Kiirabi

Kiirabi ajalugu

Erakorraline meditsiiniabi pärineb ajast, kui inimesi üldse ravima hakati. Seejuures ei saa aga kuni 20. sajandi eKr keskpaigani vaadelda erakorralist meditsiiniabi (seal hulgas kiirabi) eraldi meditsiiniharuna. Erakorraline meditsiini tunnustati omaette kliinilise erialana alles 1960. aastatest. Erakorraline meditsiin on lähedalt seotud sõjameditsiiniga ning sellest valdkonnast kandunud tsiviiltervishoidu.
Tervishoiu aluspõhimõtete (diagnoos, haiguse ennetamine jmt) kasutuselevõtu saab omistada vanaegiptlastele. Ka on vanim teadaolev meditsiiniabi käsitlev dokument, Kahuni günekoloogiline papüürus, on pärit Vana-Egiptusest. Tegemist on ligikaudu aastast 1800 e.m.a pärineva meditsiinilise traktaadiga. Kaasaegses tähenduses erakorralist arstiabi käsitleb samuti Vana-Egiptusest pärit Edwin Smithi papüürus, mis on dateeritude aastasse 1500 e.m.a. Edwin Smithi papüüruse puhul on tõenäolisel tegemist lahingus vigastatute ravisoovitustega. Nimetatud traktaadis on näiteks käsitletud alalõualiigese nihestuse ravi. Kirjeldatud meetodit kasutatakse tänapäevani.
Ligikaudu aastal 100 e.m.a ehitati Rooma riigis valetudinariumi-nimelised asutused. Mitmed neist on osaks Vana-Rooma kindluste varemeist. Valetudinariumi kogu olemusest ei ole selget ülevaadet, sest vähemalt osaliselt võis tegemist olla laoga. Samas on teada, et J. Caesar nõudis meedikute viibimist lahinguväljal, et abi andmine oleks võimalikult kiire. Sündmuskohal abi andmise järel tuli kannatanud viia just valetudinariumisse paranema.
1767 moodustati Amsterdamis kodanike aktiiv, kes abistas uppunuid ja levitas infot abistamise kohta.
Napoleon I juhitud Itaalia sõjakäigu ajal tõi erakorralisse meditsiini murrangu prantsuse arst Dominique-Jean Larrey (1766–1842). Tema initsiatiivil loodi 1792. aastal nn liikuvad ambulatooriumid (prantsuse ambulances volantes). Nende eesmärgiks oli kiire haavatute evakueerimine sõjaväljalt alguses sidumispunkti ja edasi haiglasse. Temale omistatakse ka triaaž aluspõhimõtete loomist. Lahinguväljal aitas ta esmalt raskemini haavatuid, jättes kõrval auastme, mis senini oli abiandmise järjekorra määranud.
1800. aastate alguses käivitus sõjameditsiinikogemuste rakendamine tsiviiltervishoius. 1832 loodi Londonis koolerahaigete transpordiks mõeldud hobuvankriga kiirabibrigaad. Meditsiini arengule vastavalt oli tegu puhtalt transpordivahendiga. 19. sajandi lõpuks paigutati kiirabibrigaadid haiglasse, kust neid sai välja kutsuda haigete haiglasse viimiseks. 19. sajandi jooksul toimus erakorralise meditsiini sõjaväelise ja tsiviilharu lõimumine. Ehkki tänapäevani eristatakse tsiviil- ja sõjameditsiini, on tegemist pigem kontekstipõhise jaotusega. Ravimetoodika on mõlemas pooles sama.
1853. aastal puhkenud Krimmi sõjas haavatute evakuatsiooni juba kasutati, kuid haavatute ravi toimus antisanitaarsetes tingimustes. Puudu oli nii meedikutest kui töövahenditest. Sagedased olid koolera ja tüüfuse puhangud. 1854. aastal sõitis meditsiiniõde Florence Nightingale koos 38 enda väljaõpetatud õega tööle Selimiye sõjaväebaasi. Nähes meditsiiniabi halba olukorda, kutsus F Nightingale ajalehe The Times kaudu üles täiustama sõjameditsiini. Koostöös haigla ülema dr Edmund Alexander Parkesiga suudeti luua raviks vajalikud tingimused ja töökorraldus. Ehkki bakterite domeen oli teada vähemalt 1763. aastal, ei pidanud meedikud saavutatud suremuse langust hea hügieeni tulemuseks. Rõhutati värske õhu, töötava kanalisatsiooni ja piisava toitmise tähtsust, mis vastasid ajastu arusaamadele raviprotsessist. Algselt Slimiye baasis paiknenud laatsaretti ja The Timesi artikli järel ehitatud Renkioi välihaiglat saab lugeda esimesteks sõjaväe välihaiglateks.
Ameerika Ühendriikide kodusõja puhkemise ajaks 1861. aastal oli erakorralises meditsiiniabis üheks peamiseks edasiminekuks kloroformi avastamine. Esimene anesteesia tehti kloroformiga 1847. aastal, mis 14 aastat hiljem alanud kodusõja alguseks oli laiemalt levinud. Algselt mitterahuldavalt organiseeritud meditsiiniteenistuse parandamises saavutas enam edu Unioon. Kasutusele võeti haavatute ravi lahinguväljal, amputeerimine kloroformi ning etanooli kombinatsioonnarkoosis ning jõelaevadele paigutatud välihospidalid. Ameerika Ühendriikide kodusõda saab lugeda esimeseks tehnoloogiliselt modernseks sõjaks. Kasutusse võeti tõhusam sõjatehnika, erakorralise meditsiiniabi kontekstis sai aga esmakordselt rääkida tervet sõjaväge haaranud sõjameditsiinisüsteemist.
Märgilise tähendusega oli 1908. aastal toimunud esimene haiglaeelse erakorralise meditsiini kongress Frankfurdis. Nimetatud kongressil käsitleti haiglaeelset meditsiiniabi esmakordselt eraldi meditsiiniharuna. Algselt suhtuti arstide haiglaeelsesse ravietappi paigutamisse tõrjuvalt, kuid selline seisukoht muutus peatselt. 1935. aastal avaldas Saksa kirurg M Kirchner seisukoha, mille järgi eluohtlikus seisundis haige juurde peavad meedikud kohale tulema. Seisukoht oli risti vastupidine tolleaegsele praktikale sündmuskohal mitte abi anda. Antud seisukoht muutus aluseks tänapäevasele franko-germaani kiirabikorraldusele, mille järgi eluohtlikus seisundis haigeid käsitlevad sündmuskohal tänapäevani arstid.
Esimese maailmasõja algusest Teise maailmasõja lõpuni jätkus erakorralise meditsiini valdkonnas innovatsioon. Esimeses maailmasõjas muutus tavaliseks autodega teostatav kiirabitransport. Samuti võeti Esimeses maailmasõjas kasutusele kuldse tunni põhimõte. Teises maailmasõjas kasutati haavatute transpordiks esmakordselt õhukeid. Tsiviilvaldkonna erakorraline meditsiin jäi aga vaatamata sõjakogemustele ajast maha.
1949. aastal näitas initsiatiivi dr K. Easton. Nähes haiglaeelse erakorralise meditsiiniabi nõrka organiseeritust, kutsus ta arste vabatahtlikult liiklusõnnetustele kohale minema. Algatust nähakse ühe peamise lähtepunktina Inglismaal loodud üleriigilisele kiirabisüsteemile. Dr Eastoni algatusest on tänaseks saanud operatiivteenistusi vabatahtlikult abistavate meedikute organisatsioon. 1957 loodi Saksamaal esimene arsti juhtimisel töötanud kiirabibrigaad. Plaan oli esialgselt viia sõjakogemused tsiviilmeditsiini ning opereerida haigeid sündmuskohal. Kontseptsioon kandepinda siiski ei leidnud. Küll aga võib alates 1950. aastate algusest näha tendentsi, kus haiglasisene ja haiglaeelne erakorraline meditsiin hakkavad üksteisest nähtavalt eralduma. Haiglaeelsele erakorralisele meditsiinile (kiirabile) hakati vaatlema kui haiglasisesele erakorralisele abile eelnevat astet.
1954. aastal demonstreeris J. Elam esmakordselt, et elustamisvõtted on efektiivsed. Elustamisvõtted olid tuntud ka varem, kuid ei olnud tõestatud, et need aitavad hoida käigus vereringet. Peatselt järgnes teine läbimurre. 1956. aastal avaldati artikkel, kus P. Zoll tõestas, et inimkehale mõjuva elektrienergiaga on võimalik muuta südame rütmi. Sündis defibrillatsioon kui meetod. Elustamisoskused said 1980. aastateks kiirabi põhioskuseks.
Kiirabi organiseerimisel saadi suuri kogemusi Korea ja Vietnami sõjas. Alguse sai süsteemne traumahaige käsitlemine haiglaeelses- ja haiglaravietapis. Rutiinseks muutus haigete transport helikopteritega. Viimaseks suuremaks edusammuks erakorralises meditsiinis oli terapeutilise hüpotermia teostamine. Alates 2001 avaldatud teedrajavatest uuringutest on elustamisjärgsest jahutamisest kujunenud standardmeetod. Elustamisjärgne organismi jahutamine ehk terapeutiline hüpotermia vähendab vereringe taastumise järel üldist hapnikutarvet, seeläbi ka hapniku suhtelist puudujääki.

