Henry Aiken

Henry David Aiken (3. juuli 1912 Portland, Oregon – 30. märts 1982 Cambridge, Massachusetts) oli USA filosoof, kes tegeles eetika ja esteetikaga.
Ta sai bakalaureusekraadi Portlandi Reed College'ist, magistrikraadi Stanfordi ülikoolist ja doktorikraadi Harvardi ülikoolist. Ta oli Guggenheimi stipendiaat ja õpetas filosoofiat 1940ndatel Columbia ülikoolis ja Washingtoni ülikoolis, 1946–1965 Harvardi ülikoolis ning oli 1965–1980 Brandeisi ülikooli Charles Goldmani filosoofia ja ideedeajaloo professor. Ta õpetas filosoofia ajalugu, tänapäeva eetikat ning Euroopa ja Ameerika eksistentsialismi.
Ta on kritiseerinud Harvardi ülikooli, kus oli õpetamiskauge ja õppejõududest eemale hoidev rektor (Nathan Pusey), kitsa erialase suunitlusega bakalaureuseõpe ning 500 kuulajaga vooruloengud, kus on võimatu üliõpilastega suhelda. Nende puuduste tõttu läks ta üle Brandeisi ülikooli, kus loengus on harva üle 60–70 üliõpilase ja kus üliõpilased olid tema sõnul teravamad (abrasive) ja kriitilisemad kui Harvardis.

Ülikooli kimbatus

Raamatus "Predicament of University" ütleb Aiken, et USA suured ülikoolid on muutunud juhitamatuteks ja nende intellektuaalne kasutegur langeb. Ülikooli peavad juhtima õpetlaste valitud esindajad, kelle üle rektoril ega hoolekogul ei ole võimu. USA ülikoolide keskne probleem on kitsalt professionaalsete õppekavade lepitamine üldise humanitaarhariduse traditsiooniga. Humanitaarias on segadus kõige suurem. Hariduse reformimisse peab olulise panuse andma vabastatud analüütiline filosoofia. Kui kogu kõrghariduse ideoloogia tuleb reformida, siis ei saa ükski teadlane end teadjaks pidada. Ülikool peab olema avatud kõigile olenemata vanusest ning nad peavad saama samasugused kraadid, nagu antakse noortele. Ülikoolid võivad ellu jääda, kuid ainult juhul, kui tehakse muudatused, mis teevad need ellujäämise väärilisteks.

Hume'i kohustuseteooria originaalsus

Artiklis "The Originality of Hume's Theory of Obligation" ütleb Aiken, et David Hume'i järgi ei ole tema meelest kohustuslikku vaadet, rääkimata moraalsest või poliitilisest vaatekohast. Ükski printsiip ei ole iseenesest kohustuslik. Sarnaselt George Edward Moore'i lahtise küsimuse printsiibiga (küll rohkem Harold Arthur Prichardi ja William David Rossi moodi) võib küsida: "Aga kas alati peaks seda tegema?" Mitte et see (või mõni teine) argument oleks definitiivne. William Frankena arvas, et ta sai lahtise küsimuse argumendist jagu, aga see oli kõigest viik. Lahtine küsimus "Aga kas seda peaks tegema?" on paremal juhul induktiivne. Kuigi lahtise küsimuse argument ei tõesta midagi, on see üsna usutav: küsimust saab esitada järjest uute kohustuste kohta. Aikeni meelest on Hume'i juhtumil mitterange "tõestus", et kohustuse mõiste peab alati olema lahtine: meil on ainult kohustuse kontseptsioonid, kuid puudub kohustuse mõiste. Ükski kohustus ei ole definitiivne. Igat sorti kohustusel või isegi kohustusel endal on tarvilikud või piisavad tingimused, kuid ei ole kohustuse kui niisuguse definitiivseid piisavaid ja tarvilikke tingimusi.
