google/wiki40b huggingface dataset:
Paadisadam

Paadisadam (ka paadisild) on paatide sildumiseks ja hoidmiseks ehitatud lihtne väikesadam.

Kirjeldus

Paadisadamad asuvad üldjuhul kaitstud vete ääres lahe- või jõesoppides ja on mõeldud peamiselt kohalike inimeste veesõidukitele.
Paadisadam koosneb harilikult statsionaarsest või ujuvast paadisillast, paatide veeskamiseks sobivast kohast (slipist) ja mõnikord ka paadikuurist või muust väiksemast hoonest paadi juurde kuuluvate asjade hoidmiseks. Paatide paremaks kinnitamiseks võivad paadisilla ümber vees olla ankrupoid või vaiad. Paadisadamas on võimalik ohutult silduda tavaliselt vaid väikese süvisega (kuni 1 m) ja lühematel (kuni 7 m) veesõidukitel.
Paljud paadisadamad pole kantud sadamregistrisse, ei osuta teenuseid ega oma alalist valvet. Külalisaluste sildumine või veeskamine toimub praktiliselt kokkuleppel valdajaga ja külalise omal vastutusel.

Lauter

Eesti traditsiooniline paadisadama vorm on lauter ehk valgma, kus saab paatidega randuda ja neid hoida. Lautri juures on merepõhi ja kallas suuremates kividest ja takistustest puhas (puhastatud). Lautris on asetatud rannale paatide maale tõmbamiseks ja vette laskmiseks ümarad puud. Lautri kõrgemas otsas olid mõnikord paatide üles vinnamiseks vinnad ehk pöörad. Suurte kivide külge võis olla pandud rauast rõngas, kuhu sai vinna või paati kinnitada.
Oskar Kallis

Elukäik

Oskar Kallis sündis Tallinnas kojamehe perekonnas. Pärast isa surma 1898. aastal tuli tal aidata ema kolme õe-venna kasvatamisel. Pärast neljaklassilise Tallinna linnakooli lõpetamist 1910. aastal asus ta joonestajana tööle insener Ernst Boustedti juurde. 1914. aastal arvati ta Peeter Suure Merekindluse ehitusel Tallinnas joonestajaks, kellena töötas kuni 1917. aasta novembrini.
Kunsti õppimist alustas ta juba linnakoolis käies. Ta astus 1903. aastal Tallinnas avatud Ants Laikmaa joonistamiskursustele. Aastatel 1905–1907 viibis Laikmaa Eestis eemal ning Kallise õpingud katkesid. Noor kunstnik katsetas iseseisvalt joonistamise, akvarelli ja õlimaaliga, tehes ka mitmesuguseid projektikavandeid ja visandeid. Kallis huvitus elavalt kirjandusest, rahvaluulest ja arheoloogiast.
1912. ja 1913. aastal täiendas ta end Eesti Kunstiseltsi joonistuskursustel. 1913. aastal naasis Laikmaa kodumaale ning Kallis läks tagasi tema juurde õppima. Tuntud kunstniku juhendamisel suutis ta kiiresti end kunstnikuna leida. Kahjuks jäi Oskar Kallise elu lühikeseks. Tuberkuloos ja pingeline loominguline töö lisaks igapäevasele leivatööle kurnasid noore mehe tervise. 1917. aastal algatas Ants Laikmaa korjanduse, et viia haige noor kunstnik "soojale maale". Sama aasta detsembris õnnestus tal proua Senni Neggo abiga toimetada Kallis rongiga Jaltasse, kuid mõned päevad enne jõule 25-aastane kunstnik suri ning on maetud Jalta kalmistule Jaila mäe jalamil.
Kallis osales kunstiühingu "Vikerla" asutamises (1917).