Haiglaeelse erakorralise meditsiiniabi (kiirabi) organiseerimine

Haiglaeelne erakorraline meditsiiniabi (kiirabi) selle sõna kitsas ja kaasaegses tähenduses on võrdlemisi uus nähtus. Selles tähenduses meditsiiniabist saame rääkida 1960 aastatest. Vaidlusi kiirabi organiseerimise parima viisi üle on peetud pikemat aega. Vaidluste objektiks on olnud kõik kiirabi organiseerimise aspektid. Kiirabi on tugevas sõltuvuses riikide sisemisest tervishoiupoliitikast ning seetõttu on näeme erinevate riikides erinevatel alustel kiirabikorraldust. Parima meetodi väljaselgitamist takistab asjaolu, et iga kiirabisüsteem opereerib haiglavälises, korratus olukorras, kus detailsete reeglite kehtestamine (ja ühtlasi tulemuste hilisem uurimine) on haigete mitmekesisuse tõttu tugevalt raskendatud. Uuringuid on tehtud rohkesti, kuid universaalselt head kiirabisüsteemimudelit senini ei ole. Näiteks käivad tänini vaidlused traumahaige haiglavälise käsitlemise üle. Osa arstidest leiab, et parimaks abiks on viivitusteta transport haiglasse, teised pooldavad ravi alustamist sündmuskohal. Toetust on leidnud arusaam, et iga haiguse ravi tuleb kiire transport vs ravi kohapeal vaidluses vaadata eraldi. Kuivõrd kiirabi põhitegevuseks on meditsiiniabi andmine, siis abiandmise kontseptsioonist sõltub organisatsioonis kõik muu. Maailma riikide kiirabiorganisatsioonide vahel esineb märgatavad erinevusi juhtimisahelas, meditsiinipersonali kvalifikatsioonis, kiirabiorganisatsiooni õiguslikes alustes jne. Sellegipoolest saab üldistatult nimetada mõned juhtivad organisatoorsed suunad, mis teataval määral maailmas domineerivad.

