google/wiki40b huggingface dataset:
Misjonilingvistika

Misjonilingvistika on kristliku misjoni teenistuses olev lingvistika.
Suures osas on misjonilingvistika seotud kristluse ja selle levitamisega. Nimelt olid just kristlased paljudel juhtudel need, kes on esimesena mingi keelega põhjalikult tegelenud, seda uurinud ja kirja pannud esimesed grammatikad, tõlked ja tekstid, kõik selleks, et oma usku paremini edasi anda.

Kõrgaeg

Misjonilingvistika kõrgajaks võib pidada 16.-18. sajandit. Just sellest ajast on pärit paljude Euroopa maade ja ka kaugemate Euroopa mõjupiirkondade maade keelte piiblitõlked ja grammatikad. Suuresti aitasid misjonilingvistika levikule kaasa usupuhastus, mille seisukohaks oli emakeelse piibli vajalikkus, koloniaalvallutused ning ka trükikunsti areng ja levik.

Misjonilingvistika Eestis

Eestis kestis misjonilingvistika ajajärk 19. sajandi keskpaigani. Selle aja jooksul olid peaaegu kõik tähtsamad keeleõpetused kirjutatud kirikuõpetajate poolt. Autorid ja nende raamatute ilmumisajad järgnevalt:  Heinrich Stahl (1637), Johannes Gutslaff (1648), Heinrich Göseken (1660), Johann Hornung (1693), Anton Thor Helle (1732), August Wilhelm Hupel (1780, 2. trükk 1818) ja Eduard Ahrens (1843, 2. trükk 1853). Eesti keele grammatikat üritati kohandada ladina keele omaga, põhjuseks veendumus, et tuttava ladina keele grammatika kaudu on uut keelt kergem omanada.
Raviasutiste ja laboratooriumide seadus

Raviasutiste ja laboratooriumide seadus kuulutati välja Vabariigi Presidendi poolt 7. detsembril 1939.
Seadusel on 8 paragrahvi. Algtekstile on alla kirjutanud Vabariigi President Konstantin Päts, peaminister Jüri Uluots ja sotsiaalminister Oskar Kask.
Raviasutiste ja laboratooriumide seadus avaldati Riigi Teatajas 12. detsembril 1939 (RT 1939, 111, 854) ja jõustus 22. detsembril 1939; samaaegselt kaotas kehtivuse Raviasutiste ja laboratooriumide seadus (RT 1935, 61, 564).
Holzmindeni kreis

Ajalugu

Kreis loodi 1833. aastal Braunschweigi hertsogkonnas. See viidi territoriaalse muudatuse osana 1942. aastal Preisimaa Hannoveri provintsi. Viimased territoriaalsed muudatused toimusid 1974. aastal.

Geograafia

Kreis paikneb Weserberglandi mägedes, umbes Hamelni ja Göttingeni vahel. Weser moodustab kreisi edelapiiri ja voolab läbi selle põhjaosa.
Aleksander Mäe

Aleksander Mäe (26. märts 1893 Narva – 26. juuni 1967) oli Eesti NSV riigitegelane.
Pärast linnakooli lõpetamist Narvas töötas ta Kreenholmi Manufaktuuris, madrusena laeval, kaalujana Tallinnas ning pärast demobiliseerimist (aastal 1918) kaevurina Kuznetski kivisöebasseinis (Kemerovo oblastis). 
Aastal 1920 võeti ta EKP liikmeks; sama aasta suvel saadeti ta illegaalsele parteitööle Eestisse. Siin ta vahistati ja mõisteti kolmeks aastaks vangi. Augustis 1922 vahetati ta poliitvangina välja ja suunati parteitööle Petrogradi kubermangu, Oudova maakonda. Aastast 1925 oli ta juhtival tööl Leningradis, Leningradi ja Kalinini oblastis. Aastast 1942 oli ta Eesti Laskurkorpuses 1. tagavara laskurpolgus poliittöötajaks.
Pärast sõda oli ta Tartu maakonna täitevkomitee aseesimees ja Harju maakonna täitevkomitee esimees. 19. aprillist 1946 kuni 15. juulini 1948 oli ta Eesti NSV põllutööminister. Seejärel oli ta Eesti NSV põllumajandusministri asetäitja, NSV Liidu Varumise Ministeeriumi volinik Eesti NSV-s ja ETKVL-i juhatuse aseesimees. Aastal 1959 jäi ta pensionile.
Aleksander Mäe suri 26. juunil 1967 ja ta maeti 28. juunil 1967 Metsakalmistule.
Joniškėlise mõis