Looming

Oskar Kallis oli üks esimesi ainult Eestis kunstihariduse omandanud kunstnikke. Siiski oli ta käinud ekskursioonidel Soome kunstimuuseumides, kus tutvus Akseli Gallen-Kallela loominguga ning Peterburis ja Moskvas, kus viis ennast kurssi näiteks Nikolai Roerichi teostega. Ta ühendas oma loomingus rahvakunsti ja juugendit.
Kallis sai "Kalevipoja"-aineliste pastellmaalidega silmapaistvaks rahvusromantilise suuna esindajaks (umbes 40 maali ajavahemikus 1912–1917). Kallise esimeste katsetustega Kalevipoja ainestiku vallas sai avalikkus tutvuda Tallinna Eesti Kunstiseltsi kunstikursuste esimesel ülevaatenäitusel 1912. Jätkates 1913. aasta sügisest õpinguid Laikmaa juures, töötas Kallis korduvalt läbi kogu "Kalevipoja" ainestikud, osalt pastellis, osalt joonistustes ning mõnel puhul ka õlis.
Kallis on maalinud portreesid (sealhulgas kolm autoportreed) ja maastikke. Viimane eluaasta kujunes kunstnikul väga viljakaks ning sellest aastast pärinevad mitmed tema sümbolistlikud tööd, sealhulgas "päikesetsükkel" ning surma eelaimdusest kantud "Palavik", "Liiva-Annus" ja "Suudlus".
Kallis kujundas Eduard Vilde "Mäeküla piimamehe" (1916). Ta on loonud ohtralt ka mitmesuguste tarbeesemete (vaibad, sohvapadjad, käekotid, kardinad) kavandeid. Ta valmistas ka rahvusliku mööbli kavandeid.
1916. aastal kujundas Kallis koos Aleksander Mülberiga Eesti Rahva Muuseumi väljapaneku Tallinna Eesti Põllumeeste Seltsi näitusel, valmistades ühtlasi näituse neli plakatit. Veel samal aastal saatis kunstnik muuseumimärgi joonised, millele järgnesid 1917 plakatid ja rinnamärgikavandid.
Oskar Kallis joonistas ka karikatuure.
Šenkvice

Šenkvice (ungari keeles Senkőc) on küla ja omavalitsus Slovakkia lääneosas Bratislava maakonnas Pezinoki ringkonnas. Umbes 4400 elanikuga asula paikneb Pezinokist idas ja Modrast lõunas, mõlema asulaga ühendab seda maantee. Samuti viib tee Šenkvicest Blatnésse, mis asub umbes 5 km kagus. Šenkvice on Slovakkia suurim omavalitsus, mis pole linn.
Küla keskmine kõrgus on 165 m, pindala 24,8 km².

Ajalugu

Šenkvicest on leitud jälgi neoliitikumi ja pronksiaja asustusest, samuti elati seal Vana-Rooma ajal.
Esimene kirjalik teade külast pärineb Ungari kuninga Béla IV kirjast 1256. aastast. Peatselt põletati linn maha mongolite sissetungi ajal. Seejärel asusid piirkonda sisserändajad Saksamaalt ning 1390. aastast on teada asula nime esmamainimine: Samkawych. 1547. aastal tuli linna hulk horvaate, kes põgenesid Osmanite riigi eest. 1594. aastal saabus veelgi rohkem horvaate Hrvatska Kostajnicast, kes rajasid Šenkvice lähedale asula, mida hüüti Väike-Šenkviceks; hiljem on see liitunud Šenkvicega. 1682. aastal ehitati Püha Anna kiriku ümber kindlustused, kuhu elanikud Ottomanide rünnakute ajal varjusid.
Keskajal rajati külla esimene kirik, mis pärines ligikaudu 1350. aastast ning ehitati gooti stiilis. Kui see maha põles, ehitati 16. sajandi teisel poolel uus, mida hiljem laiendati ning mis 1666. aastal renoveeriti renessanss-stiilis mõningate barokkelementidega. Toonase kuju on kirik säilitanud tänini.
Pärast Osmanite riigi lahkumist hakkas küla kiduma. Isegi 1845. aastal avatud raudteeliin, mis ühendab Šenkvicet Pezinokiga, ei suutnud asulat elustada. Alles Tšehhoslovakkia loomise järel 1918. aastal hakkas küla tänu uute ettevõtete tulekule taas kasvama.