Kiirabikorralduse BLS- ja ALS-suund

Advanced life support (ALS) ja basic life support (BLS) on kiirabikorralduse juhtmõtetena pärit USA-st ning on teataval määral angloameerikaliku kiirabikorralduse alamsuunad. Seda küll vaid osaliselt. BLS-i ja ALS-i kontseptsioonide aluseks ei ole niivõrd personali kvalifikatsioon, kui just osutatava meditsiiniabi ampluaa. BLS-i tõlgitakse eesti keelde sageli kui 'põhilised elustamisvõtted' ning ALS-i kui 'elustamise spetsiifilised ravivõtted'. Maailmas käsitletakse neid mõisteid siiski mõnevõrra laiemalt kui seda on vaid keskendumine elustamisele. ALS ja BLS leiavad kasutust ka muude seisundite ravis. Seetõttu võiks neid mõisteid käsitleda kui eluohtliku seisundi põhilisi ja spetsiaalseid ravivõtteid. ALS laiendatakse vahel ka fraasiks advanced caridac life support (ACLS) või ka advance trauma life support (ATLS). Esimesel juhul mõeldakse eluohtliku südamehaiguse spetsiaalseid ravivõtteid ning teisel juhul traumaravi spetsiaalseid ravivõtteid. ACLS ja ATLS on ALS-i täiendused ning neid eraldi organisatoorsete suundadena ei käsitleta.
BLS-i kasutamisel lepitakse kokku kiirabis kasutatavad abistamismeetodid. BLS-i puhul piirduvad need vaid kõige elementaarsema osaga patsientide abistamisel (näiteks lahastamine), misjärel patsient transporditakse kiiresti lähimasse haiglasse.
ALS-i kasutamisel lepitakse kokku kiirabis kasutatavad abistamismeetodid. ALS-i puhul kasutatakse keerukamaid ravivõtteid kui BLS-i puhul. Näiteks ravitakse ALS-süsteemis osasid rütmihäired, mida BLS-i põhimõtete järgi ei tehta. BLS-i angloameerika variandi puhul transporditakse patsient samuti kiiresti haiglasse. Franko-germaani suund ALS-i käsitlusest ei propageeri küll sündmuskohal viivitamist, kuid õigeks peetakse transpordile eelnevat stabiliseerimist ja raviprotseduure.

Põhiliste korralduslike suundade kombinatsioonid

Eelnevalt kirjeldatud suundades esineb sagedasti variatsioone ja omavahelisi kombinatsioone. Rootsis rakendatakse franko-germaani süsteemi variatsiooni, kus kiirabitöötajateks on ainult õed, kellel on nii BLS kui ka ALS osutamiseks vajalikud oskused. Kõikides süsteemides tegelevad vastsündinute ravi ja transpordiga vaid arsti juhtimisel töötavad brigaadid. Õhukitega transport toimub samuti pea alati arstide juhtimisel. Venemaa kiirabisüsteemi iseloomulikuks tunnuseks on kiirabisüsteemi sees olevad spetsialiseerunud brigaadid. Näiteks on Venemaal olemas vaid erakorralise sünnitusabi andmiseks mõeldud spetsiaalkiirabibrigaad.

Kiirabikorraldus väljaspool tavalist olukorda

Haiglaeelne erakorraline meditsiini areng on selle viinud valdkondadesse, kus meditsiiniabi piirdus varem esmaabiga. Sellisteks valdkondadeks on näiteks korrakaitse aga ka abikauged piirkonnad ookeanilaevadel ning naftaplatvormidel. Erakorraline meditsiiniabi on sel juhul n-ö peamise tegevuse kõrvaleriala. Selliseks käsitluseks sobib hästi angloameerika mudel, mis eeldabki piiratud, algoritmidel põhinevat tegutsemist. Näiteks omandavad USA-s osa SWAT-üksuse võitlejatest kiirabitehniku oskused, mis võimaldab neil anda abi seal, kus abiandja ise on ohtlikus olukorras."Scoop and run" põhimõte on kasutusel ka lahingukannatanute abistamisel sõjaväljal ja laiemalt kogu sõjameditsiinis. Haiglaeelse erakorralise meditsiini põhimõtted on kasutusel ka polaarjaamades.

