google/wiki40b huggingface dataset:
Juveniilne vesi

Juveniilne vesi ehk juveniilvesi on magmalise päritoluga vesi.
Juveniilsele veele vastandatakse meteoorset vett, mis on olnud veeauruna atmosfääris ning sademetena maapinnale tagasi jõudnud. Algse idee kohaselt on juveniilset vett moodustavad molekulid veeringesse jõudnud esimest korda, kuid laamtektoonika teooria kohaselt teevad ka veemolekulid koos kivimitega läbi kivimite ringet ning võivad seetõttu olla mitmeid kordi nii magma kui ka atmosfääri koostises.
Suurem osa Maal leiduvast veest on algselt olnud juveniilne ning jõudnud maapinnani vulkaaniliste gaaside koosseisus. On pakutud välja, et Maa hüdrosfääri moodustav vesi võib olla pärit kunagi Maaga kokku põrganud hüpoteetilise komeedi koostisest, kuid seda ei peeta kuigi tõenäoliseks.
Tartu Ülikooli Loodusmuuseum

Tartu Ülikooli Loodusmuuseum on Tartu Ülikooli struktuuris tegutsev loodusloomuuseum, mille koosseisu kuuluvad Tartu Ülikooli Zooloogiamuuseum, Tartu Ülikooli Geoloogiamuuseum, Tartu Ülikooli Botaanika- ja Mükoloogiamuuseum, näituste ja loodushariduse osakond ning elurikkuse informaatika ja digiarhiivide töörühm. Muuseum tegutseb Tartus aadressil Vanemuise 46.
Alates 2005. aastast on muuseumi direktor Urmas Kõljalg.
Loodusmuuseumi elurikkuse informaatika ja digiarhiivide töörühm arendab infosüsteemi PlutoF.

Ajalugu

Tartu Ülikooli Loodusmuuseum sai alguse ülikooli looduskabinetist ehk loodusmuuseumist (Naturalien Cabinet ehk Akademische Naturhistorische Museum), mis kuulus loodusteaduste professori alluvusse. Esimese loodusteaduste professorina nimetati 12. veebruaril 1802 ametisse doktor Gottfried Albrecht Germann Volmarist. Muuseumi asutamispäevaks loetakse 25. märtsi (uue kalendri järgi 6. aprilli) 1802, mil Tartu Ülikooli saabus esimene suurem looduslooline kollektsioon: suurvürst Konstantin Pavlovitši raamatute ja naturaalide kogu 11 kastis.
Loodusteaduslike professuuride arv kasvas kiiresti, seetõttu jagunes Loodusmuuseum peagi osadeks. Looduskabineti botaanilised kogud anti 1811. aastal üle botaanikaaiale, geoloogilised kogud 1820. aastal Mineraloogiakabinetile ning zooloogilised kogud 1822. aastal Zooloogiakabinetile.
1905. aastal erakorraliseks professoriks valitud Georgi Mihhailovski algatas ülikooli praeguse Vanemuise tänav 46 õppehoone rajamise ning nõutas haridusministeeriumilt selleks 800 000 rubla rahalist toetust. Otto Hoffmanni projekteeritud hoone valmis 1914 ja oli algselt ette nähtud ainult geoloogia- ja zooloogiamuuseumi ning vastavate instituutide tarbeks, ent anti alanud Esimese maailmasõja tõttu sõjaväehaigla kasutusse. Ülikool sai tollase Aia tänava hoone enda käsutusse pärast Vabadussõja lõppu. Praegustesse ruumidesse Vanemuise tänaval kolisid zooloogia- ja geoloogiamuuseum 1921. aastal.
Geoloogia- ja zooloogiamuuseum kuulusid kokku ka 1976–1992. Tartu Ülikooli Loodusmuuseumiks ühendati geoloogia-, zooloogia- ning botaanika ja mükoloogia muuseum taas 2005. aastal.
2017. aasta 14. juulil koorus Tartu Ülikooli Loodusmuuseumi inkubaatoris Eestis esmakordselt kuningpüütoni munadest esimene maopoeg.