Joniškėlise mõis (leedu Joniškėlio dvaras) on endine mõis Leedus Pasvalysi rajoonis Joniškėlises.
Mõisa on esimest korda mainitud aastal 1684. Esimesteks omanikeks olid ilmselt Švobad. Aastal 1723 läks mõis Puzinitelt Karpide valdusesse.
Benedykt Karp oli üks Stanisław II troonileaitajaid. Tema poeg Ignacy Karp lasi oma testamendis Joniškėlise rajada haigla ja kihelkonnakooli. Haigla valmis tema järeltulija, Eustachy Karpi, juhtimisel. Viimase poeg, Felicjan Stefan Karp, oli Kaunase ja Panevėžysi šlahta aadlimarssaliks. XIX sajandil kujunes mõisast Kovno kubermangu suurim maavaldus, mõisale kuulus 47984 tiinu maad.
Felicjan rajas mõisa ka põllumajanduskooli. Peale maareformi jäi mõisale 80 hektarit maad. Feliciani järel sai mõisa omanikuks Marija Joana Karp. Seni mõisale kuulunud põllumajanduskooli võttis üle Leedu riik. Aastal 1940 mõis natsionaliseeriti.
Mõisakompleks asub Mažupė jõe kaldal. ja selle pindala on 30 hektarit. Säilinud on kakskümmend hoonet, nende seas uus (ehitatud XIX sajandi teisel poolel) ja vana klassitsistlik peahoone (ehitatud XVIII sajandi alguses), kontor, vesiveski, kaks aita, piimatoodete ladu, kasvuhoone, tõllakuur, sepikoda, aedniku maja, kaks lauta, tall ja tallmeistri maja. Uus peahoone rajati peale tulekahju aastal 1763, mil hävisid mitmed kõrvalhooned ja vana peahoone sai tules kannatada. Suurem osa mõisakompleksist kuulub aastast 1967 Leedu põllumajandusinstituudile, vanas peahoones asub aga muuseum.
Mõisa peahoone juures asub nelinurkne park, mille keskmeks on vana peahoone ja selle juures asuv ühe hektari suurune paraadväljak. Kujunduselt on see prantsuse park. Paraadväljakult viis läände 400 meetri pikkune pärnaallee, aga tänapäeval on seal osad puud teiste liikidega asendatud. Alevi juurde viis väljakult hobukastanialleee.
Giovanni dalle Bande Nere

Ludovico de Medici (tuntud ka kui Giovanni dalle Bande Nere; 5. aprill 1498 Forlì – 30. november 1526 Mantua) oli Itaalia kondotjeer.
Ludovico, hüüdnimega "Suur Saatan" (il «Gran Diavolo»), oli Itaalia viimane väljapaistev kondotjeer.
Nimetus Bande Nere tuleneb sellest, et patrooni ja sugulase, paavst Leo X surma (1. detsember 1521) märgiks värvis Giovanni oma väeosa valge–purpursed võitluslipud mustaks.
Giovanni sündis Põhja Itaalia linnas Forlìs Giovanni de' Medici (tuntud ka kui Plebeilik, Rahvamees, itaalia keeles il Popolano) ja Caterina Sforza, Itaalia renessansi ühe tuntuima daami lapsena. Tema isapoolne esivanem (vana-vana-vanaisa) oli Medicite dünastia rajaja, Giovanni de' Medici.
Ludovico näitas huvi võitluskunstide vastu üles juba varases nooruses, sooritas esimese mõrva 12–aastaselt. Ludovico pojast, Cosimost, sai esimene Toscana suurhertsog.
Giovannist sai kondotjeer paavst Leo X (Giovanni di Lorenzo de' Medici) teenistuses. 1516. aasta 5. märtsil juhtis ta sõjakäiku Urbino hertsogi Francesco Maria I della Rovere vastu, kelle alistas 22 päevaga.
Leo X järel paavstiks valitud Clemens VII, 1509. aastal surnud Caterina Medici nõbu, tasus kõik Giovanni võlad ja palus tal vastutasuks asuda käimasolevas sõjas prantslaste poolele.
Sügav uni

