În faptă juridicţiunea consulară şi- a pierdut terenul sub domnia lui , secularizarea averilor închinate s- au operat , deşi călugării greci se gerau în supuşi ai puterei suzerane , ai Porţii , s- au înfiinţat o armată relativ numeroasă şi completă , s- au proclamat neatîrnarea bisericii naţionale pe baza vechilor drepturi ale Mitropoliei Moldovei şi Sucevei , vechii consuli generali deveniră de fapt , deşi nu prin titulatură , miniştri diplomatici , relaţiunile internaţionale ale statului român erau încredinţate unui ministru al afacerilor esterioare în regulă , încît întregului aparat al unei depline suveranităţi interne şi esterne nu -i lipsea decît numele propriu , ce părea a lipsi din dicţionarul Apusului european .
Tudor se bazează pe ele cînd cere de la Poartă reintroducerea domniei naţionale , şi Divanurile ad-hoc n- au găsit alte arme mai puternice înaintea Areopagului Europei decît tot pe acestea .
Astfel nestabilitatea de sub domniile elective , în loc de a înceta , s- a generalizat , ba şi- au creat un mediu social în care să poată înflori cu de prisos .
Toate , dar absolut toate statele dunărene au devenit paşalîcuri , marele regat al Ungariei au fost asemenea paşalîc o suta de ani .
La 1394 bate pe Baiazid Ilderim în memorabila luptă de la Rovine , păstrată în memoria întregei Peninsule Balcanice ;
La crearea acestui mediu au contribuit toate : şcoalele , în care copiii în loc de idei învaţă papagaliceşte mii de mii de cuvinte , coteriile politice , ce primesc şi bun şi rău , numai de- ai lor să fie , uzurparea de reputaţiuni lesne de operat în mijlocul unui popor incult , cîştigul fără muncă , deci imoral , al nulităţilor cari au impertinenţă îndestulă de a se impune , sistematica lăudare a mediocrităţilor de către camaraderii , glorificarea răului şi absoluta paralizare a celor buni de a putea , prin acest zgomot de iarmaroc , să demaşte acest bal mascat de panglicari şi de negustori de vorbe .
Căci , abstracţie făcînd de la milioanele de bani , de la miile de oameni căzuţi în bătălie , de la pierderea unei provincii , mai rămîne în paharul destul de amar băut pîn-acum drojdia asigurărilor formale din declararea de recunoaştere , asupra cărora nu ne- au luminat încă iluştrii oameni de la putere .
la 1406 îşi întinde mîna în Asia şi scoate pe Musa ca pretendent în contra lui Soliman I , îl susţine cu bani şi arme şi îl face împărat ; la 1412 scoate un alt pretendent , pe Mustafa , în contra lui Mahomed I , ba chiar în anul morţii sale , 1418 , a ajutat cu bani şi arme pe un sectator momentan , anume Mahmud Bedreddin , sperînd succese politice din sciziuni religioase între turci .
Guvernele cari au venit în urma anului 1866 , n- au prea avut altceva de cîştigat decît firma , decît recunoaşterea unei neatîrnări ce existase totdeuna şi care scădea numai cînd n- avea cine s- o mănţie , sporea însă sub mîna oricui care ar fi avut voinţa de- a o restabili .
După stingerea dinastiilor se începu aceeaşi vînătoare după tron între boierii cei mari .
Din atitudinea acestor doi Domni se esplică cum de ţările noastre au putut să se închine puterei turceşti păstrîndu -şi cu toate acestea întreaga lor suveranitate înlăuntru şi- n afară , cum s- au putut să se introducă în tractate de supunere proibiţiunea pentru moametani de- a se aşeza în ţară , cum s- au răsfrînt pînă chiar asupra umbrelor de fanarioţi o rază din vechea neatîmare , căci şi aceştia îndrăzneau a se numi Domni din mila lui Dumnezeu , deşi erau numiţi şi scoşi prin firman , deşi se ştie că titlul Deigratia nu se cuvine decît numai suveranilor .