Kiirabi rahastamine

Peamisi küsimusi mingi organisatsiooni toimimisel on selle olemasolule finantskatte leidmine. Enamasti rahastatakse haiglaeelset erakorralist meditsiiniabi kohaliku omavalitsuse ja/või riigieelarvest. Niisiis on tegemist ühiskonna üldistes huvides antava avaliku abiga (avaliku teenusega), milleks kuluv raha võetakse maksude näol füüsilistelt ja juriidilistelt isikutelt. Erakorralist haiglaeelset meditsiiniabi rahastatakse vahel ka eraomanduses olevatest finantsvahenditest. Sel juhul on sageli tegemist mingi suurürituse (rahvaspordivõistlus, kultuuriüritus jne) julgestamiseks kaasatud kiirabibrigaadiga. Samas võidakse nõuda mõningatelt ettevõtetelt (näiteks teatud suurusega lennujaamadelt) kiirabibrigaadi olemasolu. Sel juhul on tegemist kiirabibrigaadiga, mis tegutseb väiksemal alal kui tavaks olev maakond, linn või riik. Üldjoontes iseloomustabki avalikest vahenditest rahastatavat kiirabi laiem väljakutsepiirkond, eraomanduses olevat aga kitsa ülesande täitmisele orienteeritus. Paljalt turumajanduslikul põhimõttel, st abi andmise eest saadaval tasul, talitlevat kiirabi ei ole teada.

Kiirabi varustus

Maailmas ei ole ühtset kiirabi varustuse klassifikatsiooni. Seetõttu põhineb varustuselementide rügmitamine väljakujunenud tavadel. Haiglaeelse ja haiglasisese erakorralise meditsiini valdkonnas kasutatakse sarnast varustust. Erinevused tulenevad peamiselt asjaoludest, et kiirabi varustus peab vastu pidama välitingimustes ning olema kompaktsem ning kergem.

Kiirabi tööriietus ja isikukaitsevahendid

Tööriietuse kasutamise eesmärgiks on isikliku riietuse säästmine tööülesannete täitmisel. Samuti võimaldab tööriietuse kasutamine meedikute eristamist sündmuskohal. Kiirabi tööriietus kujundatakse igas riigis eraldi. Kiirabiorganisatsiooni seotuse korral päästeteenistuse või politseiga kannavad kiirabitöötajad sageli detailselt reglementeeritud vormi. Vormi kannavad tavaliselt ka sõjaväemeedikud. Riikides, kus haiglaeelne erakorraline meditsiin on rohkem tsiviilvaldkonna osa, kehtestatakse enamasti üldised nõuded, kuid iga asutus tellib ja kujundab tööriietuse iseseisvalt. Näiteks Eesti Vabariigis nõutakse kiirabi tööriietuselt vaid punast värvi kanga kasutamist, kõikides suundades paistvaid helkurribasid ning kiirabiasutuse nime töötaja seljal. Jalanõude valik tehakse kliimast lähtuvalt. Tööriietus pakub reeglina kaitset vaid ilmastiku eest.
Esmaste isikukaitsevahenditena kasutatakse näomaske, kummikindaid ning kergeid kaitseülikondi. Sellise varustusega saab ennast kaitsta patsiendilt saadava nakkuse eest. Sõltuvalt vajadusest, kasutatakse vahel ka kiivreid. Tsiviilkiirabitöötajad tavaliselt keerukamat kaitsevarustust ei kasuta. Patsient puhastatakse saastest enne kui ta meedikuteni jõuab. Sõjaväe- ja politseimeedikud osutavad lahingus abi täies lahinguvarustuses.

Ravimid ja ravimite manustamise vahendid

Maailma kiirabibrigaadide varustuses on erinevad ravimid. Väiksema väljaõppega brigaadide käsutuses on piiratum kogus ravimeid, mis vahel piirdub vaid kahe elustamiseks mõeldud ravimiga. Mõningatel juhtudel kasutatakse ka eeldoseeritud süstlaid. See tähendab, et meedik ei pea võtma süstlasse õige doosi jagu ravimit, vaid süstib ühe süstla jagu ravimit. Teise äärmuse moodustavad sisuliselt liikuvad intensiivravipalatid, kus ravimite valik ei erine haiglast. Ravimgruppidest kasutatakse valuvaigisteid, südamerütmi kiirendavaid ja aeglustavaid aineid, vererõhku tõstvaid ja langetavaid aineid ning hingamisteid avavaid ravimeid.
Ravimite doseerimiseks kasutatakse süstlaid ja nebulisaatoreid. Automaatsüstalde abil saab ravimeid manustada pideva joana. Automaatsüstalde ühendamiseks patsiendiga kasutatakse voolikuid ning mitmesuguseid ühekordse kasutusega kraane.

Patsiendi transpordivahendid sündmuskohal

Sündmuskohal ega ka haiglas ei ole võimalik suuremõõtmelise sõidukiga patsiendi juurde sõita. Probleemi lahendamiseks kasutatakse patsiendi transpordivahenditena mitmesuguseid kanderaame ja kandetekke. Esimese eeliseks on suurem kandevõime ning rataste olemasolul saab kannatanut liigutada ka üks meedik. Tekk on seevastu kompaktsem ja omab eelist kitsastes tingimustes. Patsient asetatakse lamavas asendis raamile/tekile ning ohu korral viiakse sündmuskohast kaugemale. Ohu puudumisel on kanderaam heaks stabiilseks aluseks haigega tegelemisel. Vastsündinute transpordiks kasutatakse kuvöösidega kiirabiraame.