Sisututvustus

Peategelane Marlowe palgatakse uurima väljapressimisjuhtumit, kuid pärast raamatukaupmees Geigeri mõrva kistakse eradetektiiv allilma räpastesse mängudesse.
Tapetakse 6 inimest, neist ühe mõrvarit ei avalikustatagi ja ülejäänutest igaühe mõrvab erinev tegelane. Kohtu alla läheb mõrtsukatest ainult üks. Kui Chandlerilt küsiti, kes mõrvas Owen Taylori, siis vastas Chandler, et ta ei tea seda ka ise.

Eestikeelsed väljaanded

Eesti keeles ilmus teos Olioni kirjastuselt 1992. aastal Ralf Tomingu tõlkes.

Tunnustus

1990. aastal avaldatud edetabeli "The Top 100 Crime Novels of All Time" (UK Crime Writers Association) tulemuste põhjal on teos teisel kohal. Viis aastat hiljem ilmunud nimekirjas "The Top 100 Mystery Novels of All Time Selected" (Mystery Writers of America) asub raamat kaheksandal kohal. Prantsuse ajaleht Le Monde valis selle 1999. aastal sajandi 100 parima raamatu hulka.
Ilze Liepa

Ilze Marisovna Liepa (vene keeles Илзе Марисовна Лиепа; sündinud 22. novembril 1963 Moskvas) on vene balletitantsija ja näitleja, Venemaa rahvakunstnik.
Ta oli 1981. aastast Moskva Suure Teatri balletisolist. 1980. aastate keskel hakkas ta mängima filmides ja 1990. aastate lõpus draamalavastustes.
Ta on alates 1984. aastast mänginud enam kui 15 filmis. Esimene filmiroll oli naispeakangelane Runa Bulat Mansurovi filmis "Sädelev maailm" (Aleksandr Grini samanimelise fantaasiateose ainetel; filmis mängis peaosa Tiit Härm). 2017. aastal tegi Liepa kaasa Rustam Hamdamovi mängufilmis "Mešok bez dna" ("Мешок без дна").

Haridustee

Pärast Moskva akadeemilise koreograafiakooli lõpetamist 1981. aastal asus Ilze Liepa balletisolistina tööle Moskva Suures Teatris. 1991. aastal lõpetas ta GITIS-e ballettmeistriteaduskonna.

Isiklikku

Tema ema on Puškini-nimelise Moskva Draamateatri näitleja Margarita Žigunova. Tema isa Māris Liepa (suri 1989) ja vend Andris Liepa on tuntud balletitantsijad. Ilze Liepa oli abielus viiuldaja Sergei Stadleriga. Tal on tütar (sündinud 2010) teisest abielust (abielu lahutati 2013. aastal).
Andres Ülviste

Andres Ülviste (sündinud 1963) on eesti jurist.
Ta on lõpetanud Tallinna 32. Keskkooli. Andres Ülviste on lõpetanud Tartu Ülikooli õigusteaduse erialal 1993. aastal.
Ta töötab riigiprokuratuuris.
Prokuratuuri 86. aastapäeval novembris 2004 kuulutati ta aasta prokuröriks.
Peking

Rahvastik

Pekingi alaliste elanike arv on 21 150 000 (2013).
2000. aasta rahvaloenduse andmetel moodustasid Pekingi elanikest hiinlased 95,69%, mandžud 1,84%, hueid 1,74%, mongolid 0,28%, korealased 0,15%, tuijad 0,062%, tšuangid 0,054%, miaod 0,039%, uiguurid 0,023% ja tiibetlased 0,022%.
Keskmine rahvastiku kasv aastas on ~7,3%.