Majandus ja infrastruktuur

Šenkvicet tuntakse eeskätt veinitootmiskeskusena. Küa suurim veinitootja on Karpatská Perla, mille veinid on pälvinud mitmeid auhindu. Samuti tegutseb külas pagaritöökoda Framipek, mis turustab oma toodangut Senecist Pezinokini, ja Novplasta plastitööstus.
Küla on täielikult varustatud gaasi, vee ja kanalisatsiooniga. Šenkvices on raudteejaam ning linnadega ühendavad seda bussiliinid. Asulas tegutsevad lasteaed ja kool, tuletõrje, tervisekeskus, raamatukogu ja muuseum.

Kultuur ja meelelahutus

Šenkvices tegutseb noorte folkloorirühm Mladosť. Samuti on seal muuseum, mis hõlmab ühe ruumi kultuurikeskuses. Kultuurikeskuses toimuvad ka teatrietendused ja kontserdid, muuhulgas annab etendusi linna harrastusteater, mis 2006. aastal tähistas 100. aastapäeva.
Külal on oma jalgpallimeeskond, mis mängib Slovakkia liiga neljandas divisjonis, võimlejate ja maahokimeeskonnad. Tuntuim on siiski kohalik sisekrossirada.

Rahvastik

31. detsembril 2004 elas Šenkvices 4327 inimest: 2131 meest ja 2196 naist. 98,2% neist olid slovakid, suurim vähemusrühm olid tšehhid. 86,9% elanikest olid roomakatoliiklased, 2,2% luterlased ja 8,8% ateistid. Küla 1199 majast olid püsivalt asustatud 1056. Asustustihedus oli 174 in/km².
Loodusevaatlusi

"Loodusevaatlusi" on Matsalu rahvuspargi poolt alates 1970. aastast välja antav kogumik (aastaraamat), mis kajastab kaitsealadel tehtavaid teadusuuringuid ja seiret. Aastani 1978 kandis nime "Loodusvaatlusi".
See seeriaväljaanne on ilmunud kord aastas, tavapäraselt igal aastal kahes köites (vihus) – esimeses teadusartiklid, teises rändevaatluste ülevaated. Selle väljaande eestvedaja ja kauaaegne toimetaja oli Valdur Paakspuu, pärast tema surma on toimetajaks olnud Eve Mägi.
Lembit Int

Lembit Int (sündinud 24. juunil 1936 Ahjal) on eesti klimatoloog ja agrometeoroloog. 
1960 lõpetas Tartu ülikooli geograafiaosakonna, 1966 kaitses kandidaaditöö, 1989 Moskvas doktoritöö ("Baltikumi mullakliima ressursside optimeerimine maaparanduse abil ENSV näitel"). 
Oli 1960–1962 Kuusiku agrometeoroloogiajaama juhataja, 1966–1979 Sakus Eesti agrometeoroloogia laboratooriumi juhataja, 1979–1983 Eesti Maaviljeluse ja Maaparanduse TUI vanemteadur, 1985–1987 ENSV Teaduste Akadeemia Presiidiumi teadussekretär ning 1987–1992 Eesti Loomakasvatuse ja Veterinaaria Teadusliku Uurimise Instituudi vanem- ja juhtivteadur. 
Alates 1992 elab pensionärina Helsingis.