Räägime nüüd moraalsest kohustusest. Hume eristab "Traktaadis inimloomusest" sõna moral kaht tähendust. Ühes tähenduses käib see kõigi "moraalsete" valdkondade kohta, nii et moraalsete kohustuste hulka kuuluvad ka poliitilised, õiguslikud ja religioossed (vaevalt siit üldse mõni kohustus välja jääb). Kitsamas mõttes vastandub moraalne selgelt poliitilisele kohustusele. Poliitilised kohustused selles kitsamas mõttes on lojaalsuse kohustused näiteks rahvusriigile. Moraalsed kohustused jäävad alles, kui riigis on revolutsioon või kodusõda. Erinevalt Edmund Burke'ist rõhutas Hume, et revolutsioonid võivad olla õigustatud, aga pärast revolutsiooni tuleb kohe kehtestada õigluse reeglid, mis Hume'i jaoks käivad suurelt jaolt omandi ja omandiõiguste kohta. Kas moraalsed kohustused on poliitiliste kohustuste aluseks? Hume ütleb "Traktaadis" ühemõtteliselt, et ei ole. Lojaalsuskohustused ei sõltu moraalsest kohustusest ja neid ei saa nendega paratamatuega õigustada. Võib-olla annavadki moraalsed kohustused üldse (võib-olla ainsa) põhjendi poliitilise ühiskonna rajamiseks, kuigi Hume pidas juttu loomuseisundist mõttetuseks. Kui aga riik on rajatud, on poliitilised kohustused (võib-olla nõrgalt) sõltumatud. Millised moraalsed kohustused siis alles jäävad? Kas ainult inimeste kohustused ja õigused üksteise suhtes? Paljud kohustused ei ole vastastikused, vaid ainult retsiprooksed. Kohustused on vastastikused, kui mõlema osapoole õigused ja kohustused on täpselt samad. Näiteks vanemate ja laste või valitsejate ja tavakodanike puhul see pole nii.
Aikeni meelest ütleb Hume, et saavad olla kategoriseerimata kohustused kui niisugused. On näiteks sinu ja minu vahelised kohustused. Need on meie kui lihtsalt isikute vahel. On ka inimeste kohustused (need pole tingimata seotud õigustega) teiste suhtes, kellel pole kohustusi. Näiteks võib mul olla kohustus hoolitseda oma koera eest. Koomas inimesel võib olla õigusi, kuid tal pole kohustusi. Surijal võib olla õigusi, kuid tal pole kohustusi. Filosoofid püüavad teada saada sõnade tähendusi või vorme, samuti elu vorme. Inimene ei pruugi olla mõistusega loom ega naerev loom, kuid ta on kindlasti kõnelev ja kirjutav loom. Selle suure ja ainulaadse võime poolest erineb ta kõigist teistest eluvormidest. Aiken oleks peaaegu valmis nimetama seda definitsiooniks, kuigi ta ei salli definitsioone, välja arvatud praktiliseks otstarbeks. Hume oli keelefilosoof kõige laiemas ja rikkamas mõttes. Aga ta püüdles tarkuse poole kõigi jaoks. Ükski filosoof, isegi mitte Sokrates, ei armastanud tarkust rohkem kui tema. Ta andis panuse meie ühisesse tarkusesse peaaegu igas valdkonnas, ka väljaspool filosoofiat (epistemoloogia, metafüüsika, eetika, poliitika, juura, kunstifilosoofia, religioon). Ta oli Adam Smithi tunnistuse järgi ka suurepärane majandusteadlane, ja poliitiline ökonoomia on fundamentaalne humanitaarne valdkond.