Vahendid haavade ja luumurdude (traumade) raviks

Haavade sulgemiseks kasutatakse mitmesuguseid sidumisvahendeid, näiteks sidet ja tampoone. Luumurdude fikseerimiseks kasutatakse lahaseid.

Vahendid patsientide soojendamiseks ning jahutamiseks

Alajahtunud patsiente soojendatakse passiivselt kui takistatakse täiendav soojuse eraldumine inimkehast. Passiivse soojendamise korral kaetakse keha tekkide ja alumiiniumkattega kilega. Aktiivse soojendamise korral kaetakse keha madratsiga, kust pumbatakse läbi sooja õhku. Hüpertermia korral jahutatakse patsienti külmade lahustega ning kehakatete eemaldamisega.

Kiirabi transpordivahendid

Kiirabi transpordivahendina mõeldakse iseliikuvat spetsialiseeritud transpordivahendit. Kiirabi transpordivahend võib sobida patsiendi transpordiks, kuid võib olla ka ainult meedikute ja varustuse transpordiks. Kasutatakse nii maismaa-, vee-, kui ka õhutransporti. Seejuures vaadeldakse haiglaeelses erakorralises meditsiinis transpordivahendit kui mõttelist platvormi, kuhu paigutada vajalik varustus. Autodes, õhukitest, veesõidukites ja rongides on abiandmise võimalused üldjoontes samad. Mootor- ja jalgratastele paigutatud varustusekomplekt on väiksemate võimalustega. Kuivõrd inimene elab maismaal, siis kõige rohkem kasutatakse maismaatransporti. Õhukitest kasutatakse parema manööverdusvõime tõttu enam helikoptereid. Transpordivahend valitakse otstarbekuse põhjal. Otstarbekas on transpordivahend, mis viib abiandjad kiiresti kohale ja on ühtlasi majanduslikult optimaalne.

Kiirabi sümboolika

Kiirabi ehk erakorraline haiglaeelne meditsiiniabi on osa tervishoiusüsteemist. Seetõttu kasutatakse kiirabisümboolikas palju mujal meditsiinis levinud sümboleid. Omavahel tuleb eristada traditsioonilisi sümboleid, kiirabiasutuste sümboolikat ning operatiivsõidukite tähistust. Levinud on sümbolid, mille keskseks osaks on Asklepiose ork. Samuti kasutatakse kiirabi sümboline elu tähte. Elu täht on USA maanteede ohutuse eest vastutava ametkonna väljatöötatud sümbol. Kujutatakse kolme ristuvat maanteed koos Asklepiose kepiga. Sagedaseks segaduse allikaks on punase risti kasutamine kiirabiautodel. Punane rist on Rahvusvahelise Punase Risti sümbol. Reeglid punase risti sümboolika kandmiseks on ranged ning reeglina ei lubata sümbolit kanda ühelgi muul asutusel peale punase risti enda. Vaidluseid punase risti kasutuse üle on peetud ka Eestis. Sõjaväemeedikutel ja sõjaväemeditsiinitehnikal on punase risti sümboli kasutamine lubatud. Vaatama sellele on kaasajal tavaline, et sõjaväemeedikud ei kanna punase risti märki. Punane rist vormil on demaskeeriv ning tõmbab kergesti vaenlase tähelepanu. Tavaliselt kannavadki punast risti vaid Punase Risti kui organisatsiooni enda mehitatavad kiirabibrigaadid.
Sageli kantakse kiirabiautole kiirabiasutuse enda sümboolika, milleks on sageli kaubamärk, kiirabiasutuse aadress jmt.
Igas riigis on tavaliselt mingi regulatsioon, mis selle riigi piires reguleerib operatiivsõidukite tähistamist. Sarnane regulatsioon on olemas ka Eestis. Eestis on kiirabisõidukid põhivärvilt valged või kollased. Punase värviga värvitakse tagaluuk, kapott ning esiuksed. Külgedele kantakse horisontaalne triip.