Isiklikku

Tema tütar on Eesti Vabariigi presidendi Toomas Hendrik Ilvese endine abikaasa Evelin Ilves.
Kosmosetehnoloogia

Õhkutõus

Kosmoselennu kõige keerulisem osa on õhkutõus. Sel ajal mõjub kosmoseraketile ja pagasile eri jõudusid. Esiteks peavad nad taluma sinusoidset vibratsiooni sagedustel 30–2000 Hz. Sinusoidsest vibratsioonist veel ohtlikum on juhuslik vibratsioon, mis erinevalt sinusoidsest ei ole perioodiline ja mille amplituud muutub ajas.
Paljudel pagasitel, eriti inimestel, on piiratud g-jõud, mida nad suudavad taluda. Inimeste jaoks on see umbes 3–6 g. Seetõttu ongi enamus raketid disainitud selliselt, et need jõud ei ületaks 5 g.
Maa atmosfääris varieerub temperatuur eri kõrgustel võrreldes Maa kõrgusega merepinnast. Kõige külmemad temperatuurid asuvad mesopausi lähedal umbes 80 km kõrgusel. Seevastu kõige soojemad temperatuurid asuvad termosfääris, mis saab tugevat ioniseerivat kiirgust Van Alleni kiirgusvööndist. Temperatuurid kasvad kuni kõrguseni 200–300 km ja võivad ulatuda 1000–1500 K.

Väljakutsed

Praeguste arvutuste kohaselt on kõige madalam hind ühe kilogrammi kosmosesse lennutamiseks SpaceX Falcon 9 taaskasutataval raketil. See on umbes 1500 € kilogrammi kohta. Pingutused kaalu vähendamise ja efektiivsuse tõstmiseks on põhilised väljakutsed kosmosetehnoloogias.
Varasemate satelliitide mehaanilised probleemid olid mõnikord omistatud külmkeevituste tõttu. 2009. aastal avaldas Euroopa Kosmoseagentuur eksperdihinnangu, milles kirjeldatakse, miks külmkeevitus on oluline küsimus, mida kosmoseaparatuuri projekteerijad peavad hoolikalt kaaluma. Tänapäeval üldjuhul välditakse kosmosetehnoloogias keevituste kasutamist. Selle asemel eelistatakse detailide valmistamist ühest tükist.
Soojusülekanne on siseenergia kandumine ühelt kehalt teisele. Kuna traditsioonilised soojusülekande liigid, nagu konvektsioon ja soojusjuhtivus pole võimalik, siis ainuke kosmoses võimalik soojusülekande liik on radiatsioon.

Suured ja volditavad struktuurid

Suured mehaaniliselt kokkuklapitavad struktuurid nagu päiksepaneelid, antennid on kõige tüüpilisemad struktuurid kosmosetehnoloogias. Nende suurte mõõtemete tõttu pole neid mõttekas lahtisena õhkutõusu ajal hoida. Põhilised süsteemid kokkuklapitavate struktuuride liigutamiseks on hinged, käärmehhanism, origami ja motoriseeritud liigendid.
Poomstruktuuride käivitamiseks kasutatakse põhiliselt motoriseeritud liigendeid ja pingestatud linttoru.

Täispuhutavad struktuurid ja elupaigad

21. sajandil uuesti päevakorda kerkinud mehitatud uurimismissioonid avakosmoses ja teistel taevakehadel on tõstatanud vajaduse struktuuridele inimeste elukeskkonna parandamiseks ja suurendamiseks. Üks sellised lahendusi on täispuhutavad struktuurid. Lisaks elupaikadele pakuvad täispuhutavad struktuurid võimalusi ruumikate õhulüüside loomiseks. Selle kasutusvõimalusi nähakse ka asteroidide korjamisel.
Alternatiivne tehnoloogia täispuhutavatele struktuuridele on kokkupandavad kosmoseaparaadid.
Herkulese-Põhjakrooni Suur Sein

Herkulese-Põhjakrooni Suur Sein (inglise keeles Hercules–Corona Borealis Great Wall) on hiiglaslik tasandiline kosmiline struktuuriüksus, galaktiline filament.
Tegemist on vaadeldava Universumi suurima astronoomilise objektiga. Seina suurus jääb vahemikku 2–3 gigaparsekit (6–10 miljardit valgusaastat).
Suure Seina avastasid 2013. aastal Ameerika Ühendriikide ja Ungari astronoomid 
Jon Hakkila, István Horváthi ja Zsolt Bagoly juhtimisel.
Heiki Müür