Pole oluline, kas Hume pidas religioosset kohustust fundamentaalseks või mitte, kuigi võib tunduda, et ei pidanud. Oletame, et ma ei kohtle sind mitte lihtsalt moraalse või poliitilise isikuna, kellel on vastavad õigused ja kohustused, et ma hakkan nägema, et sinu moraalsel või poliitilisel olemisel on mingisugune religioosne aspekt. Siis (Hume'i järgi) sa oled saanud mulle pühaks. Religioon ei ole ainult suhe Jumalaga, vaid kõigega, mida peetakse pühaks ja koheldakse pühana. Sel juhul on raske käsitada religioosset kohustust definitiivse kohustuseliigina. See leidub igal pool ning on tõenäoliselt üks tavalisemaid ja vahettegematumaid kohustuse vorme. Kas saab üldse eristada religioosseid kohustusi muudest? Tundub, et Hume'i järgi pole kohustust, millel poleks pühaduse jälge. Sellepärast pole arusaadav, kuidas saab rääkida religioossest kohustusest kui ainulaadsest kohustuse vormist. On küll religioossed institutsioonid, kuid need ei pruugi olla pühad. saab tõsiselt küsida, kas see või teine kirik või usutunnistus on tõesti püha. Iga kohustus saab religioosseks, kui seda suurendada. Kas aga pühadusetunne võib väheneda? Ilmselt saab see väheneda hoiakuks sinu suhtes, kelle vastu kohustusi ei tunta või ei ole. Pühadusetunne võib täielikult kaduda, näiteks teadvusekaotuse puhul. Hume väidab, et religioossed kohustused ja õigused on defineerimatud ning neid saab kirjeldada ainult mitmesuguste mittesünonüümsete terminite abil.
Aiken väidab, et Hume'i järgi ei ole kohustuslikku vaadet, rääkimata moraalsest või poliitilisest vaatekohast. Kui religioossed kohustused alluvad lahtisele küsimusele, siis ka moraalsed, poliitilised, juriidilised ja teised. Lühidalt, on lihtsalt kohustused. Ja see kohustuse mõiste on küll kirjeldatav, kuid mitte defineeritav, ning on raske oletada, et kohustusemõiste on üldse olemas.
Sellel vaatel on äraarvamatud järelmid. Tuleb välja, et kohustust on täiesti vääriti mõistetud. Ei ole religioosset vaatekohta, moraalset vaatekohta ega muud sellist vaatekohta. Lahtise küsimuse argumendil on tähtis rakendus igas jutu- või tegutsemisvaldkonna. Näiteks võib iga inimesedefinitsiooni korral alati küsida: "Aga kas ta on selle definitsiooni mõttes inimene?" Kas inimene on mõistusega loom? Jah ja ei. Kas inimene on naerev loom? Jah, aga mitte alati. Kas Jumal on defineeritav? Alati saab küsida: "Aga kas Jumal on kõikvõimas, kõikteadev ja kõikarmuline?"
Ei saa eitada, et meil on kohustused, kuigi mõned filosoofid, nagu Paul Ziff, on väitnud, et me saame ilma nendeta läbi. Aga isegi Ziff piiras end lubadustega. Paistab, et Friedrich Nietzsche pidas sealpool head ja kurja olevast rääkides midagi niisugust silmas. Aga nii "Moraali genealoogiast" kui ka "Sealpool head ja kurja" ütlevad, et "õilsatel" on kohustused teiste õilsate vastu ja neil on nende poolt õigused. Aga sidusat teooriat kohustuse kui niisuguse kohta pole pakutud.
Võib tunduda, nagu Aiken oleks kasutanud Hume'i oma kohustuse antiteooria esitamiseks. Kui me tahame, saame kirjeldada lihtsalt kohustusi ilma niisuguste sõnadeta nagu "religioosne" ja "moraalne". Aga need kirjeldused jätavad palju tõlgendamisruumi. Hume'i puhul ongi nii. Tema filosoofia põhimõiste on sentiment. Ta ei räägi ainult moraalsetest ja religioossetest sentimentidest, vaid ütleb "Uurimuses inimmõistusest", et faktiväited väljendavad heakskiidu või mitteheakskiidu sentimenti. Hume oli üks tänapäeva halvustavas mõttes kõige vähem sentimentaalseid inimesi. Ta rääkis tõtt ainult siis, kui väitis, et kuulub humaansuse parteisse. Vähesed sõbrad oleksid nimetanud teda sentimentaalseks, kuigi teda oleks õige olnud nimetada sentimendiinimeseks tollases mõttes. Enamik tema sentimente olid heatahtlikud, ja ta pidas end õigusega humanistiks sõna parimas mõttes.
