Subject: ukrainian-language-and-literature

Прочитайте текст (цифри в дужках позначають номери рядків) і виконайте завдання


«Мій іскрений друже»


(Життєва доля Івана Сошенка)


(1–5) У примарному сяйві білої ночі юнак змальовує грецьку статую. До

нього підходить студент Академії мистецтв… Що було далі – відомо кожному

зі шкільних хрестоматій, де за джерело інформації – повість Тараса

Шевченка «Художник». Опоетизована, як це й буває з художніми творами,

версія справжнього життєвого факту.


(6–15) А насправді до майбутнього благодійника Шевченка привели земляки, і він

нахилився поцілувати руку, і Сошенко сказав, що жодна людина не повинна так

принижуватися. У свій 21 рік Шевченко навіть не здогадувався, що в ньому гряде геній –

він дивився на світ із прірви зацькованості. Вдумуючись у цей епізод, сповна осягаєш

справедливість слів одного з Кобзаревих біографів Олександра Кониського:

«Не можна вгадати, що б сталося з генієм нашого народу, коли б він не спізнався

із Сошенком. Чи поталанила б йому доля яким іншим робом вибитися з темного

льоху неволі та вийти в люди, чи може б, під густою корою Ширяєвських красок

зав’яли б і засохли ті величезні дари духовні, якими природа наділила

Тараса».


(16–19) Сошенко не лише організував викуп обдарованого юнака – він дав

поштовх туго стиснутій пружині потенційних можливостей, що зробили

Тараса Шевченка не простим художником і поетом, а силою, яка об’єднала

український народ, не давши йому піти в небуття.


(20–27) З прірви приниженості не можна вихопитися без того, щоб не

запаморочилася голова. Після викупу з кріпацтва Тарас зовсім змінився.

Він часто їздив на вечори, витрачав чимало грошей на гарне вбрання – на деякий

час у нього вселився «світський біс». Немає Пророка без Предтечі, який готує йому

путі насамперед до самого себе, своєї місії. Чи здолав би Шевченко спокусу стати

модною цяцькою аристократичних салонів, коли б не мав поряд людини, котра йому

казала: «Тарасе, схаменися! Чого ти діла не робиш? Чого тебе нечистая

носить по тих гостях?».


(28–35) Як же склалася доля того, до кого поет звертався в листах «Мій

іскрений друже»? Народився Сошенко в Богуславі, навчався в дяка, потім у

майстра-самоука. Платити за уроки не було чим, тому Іван відробляв їх як

міг. За розпис монастирського іконостаса дістав стільки грошей, що навіть

трохи землі вдалося прикупити… Але в холерну зиму 1832 року без копійки в

кишені (зібрані гроші віддав за викуп паспорта) Сошенко з обозами подався

до Петербурга. Йому пощастило на добру душу: ровесник, панич із вигляду

насправді ж кріпак-кравець, не дав пропасти з голоду, допоміг улаштуватися в місті.


(36–42) Петербурзький період життя був найщасливішим. Бо коли через

загострення сухот мусив повернутися до Батьківщини, доля ніби

заповзялася покарати вдатного колись богомаза за прагнення до високого

мистецтва. Якось, діставши замовлення на ікону, довго працював над нею,

передаючи тонку гру світла, а єпископ віддав те переробити місцевому

невігласові. Тяжко переживши образу, художник пообіцяв собі бідувати,

але не догоджати смакам церковників, які й чути не хотіли про рафаелівських мадонн.


(43–49) 1846 року Іван Максимович став учителем малювання Немирівської

гімназії. Однак патологічно жорстокий і цинічний директор заходився



(50–56) Сошенків колега, базграючи ікони, стільки грошей наскладав, що

власну майстерню відкрив. А Іванові не давала «халтурити» та сама сила, що

колись погнала його до столиці: даний Богом талант. Хоч уже й розумів, що

через злидні не реалізує себе: «Одна надія – на труд, а де взяти роботи?

Думка, що буде попереду, жахає мене, і руки опускаються… Коли б ви знали,

яка втіха для серця і яке привілля, утікши від світу, жити для мистецтва».

Але таке було для нього недосяжним.


(57–59) 1861 року по «естафеті добра» до Петербурга було відправлено

найталановитішого Сошенкового учня – Володимира Орловського, який

згодом став професором Академії мистецтв. Вступити туди йому допоміг Шевченко.


(60–68) Картин Сошенко створив небагато, не всі вони дійшли до нас. Та ті,

що експонуються, наводять на думку, що художник мав цілком самобутній

талант, шукав свого шляху в мистецтві. Він знав, що міг би залишити по собі

яскравіший слід, і тяжко карався, що «життя загублене». Останніми роками

ходив київськими вулицями, підгодовуючи бездомних тварин… Згадаймо,

що картина, за яку Шевченко дістав срібну медаль, називалася «Хлопчик-

жебрак, що дає собаці хліб». Сошенко ставав грізним, коли при ньому візник

жорстоко поводився з конем, нещадно соромив кожного, хто «жив не за совістю».

В усьому іншому був лагідний і безмежно добрий.


(69–71) Життя минуло в трудах і злиднях. Останні канікули вирішив

подарувати собі – помандрувати рідними місцями, подивитися на біле

каміння берегів Росі. Не доїхав – 30 серпня 1876 року помер у Корсуні.


(72–76) Сяйво білої ночі вихопило з безвісті цю тиху постать. Благородна

душа, приречена на поразку немилосердністю життя? Ні, вічний

переможець! Доказ тому – наша історія, неможлива без Кобзаря, доказ тому

– сам факт, що світ, попри всі його страждання, відступи й помилки, веде

свій поступ, прагнучи добра й справедливості.


*За Н. Околітенко, журнал «Жінка»


Синонімом до фразеологізму «вийти в люди» (рядок 13) є

marker: А
text: вивести в люди
marker: Б
text: винести на люди
marker: В
text: вибитися в люди
marker: Г
text: вийти на дорогу

Correct answer: В