Majandus

Peking on üks Hiina arenenumaid linnu, kus kolmanda astme tööstus moodustab 73,2% selle SKP-st. Peking oli esimene post-industriaalne Hiina linn.

Haridus ja teadus

Pekingis asub Hiina üks tippülikoole, Renmini Ülikool.

Vaatamisväärsused

Linna keskel asuvad Tian'anmeni väljak ja Keelatud linn.
Linnast 10 km loodes asub Suvepalee.

Sport

Pekingis toimusid 2008. aasta suveolümpiamängud. Peking kandideerib ka 2022. aasta taliolümpiamängude korraldajaks.
Hu Shih

Hu Shih (hiina keeles 胡適; 17. detsember 1891 Jixi maakond, Anhui – 24. veebruar 1962 Taipei) oli hiina filosoof, esseist ja diplomaat.
Ta oli Hiina Vabariigi suursaadik Ameerika Ühendriikides aastail 1938–1942.
Aberavon (Suurbritannia parlamendi valimisringkond)

Aberavon (kõmri keeles: Aberafan) on valimisringkond, mis asub Walesis Suurbritannias. 
Valimisringkond on esindatud House of Commonsis Suurbritannia parlamendis. 
Valimisringkonda esindab House of Commonsis Stephen Kinnock Briti Leiboristlikust Parteist.
Toomas Nipernaadi

Film ja teater

1931. aastal ostsid Berliini filmimehed August Gailitilt Toomas Nipernaadi filmimisõiguse, võtted pidid algama 1932. aasta suvel.
1983. aastal valmis stuudios Tallinnfilm režissöör Kaljo Kiisa käe all romaani põhjal film "Nipernaadi", kus peaosa mängis Tõnu Kark. Tema kõrval paistsid silma ka Viire Valdma, Paul Poom, Egon Nuter, Ilmar Tammur, Rita Raave, Kaie Mihkelson jt. Filmi stsenarist oli Juhan Viiding, operaator Jüri Sillart, heliloojad Raimo Kangro ja Andres Valkonen. "Nipernaadist" sai tuntuks üks eesti filmimuusika tuntumaist paladest, Anne Maasiku "Rändaja õhtulaul" (Ernst Enno sõnadele), ehkki varem oli seda kasutatud ka Jaan Toominga 1976. aasta lavastuses "Veli Joonatan".
Valgas tegutsenud Säde teatri asutamise 100. aastapäevaks lavastati 2011. aastal muusikaline etendus "Nipernaadi", muusika kirjutas Siiri Põldsaar.
Romaani 90. aastapäevaks valmis 2018. aastal MTÜ Temufiromantiline värskeõhulavastus "Toomas Nipernaadi". Nimiosas Pääru Oja. Lavastaja Peep Maasik.

Nipernaadi Eesti kultuuris

Valgas püstitati 2009. aastal Säde parki Nipernaadi kuju. Skulptuur on 4,5 meetrit kõrge ja põhineb Jaak Soansi ideel. Kuju väiksem koopia antakse 2009. aastast August Gailiti novelliauhinna võitjale.
Dunkri Kaubanduse AS tõi Eestis 2006. aastal poelettidele "Nipernaadi" viina. Ettevõte sai loa Tallinnfilmilt, kuid mitte kirjanik August Gailiti pärijailt. Samuti kasutati reklaamis algselt filmile viitavat muusikat ja kujundust, milleks otseselt luba ei küsitud. Reklaam tekitas ajakirjanduses vastuseisu ning nii Tallinnfilm kui ka Anne Maasik väljendasid selle suhtes rahulolematust, mistõttu asendas Dunkri Kaubanduse AS reklaamklipi uuega.
Aeg-ajalt on nimetus nipernaadi kasutusel ka üldmõistena seiklusi otsiva ränduri kohta, kes otsib uusi elamusi kõrvalteedelt, kaugemal tavaelust. Näiteks on Kuku raadios olnud reisisaade "Nipernaadid". Nipernaadiga on ajakirjanduses võrreldud isegi Euroopa Liitu.
Tallinna Keskraamatukogu raamatukogubussi nimi on Katarina Jee.
2002. aastast tegutseb Nipernaadi reisiklubi.
Joseph von Lemm

Carl Joseph von Lemm (17. juuni 1840 Haapsalu – 20. veebruar 1890 Tallinn) oli Eesti vaimulik.