Haridus ja töö

Heiki Müür lõpetas Tallinna Polütehnilise Instituudi majandusteaduskonna 1954. aastal ning jätkas õpinguid Moskvas Plehhanovi-nimelise Rahvamajanduse Instituudi aspirantuuris. 1956. aastast oli ta Tartu Riikliku Ülikooli õppejõud, aastatel 1962–1965 raamatupidamise kateedri juhataja. Aastatel 1965–1968 ja 1974–1977 oli ta majandusteaduskonna dekaan. 1981–1986 oli ta Plaanikomitee uurimisinstituudi direktor. 1992. aastal töötas ta rahvamajanduse professorina ning Tartu Ülikooli majanduspoliitika ja riigimajanduse instituudi juhatajana. Aastatel 1986–1996 oli ta Tartu Ülikooli rahvamajandusharude ökonoomika kateedri juhataja.
Tänu Heiki Müüri tegevusele hakati majandusküberneetikuid Tartu Riiklikus Ülikoolis süsteemikindlalt koolitama 1967. aasta sügisel. Kateedrijuhatajana lõi ta tugev aluse uue õppesuuna arenguks Eestis. Sel ajal kujundati ka uue majanduseriala hea maine ning seeläbi toodi Tartu Ülikooli majandusteaduskonda hulgaliselt noori võimekaid õppureid. Ka rahvusvaheliselt on need teadmised tunnistatud oluliseks osaks akadeemilises, aga ka rakendusliku suunitlusega majandushariduses.
Ta motiveeris noori teadustööga tegelema. Majandusteaduskonna juures tekkisid mitmed uurimisgrupid, näiteks kujunes tugev töögrupp uurimaks töötingimuste seost töötajate haigestumise ja ajutise töövõimetusega ning sellest tulenevaid majanduslikke tagajärgi. Head tööalased suhted loodi ka kolleegidega Lätist ja Leedust ja osa neist toimivad tänaseni. Tema algatatud iga-aastase küberite päeva traditsioonist on tänaseks välja kasvanud majandusteadusteaduskonna vilistlasorganisatsioon Hermes.
Professor Heiki Müüril on oma roll selles, et Tartu ülikooli majandusteaduskond on praeguseks kujunenud majandusteaduse ja -hariduse arvestatavaks liidriks Eestis.

Tunnustused

1959. aastal sai ta majandusteaduste kandidaadiks, mida tänapäeval käsitletakse rahvusvahelise doktorikraadina (PhD). Majandusdoktori kraadi sai ta 1976. aastal. Korraliseks professoriks saab teda lugeda aastast 1978.

Lisaks

Ta tundis huvi koduuuringute vastu ning oli Tartu Linna kodu-uurimise toimkonna liige. Tema eakaaslased mäletavad Heiki Müüri kui innukat tennisemängijat, kes lõi kaasa ka tennisesektsiooni tegevuse korraldamisel, olles Tartu tennisesektsiooni presiidiumi liige.

Isiklikku

Heiki oli abielus Inge Müüriga ning neil sündisid poeg (Tõnis Müür) ja tütar (Tiiu Müür).
Allar Tankler

Allar Tankler (sündinud 15. aprillil 1981 Tallinnas) on eesti ajakirjanik.
Srinivasa Ramanujan

Srinivasa Ramanujan (tamili keeles ஸ்ரீனிவாஸ ராமானுஜன் ஐயங்கார்; 22. detsember 1887 – 26. aprill 1920) oli India matemaatik.
Lakota keel

Dialektid

Brulé

Sõnade järjekord lauses

Lakota keele kõige tavalisem sõnade järjekord lauses on SOV, kuid see võib varieeruda. Näiteks kui panna sihitis enne alust, rõhutatakse sihitist. Kui aga panna alus pärast verbi, rõhutatakse verbi.
Hoffmann