Väljapanekud

Aastatel 2012–2013 uuendati muuseumi väljapanekut. Soklikorrusel asuvad kogude hoidlad varustati tänapäevase mööbliga, samuti loodi töökohad külalisuurijate tarbeks. Uued hoiutingimused said zooloogiamuuseumi osteoloogiline ehk luudekogu, entomoloogiakogu, imetajate ja lindude nahad ning geoloogiamuuseumi kivimid, mineraalid ja kivistised.
16. jaanuaril 2016 avas muuseum uue püsinäituse "Maa. Elu. Lugu" ning kaks õppeklassi. Uus püsinäitus kajastab Maa ja selle elustiku arengu ajalugu. Eksponaatide seas on näiteks Devoni ajastu rüükala, Eesti esimene šaakal ja Tartu meridiaanil asuvaid kooslusi kujutavad dioraamid. Elavnurgas on esindatud saare-roninastik, punapõlv-tarantel ja roheleeguan.
Rostock

Ajalugu

Rostocki ala asustasid 7. sajandist alates slaavlaste hulka kuuluvad vendid. Rostocki on mainitud esmakordselt 1161. aastal, mil taanlased Valdemar I juhtimisel seal asunud vendide asula süütasid. 1218. aastal sai Rostock linnaõigused. 
1419. aastal asutati Rostocki ülikool.
Milan Kundera

Milan Kundera (sündinud 1. aprillil 1929 Brnos Tšehhoslovakkias) on tšehhi-prantsuse kirjanik.

Elulugu

Kundera sündis kõrgelt haritud perekonnas. Tema isa oli kuulus muusikateadlane ja pianist, mistõttu muusikal on olnud märkimisväärne mõju Kundera loomingule.
1948 astus Kundera ülikooli. Esmalt asus ta õppima kirjandust ja esteetikat, kuid vahetas peagi eriala ning hakkas õppima filmikunsti. Filmiakadeemia lõpetas Kundera 1952. aastal. 
Kommunistlikku parteisse oli ta astunud juba 1948. Pärast vahepealset väljaviskamist võeti ta 1956. aastal taas parteisse vastu, ent 1970 visati Kundera juba lõplikult välja. Kundera oli sarnaselt paljude teiste kirjanikega seotud 1968. aasta Praha kevade sündmustega.
Aastal 1975 lahkus Kundera koos naisega Tšehhoslovakkiast ja asus elama Prantsusmaale. 1981. aastast on ta ka Prantsusmaa kodanik.

Teoseid

Kundera tuntuim romaan on 1984. aastal ilmunud "Olemise talumatu kergus" ("Nesnesitelná lehkost bytí", eesti keeles 1992; 2000, tõlkinud Leo Metsar). Eesti keelde on veel tõlgitud tema "Surematus", "Nali", "Teadmatus", "Hüvastijätuvalss" jt.
UDK

Konrad Gesner

Renessansiaja õpetlane Konrad Gesner, keda kutsutakse Lääne-Euroopa bibliograafia isaks, lähtus liigitamisel "seitsme vabakunsti" ja fakulteedisüsteemist. Tema liigitussüsteemis oli 21 pealiiki, koos alaliikidega kokku üle 250 liigi.
Valgustusajal (17. saj.) jõudis teadus küpsusikka.

Prantsuse klassifikatsioon

17. sajandi lõpust alates hakkab raamatukogudes levima nn "prantsuse klassifikatsioon", mis kujunes lõplikult välja alles 19. sajandi keskel. Tänu prantsuse klassifikatsioonile hakkas välja kujunema ühtne ja rahvusvaheline raamatukogu ja bibliograafia liigitus. Prantsuse klassifikatsiooni on nimetatud ka raamatukaubanduslikuks klassifikatsiooniks, kuna seda kasutati raamatukauplustes ning nende juures asuvates raamatukogudes. Prantsuse klassifikatsiooni loojaks on Gabriel Naudé, kes oma käsiraamatus "Nõuandeid raamatukogu korraldamiseks"(1627) avaldas suurt tähelepanu raamatukogu otstarbekale sisemisele töökorraldusele. Selleks soovitas kasutada süstemaatilist paigutust, mis järgis täpselt fakulteedisüsteemi.

