Resumen En los últimos 50 años, la Unidad de Cuidados Intensivos (UCI) ha alcanzado las cifras más altas de supervivencia gracias al trabajo de equipos multidisciplinarios, al papel de la tecnología en el campo del tratamiento, la enfermedad como centro, el soporte vital y el diagnóstico clínico. Este esfuerzo sumado al uso de la tecnología, el medio que rodea al paciente, centrándose solo en el tratamiento de su enfermedad, había desplazado a las personas y a sus individualidades del centro de cuidado. Esto resultó en la despersonalización de todos los agentes involucrados (pacientes, familias, cuidadores e incluso profesionales). Las investigaciones, han demostrado graves secuelas físicas y psicológicas en nuestros supervivientes, con consecuencias éticas. La despersonalización es uno de los signos del síndrome de burnout, un problema grave no resuelto y creciente entre los profesionales, y fue admitido como una enfermedad por la OMS en el 2019. Los grandes principios bioéticos no han sido capaces de responder a las causas del sufrimiento físico-psíquico. Se necesitan nuevas orientaciones éticas que se orienten al individuo y su particularidad, bajo aspectos más emocionales y afectivos, refiriéndonos a la "ética del cuidado" como un núcleo gravitacional donde crece el profesionalismo y la práctica de la resiliencia en el campo de la salud. La importancia de integrar la ética de la atención orientada hacia el binomio paciente-familia, y de combatir el agotamiento mediante la atención a profesionales, es un verdadero desafío dentro de la UCI, dos caras diferentes pero vinculadas que pertenecen a la misma moneda.

Abstract In the last 50 years, Intensive Medicine has reached the highest survival figures thanks to the work of highly qualified and trained multi-disciplinary teams, the role of advanced technology in the field of treatment, the disease as a center, life support and clinical diagnosis. The effort involves the use of technology and all the environment surrounding the Intensive Care Unit (ICU), focused on treating patient disease, but had displaced people and their individualities from the care facility. This resulted in the depersonalization of all the agents involved (patients, families, caregivers and even professionals). Research has shown the serious physical and psychological injuries in our survivors, with significant ethical consequences. Depersonalization is one of the signs of burnout syndrome, which is a serious unresolved and growing problem among health professionals that in early 2019 has been admitted as a disease by the WHO. The great bioethical principles have not been able to respond to the causes of physical and psychic suffering. New ethical orientations are needed that are resized to the individual and their particularity, under more emotional and affective aspects, by which we refer to the ''ethics of care'' as a gravitational nucleus where professionalism and the practice of resilience in the health field are growing. The importance of integrating the ethics of care oriented towards the patient-family binomial, and of combating burnout by performing care for professionals, is a real challenge within the ICU, two different but linked sides that belong to the same currency.




Resum En els últims 50 anys, la Unitat de Vigilància intensiva (UVI) ha aconseguit les xifres més altes de supervivència gràcies al treball d'equips multidisciplinaris, al paper de la tecnologia en el camp del tractament, la malaltia com a centre, el suport vital i el diagnòstic clínic. Aquest esforç sumat a l'ús de la tecnologia, el mitjà que envolta al pacient, centrant-se només en el tractament de la seva malaltia, havia desplaçat les persones i la seva individualitat del centre de la cura. Això va resultar en la despersonalització de tots els agents involucrats (pacients, famílies, cuidadors i fins i tot professionals). Les últimes recerques han demostrat greus seqüeles físiques i psicològiques en els supervivents, amb conseqüències ètiques. La despersonalització és un dels signes de la síndrome de burnout, un problema greu no resolt i creixent entre els professionals, i va ser admès com una malaltia per l'OMS el 2019. Els grans principis bioètics no han estat capaços de respondre a les causes del sofriment físic-psíquic. Es necessiten noves orientacions ètiques dirigides a l'individu i a la seva particularitat, incloent-hi aspectes més emocionals i afectius, referint-nos a l' ètica del curar com un nucli gravitacional on creix el professionalisme i la pràctica de la resiliència en el camp de la salut. La importància d'integrar l'ètica de l'atenció orientada cap al binomi pacient-família, i de combatre l'esgotament mitjançant l'atenció a professionals, és un veritable desafiament dins de l'UVI, dues cares diferents però vinculades que pertanyen a la mateixa moneda.