Kiirabikorraldus Eesti Vabariigis

"Tervishoiuteenuste korraldamise seadus" kasutab mõistet "kiirabi". Ühtlasi nimetab seadus haiglaeelset erakorralist meditsiiniabi ambulatoorseks abiks. See pole aga korrektne, sest ambulatoorne abi eeldab abi andmist ambulatooriumis. Ambulatooriumiks loetakse üldiselt haiglavälist tervishoiuasutust, mis omab väiksemaid võimalusi kui polikliinik. Ambulatoorse abi saamiseks läheb patsient ise kohale ajal kui kiirabi osutamiseks lähevad tervishoiutöötajad patsiendi juurde väljakutse peale. Ühtlasi on igal Eesti Vabariigi territooriumil viibival inimesel õigus saada kiirabi, kuid iga inimene ei oma õigust saada plaanilist abi haiglas, polikliinikus või ambulatooriumis.
Haiglaeelse erakorralise meditsiiniabi (kiirabi) andmist korraldab Terviseamet, mis on Sotsiaalministeeriumi valitsemisalas olev valitsusasutus. Ameti enda struktuuri osaks on tervishoiuosakond, mille ametisiseseks ülesandeks on kiirabi korraldamine. Tervishoiuosakonna siseselt on moodustatud haiglaeelse erakorralise meditsiiniabi küsimustega tegelev erakorralise meditsiini büroo. Terviseameti peadirektor on aruandekohuslane sotsiaalministri ees, kes on valitsuse liige. Eestis ei ole riigi kiirabi ehk kiirabiasutust, mis seaduse mõtte kohaselt oleks valitsusasutus. Selle asemel sõlmib Terviseamet juriidiliste isikutega halduslepingud ning tasudes maksumaksja rahaga ostab kiirabi sisse. Seega riigistruktuur ise otseselt kiirabi andmisega ei tegele, vaid ostab selle kiirabiteenusepakkujatelt, kellel on Eesti Vabariigis vastav tegevusluba. Eestis on 32 kiirabiteenuse pakkujat. Kiirabiteenuse osutajad valitakse riigihankekonkursil iga 5 aasta järel. Esmakordsel lepingusõlmimisel sõlmitakse leping 3 aastaks. Sotsiaalministri otsusega on üle Eesti paigutatud 95 kiirabibrigaadi. Kiirabibrigaadide asukohad on näha kaardil.
Eesti kiirabi täiendavate ülesannete hulka kuulub haigete meditsiiniline maismaatransport, mida teostatakse kiirabikutsete vahelisel ajal. Eesti Vabariik pole seda küll otsesõnu kiirabiteenusepakkujate kohustuseks seadnud, kuid põhimõtteliselt on need asutused peaaegu ainsad, kes suudavad organiseerida meditsiiniabiga transpordi. Meditsiiniline transport on patsientide transportimise viis, kus kogu transpordi vältel tagatakse meditsiiniabi. Meditsiiniabi maht varieerub lihtsamatest protseduuridest nagu täiendava hapniku manustamine, kuni juhitava hingamise metoodika kasutamiseni välja. Tavaliselt lepivad transpordi ajaks tagatava ravimahu kokku transpordi tellija (näiteks haigla, eraisik, hoolekandeasutus jt) ning kiirabiteenusepakkuja. Haigeid transporditakse näiteks ühest haiglast teise, haiglast koju jne. Sageli on kiirabiteenusepakkujad mehitanud spetsiaalse meeskonna, kelle ülesandeks ongi haigete transportimine. Selliseid meeskondi nimetatakse mitteametlikult transportbrigaadideks. Meeskond on enamasti kaheliikmeline, kellest vähemalt üks on kiirabitehniku kvalifikatsiooniga. Siiski ei piisa alati transportbrigaadi liikmete oskustest ning haiged transpordivad vajadusel kõik kiirabibrigaadid. Meditsiiniline transport on Eesti Vabariigis õigusaktide tasandil nõrgalt reguleeritud ning seetõttu on eespool kirjeldatu pigem väljakujunenud kombestik kui standardil põhinev organiseeritus. Meditsiinilise transpordi eest maksab selle tellija. Riigieelarves ei ole eraldi vahendeid meditsiinilise transpordi kuludeks. Meditsiiniline transport ei ole seesama, mis puudega inimeste transport ehkki ka puudega inimene võib vajada meditsiinilist transporti.
Kiirabi osaleb sageli ka suurürituste meditsiinilisel julgestamisel. Eestis ei ole kindlapiirilist regulatsiooni, millisel üritusel peab sündmuskohal viibima meditsiiniline julgestus ja millisel mitte. Spordiüritusel tuleb tagada turvalisus Rahvaürituste (spordiüritused, kontserdid jmt) organiseerimine tuleb kooskõlastada päästeteenistuse, politsei kui ka kohaliku omavalitsusega. Nimetatud ametkonnad vaatavad korraldaja plaani läbi ja vajadusel nõuavad meditsiinilise julgestuse olemasolu. Ürituse korralda tellib vastavalt soovitule meditsiinilise julgestuse. Suure ohuga üritustel (näiteks motokrossi võistlus) tellitakse sündmuskohale terve kiirabibrigaad koos varustusega. Meditsiinilise julgestuse eest tasub ürituse korralda.

Kiirabi rahastamine

Haiglaeelset erakorralist meditsiiniabi rahastatakse solidaarselt. See tähendab, et iga inimene, kes viibib Eesti Vabariigi territooriumil, saab vajadusel erakorralist meditsiiniabi. Võimalus saada erakorralist meditsiiniabi ei sõltu inimese sissetulekust, kodakondsusest ega õigusest elamisloa alusel Eestis elada. Samuti omavad kiirabi saamise õigust asüülitaotlejad. Eesti Vabariigis rahastatakse kiirabi riigieelarve rahalistest vahenditest, mitte sotsiaalmaksu abil. Sotsiaalmaksuga kogutud raha kulub ravikindlustusega inimeste ravimiseks. Haiglaeelse erakorralise meditsiiniabi saamine ei ole seotud ravikindlustuse olemasoluga ning seda rahastatalse riigieelarve teistest vahenditest. Samuti ei võta kiirabi visiiditasu. Visiiditasu võib küsida (ja tavaliselt küsibki) haigla, kuhu kiirabi patsiendi viib. Visiiditasu ei võeta kiirabiga haiglasse viidud patsiendilt siis, kui patsient jääb haiglaravile. Kui patsient suunatakse pärast kiirabiga haiglasse viimist koju, võib haigla visiiditasu küsida. Eestis ei või küsida kõrgemat visiiditasu kui 5 eurot. Haigete transpordi ja meditsiinilise julgestuse eest tasub selle tellija. Riigieelarves selleks vahendeid ei ole.