Elulugu

Õppis aastatel 1852–1858 Peterburi Peetri kirikukoolis. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1859–1864. Ordineeriti õpetajaks Tallinnas 25. juulil 1865.
1865–1876 oli ta Katharinenfeldis (praegu Bolnissi, Gruusia) luterlik pastor. 1876–1880 oli ta Ludwigsthalis (Jekaterinoslavi kubermangus, praegu Dnipropetrovski oblastis) luterlik pastor. Aastatel 1880–1890 oli ta Tallinna Rüütli ja Toomkoguduse diakonõpetaja, samaaegselt oli ta Toompea lossi ja vangla õpetaja.

Isiklikku

Tema vend Daniel Burchard Lemm oli Kadrina, Kuressaare ja Tallinna Rüütli ja Toomkoguduse õpetaja ning Eestimaa kindralsuperintendent. Väimees (tütar Emilie Wilhelmine abikaasa) Richard Georg von Hirschhausen oli Rakvere Kolmainu koguduse ja Reigi Jeesuse koguduse õpetaja. Poeg Waldemar von Lemm oli arhitekt ja insener.
Skarabeus (kirjastus)

Skarabeus on Eesti ühemehekirjastus, mis on spetsialiseerunud ulmetõlgete avaldamisele, eelkõige ulmeklassikale ja jutukogudele.
Kirjastuse omanik on Soomes elav Arvi Nikkarev, kes tegeleb kirjastamisega hobi korras. Suure osa tekstidest on ta ise ka tõlkinud. Skarabeuse raamatud on korduvalt võitnud Eesti ulmeauhinna Stalker või jäänud nominentide seas napilt teiseks-kolmandaks.
Vabariiklik Noorte Viiuldajate Ansambel

Vabariiklik Noorte Viiuldajate Ansambel oli aastatel 1964–1994 tegutsenud peamiselt noortest viiuldajatest koosnev ansambel. Ansamblis mängis kuni 250 viiuldajat.
Ansambli initsiaatoreid ja ühtlasi kunstiline juht oli Erich Loit.
Ansambli repertuaar oli mitmekesine, eriti palju mängiti Eesti heliloojate palasid, sh esmaettekandeid.
Ansambel pälvis mitmeid auhindu, nt 1980. aastal Üleliidulise Leninliku Komsomoli preemia.
Ostrovskoje rajoon

Eestikeelsest nimest

Kuna eesti keeles Venemaa haldusüksuste nimed tuletatakse reeglina keskasula nimest ja seda on lihtsam teha kui tuletada nimesid isikute järgi, siis on rajooni nimena KNAB-is praktilistel põhjustel kasutusel nimi Ostrovskoje rajoon. Et aga rajoon ei ole oma nime saanud mitte asula, vaid isiku järgi, ning rajooni nimi on varasem kui asula nimi (rajooni nimi aastast 1948, asula nimi 1956), siis on õige nimekuju ka Ostrovski rajoon.
Astrid Saalbach

Astrid Saalbach (sündinud 29. november 1955) on Taani näite- ja  proosakirjanik.
Peep Peeter Rebane

Peep Peeter Rebane (ka Peep Peter Rebane, sündinud 9. novembril 1940 Tartus) on eesti ajaloolane.

Elulugu

Tema isa oli kohtuametnik Ilmar Rebane ja ema Teele (Adele Elfriede) Rebane (neiupõlvenimega Külm).
Lõpetas 1962. aastal Uppsala ülikooli. Ajaloomagistri kraadi sai 1964. aastal Michigani ülikoolist. Ph.D. (1969, Michigani Ülikool), väitekiri "Denmark and the Baltic Crusade 1150–1227". Oli 1965–1966 Michigani Ülikooli (Central Michigan University) ja aastast 1987 Pennsylvania Ülikooli õppejõud (aastast 1975 professor).
Akadeemiliselt kuulub ta Eesti Üliõpilaste Seltsi.

