Subject: ukrainian-language-and-literature

Прочитайте уважно текст і виконайте завдання


Хто є ми самі?


(1–5) Це питання не дає нам спокою. Воно врізається в нашу свідомість,

воно переслідує нас удома, на вулиці, в установі... На кожному кроці ба-

чимо чорним по білому писане: хто ми – народ чи чернь, нація чи маса?...

Організована, свідома одиниця чи юрба без’язиких і безликих постатей?

І дати на це виразну відповідь ми вагаємося.


(6–12) Чому? Бо ми не переконані внутрішньо, що вповні і беззастережно

заслуговуємо на назву народ. Бачимо явища, бачимо обличчя, чуємо мову,

оцінюємо вчинки і з приголомшливим жалем стверджуємо, що величезна

маса громадян не розуміє і не усвідомлює в собі двох дуже важливих і ос-

новних елементів: людську гідність і національну свідомість. Що таке люд-

ська гідність? Що таке національна свідомість, і для чого її можна прак-

тично вжити? Не всім це ясно.


(13–22) За певних обставин нам було б це абсолютно байдуже. Це явище не

нове. Воно вже спрадавна існує на нашій планеті. Є людські громади, які

живуть споконвіку своїм первісним життям. І нам, європейцям, це явище

свідчить лише про те, що ні на одну хвилину ми не бажали б опинитися в

стані тих людських істот. Наша душа готова для сприйняття лише тих сус-

пільних форм, у яких може вільно діяти і розвиватися наша людська гід-

ність. Почувати себе людиною, почувати себе свідомим у всіх своїх вчинках –

ось основна заповідь людини-європейця. Зламати цю заповідь – значить

зламати самих себе, це значить втратити основний стрижень буття, це зна-

чить перекреслити своє моральне обличчя.


(23–30) Що за національна свідомість? Багатьом ця справа видається ту-

манною. Діди наші цілком вільно жили, бувши в національному тумані, то

чому ж не можемо лишитись і ми такими? Поганий, фальшивий, розрахо-

ваний на самознищення ідеал. Хто цього не розуміє, той насамперед засуд-

жує себе на небуття. Національна свідомість – це перша передумова широкої

свідомої і творчої діяльності взагалі. Без цієї передумови немислима ніяка

велика творчість. Денаціоналізована людина не може бути сильною, не може

мати міцного морального хребта, не може бути повним характером.


(31–41) І найбільшим нещастям українського народу було те, що ціла його

історія – постійне намагання зробити з нас не те, чим призначила нас при-

рода. Втручалися до нашої рідної мови. Втручалися до нашого побуту.

Втручалися до нашого господарства. Всяка влада, яка тільки не була на на-

шій землі, нічим іншим не займалася, а лиш доводила нам, що ми – не ми,

а щось інше. Це було постійне ламання нас, нищення нас. І тоді не деінде,

а в наших містах, наших селах, наших школах, наших родинах нам зала-

зили в саму душу, нищили там усе, що є для нас святого, не давали змоги

боронитися. Останні роки панування більшовизму особливо яскраво дове-

ли нам, що значить таке втручання. Навіть ті чи інші літери казали нам

вимовляти так, як хочуть вони.


(42–55) Наслідки з усього цього на сьогодні такі, що величезна частина на-

шого, особливо міського, населення з національного погляду не належить

ні до якого народу, не говорить ні одною мовою. Це не є народ. Це – безли-

ка, без’язика юрба. Особливо це стосується нашої молоді. Соромно, боляче

бачити таке явище на європейському суходолі, на берегах Дніпра, на вули-

цях Києва! Це боляче ранить наше людське самолюбство. Це принижує нас

в очах свідомих іноземців. Це, нарешті, відбирає у нас безліч творчої актив-

ності й енергії. Тому – не все одно, хто як говорить, яким богам молиться,

які книжки читає. Не все одно, якими іменами названі вулиці наших міст,

не все одно, хто домінуючим є для нас: Шевченко чи Пушкін. Не все одно,

як це часто доводиться чути, кого ми вчимо в школі. Ні! Це не все одно...

А коли – все одно, то це значить, що все одно для вас, хто є ми самі! Це зна-

чить, що ми не народ, не якась спільна історична сила, а невиразна юрба,

вічно принижена, без всяких ідеалів сіра маса.


*За У. Самчуком

(602 слова)*


Фігуру, уживану в текстах публіцистичного стилю мовлення, містять усі уривки з тексту, ОКРІМ

marker: А
text: Почувати себе людиною, почувати себе свідомим у всіх своїх вчинках – ось основна заповідь людини-європейця (рядки 19–20).
marker: Б
text: За певних обставин нам було б це абсолютно байдуже (рядок 13).
marker: В
text: Не все одно, якими іменами названі вулиці наших міст, не все одно, хто домінуючим є для нас: Шевченко чи Пушкін. Не все одно, як це часто доводиться чути, кого ми вчимо в школі. Ні! Це не все одно... (рядки 50–52).
marker: Г
text: Втручалися до нашої рідної мови. Втручалися до нашого побуту. Втручалися до нашого господарства (рядки 33–34).

Correct answer: Б