Subject: ukrainian-language-and-literature

Прочитайте текст (цифри в дужках позначають номери рядків) і виконайте завдання


Василь Симоненко


(1–3) Жив вiн у нашiй благословеннiй провiнцiї, де люди так невибагливi до слiв,

де так швидко заокруглюються в колi найпримiтивнiших iнтересiв. Де так легко

потонути в тенетах усіляких дрiбниць i заблукати мiж деревами, за якими не видно лiсу.


(4–8) Ось був, скажiмо, чоловiк як чоловiк, закiнчив аспiрантуру, поїхав до Черкас,

у найжвавiший центр їх — педiнститут, — i десь дiлися борозни з мозку й навiть

зморшки на обличчi. Натренувався жити — i все заокруглилося: голова кругла,

обличчя кругле, думки круглi, почуття круглi — iдеальний м’яч, який котиться

без перешкод асфальтом кар’єри!..


(9–14) Василь уперто, насуплено дивився в корiнь. Сам вiн, наче корiнь, вийшов із

землi, з органiчною любов’ю до неї i свого селянського роду. Вiн добре знав, чим

i як глибоко вона напоєна, i не забував про це нi на хвилину. Вiн знав народ у його

побутi як селянський син. Знав село по своїх заболочених чоботях як працiвник

газети. Але вiн дивився на життя не як «представник», а як людина, як син дивиться

на безпорадну матiр.


(15–19) Вiн пiднявся до верхнiх щаблiв сучасної культури i вмiв бачити

колгоспника на тлi космiчного вiку — весь дiапазон крайностей життя та

«парадоксiв доби»:


*Цiлую руки, що крутили жорна*

*У переддень космiчної доби.*


(20–23) Громадянське кредо Симоненка пiдноситься над тисячами дзвiнких

патрiотичних декларацiй! У його простотi ви вiдчуваєте людину високої

iнтелектуальної культури — масштабний розум, який умiє вiдсiвати дрiбницi й

оголювати суть.


(24–29) Пригадую вечiр у Черкаському педiнститутi. Виступ Василя був

найцiкавiшим, найяскравiшим. Але хтось із тих, які не дуже заслухуються

вiршами, завдяки вродженій або натренованій пильності зафiксував непевний

звук i, щоб налякати, послав записку: «Яку це Ви самостiйну Україну маєте

на увазi, коли пишете: «Хай мовчать Америки й Росiї...»; «Маю я святе синiвське

право з матiр’ю побуть на самотi»?


(30–32) Василь спокiйно i наче недбало прочитав цю записку та сказав: «У мене

Україна одна. Якщо автор запитання знає другу — хай скаже. Будемо вибирати».

Ось його лаконiчна й по-справжньому народна простота й мудрiсть.


(33–38) З ним не можна було сперечатися. Вiн не висловлював квапливих

напiвдумок, вiн про все подумав i там, де iншi багато й неясно балакають,

мовчав. Уся наша втiха, що його стиль вiдбився в тому, що вiн залишив нам.

Але вiн залишив для нас тiльки свiй початок сходження на верховину. У

важкiй боротьбi з собою, з атмосферою дрiмотної байдужості й мертвого

стандарту вiн вибився на свiй шлях i тiльки почав ним iти.


(39–44) Вiн тiльки навчився всупереч усiм вiтрам вiдчувати радiсть боротьби

й силу, що переливається в людину вiд сили земного тяжiння:


*Земле рiдна! Мозок мiй свiтлiє*

*I душа нiжнiшою стає,*

*Як твої сподiванки i мрiї*

*У життя вливаються моє.*


(45–51) Вiн тiльки навчився вичленовувати з пороху буденності великi проблеми

життя — проблему збереження людської iндивiдуальності i нової думки у свiтi

категоричних стандартiв, проблему красивої ходи i власної дороги серед камiнних

потвор, що


*Роззявляли пащi, мов кратери,*

*I гукали: — Ми символ доби!*

*Хто не з нами — той проти всiх!*


(52–53) Вiн навчився i тим самим навчив нас. Вiн житиме невiд’ємною часткою

нас самих, як живий розум i совiсть, що не гасне.


(54–57) А між тим Василь Симоненко абсолютно доступний формою кожнiй

грамотнiй людинi і глибоко хвилюючий змiстом. Вiн постійно говорить про те,

що тривожить людей, про що й вони говорять, але без тiєї громадянської висоти,

ясності розуму і пристрасті слова.


(58–60) Кожен його вiрш нагадуватиме нам i тим, які будуть пiсля нас, елементарнi

iстини, без яких не можна змiстовно жити –


*Ти знаєш, що ти людина...*


(61–63) Дорогою цiною дався йому прорив. Але за свою коротку і вбогу юнiсть

вiн зумiв назавжди утвердити свою неповторнiсть. Свою важку, але цiлком

усвiдомлену дорогу до правди.


(64–66) Це — життя. Нашi прадiди запорожцi вимiрювали його, не роздрiбнюючи.

Вони клали життя для життя, не дозуючи крові. Той, хто виходить на поле честі,

виносить усе життя.


(67–70) То яке ж моральне право маємо ми гратися в правду, гратися в слова, як

паяц на аренi цирку грається в серйознiсть. Симоненко гидував духовними карликам

й паяцами. Вiн просто йшов на повен зрiст, вiн красиво йшов, як його «перехожий», —

i дивився перед себе мужнiми очима мужицького сина.


(71) Стежка його має чарiвну силу випрямляти горбатi душi.


*За Є. Сверстюком (728 слів)*


Фразеологізм, що має значення «доходити до суті справи», є в реченні

marker: А
text: Василь уперто, насуплено дивився в корінь (рядок 9).
marker: Б
text: Вiн знав народ у його побутi як селянський син (рядки 11–12).
marker: В
text: Стежка його має чарiвну силу випрямляти горбатi душi (рядок 71).
marker: Г
text: Той, хто виходить на поле честі, виносить усе життя (рядки 65–66).

Correct answer: А