Teadustöö

Uurimisvaldkond: keskaeg ja varane uusaeg Euroopas, peamiselt Eesti keskaeg.
Pitchi asfaldijärv

Pitchi asfaldijärv (inglise keeles Pitch Lake) on maailma suurim asfaldijärv, mis asub Trinidadis ja Tobagos Trinidadi saare edelaosas La Brea linna lähistel. Järve pindala on umbes 40 ha ja sügavus kuni 80 m.
Pitchi järv on üks Trinidadi saare vaatamisväärsusi, mida külastab kuni 20 000 turisti aastas. Järvest ammutatakse looduslikku asfalti, mille tootmises on Trinidad ja Tobago maailmas esirinnas. Asfaldi kaevandamisega tegeleb ettevõte Lake Asphalt of Trinidad and Tobago. Järve asfaldivarude suuruseks hinnatakse 6 miljonit tonni, millest peaks praeguste kaevandusmahtude juures jätkuma veel 400 aastaks.
Järve avastas 1595. aastal inglise meresõitja Sir Walter Raleigh, kes kasutas järve asfalti oma laevade tõrvamiseks. Teekattena kasutati sealset asfalti esimest korda 1815. aastal.
Väegrupp Südukraine

Väegrupp Südukraine (saksa keeles Heeresgruppe Südukraine) oli Teises maailmasõjas Saksa armee Idarinde koosseisus võidelnud väeüksus.

Ajalugu

Moodustati 30. märtsil 1944. väegrupi A ümbernimetamisega. 20 augustil alanud venelaste suurpealetungi käigus löödi väegrupp puruks ja 23. septembril nimetati ümber väegrupp Südiks.
Harilik ristirohi

Kirjeldus

Harilikul ristirohul on sopilis-sulglõhised, peaaegu paljad lehed. Õisikus on ainult putkõied, keelõied puuduvad. Üldkatise sisemised lehed paljad, enamasti mustatipulised. Välimisi katiselehekesi on rohkesti, need on samuti mustatipulised. Taime tavaline kõrgus on 5–40 cm. Võib kõige kergemini segi minna mets-ristirohuga.

Levik ja kasvukohad

Harilik ristirohi on looduslikult tsirkumpolaarse levilaga. Eestis tavaline, kasvades aedades ja põldudel umbrohuna, teeservadel ja mererannikul.

Kasutamine

Umbrohi. Alkaloidide senetsioniini ja senetsiini sisalduse tõttu ravimtaim, verejooksu sulgeva toimega. Õitsemisajal leidub taimes umbes 25 mg% C-vitamiini. Kariloomad harilikku ristirohtu ei söö, seemnised on aga meelepäraseks toiduks kanaarilindudele.
Elisabeth Charlotte Motschmann

Elisabeth Charlotte Motschmann, sündinud Baronesse von Düsterlohe (13. oktoobril 1952 Lübeckis) on Saksamaa Kristlik-Demokraatliku Liidu (CDU) poliitik.

Elulugu

Motschmann lõpetas Hamburgis am Hochradi Gümnaasiumi. Seejärel õppis ta teoloogiat, romanistikat ja pedagoogikat Hamburgi Ülikoolis ning Kieli Ülikoolis. 1975–1993 töötas ta vabakutselise ajakirjaniku ja publitsistina. Esmajärjekorras kirjutas ta pere- ja naispoliitika teemadel ning avaldas reportaaže arengumaadest. Seejuures oli ta 1986–1991 raadiojaama Norddeutscher Rundfunk (NDR) ja 1986–1993 Axel Springeri Kirjastuse vabakutseline kaastöötaja. Motschmann on abielus evangeelse teoloogi Jens Motschmanniga, neil on kolm last.