Ar fi un act de adîncă ingratitudine către strămoşii noştri dacă ne- am închipui că cu noi se începe lumea în genere şi România îndeosebi , că numai noi am fost capabili a avea instinctul neatîrnării , cînd , la dreptul vorbind , n- am făcut decît a mănţinea cu mult mai mult ori mai puţin succes ceea ce ei au cîştigat fie prin sîngeroase lupte , fie prin dezvoltarea unei isteţii extraordinare , puse amîndouă adeseori în serviciul acestei unice preocupaţiuni , a păstrării neamului şi ţării .
O organizare care să asigureze prin legi atît cultura înaltă a depozitarilor puterii publice , precum şi stabilitatea lor , ar fi fost corelatul natural al domniei ereditare şi e evident pînă la virgule că o asemenea organizare nici este cu putinţă daca nu se ţine seamă de slăbiciunea corpului electoral , daca se permite falsificarea listelor electorale prin introducerea în ele de proprietari fictivi , dar în realitate postulanţi , daca majorităţile se formează din funcţionari şi rude de funcţionari , dacă abuzul partidului radical face necesare alte abuzuri , daca risipa averii publice de către acest partid impune ţării necesitatea de a crea noi biruri pentru a- şi împlini iscălitura dată cu atîta uşurinţă de o generaţie de demagogi feneanţi , cu neputinţă de săturat şi , înainte de toate , grozav de mulţi .
Cele două mari puteri vecine de pe atunci , Polonia şi Ungaria , voiau una întinderea de la Baltică pînă la Marea Neagră , alta întinderea de la Adriatică tot pînă la Marea Neagră .
la 1395 încheie tractat de alianţă cu Ungaria ; la 1396 ia parte la bătălia de la Nicopole , la 1398 bate el singur pe Baiazid lîngă Dunăre ;
Toate acestea desigur că nu reiese din spiritul Constituţiei noastre .
Mircea contrapunea influenţa polonă celei ungare şi viceversa , Ştefan asemenea .
îndeosebi — devenise regisorul următoarei drame .
Polonia a fost împărţită , şi mai este azi , pe cînd vechile noastre tractate , iscălite cu litere mari şi băţoase pe piele de viţel , au fost pînă ieri izvorul neatîrnării reale , izvorul din care au decurs actele succesive de emancipare de sub domnia turcească .
Există chiar o medalie „ Bene-Merenti ” , conferită de conservatori unui Alecsandri , celui mai însemnat autor în românime , ea se conferă a doua zi de către liberali unui pamfletar , şi nu e de mirare daca , tot pe calea bătută de acest din urmă , un alt pamfletar va soliciat -o asemenea .
Căzută în desuetudine prin necumpănitele acte ale lui Dimitrie Cantemir şi a generalului de cavalerie Toma Cantacuzino , neatîrnarea noastră a fost pururea reală , ca drept pururea în vigoare , ca fapt ştirbit din cînd în cînd , nu prin alt drept , ci prin escese şi abuzuri de putere ale turcilor şi , daca ea a fost întunecată curs de o sută de ani prin postomania fanariotă , tradiţia ei şi încercările de a o restitui n- au încetat nicicînd , iar mai cu seamă secolul nostru a fost bogat în succese pe terenul acesta .
STUDII ASUPRA SITUAŢIEI - II În ordinea de idei espuse în n- rul trecut intră şi aceea a independenţei statului român .
Oare Mircea I , în cei 38 de ani , Ştefan cel Mare în cei 46 de ani ai domniilor lor au avut o altă preocupare decît neatîrnarea ţării ?
Domnii cei siguri despre ţară .
Daca principii ar fi fost siguri despre ţară , nesiguri numai despre străinătate , ar fi căutat prea cu uşurinţă un razim continuu într- un singur vecin în contra celorlalţi ; interesul dinastic i- ar fi atras cu repejune şi pe de- a pururea în sfera unei singure puteri .
