Subject: ukrainian-language-and-literature

Прочитайте текст (цифри в дужках позначають номери рядків)

 і виконайте завдання


Буккросинг: перетворюємо світ на суцільну бібліотеку


*Історична довідка*


*(2-10) Якось у Парижі меценат закупив 250 велосипедів і розкидав їх по

 місту. Кожен охочий міг узяти двоколісний транспортний засіб і доїхати туди,

 куди потрібно, а потім залишити його там для наступного подорожнього… Згодом

 схожий рух набув популярності й з іншими речами. У 2001 році в американського

 інтернет-технолога Рона Хорнбекера з’явилася ідея буккросингу (з англ.

 bоок – книга, crossing — рух). На одному із сайтів він прочитав про систему

 циркуляції по всьому світу залишених фотоапаратів і вирішив повторити цей експеримент з іншими речами. Тоді ж поклав 20 книг у холі одного готелю. А за півроку було вже 300 активістів, які «відпускали» своїх друкованих друзів у подорож…*


(11-15) – Буккросинг – це міжнародний рух за «звільнення» книжок, – розповідає

 арт-менеджер книгарні «Є» Оксана Васьків. — Суть його полягає в тому,

 щоб «звільнити» книгу від господаря й пустити її у вільне плавання. В Україні він

з’явився 2005 року. Щоб книжка не загубилася, а знайшла свій шлях до читача,

 було створено буккросингові полиці.


(16—21) – Наприклад, у Львові перша така поличка виникла наприкінці літа

 2009 року в галереї «Ом». На той час була лише група ентузіастів, яка спробувала залишати книжки на вулицях або в кав’ярнях міста, — говорить активіст

 львівського буккросингу Тарас Бейзик. – Але в таких випадках через незнання

львів’ян часто траплялося, що буккросер відпускав книжку, а той, хто знаходив,

 просто забирав її собі. Тож ризик, що вона зійде з маршруту, був дуже високий.


(22-24) – Спершу на нашій полиці було кілька десятків книг, – пригадує Галина

 Кулик, одна із засновниць й активісток буккросингу у Львові. – За три місяці їх кількість зросла до двох сотень.


(25-27) – Невдовзі після прем’єрної полиці з’явилася ще одна – у книгарні «Є». Уміст її з часу відкриття крамниці суттєво змінився, — наголошує Оксана Васьків.


(28-31) – Величезний попит має популярна сучасна література, – долучається

 до розмови Тарас Бейзик. – Класика й так є в кожного вдома. Найбільш

 читабельними залишаються наші сучасники: Любко Дереш, Сергій Жадан, Тарас Прохасько…


(32-39) – До речі, книжки, учасниці буккросингу, переносять інформацію про

 враження тих, хто їх читав, – продовжує Оксана Васьків. – Люди залишають на

 форзацах або на сторінках свої рекомендації й контакти, щоб згодом обмінятися

 враженнями чи просто знайти нових друзів за інтересами. Зазвичай полиці обладнано

 спеціальними наліпками, які дають зрозуміти, що цю книгу не продають, а

 її просто можна взяти почитати. А ще позначками, що прикріплюють на форзац.

 Це буккросинговий лист, де в спеціальній графі вказують контакти й поради

 наступному читачеві.


(40-47) – Для мене буккросинг – це насамперед геніальна ідея, яка стирає

 рамки соціально усталених норм на зразок «я – тобі, а ти – мені», – каже Тарас

 Бейзик. — Це можливість просто віддавати. Показати людям, що буває «просто

 так», щиро, відкрито, без реклами, без спонсорів… Справжній буккросер, який

 зумів зрозуміти всю глибину руху, «звільняє» книжки й отримує від цього задо­волення. Дехто думає, що буккросинг — це можливість знайти собі якусь цікаву

 книжечку задарма. Можливо. Але суть у тому, аби «відпускати» її в мандрівку, перетворюючи світ на відкриту бібліотеку…


*Коментар*


(49-57) Галина Бабій, радіожурналіст*: Буваючи на відпочинку чи у відрядженнях

 за кордоном, зауважила, що вільний обмін книжками там дуже поширений.

 Ідеться не лише про книгарні, а й про готелі, де зупиняється люд з усього світу!

 На жаль, наші видання мені жодного разу не траплялися… Відтоді завжди беру

 в подорож кілька книжок і журналів українською мовою, які залишаю почитати

 всім охочим саме на таких поличках із написом* «Bookcrossing». Буккросинг –

своєрідний народний рух. Я з тих людей, які не чекають на допомогу ані від

 міністерств, ані від дипломатів, ані від спонсорів. Якщо багато хто з нас

 робитиме так само, української книжки у світі побільшає*…


*За Б. Городницькою*


У варіантах відповідей наведено коментарі ентузіаста буккросингу з Нікополя, який пише під ніком Rayan Riener​. Прочитайте їх. У тексті є підтвердження всіх наведених нижче думок, ОКРІМ

marker: А
text: Розуміння принципів буккросингу його учасниками – головний чинник, який упливає на успіх або занепад руху. Адже буккросинг – це обіг книг у суспільстві. Він існує за принципом соціальної мережі, а тому «друкованих друзів» потрібно відпускати постійно й спонукати до цього інших.
marker: Б
text: Головна проблема буккросингу в Україні — це самі так звані буккросери (більшість із яких не є такими), адже вони не дотримуються правил цього руху, унаслідок чого не відбувається його якісного розвитку.
marker: В
text: 3 українським буккросингом співпрацює багато магазинів, кафе, клубів, бібліотек. Вони відкривають «безпечні полиці», або «зони буккросингу», тобто місця, де книги перебувають у відносній безпеці й не потраплять до рук двірника, поліції чи недобросовісних «любителів».
marker: Г
text: Просто обмін книгами з рук у руки або в якихось місцях без реєстрації на спеціальному сайті не вважають буккросингом, оскільки втрачається ланка зв’язку, через що відпущена книга вирушає у свою першу й останню подорож.

Correct answer: Г