Partei

Motschmannist sai CDU liige 1970. aastatel. Ta oli 1977–1987 muu hulgas CDU Steinburgi (Itzehoe) maakonna organisatsiooni juhatuse liige, naisliidu Frauen-Union Schleswig-Holsteini liidumaa organisatsiooni aseesimees ning CDU Schleswig-Holsteini liidumaa organisatsiooni juhatuse liige (1977–1981). 1990–2006 oli ta CDU Bremeni liidumaa organisatsiooni aseesimees, 2006. aastal sai ta CDU Bremeni liidumaa organisatsiooni komisjoni esimeheks. Alates 2012. aasta novembrist on ta CDU Bremeni liidumaa organisatsiooni aseesimees. Alates 2012. aasta detsembrist on ta CDU Saksamaa föderaalse organisatsiooni juhatuse liige. 2013. aasta märtsis valiti ta CDU Bremeni liidumaa organisatsiooni tippkandidaadiks 18. Saksamaa Liidupäeva valimistel ja valimisringkonna nr 54 kandidaadiks.

Parlamendi liige

Motschmann oli 1991–1999 Bremeni Bürgerschafti (liidumaa parlamendi) liige ja Bürgerschafti CDU fraktsiooni aseesimees. 1999. aastal sai temast siseasjade, spordi ja kultuuri senaatori riiginõunik. 2003–2007 oli ta kultuuri senaatori riiginõunik. Motschmann oli CDU Bremeni liidumaa tippkandidaat 2013. aasta Liidupäeva valimistel; ta valiti CDU liidumaa nimekirjas 18. Saksamaa Liidupäeva koosseisu. Ta on Liidupäeva väliskomisjoni liige ja Liidupäeva CDU/CSU fraktsiooni Balti riikide raportöör.

Naispoliitika

Palju aastaid seisis Motschmann vabatahtliku kohustuse võtmise eest, et kaasata rohkem naisi Saksamaa ettevõtete järelevalvenõukogudesse. 2011. aasta veebruaris andis ta teada, et pärast 10 aastat vabatahtlikku lähenemist pole ikka veel nähtavaid muudatusi toimunud ning ettevõtetes pole märgata arusaavat suhtumist sellesse, mistõttu kogu ettevõtmine tuleb luhtunuks tunnistada. Seetõttu toetab ta nüüd naiste kvoodi seadusega sätestamist eraettevõtete järelevalvenõukogudes. Alates 2009. aastast nõuab Motschmann, et ka naistel oleks võimalus osa võtta Schaffermahlzeitist, traditsioonilisest Bremeni söömaajast, kus kaptenite kõrval on esmajärjekorras esindatud ka Bremeni ettevõtete juhtivtöötajad ja nende külalised. 21. sajandil on naiste kõrvalejätmine sellistelt üritustelt anakronism.
Lõhnav neitsikummel

Kirjeldus

Taime kõrgus on 60–120 cm. Valged, kollase südamikuga õied puhkevad juulis-augustis. Lehed meenutavad härjasilma lehti.

Levila ja kasvukoht

Algne levila on Balkani poolsaar, Anatoolia ja Kaukasuse mäestik. Tänu kultiveerimisele on taim nüüdseks levinud kõikjale Euroopas, Põhja-Ameerikasse ning Tšiilisse. Eelistab kuivemat, hästi vettläbilaskvat pinnast.

Ravimina

Botaanik John Gerard soovitas kasutada lõhnavat neitsikummelist "peapöörituse ja uimasuse" raviks. 17. sajandil soovitas Culpeper kasutada taime peavalu ja külmetusnähtude leevendamiseks. 18. sajandi lõpus kasutati lõhnavat neitsikummelit oopiumisõltuvusest võõrutamise nähtude leevendamiseks. Tänapäeval valmistatakse neitsikummelist peavaluravimeid.
Käesoleval ajal peab droog Euroopa farmakopöa nõuete kohaselt sisaldama vähemalt 0,2% partenoliidi.

Ohud ja vastunäidustused

Lõhnav neitsikummel võib raseduse ajal lootele tugevat farmakoloogilist toimet avaldada, põhjustades nurisünnitusi.

Homöopaatias

Lõhnav neitsikummel on homöopaatias kasutusel ematinktuuri valmistamisel ja lahjenduses D1 (esimene detsimaallahjendus – 1 osa ematinktuuri ja 9 osa lahjendajat).

