Meem

Richard Dawkinsi meem

Meemi mõistet kasutas esmakordselt 1976. aastal Richard Dawkins oma raamatus "Isekas geen" ("The Selfish Gene"), mis lõviosas käsitleb geneetikat, kuid ühes peatükis vaatleb ka inimkultuuri. Meem (inglise keeles meme) on tuletatud sõnade geen (inglise keeles gene) ja mimeme (kreeka keeles imiteeritud asi) kombineerimisel ja tähendab Dawkinsi jaoks kopeerimise ja imiteerimise teel levivat kultuuriühikut või ideed. Meemide levimist ajust ajusse võrdleb autor viiruse nakatava levikuga organismide vahel: jätkusuutlik ja „hea“ idee levib kopeerimise teel sõbralt sõbrale, ajakirjanikult lugejale, õpetajalt õpilasele jne. 
Ideede ja kultuuri areng on geenide arengust võrreldamatult kiiremad, mistõttu käsitleb Dawkins meeme eraldiseisvas evolutsioonis. See sarnaneb geenide muteerumisega ja eksisteerib loodusliku valikuga paralleelselt: püsima jäävad ainult head ja vajalikud ideed, millel on kõrge potentsiaal levimiseks ja on kuidagi kasulikud. Eduka meemi parameetriteks peab Dawkins samuti geenidega sarnaselt kestvust (longevity), viljakust (fecundity) ja kopeeritavust (copying-fidelity). 
Kestvus tähendab siin ühe koopia eluiga – idee püsib ajus kuni organismi surmani, paberil kuni selle hävimiseni jne. Viljakuse all mõistab Dawkins vastuvõetavust ja sobituvust varasemasse süsteemi – teadusliku idee püsimajäämine sõltub teiste teadlaste vastuvõtust. Kopeeritavuse küsimuses tunnistab autor ka ise, et on libedal jääl: geenide kõik-või-mitte-midagi põhimõttel toimiv kopeerimisloogika ei näi kultuuriliste nähtuste levikul rakenduvat. Meemid paistavad muunduvat ühest ajust teise levimisel, õpetaja juttu tõlgendavad õpilased alati veidi erinevalt, kuulujutud tekivad valest tõlgendamisest jne. Enesega vastuolu vältimiseks eraldab autor erinevused tõlgendustes meemist endast – meemiks saab pidada vaid kõiki tõlgendusi ühendavat baasideed, mingit ühist arusaama, mille osas kõik tõlgendajad nõustuvad. 
Seega on Richard Dawkinsi esialgne meem katse vaadata nii bioloogilist kui ka kultuurilist arengut läbi ühise darwinliku prisma. Selline lähenemine pakkus alternatiivi vaem tunnustatud antropoloogilistele ja sotsioloogilistele teooriatele ja ehk oleks see katse vajunud unustustehõlma, kui poleks alanud osalusmeedia võidukäik. Kuigi "The Selfish Gene" oli vaieldamatu bestseller, pöörati meemidele vähe tähelepanu enne 1990. aastaid. Oma raamatus "The World Made Meme" spekuleerib Ryan M. Milner, kuidas meemist sai populaarses käsitluses peamiselt naljakate pildimakrode tähistaja: Dawkinsi termin jõudis mõne artikli kaudu (nt Godwini artikkel Wiredis 1994. aastal) osalusmeedia platvormidele nagu 4chan, Reddit ja Tumblr, mis eraldasid meemi selle dawkinsilikust tähendusest ja tutvustasid seda üldsusele vaid internetile iseloomuliku nähtusena.

Dawkinsi kriitika

Dawkinsi hüpoteesi ideede viiruslikust kopeerumisest ja evolutsioonilisest olelusvõitlusest on alati saatnud kriitiline vastukaja kultuuriteoreetikute, sotsioloogide ja teiste teadlaste seas. Peamise kriitikana tuuakse välja, et Dawkins jätab tähelepanuta kultuurilise ja sotsiaalse konteksti ning seeläbi parasjagu tunnustatud inimkultuuri selgitavad teooriad ning pakub oma meemiteooriaga ebavajaliku alternatiivi.
Dawkinsi meemiteooria pani aluse vastuolulisele memeetikale, mis kogus populaarsust eelkõige 1990. aastatel. Tähelepanu sai memeetika turundajate seas, kes kasutasid viirusliku leviku ja ideega nakatamise metafoori uute (eriti internetti puudutavate) müügistrateegiate kirjeldamiseks. Dawkinsi lähenemise kriitikana märgib Alice Marwick, et see lõikab ära teadmise, kuidas kultuurielemendid keerulistes sotsiokultuurilistes oludes tekkinud ja arenenud on, memeetika näeb kultuuri kui eraldatud ühikute jada.
Dawkinsi memeetikale vastanduvad oma vaadetelt ka biosemiootikud. Meem on biosemiootilisest vaatevinklist märk ilma selle peirce´iliku triaadilise struktuurita, alles on jäetud ainult selle võime kopeeruda. Märgi rikkalikum struktuur võimaldab seda tõlgendada ja tõlkida, meemi ainus funktsioon on aga kopeeritavus. Kuigi märk ja meem kuuluvad mõistetena erinevatesse paradigmadesse, juhib Kalevi Kull tähelepanu tõigale, et need tähistavad sisuliselt sama nähtust. Samuti kritiseerib ta kopeeritavat meemi nii: kui organismid ainult kopeeriksid ja ei tõlgiks/tõlgendaks infot, siis ei oleks need võimelised ennustama, kavatsema, elama.