Kiirabipersonal Eesti Vabariigis

Eesti meditsiinitöötajaid nimetatakse tervishoiutöötajateks. Tervishoiutöötajad (so arstid, hambaarstid, õed ja ämmaemandad) peavad olema Terviseametis registreeritud. Registreerimine tähendab, et amet kontrollib nende omandatud haridust ning kannab töötajad seejärel vastavasse registrisse. Kiirabis saab töötada ainult see meedik, kes on Terviseameti registris. Erandi moodustavad kiirabitehnikud, kelle registreerimist seadus siiani ei nõua. Terviseameti registrid on vabalt kättesaadavad.
Eestis osutavad erakorralist haiglaeelset meditsiiniabi kolme erineva kvalifikatsiooniga meedikud. Nendeks on õed, arstid ning kiirabitehnikud. Sagedaseks segadust tekitavaks asjaoluks on Eesti NSV kiirabisüsteemist pärit ametinimetuste, rahvalike ametinimetuste ning kaasaegsete ametinimetuste samaaegne kasutamine, mis ei ole korrektne.
Arstid, kes töötavad Eesti kiirabis jaotuvad laiemas plaanis kaheks. Esimesed on omandanud erakorralise meditsiini arsti või anestesioloogi kliinilise eriala ning võivad töötada kõikides kiirabibrigaadides, kus juhtivliikmeks on arstid. Ülejäänud arstid, kes omavad teisi erialasid või eriala ei oma peavad läbima erakorralise meditsiini alase täiendõppe ning võivad töötada ainult arstibrigaadide juhtidena. Ehkki põhimõtteliselt võib mõne muu eriala arst kiirabis töötada on sellised arstid pigem erandiks. Põhiosa arstidest Eesti kiirabis on anestesioloogid või erakorralise meditsiini arstid ning eriala omandavad arstid ehk arstid-residendid. Tegemist ei ole eesmärgistatud personalipoliitika tulemiga. Kiirabis praktiseerimine pakub oma mitmekülgsusega arstile-residendile väärtuslikke lisakogemusi.
Nõukogude kiirabisüsteemis kasutati palju haigustele spetsiifilisi kiirabibrigaade. Nii olid olemas südamehaigetele spetsialiseerunud kardioloogilised kiirabibrigaadid, kõhuvalule reageerivad kirurgilise suunitlusega kiirabibrigaadid jmt. Sellest tulenevalt töötas kiirabis ka palju erinevate erialade arste. Tänaseks on sellisest süsteemist, ebaefektiivsuse tõttu, loobutud ning kõiki eluohtlikke haigestumisi käsitleb üks arst. Kõige lähemaks nõukogudeaegseks vasteks tänapäeva anestesioloogile oli anestesioloog-reanimatoloog. Erakorralise meditsiini arsti eriala nõukogude kiirabisüsteemis ei tuntud. Rahvasuus nimetatakse kiirabis töötavat arsti kiirabiarstiks.
Sarnaselt arstidega saab ka kiirabis töötavad õed jaotada laiemalt kaheks. Esimesed on omandanud intensiivõenduse eriala ja võivad töötada nii õendusbrigaadi juhtidena kui brigaadi teise liikmena. Teine grupp õdesid omab muud õenduseriala või ei ole spetsialiseerumise täiendõpet läbinud. Nemad võivad töötada vaid kiirabibrigaadi teise liikmena. Nõukogude kiirabisüsteemis töötasid õdede kõrval keskeriharidusega meditsiinitöötajad, keda nimetati kiirabivelskriteks. Eestis kiirabivelskrid enam ei tööta. Kiirabivelskri ja tänapäevase haridusega kiirabiõe töö ei ole võrreldavad.
Kiirabitehnikut (uuema nimetusega erakorralise meditsiini tehnikut) nimetatakse vahel mitteametlikult ka kiirabitehnikuks-autojuhiks. Viimast eelkõige seepärast, et kiirabibrigaadi kolmanda liikme algne ülesanne oli vaid kiirabiauto juhtimine. Kuivõrd selline personalikasutus on ebaefektiivne, siis hakati autojuhtidest koolitama kiirabitehnikuid. Kiirabitehniku kursused saab läbida keskharidust omav isik, mille järel ta saab kutsehariduse. Kursuse läbinuna võib ta töötada kiirabibrigaadi teise või kolmanda liikmena. Tänapäeval moodustab autojuhtimine ainult osa kiirabitehniku ülesannetest. Sellegipoolest nimetatakse kiirabitehnikut või erakorralise meditsiini tehnikut sageli ka kiirabisüsteemi sees sageli autojuhiks. See on lühem ja suupärasem, ühtlasi on see tingitud ka sellest, et tehnikud täidavad peamiselt brigaadi kolmanda liikme kohuseid, millest märgatava osa moodustab kiirabiauto juhtimine.