Ilutaimena

Meie kliimas kasvatatakse üheaastasena. Madalad sordid sobivad ideaalselt peenra ääriseks, õuevaasidesse, rõdukastidesse. Lõikelillena säilivad kaua värsked.
Kuusiku veehoidla

Kuusiku veehoidla on veehoidla Rapla maakonnas Rapla vallas Kuusiku alevikus, Iira ja Kuusiku-Nõmme külas. Veekogu pindala on 4,9 ha. Veekogu kaldajoone pikkus on 2905 m. Järves on 3 saart.
Mikrokanooniline ansambel

Mikrokanooniline ansambel on statistiline ansambel, mis on moodustatud samasuguse ruumala, energia ja osakeste arvuga isoleeritud tasakaalulistest termodünaamilistest süsteemidest.
Üheks fundamentaalseks eelduseks termodünaamikas on, et süsteemi kõik mikroolekud on sama tõenäolised. Kui süsteemi võimalike mikroolekute arv on Ω, siis tõenäosus, et süsteem on antud mikroolekus, on 1/Ω.
Mikrokanoonilise ansambli entroopia on S = k ln(Ω), kus k on Boltzmanni konstant.
Volapük

Volapük on tehiskeel, mis loodi 1879–1880 Johann Martin Schleyeri poolt. Tänapäeval on maailmas umbes 20–30 volapüki kõnelejat. Volapük kaotas populaarsust universaalkeelena 19. sajandi lõpus ja 20. sajandi algul palju lihtsamatele ja lihtsamini õpitavatele keeltele nagu esperanto ja latino sine flexione.
Eesti keeles ilmus volapüki grammatika 1885. aastal Ado Grenzsteini tõlkes.
Tallahatchie maakond

Ajalugu

Maakond moodustati 1833. aastal.
Juutide asustuspiirkond

Juutide asustuspiirkond (vene keeles Черта оседлости, täisnimetus Черта постоянной еврейской оседлости) oli territoorium Venemaa Keisririigi lääneosas, kus juutidel oli lubatud ametlikult elada.
Juutide asustuspiirkonna pindala oli 1 224 008 ruutkilomeetrit. 1897. aasta ülevenemaalise rahvaloenduse andmetel elas juutide asustuspiirkonnas 3 558 000 juuti.
Esimese Poola jagamise tagajärjel 1772. aastal sattus Venemaa võimu alla palju juute.
Juutide asustuspiirkonna kehtestas keisrinna Katariina II oma dekreediga 23. detsembril 1791. Esialgu kuulusid juutide asutusala koosseisu Valgevene, Jekaterinoslavi kubermang ja Tauria kubermang. Juutide asustuspiirkonna hulka arvati ka need alad, mis sattusid Venemaa koosseisu Poola teise jagamise tulemusel 1793. aastal ja Poola kolmanda jagamise tulemusel 1795. aastal (Minski kubermang, Volõõnia kubermang, Podoolia kubermang, Kiievi kubermang, Tšernigivi kubermang, Grodna kubermang, Poltaava kubermang, Kaunase kubermang ja Vilniuse kubermang). 1818. aastal arvati juutide asustuspiirkonna hulka ka Bessaraabia kubermang. Kui Kongressi-Poola (ametlikult Poola kuningriik) 1867. aastal kaotati, said juudid 1868. aastal vaba liikumise õiguse Poola kubermangude ja juutide asustuspiirkonna vahel.
Kuramaa kubermang ei kuulunud juutide asustuspiirkonda, kuid 1799. aastal andis keiser Paul I välja seaduse, mis lubas seal juba elavatel juutidel Kuramaal legaalselt edasi elada.
1865. aastal piiranguid mõnevõrra leevendati ja osa juute (esimese järgu kaupmehed, kutsetunnistusega käsitöölised ja kõrgharidusega spetsialistid) said õiguse elada väljaspool juutide asustuspiirkonda.
Juutide asustuspiirkonna ja sellega seotud piirangud tühistas Venemaa Ajutine Valitsus oma määrusega 20. märtsil 1917.