Brunet' klassifikatsioon

18. sajandil andis Jacques-Charles Brunet (1780–1867) välja oma detailse klassifikatsiooni, millel oli ühiseid jooni Baconi klassifikatsiooniga. Brunet' klassifikatsioon muutus rahvusvaheliseks ning ilmus 1810 raamatus "Raamatukaupmehe ja raamatusõbra meelespea".

UDK Eestis

1911. aastal toimus Peterburis 1. Ülemaailmne Raamatukogunduse Kongress, kus oli kohal ka Eesti 6-liikmeline esindus. Kongressil tutvustati muuhulgas ka UDK-d.
Eestis võeti UDK kasutusele 1921. aastal Tartus. 1923. aastal võeti vastu otsus kasutada UDK-d avalikes raamatukogudes, 1925 tehti see otsus kohustuslikuks. 1924. aastal Eesti Vabariigi Riigiraamatukogus.
Nõukogude ajal oli UDK kasutusel Eesti teadusraamatukogudes: praeguses Eesti Rahvusraamatukogus, Tartu Ülikooli Raamatukogus, praeguses Tallinna Ülikooli, tollal Eesti Teaduste Akadeemia Raamatukogus, Tallinna Tehnikaülikooli Raamatukogus. Pärast Eesti taasiseseisvumist kasutatakse UDK rahvusvahelise etalonväljaande "UDC Master Reference File" alusel koostatud UDK eestikeelset väljaannet("UDK. Universaalne Detsimaalklassifikatsioon. Liigitustabelid." Tallinn,1999. 1084 lk), mis hõlmab üle 60 000 jaotise. Sama väljaande alusel liigitatakse ka rahvaraamatukogudes. UDK indeksiga on varustatud ka koondkataloogi ESTER kirjed.

UDK pealiigid:

0 Üldteosed
1 Filosoofia. Psühholoogia
2 Religioon. Teoloogia
3 Ühiskonnateadused
4 vaba (kuni aastani 1964 Keeleteadus, mis on viidud pealiiki 8)
5 Matemaatika. Loodusteadused
6 Rakendusteadused. Meditsiin. Tehnika
7 Kunst. Dekoratiiv- ja tarbekunst. Fotograafia. Muusika. Mängud. Sport
8 Keeleteadus. Filoloogia. Ilukirjandus. Kirjandusteadus
9 Geograafia. Biograafiad. Ajalugu
Ida Prefektuur

Ida Prefektuur on üks neljast Politsei- ja Piirivalveameti kohalikust täidesaatva riigivõimu volitusi omavast allüksusest (prefektuurist). Prefektuuri tööpiirkond on Lääne- ja Ida-Viru maakond.
Prefektuuri peamaja asub Jõhvis Rahu tänav 38.
Prefektuuri juht on Tarvo Kruup.
Näljahäda