Hoffmann on perekonnanimi.
Leonhard Vahter

Leonhard Vahter (14. märts 1896 Kalvi mõis, Virumaa – 12. veebruar 1983 New York) oli Eesti poliitik ja õigusteadlane, I Riigivolikogu liige.
Ta õppis aastail 1924–1927 (lõpetas cum laude) Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas, mag. jur. 1931 (Osavõte Eesti kriminaalseadustiku järele).
Osales Vabadussõjas, kuni 1928. aastani teenis 1. Jalaväerügemendis (leitnant). 1929–1931 vandeadvokaat J. Kuuski, 1931–1934 Alfred Osmani abi, 1934–1940 vandeadvokaat Narvas. 1938. aastal valiti ta I Riigivolikogu liikmeks (65. valimisringkonnast). 1939. aastal oli ta Eesti Evangeeliumi Luteriusu Kiriku Hooldusnõukogu liige. 
Saksa okupatsiooni ajal augustist 1941 kuni märtsini 1942 oli ta Narva linnapea, seejärel taas vandeadvokaat Narvas ja Tallinnas. 
Põgenes 1944 Saksamaale, sealt siirdus USA-sse. Ta oli Baltic Review toimetaja, Vaba Eesti Komitee esimees, Ülemaailmse Eesti Kesknõukogu liige.
Lauri Mälksoo

Lauri Mälksoo (sündinud 28. jaanuaril 1975) on eesti õigusteadlane ja akadeemik.

Haridus ja töökohad

Lauri Mälksoo lõpetas 1998. aastal Tartu Ülikooli õigusteaduskonna. 1999. aastal sai ta USAs Georgetowni ülikoolist magistrikraadi, 2002. aastal kaitses Berliini Humboldti ülikoolis doktorikraadi õigusteaduse alal (summa cum laude) tööga "Illegal Annexation and State Continuity: the Case of the Incorporation of the Baltic States by the USSR. A Study of the Tension between Normativity and Power in International Law". Dissertatsiooni eest sai ta 2003. aastal Berliini Humboldti Ülikooli õigusteaduskonna "Raamatukogu Sõprade Klubi" eriauhinna.
Aastail 1995–1996 oli ta vahetusüliõpilane Göttingeni ülikooli õigusteaduskonnas, 2004–2005 oli ta Hauseri uurimisstipendiumiga New Yorgi ülikooli õigusteaduskonnas, 2006–2007 tegi uurimistööd Tokyo ülikooli õigusteaduskonnas.
Aastail 1997–2003 töötas Mälksoo Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas uurimisassistendi ja rahvusvahelise õiguse lepingulise õppejõuna, 2003–2005 lektorina, 2005–2009 dotsendina. Alates 1. septembrist 2009 on ta Tartu Ülikooli rahvusvahelise õiguse professor.
Aastail 1999–2001 oli ta Eesti Inimsusevastaste Kuritegude Uurimise Eesti Rahvusvahelise Komisjoni nõunik. Alates 2002. aastast töötab ta osalise koormusega ka õiguskantsleri nõunikuna. Alates 2006. aastast on ta Eesti Vabariigi presidendi mõttekoja liige, 2008. aastast Euroopa Rahvusvahelise Õiguse Ühingu tegevjuhatuse liige, 2010. aastast Avatud Eesti Fondi nõukogu liige ja 2011. aastast Rahvusvahelise Kaitseuuringute Keskuse nõukogu esimees.
Detsembris 2012 valiti ta Eesti Välispoliitika Instituudi juhatuse esimeheks.
2013. aasta detsembris valiti Mälksoo Eesti Teaduste Akadeemia liikmeks. Temast sai nii esimene õigusteadlasest akadeemik pärast 1946. aastal valitud Juhan Vaabelit kui ka Eesti kõigi aegade noorim akadeemik.