Kiirabivarustus Eesti Vabariigis

Kiirabivarustuse käsitlemisel räägitakse traditsiooni kohaselt eraldi ravimitest ning muust materjalosast (meditsiiniseadmetest). Kiirabivarustus on Euroopa Liidu liikmesriikides iga riigi enda komplekteerida ning Eesti Vabariigi kiirabivarustusenõuded on kehtestatud sotsiaalministri määrusega. Nimetatud määruses on ära toodud kõige põhilisemad varustuse nõuded, mille järgmine on kiirabibrigaadipidajale kohustuslik. Varustusenõuded ei võta arvesse piirkondlikke eripärasid (näiteks pikk transpordiaeg haiglasse). Sellest ja tehnika progressist lähtuvalt on kiirabiasutused lisanud autodesse uuemat varustust. Eesti kasutav varustust, mis on laialdaselt kasutusel kõikjal Euroopa Liidus. Seetõttu vastab kogu varustus Euroopa standardiorganisatsiooni ning ISO kehtestatud nõuetele. Kokkuvõtlikult võib öelda, et Eesti järgi kiirabivarustuse ostmisel standarditest tulenevaid nõuded, kuid Eesti tüüpi varustusekomplektid on kasutusel vaid Eestis.

Kiirabi operatiivjuhtimine Eesti Vabariigis

Kiirabi haldusküsimustega tegelevad igapäevaselt Terviseameti töötajad. Seevastu hädaabi teadete vastuvõtmise ja kiirabi operatiivjuhtimisega tegeleb Häirekeskus, mis kasutab selleks telefonsidet ja raadiosidet. Hädaabi teated elanikkonnalt võetakse vastu telefoninumbril 112. Päästeteenistuse, politsei ja muude operatiivteenistuste poolt teostatud kiirabikutsed võetakse vastu raadioside või ametkondlikuks kasutamiseks mõeldud telefonside vahendusel. Häirekeskuse ülesandeks kiirabikutsete töötlemisel on nende vastuvõtmine, abivajaduse iseloomu määramine, lähima kiirabibrigaadi leidmine, teejuhatuse andmine, kiirabi haige seisundist informeerimine jmt. Samuti otsustab päästekorraldaja, kas sündmuse iseloom nõuab teiste operatiivteenistuste reageerimist. Elektritraumaga seotud kiirabikutsele saadetakse kohale elektriliinide mehaanikud jne. Samuti võib kiirabibrigaad nõuda teiste teenistuste kohalesaatmist, kui häirekeskus seda ise ei teinud ei ole. Mõned kiirabiasutused on omaalgatuslikult paigaldanud sõidukitele asukoha määramise seadmed. Üleriigiliselt plaanitakse transpordivahenditele paigaldada positsioneerimisseadmed 2014. aasta lõpuks. Kiirabibrigaadid on paigutatud Terviseameti määratud teeninduspiirkondadesse. Teeninduspiirkonna olemus on pigem halduslik ega ole kiirabi reageerimispiirkonna aluseks. Põhimõtteliselt võivad kõik kiirabibrigaadid reageerida kogu Eesti riigi ulatuses. Abi kiiremaks jõudmiseks on Häirekeskuses sidunud omavahel asulad ja kiirabibrigaadid. Nimekirjas on näha igale asulale lähim kiirabibrigaad. Lähima brigaadi hõivatuse korral leiab kiiruselt järgmise brigaadi jne.

Koostöö teiste operatiivteenistustega

Kiirabibrigaad teeb koostööd kõigi sündmust likvideerivate organisatsioonidega. Ministri määrusega on reguleeritud koostöö päästeteenistuse, politsei ja häirekeskuse vahel. Teiste sündmust likvideerivate teenistustega ei ole koostöö juriidilisest aspektist lähtuvalt reguleeritud.
Kiirabi vaatepunktist lähtuvalt võib ametkondadevahelist koostööd nõudvad sündmused jagada kaheks. Päästesündmusel tegeleb kiirabi erakorralise meditsiiniabi andmisega ning saab korraldusi päästetööde juhilt või ka demineerimistööde juhilt. Seejuures ei saa päästetööde juht ega ka demineerimistööde juht sekkuda otseselt meditsiiniabi andmisse. Näiteks võivad juhid määrata koha kus abi antakse, kuid raviotsuseid nemad ei tee. Seda teevad kiirabibrigaadi juhtivliikmed. Teiseks suureks koostööd nõudvaks sündmusterühmaks on korrakaitselise iseloomuga sündmused, kus koostööd tehakse politseiga (sh piirivalvega). Sellistel sündmustel allub kiirabibrigaad sündmust juhtivale politseiametnikule samade põhimõtete alusel nagu päästetööde juhile.

Haiglaeelse erakorralise meditsiiniabi dokumenteerimine

Eesti Vabariigi õigusaktide terminoloogiat kasutades on kiirabi tervishoiuteenus. Võlaõigusseadusest tulenevalt peab meedik patsiendiga toimunu dokumendina vormistama. Kuivõrd kiirabi tuleb anda sageli kiiresti, mitmeid tegevusi omavahel kombineerides, siis on dokumenteerimise hõlbustamiseks kasutusele võetud kiirabikaart. Sisuliselt on tegemist on haigusloo blanketiga, mis oma lühiduse ja konkreetsuse poolest sobib haige seisundi dokumenteerimiseks piiratud aja jooksul. Unustamise vältimiseks ja selguse säilitamiseks on kaardil suunavad küsimused. Kaart on nähtav internetis. Kaardi paberversiooni koopia sisestatakse kiirabibaasi saabumise järel arvutiprogrammi Kiira abil andmebaasi.

Eesti kiirabi toimimine eriolukorras ja erakorralises seisukorras

Eriolukorras ja erakorralises seisukorras kiirabi toimimiseks plaane kehtestatud pole.