Näljahäda ehk näljaaeg on ajajärk, mille jooksul nälg ja sellest tulenevad haigused tekitavad harilikust palju suurema suremuse. Näljahäda põhjustavad põllusaagi hävimine, populatsiooni järsk kasvamine või valitsuse poliitilised otsused. Selle tagajärgedeks on üldjuhul piirkondlik alatoitumine, epideemiad ja suurenenud suremus. Näljahädasid on olnud kõigil mandritel. 19. ja 20. sajandil kannatasid Ida-Euroopa ja Aasia riigid enim näljahädade põhjustatud rahvastiku suremuse pärast. 1970. aastal hakkasid näljahädad taanduma.
Tänapäeval esineb näljahädasid peamiselt Aafrika mandril, mis on olnud alates 2010. aastast enim näljahädas vaevelnud manner kogu ajaloo vältel. Üle poole arengumaade lastest ehk 200 miljonit inimest kannatab alatoitumuse all või lausa nälgivad. Eestis olid esimesed kirjalike allikate põhjal teada olevad näljahädad aastail 1315 (1315. aasta näljahäda) ja 1601–1602, aga arheoloogiliste andmete põhjal on järeldatud, et neid pidi esinema varemgi, ajal, mil kirjalikke ülestähendusi ei olnud. Üheks selliseks on peetud 536. aasta arvatava kliimakatastroofi järgset näljahäda.
Maailma Terviseorganisatsiooni väitel on nälg inimkonna suurim oht. WHO andmete järgi surevad pooled maailma lastest toidupuuduse tagajärjel. Tegelikku nälga on raske defineerida, kuid nälga kannatavad suuremal või väiksemal määral 842 miljonit inimest ehk 12,5% maailma rahvastikust.

Suurimad näljahädad

Eestis peetaks suurimaks näljahädaks Suurt nälga, mis toimus Eesti- ja Liivimaal Rootsi võimu ajal aastatel 1695–1697. Tõenäoliselt oli tegemist kõige rängema näljahädaga, mis Eesti alasid kunagi tabanud on. Selle ajal suri viiendik elanikest, 70 000 inimest. 18. ja 19. sajandil esinesid näljahädad praeguse Eesti aladel keskmiselt iga 7–8 aasta tagant. Suured näljahädad olid 1787–1789, 1806–1808 ja 1840. aastail (eriti 1844–1845). Viimane suur näljahäda oli aastail 1867–1869. Maailma mastaabis peetakse üheks suurimaks 1960.–1970. aasta näljahäda. Toitluskriise on ette tulnud ka varem, ent 1960.–1970. aastatel kujunes olukord krooniliseks ning nälg omandas enneolematu ulatuse, olemata seejuures seotud mingite erakorraliste asjaoludega (ikaldused, üleujutused, sõda) nagu varasematel ajajärkudel. Ülemaailmse toitluskriisi on peamiselt tinginud järgmised põhjused: 1950. aastatel alanud ja 1960. aastate] lõpus haripunkti jõudnud demograafiline plahvatus ning endiste koloniaalmaade üha hoogsam kaasamine rahvusvahelistesse majanduslikesse, poliitilistesse ja kultuurilistesse sidemetesse muu maailmaga, mis osutus enneaegseks, kuna need ei olnud valmis osalema maailmaturu konkurentsis.

Näljahäda tagajärjed

Iga päev sureb maailmas 19 000 last alatoitumuse ja sellega seotud haiguste tagajärjel. Imikute ja laste ebapiisav toitumine pärsib nende füüsilise ja vaimse potentsiaali väljaarendamist, seetõttu väheneb maailma ressurss – inimkapital.
Wilsoni tsükkel