Mida pidas Hume silmas sentimendi all peale selle, et see on külm kirg (calm passion)? Sentiment on nii öelda tunnetuslik emotsioon või emotsionaalne tunnetus. See on kirglik (passional), aktiivne, tegusid suunav, kuid ka tunnetuslik. Sentimendi väljendus on või võib olla tõene või väär või õigemini tõenäoline või ebatõenäoline.
Paljud emotivistid, eriti Charles Stevenson, on mõistnud heakskiitu puhtemotiivsena. Stevensoni järgi on väärtusotsustuse tähendus umbes niisugune. "X on hea" tähendab: "Ma kiidan X-i heaks; (palun) tee seda sina ka." Aga "heaks kiitma" ei ole emotiivne väljend. Kui öeldakse: "Ma kiidan X-i heaks," sii ei väljendata lihtsalt emotsiooni või tunnet selle suhtes. Stevensoni järgi pole heakskiidul ja soovimisel või huvitumisel erilist tähendusvahet. Aga kui ma ütleksin: "Ma kiidan Thomas Jeffersoni heaks, siis minu sõnad väljendaks otsustust. See tähendab sama, mis "Minu otsustuse järgi oli Thomas Jefferson hea inimene." Stevensoni positsioon ei pea paika. Hinnang on väide, mis väidab midagi, mida või mille eitust saab kinnitada. "Traktaadis" on Hume seisukohal, et moraalne heakskiit on otsustuse printsiip. See mitte ainult ei modifitseeri teisi kirgi, vaid ka korrigeerib neid. Hume ütleb: "Ma ei tunne sama elavat naudingut Kreekas 2000 aastat tagasi elanud inimese voorustest kui tuttava sõbra voorustest..."; "Siiski ma ei hinda ühte rohkem kui teist. Ja minu heakskiit ühe käitumisele ei erine põhimõtteliselt minu heakskiidust teie käitumisele." "Oleks võimatu, et me kunagi koos mõistlikult vestleksime, kui igaüks meist vaatleks iseloome ja isikuid ainult nii, nagu nad tema erilisest vaatepunktist paistavad. Sellepärast me nonde pidevate lühendamiste ärahoidmiseks ning asjade kohta püsivama otsustuseni jõudmiseks jääme mõningate püsivate ja üldiste vaatepunktide juurde ning asetame end oma mõtetes alati nendesse, olgu meie praegune olukord milline tahes." Meie konkreetsed moraalisentimendid on üsna erinevad olenevalt sellest, kui kaugel me kiidetavast või laidetavast oleme. On ilmne, et nii on ka ilu puhul. Töös "On the Standard of Taste" ütleb Hume, et esteetilised otsustused on üsna erinevad pelkadest maitseväljendustest, mis võivad olla pelgad emotsiooni või tunde väljendused. Ma võin John Miltonile eelistada Ogalviet, aga sellepärast ei tehta otsustust, et Ogalvie on Miltonist parem, imetlusväärsem luuletaja. Maitse üle ei vaielda, kuid ilmselt sellepärast, et maitseväljendused on suuresti mittekognitiivsed ja mitteotsustuslikud. Kirjanduslik heakskiit on aga otsustuse tegemine, ja see on tunnetuslik. Aristotelese järgi on otsustus väide, mis on enamalt jaolt tõene.
