743 inimest ja valla pindala on 42,5 km².
Terenteni vallas on frazione (alljaotus) Pichlern (Colli in Pusteria).
Terenten külgneb järgmiste valdadega: Kiens, Mühlwald ja Vintl.

Keeleline jaotus

2011. aasta rahvaloenduse järgi kõneleb 99.40% rahvastikust esimese keelena saksa keelt, 0.54% itaalia keelt ja 0.06% ladiini keelt.
Lähisantarktiline kliimavööde

Lähisantarktiline kliimavööde on lõunapoolkeral asuv vahekliimavööde, kus talvel valitseb antarktiline õhumass ja suvel parasvöötme õhumass. Sellele kliimavöötmele on iseloomulikud väga külm talv ja jahe suvi (kõige soojema kuu keskmine temperatuur jääb alla +12 °C) ning väike sademete hulk. Polaarjoonest lõuna pool esineb polaaröö ja polaarpäev.
Lähisarktiline kliimavööde hõlmab Antarktika poolsaare ranniku, saarte ja Lõuna-Jäämere piirkonna.
Pirgu mõis

Pirgu mõis (saksa keeles Pirk) oli Harjumaal Juuru kihelkonnas asunud rüütlimõis. Tänapäeval jäävad mõisa alad Raplamaale Rapla valda.

Ajalugu

Pirgu (tollase saksakeelse nimega Pirck) mõis eraldati Angerja mõisast 1662. Tollal kuulus mõis Otto Johann von Uexküllile.
Pärast Põhjasõda läks mõis Peetzide suguvõsale. Mõis oli Juuru kihelkonna väikseim nii rahvaarvult kui ka pindalalt.
Pirgu mõis meenutab Hõreda mõisa, olles siiski tagasihoidlikuma suurusega. Ühisjooned ja stiilipuhtus ilmnevad proportsioonides, akende kujus ja stukitöös. Suurt tähelepanu pöörati pargile, kus seniajani on tunda inglise pargistiili mõju.
Pärast Hõreda mõisa müüki 1819. aastal ostis Pirgu mõisa 90 000 bankorubla eest Gideon von Stahl.
1847 omandasid 39 000 hõberubla eest mõisa Wulfsdorffid ja 1887 Hagemeisterid.
1901. aastal omandasid mõisa Wetter-Rosenthalid, kelle kätte jäi mõisasüda ka pärast 1919. aasta võõrandamist. Pärast mõisate võõrandamist jaotati park 3 asundustalu vahel, mõisahoone jäi Madelene von Wetter-Rosentthali valdusse. Pirgu mõisas veetis oma lapsepõlve ja hilisemad eluaastad baltisaksa skulptor ja graafik Constanze von Wetter-Rosenthal.
Pärast Teist maailmasõda mõisakompleks lagunes. Mõisapark kuulus pärast sõda kõigepealt Rapla rajooni Tööstuskombinaadile, aastast 1948 Koidu kolhoosile ja pärast spordiühingule Jõud.
Aastatel 1984–1987 taastati Rapla Agrotööstuskoondise initsiatiivil mõisa peahoone ja park, arhitekt oli Ants Evart ja sisekujundaja Hellekai Põldra. Mõisa taastamisel olid aluseks vanad joonised ja pildid.
Pirku kujunes koolituste ja ürituste toimumise koht. Tegevuse alustala oli Pirgu Mälusektor, mida juhtisid Ülo Vooglaid ja Merle Karusoo. Viimane lavastas Pirgu võlvsaalides etendusi eestlaste elulugudest. Näidendites esinesid vennad Johansonid, Katrin Saukas, Marko Matvere jpt.
Õigusjärgse Eesti Vabariigi taastamisega ning riikliku rahastamise lõppemisel jäi mõis hooldamata ja kütteta ning tollane omanik, Raplamaa Tootjate Liit müüs mõisa 2 miljoni Eesti krooni eest maha.
1994. aastast on mõis eravalduses. Mõisa praegune ainuomanik on õppejõud ja psühholoog Ruth-Kaja Pekk, kes on pärit mõisa lähistelt. Temaga koos juhib mõisa tema tütar Eva Garmider-Laur. Mõisahoones toimuvad tänapäeval koolitused, peod ja pulmad.
Stiilipuhtas kõrgklassitsistlikus stiilis ehitatud ja taastatud mõisahoone on muinsuskaitse all. Pirgu mõisa park on võetud looduskaitse alla.

Mõisakompleks

Algselt oli mõisa peahooneks tagasihoidlik puitehitis, mille asemele Gideon von Stahl lasi 1820. aastal ehitada esindusliku kivist hoone.
Härrastemaja ümber rajati liigirikas Inglise stiilis Pirgu mõisa park. Pargi pindala on 10,5 ha. Parki piiravad põllumaad ning õue- ja hoonetealused maad. Parki läbib Atla jõgi. Park rajati kaheosalisena. Pargi teljeks olid jõgi ja org, mille kaldale peahoone ehitati. Esimese osa moodustas regulaarelementidega esiväljak, mille üheks küljeks oli jõgi. Põhiosa oli peahoone tagune laineline jõeorg, kus asus paisjärv. Org oli kujundatud üksikute saludega ja vähemalt kilomeetripikkuse vaatega Seli mõisa suunas. Oru üks kallas oli kujundatud fooniloova kõrge puistuga, oru vastaskaldal oli suur parkmets Pirgu tammik.
Kärdla lipp

Kärdla lipp on Hiiu maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Kärdla linna lipp.
Lipu kavand töötati välja 1939 aastal.
Lipp kinnitati Eesti Vabariigi Riigikantselei riigisümboolika osakonna poolt 28. oktoobril 1992 ning oli kasutusel 20. oktoobrini 2013, kui Kärdla linn ühines Kõrgessaare vallaga. Uue valla nimeks sai Hiiu vald ning kasutusele võeti Hiiu valla lipp.

Lipu kirjeldus

Kärdla lipp on ristkülikukujuline kangas laiuse ja pikkuse suhtega 1:2 ja moodustub neljast võrdsest horisontaallaiust - valge - rukkilillesinine - valge - rukkilillesinine. Lipu normaalmõõtmed on 80 × 160 sentimeetrit.