Teadustöö

2007. aastal sai Mälksoo Eesti Teadusfondilt grandi Friedrich Martensi pärandi uurimiseks aastatel 2007–2008.
2009. aastal sai ta esimesena Eestis maineka Euroopa Uuringute Nõukogu (ERC) teadusgrandi, mille "eesmärgiks on uurida, milline mõju on Vene Föderatsiooni üha mitteliberaalsemal valitsusel rahvusvahelise õiguse doktriinile ja selle kohaldamisele"
Robert N. Bellah

Robert Neelly Bellah (23. veebruar 1927, Altus, Oklahoma, USA – 30. juuli 2013, Oakland, California, USA) oli USA sotsioloog, California Ülikooli Berkeleys sotsioloogiaprofessor, keda tunti rahvusvaheliselt religioonisotsioloogina.
Robert Bellah poolt teadusse toodud mõistetest üks tuntumaid on tsiviilreligioon (inglise keeles civil religion), mida ta kirjeldas 1967. aastal ilmunud raamatus "Civil Religion in America" järgnevalt: "Iga kogukond vajab oma sisemiseks kestvuseks religioosset dimensiooni või ühte kindlat ideoloogiat, mis eksisteerib kirikute ja religioonide kõrval ja on üsna selgelt neist eraldatud." Tsiviilreligiooni määratlemiseni jõudis Bellah, uurides Ameerika Ühendriikide valitsuse ja riigipeade tegevust nagu presidentide ametisseastumise rituaale ja kõnesid.  Nii kinnitab USA presidendi ametivande lõpul korratav George Washingtoni tsitaat "Nii aidaku mind Jumal" Bellah' hinnangul USA "kõrgeima poliitilise võimu usulist legitimatsiooni". Ajaloolane Jaak Valge kasutab tõlkevastet "kodanikureligioon" ning nimetab seda laenuks Jean Jacques Rousseau'lt.
Religiooni osa Ameerika ühiskonnas on Robert Bellah kirjeldanud nõnda: "Piibellik religioon puudutab kogu elu – nii sotsiaalseid, majanduslikke ja poliitilisi nähtusi kui ka eraasju. Piibellik keel on Ameerika avaliku ja poliitilise arutluse osa, ka kirikud rakendavad jätkuvalt oma mõju avalikus elus." 
2011. aastal ilmunud teoses "Religion in Human Evolution" püüab Bellah kultuurikriitik Tanel Perni sõnul "esitada kogu inimevolutsiooni hõlmavat käsitlust religioonist ning selle bioloogilistest ja kultuurilistest lätetest, kuid takerdub teoreetilise või kriitilise mõtlemise jälgi ajades kristluse-eelsesse aega, kuna sealt edasi muutub hoomamatuks nii uurimismaterjal kui ka seda käsitlev teoreetiline kirjandus". Sellest hoolimata nimetab Pern raamatut "suurejooneliseks".
Otsa raudteepeatus

Otsa raudteepeatus oli raudteepeatus Võrumaal Otsa külas. Tänapäevase haldusjaotuse kohaselt jääb selle asukoht Võru valda.
Läbi Otsa kulgeb Valga–Petseri raudteelõik, mis valmis 1889. aastal osana Riia–Pihkva raudteest. Peatus jäi enne 2017. aasta haldusreformi Lasva valda ja avamise ajal Pindi valda. Reisirongid sõitsid läbi Otsa liinil Valga-Veski kuni 2001. aastani. Praegu kasutatakse raudteed ainult kaubaveoks. Raudteepeatuses asus üks madal perroon ja ootepaviljon.
Otsa raudteepeatusele eelnes Valga poolt tulles Husari raudteepeatus ja järgnes Lepassaare raudteejaam.
Kriegsmarine

Kriegsmarine (eesti keeles "sõjamerelaevastik") oli 1935–1945 Saksamaa merelaevastiku ametlik nimetus. Selle eelmised nimetused olid Reichsmarine ning Kaiserliche Marine. Kriegsmarine oli üks Wehrmachti allüksustest.
Reigo Tamm