Wilsoni tsükkel on ookeanibasseinide avanemis-sulgumistsükkel.
Wilsoni tsükkel on nimetatud Kanada geoloogi John Tuzo Wilsoni auks, kes tsüklit aastal 1966 esimesena kirjeldas.
Wilsoni tsükkel algab mandrilise maakoore riftistumisega. Praegu on selliseid protsesse võimalik näha näiteks Ida-Aafrikas (Ida-Aafrika riftivöönd). Rifti laienedes moodustub kitsas meri, mille sarnane on tänane Punane meri. Mere kaldad on passiivsed, mis tähendab seda, et ei esine subduktsiooni ega sellega seotud vulkanismi. Merest saab laienedes passiivsete äärtega ookean, milline on näiteks praegune Atlandi ookean. Kui jahtuv ja setetega kattuv ookeaniline maakoor allpool lasuva astenosfääri suhtes ujuvuse kaotab, tekib subduktsioonivöönd. See on vöönd, kus ookeaniline maakoor sukeldub mandrilise või teise ookeanilise maakooreploki alla. Tekib aktiivsete äärtega ookean, mis hakkab teiste pealetungivate laamade survel tasapisi sulguma. Selline on tänane Vaikne ookean (see siiski ei tähenda, et Vaikne ookean tulevikus kaob, sest Vaikne ookean on nn Panthalassa ookeani järeltulija, mis aeg-ajalt väheneb pindalalt, kuid kunagi ei kao). Hääbuva ookeani näidiseks võib pidada Vahemerd. Ookeani sulgudes tekib kahe mandrilise maakoore kokkupõrkepiirile mäestik. Nii on tekkinud näiteks Uuralid, mis moodustusid, kui Baltika laam põrkus Siberi laamaga. Sellega on tsükkel läbi ning moodustunud on taas mandriline maakooreplokk, mis riftistudes uut ringkäiku algab. Kogu protsessiks vajaminev energia tuleb Maa sisemusest. Tegemist on nn endogeense protsessiga. Laamad paneb liikuma vahevöö ainese konvektiivne liikumine. Ühe tsükli kestus on mitusada miljonit aastat. Siiski ei vii riftistumine alati uue ookeani tekkeni. Näiteks Läänemeri paikneb piki kunagist riftisüsteemi, mis ookeaniks ei arenenud.
Trebendorf

Vallaosad

Trebendorf ja Mühlrose.
Drenthe provints

Asustus

Provintsi keskus on Assen. Teised tähtsamad asulad on Emmen, Hoogeveen, Meppel, Coevorden, Beilen ja Roden.
Drenthe provints on suurelt jaolt maa-asustusega piirkond.

Geograafia

Provintsi idaosas on liivane seljandik Hondsrug, mis ulatub Emmenist Groningeni linnani välja. 
Provintsi kaguosas on säilinud nõmmesid. 
Zuidlaardermeeri järve suubub väike Hunze jõgi ehk Oostermoerse vaart. 
Provintsi läbib Oranje kanal (Oranjekanaal).
Atlandi tuur

Süstemaatika

Põhja-Ameerikas elavat tuura Acipenser oxyrhynchus peetakse ka atlandi tuura alamliigiks Acipenser sturio oxyrhynchus

Nimetus

Tuura rahvapäraste nimetuste seas on tuurakala, tuurkala, tüdi, sammikala, samb ja tüürakala.

Levila ja elupaigad

Atlandi tuur elab Euroopa rannikuvetes. Mõned on ületanud Atlandi ookeani ja jõudnud Põhja-Ameerikasse.
Tuur esineb ka Eestis, kuid on Läänemeres haruldane.
Ta elab rannalähedases madalas merevees, jõgede suudmealadel ja jõgedes.

Välimus

Tuural on kiilukujuline lamenenud pea, mis lõpeb pika teravalt väljavenitatud ninamikuga (nokisega). Silmad on väiksed, pisut ovaalse kujuga, messingkollase vikerkestaga. Suu on väga väike ja asetseb kehas pikiteljega risti. Ta võib välja sopistuda. Nokise tipu ja suu vahel on neli tundlikku poiset.
Kere on piklik. Seljauimed asetsevad kaugel taga.
Keha katab soomuste asemel viis pikirida suuri radiaalmustriga luukilpe, nii et keha paistab viietahuline. Selja- ja küljekilbiridade vahel on palju väikesi rombikujulisi luunaaste, mille kuju on atlandi tuura iseloomulik tunnus. Peal on sõmerapinnalised tihedalt üksteise vastu liibuvad luuplaadikesed. Kala kasvades luukilbid lamenduvad ja nende paiknemine kehal jääb hõredamaks.
Kõht on kollane või hallikasvalge ja selg tume oliivhall (pruunikashall), rohekas või määrdunud kollane. Küljed on sinkjashõbedased.
Tuur on tavaliselt 1–2 m pikkune, kuid võib kasvada kuni 3,5 m pikkuseks (rekord umbes 5 m). Ta kaalub keskmiselt 150 kg, kuid võib kaaluda kuni 315 kg (rekord 500 kg või umbes tonn).

