Subject: ukrainian-language-and-literature

Прочитайте текст (цифри в дужках позначають номери рядків) і виконайте завдання

Олена Теліга


(1-5) У її елегантно-карбованих віршах, названих критикою «приватними листами світові»,

вимальовується яскравий образ людини, відданої ідеям національного відродження,

морального максималіста, апологета загальнолюдських цінностей. У цьому й полягав

сенс життя поетеси-антифашистки, розстріляної німецькими окупантами в

Бабиному Яру.


(6-13) Світогляд Олени Теліга формувався поступово. То була довга «одіссея»,

що починалася в Петербурзі. Тут, у сім’ї інженера-гідротехніка професора Івана

Шовгенева, і народилася Олена 1907 року. Потужні хвилі визвольних змагань,

що охопили Україну після Лютневої революції 1917 року, повернули родину

Шовгеневих до Києва, де дочка міністра УНР Олена навчалася в гімназії.

Під час більшовицького наступу 1919 року Центральна Рада змушена була

залишити Київ. Разом із нею виїхали й Шовгеневи. Згодом оселилися в Чехії,



(14-20) У ті часи відбувся різкий злам у психіці майбутньої поетеси.

Усвідомивши себе українкою та непримиренним ворогом великодержавництва,

майбутня поетеса вступає до Українського педагогічного інституту в Празі.

Вона товаришує з Євгеном Маланюком, Олегом Ольжичем та іншими

письменниками «празької школи». У ліриці поетеси панує вічний бунт, протест

проти безбарвної «нудоти життя», її погляд знаходить «у тьмі глибокій блискавок

фанатичні очі, а не місяця мрійний спокій».


(21-26) Власне, ідеться про неоромантизм, що об’єднує «празьку школу»,

проявляючись у доробку кожного поета неповторними гранями: коли для

Юрія Клена це був певний нюанс, то для Маланюка, Ольжича, а ще більше

для Теліги - рідна стихія, поривання «кресати вогонь із кремнів». Героїзм

як найвища чеснота, як взірець людської гідності - то визначальний орієнтир

її життя і творчості, тісно пов’язаних із боротьбою за національне визволення рідного народу.


(27-31) Олена Теліга розвивала кращі традиції української літератури, передовсім Лесі

Українки. Як прихильник суворих ритмів, вона ніколи не втрачала жіночих інтонацій.

Роль жінки в житті нації - одна з головних тем лірики Теліги. Це не квола істота, не

рабиня, це дружина й помічник чоловіка-воїна, це новий тип особистості - вольової,

внутрішньо дисциплінованої натури, невтоленного життєлюба.


(32-41) Цей тип постав з особливостей національного духу української еміграції, яка

почала активно готуватися до відновлення історичної справедливості в рідному краї,

охопленому більшовицькими репресіями, розчленованому сусідніми країнами.

Це прискорило об’єднання розпорошених угруповань в ОУН. Обмежуватися

лише естетичними питаннями видавалось би за таких обставин неприпустимою

розкішшю. Водночас поети-емігранти, прихильники високої духовності, не дозволяли

собі перетворювати мистецтво на агітку. Про це, зокрема, писала Теліга в статті

«Прапори духа», пафос якої спрямовувався проти зловживання плакатністю, що не

має нічого спільного з лірикою. Головна мета, що її ставила поетеса в запальних

публіцистичний виступах, як і в ліриці, - будити національну свідомість.


(42-51) Розкол ОУН, що стався 1940 року внаслідок тактичних і персональних

розходжень, тяжко дався взнаки під час світової війни, послабив організовану

боротьбу українського народу проти німецьких окупантів. Це відчула на собі й

Олена Теліга, яка разом з Уласом Самчуком нелегально перейшла кордон між

Польщею та Галичиною. А 22 жовтня - вона вже в омріяному напівзруйнованому

Києві, де засновано Українську національну раду. Теліга як член референтури

культурної комісії створила «Спілку письменників». Водночас вона перебирає

редагування додатка «Література і мистецтво» при газеті - «Українське слово»

і готує його під свіжою, бойовою назвою «Литаври». Тут друкувалися талановиті

твори українських письменників, знищених сталінізмом, і письменників-емігрантів.


(52-60) Сіючи зерна національної самосвідомості в окупованому Києві, Теліга не

опублікувала жодного панегірика гітлерівцям, із презирством ставилася до одописців:

«Це, мабуть, ті ж самі писаки, що й Сталінові так щедрували». Певна річ, це не могло

не викликати підозри фашистів, які після невдалих спроб приборкання «Литаврів» на

початку 1942 року іх закрили. Ольжич намагався переконати Телігу виїхати з міста,

але вона категорично відмовлялася: «Я з Києва вдруге не поїду».

Знаючи про масові арешти українців і про те, що гестапо влаштувало засідку

в приміщенні Спілки письменників, вона пішла на чергове зібрання, де й була

заарештована.


(61-62) За свої 35 років поетеса не встигла видати жодної власної книжки, усі

вони вийшли посмертно; більша частина її віршів загубилася.


*За Ю. Ковалевим (605 слів)*


Називаючи О. Телігу *моральним максималістом* автор уважає, що вона

marker: А
text: не здатна на компроміси із совістю
marker: Б
text: віддана національній ідеї
marker: В
text: прагне бути прикладом для інших
marker: Г
text: не вміє пристосовуватися до інших

Correct answer: А