Reigo Tamm (sündinud 22. detsembril 1988 Rakveres) on eesti ooperilaulja (tenor).
Tamm lõpetas 2008. aastal Tapa Gümnaasiumi ja asus õppima Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikooli näitleja erialale, juhendajaks Elmo Nüganen. Täiendas ennast näitlemises Rose Bruford College'is Londonis. Aastatel 2009–2016 õppis Eesti Muusika- ja Teatriakadeemias klassikalist laulu Taavi Tampuu juures. On osalenud Jenny Anvelti, Giacomo Aragalli, Virgilijus Noreika, Jon Thorsteinssoni ja Caroline Dowdle’i meistrikursustel. Aastatel 2014–2017 oli Vanemuise teatri ooperisolist. Alates 2017. aastast on  Rahvusooper Estonia ooperisolist.
18. veebruaril 2015 Heino Elleri nimelise Tartu Muusikakooli Tubina saalis toimunud muusika-aastale pühendatud tänuõhtul nimetati Reigo Tamm Tartu nooreks kultuurikandjaks kontserttegevuse ning rollide eest Vanemuise teatris. Pälvinud Tapa valla aastategija tiitli kategoorias “Isiku tegu” aastal 2015. Reigo Tamm on Kristallkingakese auhinna laureaat 2018.
Seenering

Seenering (ka nõiaring) on looduslikult esinev seentest moodustunud sõõr – mingit üht liiki seene kloon. 
Ringi teke saab alguse mullas idanenud ja seejärel kasvama hakanud seeneeosest. Kui mingeid tõkkeid ees pole, kasvab seeneniidistik igas suunas enam-vähem ühtlase kiirusega, sõltuvalt liigist ja tingimustest umbes 5–25 sentimeetrit aastas. Enamik seeneringe on katkendlikud, mis tuleneb sellest, et seeneniidistikul jääb iga aastaga maa all laiemaks kasvades tavaliselt ette mõni teine seen, puu või muu takistus. Takistuste puudumise korral (näiteks heinamaal) esineb ka väga korrapäraseid ringe. Seenering on moodustunud seeneniidistiku nooremas osas mullast väljakasvavatest viljakehadest, mida kõnekeeles nimetatakse "seenteks".
Romet

Ajalugu

Rometi jalgrattad, mopeedid ja mootorrattad on teeninud mitut põlvkonda poolakaid viimase 65 aasta jooksul, kuid tuntuks on nimi saanud ka väljaspool tootjamaad üle terve Euroopa, eriti Saksamaal ja Hollandis.
1945/1946. aastal oli Poolas ligikaudu 1,2 miljonit jalgratast, mis tähendab, et iga 23 elaniku kohta tuli vaid üks jalgratas. United Bicycle Manufacturersi ('ühendatud rattatootjad') tootmisüksuste loomine aastal 1948 põhjustas aga jalgrattakasutuse hüppelise suurenemise järgnevatel aastatel. Ettevõte arenes hoolimata toorainepuudusest ja piiratud tööjõust hoogsalt ning selle kaubamärk Romet loodi ettevõtte 11. tootmisüksuse jaoks aastal 1971. Rometi tehases töötas esialgu 450 inimest ning seal toodeti 220 000 jalgratast aastas. 1977. aastaks oli Romet tootnud miljon jalgratast, 1980. aastaks aga kaks miljonit.

Tänapäev

2017/2018. aasta rattahooajal on Arkus & Romet Group jätkuvalt keskendunud jalgrataste puhul moodsatele lahendustele ja maailmatrendidele. Rometi rattad kombineerivad unikaalset Euroopa disaini, jäädes samas hinnaklassilt mõistlikuks. Tehnilised arendused, koostöö maailma tuntuimate varuosa- ja lisavarustusetootjatega on kindlustanud Rometi rataste populaarsuse ja edu Euroopa suurimatel jalgrattamessidel. Eriti pälvis tähelepanu Rometi elektrijalgrataste väljapanek – Romet 4E elektrijalgrattad on kinnitus tähelepanuväärsest arengust ka selles valdkonnas.