Toitumine

Tuur toitub limustest ja koorikloomadest, samuti väikestest kaladest.

Paljunemine

Isased saavad suguküpseks kõige varem 11-aastaselt, tavaliselt 12–14-aastaselt (pikkus üle 100 cm), emased kõige varem 14-aastaselt, tavaliselt 16–18-aastaselt (pikkus üle 140 cm).
Tuur rändab suve algul tihti merest enam kui 1000 km kaugusele piki jõgesid sigima ja muneb kiirevoolulise jõe põhja 800 000 – 2 400 000 tumehalli kleepuvat muna, mis kleepuvad kivide külge.

Eluiga

Tuur elab kuni 40-aastaseks, rekord on 100 aastat.

Ökoloogia ja looduskaitse

19. sajandi alguses oli laialt levinud atlandi tuura kaaviar (emaste viljastamata mari). 17. sajandil maksis Narva linn kõik maksud Rootsi kuningale tuuraga.
Et teda on liha ja marja saamiseks tugevasti üle püütud, on ta nüüdseks haruldane. Ta on kriitiliselt ohustatud liik (IUCN 2.3). Aastal 1982 võeti ta Euroopas kaitse alla.
Atlandi tuura arvatakse olevat alles umbes 400. Suure levila ja väikese arvukuse tõttu on emastel ja isastel väga raske üksteist leida. Ennustatakse, et tuur sureb välja.
Eestis püüti tuur (Maria) viimati 1996 Muhus Võrkaia kalurite poolt.
Toomas Randvere

Toomas Randvere (24. oktoober 1933 – 3. november 2007) oli eesti neurokirurg. 
Ta lõpetas 1948 Kivimäe Põhikooli ja 1952 Tallinna Nõmme Gümnaasiumi. 
Aastal 1961 asus ta tööle neurokirurgina Tallinnas. Ta on olnud Põhja-Eesti Regionaalhaigla neurokirurgia osakonna juhataja.
Buzuluki jõgi

Buzuluk (vene Бузулук) on jõgi Euroopas Venemaa Volgogradi oblastis. Algab Volga kõrgustikult. Voolab valdavalt läände, alamjooksul edelasse. Suubub vasakult Hopjori.
Pikkus 314 km, valgla 9510 km².
Kostivere tee

Kostivere tee (registrinumbriga 11307) on kõrvalmaantee Jõelähtme vallas. Tee pikkus on 1,3 km.
Tee saab alguse Aruküla–Kostivere tee kaheksandal kilomeetril Vandjala külas ja lõpeb Maardu–Raasiku tee neljandal kilomeeril Kostivere alevikus. Tee kulgeb läbi nimetatud asulate.
Tee ei ületa ühtegi silda, küll aga 1 truubi. Teele ei jää bussipeatusi.
Tee on mustkattega. Tee on klassita. Liiklussagedus teel on kuni 200 autot ööpäevas. Kostivere aleviku piirkonnas on kiiruspiirangud 70, 50, 30 km/h. Kostivere aleviku tiheasustusega alal on tee valgustatud.
Dokumendihaldurite Ühing

Dokumendihaldurite Ühing (lühend: DHÜ) on dokumendihaldusega tegelevaid inimesi ühendav organisatsioon, mille liikmeid ühendab huvi dokumendihalduse valdkonna ning selle edendamise vastu. Ühing asutati 12. juunil 2004. aastal Viljandis.

Visioon

Dokumendihaldurite Ühingu visioon on olla juhtiv dokumendihalduse alal tegutsevate inimeste ühendus Eestis. Selle saavutamiseks soovib ühing teha koostööd sarnaseid eesmärke taotlevate isikute ja organisatsioonidega Eestis ja mujal maailmas ning korraldada dokumendihaldurite omavahelist kutsealast suhtlemist ja koostööd.