Meie konkreetsed sentimendid olenevad olukorrast, kuid üldistes väidetes või otsustustes me tavaliselt ignoreerime neid, kuid kasutame sõnu, mis väljendavad meeldimist või mittemeeldimist, suuresti nii, nagu jääksime ühte vaatepunkti. See toimub tänu kogemusele, mis varsti õpetab meile sama sentimentide või õigemini jutu korrigeerimise meetodit. Aga need korrigeeringud oleksid kasutud, kui see korrigeerimismeetod oleks inertne ega saaks mõjutada sentimente ja kirgi, millest me neid tuletame. Hume'i järgi saab kirge modifitseerida ainult teise kirega. Kui hoiakud, mida väljendavad üldisi otsuseid, oleksid täiesti mitteaktiivsed, ei saaks need mõjutada moraalset ja muud käitumist. "Sellised korrigeeringud on tavalised kõigi meelte puhul; ja oleks tõesti võimatu, et me saaksime keelt kasutada või oma sentimente üksteisele teatada, kui me ei korrigeeriks asjade hetkelisi paistvusi ega vaataks praegusest olukorrast üle." Hume võtab sentimendiväljendusi teatamise vormidena. Ja on kahtlane, kas emotiivset juttu võib nimetada teatamise vormiks. Moraalireeglid on mõistuse vorm. Seda on lihtne mõista, "kui arvestada, mida me enne ütlesiime selle mõistuse kohta, mis suudab meie kirele vastu seista; ja mille kohta me leidsime, et see pole midagi muud kui kirgede üldine rahulik (calm) määramine (determination), mis rajaneb mingil kaugel vaatel." Kõik otsustused on heakskiidu või mitteheakskiidu väljendused. Aiken arvab, et Hume'i arusaam kõigist otsustusevormidest on suuresti vastuolus igasuguse emotivismiga. Hume ei ole emotivist ja kogu tema kohustuseteooria on tugevalt antiemotivistlik. Ja tema positsioon ei ole George Edward Moore'i mõttes naturalistlik. Ta on "sentimendi" filosoof, selles on tema geenius.
Kogu filosoofia asi on Aikeni järgi armastada tarkuset ja püüelda selle poole. Ja tarkus seisneb suuresti sentimentide kujundamises täpselt nii, nagu Hume neid kirjeldab ja kujundab. Muidugi ei saa keegi olla tark, kui ta ainult kujundab neid. Harva on olnud mõni tark, kes suudab kõnelda. Kujutleme tarkusearmastajat, kes on ükskõikne enda ja oma armastatute elatusvahendite vastu. Ainult pühakud, ja vähesed meist on pühakud, on ükskõiksed maailma hüvede vastu. Hume ei olnud pühak ja oleks naernud, kui keegi oleks teda pühakuks nimetanud. Leslie Stephen nimetas John Stuart Milli ratsionalismi pühakuks, aga Stephen oli sentimentalist, ja Mill oleks olnud viimane, kes oleks aktsepteerinud oma elu niisugust kirjeldust. Hume'i jaoks ei ole pühak kasulik moraalne ega religioosne kategooria. Pühakud on religioossed neurootikud. Me oleme inimesed! Meie asi on elu siin maa peal ja elukombed siin.
Hume'i kohustuseteooria originaalsus on vaieldamatu. Ta näitab, miks moraalne vaatepunkt, poliitiline vaatepunkt, religioosne vaatepunkt, kui võtta neid nagu William Frankena ja Kurt Baier, ei tööta. Moraalsest vaatepunktist pole võimalik täielikult aru saada, isegi mitte ideaalse filosoofilise eksperimendina. Vaatepunktid on igas valdkonnas kahtlemata olemas, kuid need on indiviidide või kogukondade vaatepunktid. Need kujunevad ajalooliselt. Need on kultuuriti ja tsivilisatsiooniti väga erinevad. See on vaieldamatu. Ei ole kohustuslikku vaadet ning kohustuse, samuti moraalse, poliitilise või religioosse kohustuse definitsioonid on illusoorsed.

Isiklikku

Temal ja tema abikaasal Helenil sündis viis last.