Purtat de o mişcare de- a dreptul entuziastă , Cuza Vodă a devenit el însuşi principalul purtător al politicei esterioare , al politicei neatîrnării , avînd cea mai credincioasă şi neobosită mînă de ajutor în Constantin Negri . Toate atributele unei neatîrnări reale s- au cîştigat de către Vodă Cuza esceptînd firma acestei realităţi .
Înţelepciunea consista numai în a se folosi de împrejurări date precum erau .
În rezumat , politica noastră trecută , în privirea neatîrnării , se caracterizează în modul următor :
Electivitatea aceasta , lăudată pe cuvinte cu totul greşite de către o seamă din publiciştii noştri , a fost sămînţa nestabilităţii din ţară .
Mircea I — acest prototip luminos şi al artei războinice şi al celei diplomatice la români—n -a gândit toată viaţa lui decît la mănţinerea neatîrnărei .
E evident că acest scop politic nu se putea împlini decît pe socoteala ţărilor române .
Poporul român — boerimea oligarhică .
Şi ce străluciţi într-adevăr , ce neasemănat de mari sînt reprezentanţii din trecut ai neatîrnării statelor române faţă cu epoca noastră ?
Deşi existau în amîndouă dinastii — în Moldova neamul Muşatin , suplantat Dragoşizilor , în Ţara Românească străvechii Basarabi — totuşi domnia era electivă .
Şi cu toate acestea fost-ar-fi cu putinţă de- a vorbi chiar de neatîrnarea statului român fără a sufla praful aşezat pe tractatele noastre vechi şi de pe cronicele noastre ?
Fiii de Domni aveau toţi dreptul de- a fi aleşi , renunţarea unora din ei trebuia răscumpărată , alţii trebuiau înlăturaţi cu arma .
Aceleaşi tendinţe se ivesc cu mai multă putere în mişcarea de la 1848 şi culminează în 1859 prin alegerea lui Vodă Cuza .
Acest inconvenient avea , ca toate inconvenientele , şi o compensaţie oarecare în bine .
Nici aceasta n- a venit ex abrupto , în mod fragmentar , ca din senin , ci , ca toate tendenţele adevărate , a fost pururea prezentă şi întunecată numai uneori de nevoile momentului .
Aşadar „ independenţa ” , precum o numim astăzi , nu este un „ copil găsit ” fără căpătîi şi fără antecedente , ci un prinţ care dormea cu sceptrul şi coroana alături .
E o ciudată ironie a istoriei de a vedea pe un Gheorghe Hangiarlâu de pildă , un cirac al lui Capudan başa din Ţarigrad , îmbrăcîndu -şi fiinţa paralitică cu titlurile unui Mircea Dei gratia Woevoda transalpinus , Fogaras et Omlas Dux , Severini Comes , Terrarum Dobrodicii Despotus et Tristri Dominus .
Nu este nici o îndoială că cumpărătura firmei a costat mult mai mult decît realitatea neatîrnării noastre , care nu ne- a costat nimic pe noi , dar cu atît mai mult pe strămoşi .
O politică analogă a contrapunerii iscusite a puterilor creştine , a luptei directe cu turcii , au susţinut Ştefan cel Mare .
Nu doar că această duplicitate , aceste exerciţii de echilibristică ar fi de atribuit unei deosebite înţelepciuni politice .
Dorinţa Divanurilor ad-hoc de a alege un principe dintr- o dinastie europeană nu se putu împlini deocamdată , totuşi a doua zi de încheiarea Tractatului de la Paris , şi în contra prescripţiunilor lui formale , am ales un singur Domnitor pentru ambele ţări surori , cîţiva ani în urmă am realizat Unirea , prin conferinţa de la 1864 ; fostul Domn obţinu suveranitatea absolută în legislaţia internă , şi în fine la 1866 obţinurăm şi recunoaşterea unei dinastii ereditare , toate acestea fără nici un sacrificiu , graţie numai încrederii ce am putut inspira marilor puteri şi buneivoinţe de care ne bucuram din partea lor .