Missioon

Ühingu missioon on väärtustada dokumendihalduri kutset ning teadvustada hästi toimiva dokumendihalduse vajalikkusest tööandjaid, spetsialiste ja laiemat üldsust. Missiooni täitmiseks soovib ühing erinevaid kanaleid kasutades korraldada dokumendihalduse alase info võimalikult head kättesaadavust, levitada erialaseid teadmisi ja kogemusi, nõustada ning jagada asjatundlikke soovitusi.
Orgaaniline reaktsioon

Orgaaniline reaktsioon on keemiline reaktsioon, milles osalevad orgaanilised ühendid, üks või enam. Vanimaks orgaaniliseks reaktsiooniks võib pidada orgaaniliste ainete põlemist.
Orgaanilisi ühendeid võib vaadelda koosnevana süsinikskeletist ja funktsionaalsetest rühmadest. Funktsionaalrühmad on molekuli koostises sellised aatomite grupid, mis astuvad keemilistesse reaktsioonidesse ja muunduvad  tervikuna, kusjuures  süsinikskelett (tavaliselt põhiline osa molekulist) ei muutu. Seepärast jaotatakse orgaanilised ained tema molekulis sisalduvate funktsionaalrühmade järgi aineklassideks ehk ainerühmadeks, millele on iseloomulikud teatud tüüpi asendusreaktsioonid. Sama olulsed on süsinikskeleti muutmise meetodid nagu alküülimine, liitumisreaktsioonid, polümerisatsioon jt.

Reaktsiooni võrrand

Keemilist reaktsiooni kirjeldatakse reaktsiooni võrrandiga, mis näitab protsessis osalevaid lähteaineid ja lõpp-produkte. Vastavalt ainejäävuse seadusele saab võrrandi pooled võrdsustada, nii et mõlemal poolel on iga elemendi aatomeid võrdne arv. Orgaaniliste reaktsioonide korral, kui tekib kõrvalprodukte, võrrandi pooli ei võrdsustata ja poolte vahel kasutatakse noolt. Täpsem reaktsiooni võrrand kajastab ka reaktsiooni mehhanismi: vaheastmeid ehk elementaarreaktsioone.

Reaktsiooni kiirus

Keemilise reaktsiooni kiirus näitab kuidas reaktsiooni komponentide kontsentratsioon või rõhk ajas muutub. Reaktsiooni kiirus sõltub paljudest faktoritest. Sellega tegeleb keemiline kineetika. Kui soovitud produkti moodustumise ja edasireageerimise kiirused on lähedased, siis vähendatakse konversiooni astet.

Orgaaniliste reaktsioonide klassifikatsioon

Kõiki keemilisi reaktsioone võib klassifitseerida väga mitme tunnuse alusel. Sama kehtib ka orgaaniliste ühendite reaktsioonide kohta. Täpsemalt artiklis Keemiline reaktsioon. Põhiliste orgaaniliste reaktsioonide spetsiifikat arvestav klassifikatsioon on toodud alljärgnevalt.
Valentin Kuik

Valentin Kuik (sündinud 27. jaanuaril 1943 Novgorodi lähedal) on eesti kirjanik, filmilavastaja ja stsenarist.
Pāpēni mõis

Pāpēni mõis (saksa keeles Rosenblatt, varem Papendorf, läti keeles Pāpēnu muiža) oli rüütlimõis, hiljem Ķieģeļi kõrvalmõis Liivimaal Volmari kreisis Rubene kihelkonnas. 
Tänapäeval asub mõisasüda Lätis Kocēni piirkonna Kocēni vallas.

Mõisa suurus

Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 2 ja 3/8 adramaad, sellele allus 43 mees- ja 49 naishinge.

Karjamõisad

Mõisale kuulus aastal 1816 üks karjamõis: Sprestul.
Eesti – Ameerika Ühendriikide suhted

Eesti – Ameerika Ühendriikide suhted on Eesti ja Ameerika Ühendriikide kahepoolsed suhted. Need suhted on olnud tugevad alates Eesti iseseisvumisest 1918. Riigid on omavahel liitlased ja partnerid.
USA tunnustas Eesti Vabariiki de jure 28. juulil 1922. Aastal 1922 avas Eesti diplomaatilise esinduse USAs. Eesti esindus tegutses USAs ka Nõukogude okupatsiooni ajal, kusjuures USA juhtkond tunnustas sel ajal seda esindust ka Eesti seadusliku esindusena. Diplomaatilised suhted kahe riigi vahel taastati 1991.
USA Globaalse Juhtkonna (inglise U.S. Global Leadership) 2012. aasta raporti sõnul toetab USA juhtkonda (inglise U.S. leadership) 31% eestlastest vastanutest, 32% inimestest ei toeta ja 37% ei oska oma suhtumist hinnata.
Ameerika Ühendriikidel on suursaatkond Tallinnas (Ameerika Ühendriikide Suursaatkond Tallinnas), mida juhib Ameerika Ühendriikide suursaadik Eestis. Eestil on suursaatkond Washingtonis (Eesti Suursaatkond Washingtonis), mida juhib Eesti suursaadik Ameerika Ühendriikides.
Terror (ansambel)

Ajalugu

Nende teist stuudioalbumit "One with the Underdogs" osteti üle 40 000 eksemplari. Bänd on tuuritanud läbi Euroopa, Austraalia, Uus-Meremaa, Jaapani, Korea, Mehhiko ja Lõuna-Ameerika. Nende kolmas album "Always the Hard Way" jõudis 10. kohale Billboardi Heatseekersi edetabelis ning 19. kohale edetabelis "Top Independent Records". 
Enne Terrorit laulis Scott Vogel bändides Slugfest ja Despair ning Buffalos 1990ndate keskel tegutsenud metalcore-ansamblis Buried Alive. Trummar Nick Jett ja endine kitarrist Todd Jones olid varem hardcore-bändi Carry On (kelle plaadid ilmusid Bridge Nine ja Teamwork Records plaadifirmade kaudu) liikmed. Virginia osariigis asuvast Richmondist pärit David Wood oli oma kodulinnas tuntud hardcore- bändi Down to Nothing vokalist. Carl Schwartz, kes oli varem kaasa teinud ansamblis Sworn Vengeance, salvestas suurema osa albumi "Always the Hard Way" materjalist, enne kui ta lõplikult Terrorist lahkus, et pühenduda oma teisele projektile First Blood.
Taaliku mõis

Taaliku mõis (saksa keeles Thalik) oli rüütlimõis Jaani kihelkonnas Saaremaal.
Mõisast on teateid alates 1532.
Eduard Meemann

Eduard Meemann (13. mai 1919 Valgamaa, Kaagjärve vald, Sooalevi talu – 11. august 2018) oli Eesti kaitseväelane, kes  21. ja 22. juuni öösel 1940 võttis Eduard Kuuskoriga osa Raua tänava lahingust. 
Meemann teenis Sidepataljonis ajateenijana. Raua tänava lahingus osalemise eest anti talle 2017. aastal Kotkaristi IV klassi sõjalise teenetemärgi.
Antonino Pagliaro

Antonino Pagliaro (1. jaanuar 1898 Mistretta – 6. detsember 1973 Mistretta) oli Itaalia keeleteadlane ja filosoof.
Pärsia ja Iraani kultuuri uurija, kirjanduskriitik ja keelefilosoof Pagliaro oli üks Rooma lingvistikakoolkonna rajajaid. Teda peetakse ka üheks Itaalia semiootika rajajaks.
Aastatel 1925–1929 oli ta Itaalia Entsüklopeedia (Enciclopedia Italiana) esimene peatoimetaja.