Diskuse:Jemnice

message: Děkuji za úpravy.
replies: text: Dobrý den, z čeho jste při psaní textu čerpal? Děkuji za odpověď. --Podzemnik 9. 10. 2009, 07:16 (UTC)
Dobrý den.
Jsem rodákem z Jemnice, ale více než 40 roků tam nežiji. Ve svém archivu mám řadu publikovaných knih, brožur, článků, fotografií aj. materiálů cizích autorů vztahujících se k historii rodného města. Mám v něm i nepublikované rukopisy knih, povídek, pověstí aj. materiály cizích autorů, které pocházejí z pozůstalosti příbuzných a známých a vypovídají o životě ve městě Jemnici v jeho dávné či méně dávné minulosti, dokumentují zanikající zvyky (např. posvícení), vypovídají o životě rodáků (rodů), kteří měli podíl na vytváření jeho historie (např. rod Sušilů, Uhrů - dědičných rychtářů), jsou psány v místním nářečí apod. 
Jsem autorem textu na který se dotazujete a jsem autorem i dalších článků a materiálů  vztahujících se k Jemnici, které byly publikovány v tisku, ročenkách aj. Text do Wikipedie jsem nezamýšlel psát jako odborný článek. Uvádět odkazy na všechny zdroje by ho znepřehlednilo a v řadě případů bych odkazoval právě na materiály uložené v mém archivu; všechny materiály (archiv) dříve či později předám do místně příslušného státního archivu, kde budou k dispozici veřejnosti.
Jsem rád, že existuje Wikipedie, která rozšiřuje vědomosti občanů, zpřístupňuje řadu obtížně dostupných materiálů a v neposlední řadě alespoň na určitý čas uchovává materiály, které by jinak byly zničeny či v archivu přístupné jen úzkému okruhu zájemců. Proto s Vašim svolením, nevím je-li to vůbec možné, bych rád v budoucnu umístil na její stránky i další materiály, a to nejen encyklopedického charakteru. Šlo by např. o některé dosud nepublikované články a pověsti, kde by byl uveden autor a údaj, zda jde o rukopis a kde je dostupný. Domnívám se, že někteří naši předchůdci si zaslouží alespoň malou zmínku např. ve Vaší encyklopedii, když bohužel např. jejich rodné domy byly zbourány či pomníky z jejich hrobů byly odstraněny a vyvezeny na smetiště. 
S přáním pěkného dne a zdaru ve Vaší práci
JUDr. František Kačenka

text: Na podobné materiály, ke kterým buď vlastníte autorská práva nebo kde práva již vypršela jsou nejspíš vhodnější Wikizdroje JAn 22. 10. 2009, 06:41 (UTC)
Děkuji.
Vyznačená část splňuje podmínky pro přeřazení do Wikizdroje. Neumím však přeřazení provést. Prosím toho, kdo to umí, aby tak učinil.
Děkuji.

message: Mohl by prosím někdo z wikipedistů převést na Wikizdroje:
# Pod heslo Lumír: Literární texty z Lumíra převzaté do Wikizdrojů, text Slavnost Svatovítská v Jemnici na Moravě, napsal Josef Stanislav Menšík, Lumír, rok 1853, datum 9.6.1853, číslo 23, strana 544-547, Moravská zemská knihovna
# heslo Svatovítská slavnost (Barchan)
Existují dva základní druhy názorů (dvě teorie) na původ slavnosti. V menšině jsou ti, kteří tvrdí, že chybí záznamy o pobytu Elišky a Jana v Jemnici, slavnost nemá historické opodstatnění, vyvinula se z jiné slavnosti známé pod názvem „střílení k ptáku“ a jde svým způsobem o „pouťovou atrakci“. Druzí, a těch je většina, vychází z dochovaného ústního podání a jsou přesvědčeni, že slavnost je připomínkou pobytu královny Elišky v Jemnice, tedy odrazem skutečné historické události. Ti druzí se liší nejen v názorech, kdy Eliška ve městě přebývala, ale také v tom, co je starší, zda slavnost nebo svatovítská pouť.
Válečných tažení, kdy král Jan pobýval na Moravě nebo přes ni s vojskem táhl, bylo několik. V úvahu přicházejí dva termíny. V roce 1312 se Jan vydal na Moravu k pokoření vzpoury mnoha moravských pánů i opavského vévody, v roce 1315 svedl u Holíče bitvu s Matůšem Čákem, který ohrožoval vojenskými vpády východomoravské pomezí.
Josef Stanislav Menšík se ve svém článku odvolává na starodávnou pověst, z níž dovozuje, že slavností se oslavuje památka šťastného příchodu čtyř poslů do města Jemnice, jež vyslal roku 1315 Jan Lucemburský ke své manželce Elišce, která tam přebývala, protože ji král v ten čas měšťanům jamnickým do ochrany hostinské svěřil. Poslové královně přinášeli zprávy o průběhu bitvy a o vítězství, kterého mladý král dobyl nad Matějem hrabětem Trenčanským. Ústřední postavou pověsti je královna Eliška Přemyslovna, která však v té době manžela doprovázet nemohla, protože 20. května 1315 porodila v Praze druhou dceru Jitku.
Na výše uvedený fakt poukázal již František Jech ve své knize Založení a zlatá doba Jemnice. Týž se domnívá se, že Eliška pobývala v Jemnici v roce 1312 a královští poslové ji informují o tom, jak její mladý manžel postupně získává faktickou vládu nad Moravou. Začal obléháním hradu Ungersperku (nyní Sádku), nedaleko Třebíče, který dobyl (červen) a odbojníky tam na místě potrestal. Pak vyvrátil pevný hrad Račice, (19. července); obléhání hradů Sádek a Račice vojsky Jana Lucemburského je zaznamenáno ve Zbraslavské kronice. Úspěšná byla i diplomatická jednání. Např. Mikuláš Opavský mu v Brně (20. července) složil slib věrnosti. Pak se podle F. Jecha král vrací zpět do Prahy. Z pramenů však víme, že král Jan na Moravě pobýval dále, protože ještě v srpnu (29.) potvrzuje brněnským měšťanům privilegia svého předchůdce českého krále Rudolfa Habsburského.
O pobytu královny Elišky na Moravě v roce 1312, okolo svátku Nanebevzetí Páně (v roce 1312 připadal na 4. květen), existuje písemná zpráva. Je uvedena v Kronice zbraslavské. K roku 1312 se v ní připomíná zázrak, který se měl stát v krajině moravské ve městě, které se dodnes jmenuje Ivančice. Podstatu zázraku lze shrnout následovně: Člověk malé víry v přítomnost Krista Pána ve Svátosti oltářní, díl malé hostie o sv. přijímání na Velký pátek (Velký pátek připadl v roce 1312 na 24. března), v ústech v celou narostlý, uschoval v puklině chrámové zdi. Šel pak znovu ke svaté zpovědi a zpovědníku úkryt prozradil. Když kněz bral hostii, okrvavěly mu po ní prsty, a jakmile ji vynesl na světlo, kapala z ní krev po zemi. Kronikář v ní uvádí, že „V oné době okolo svátku Nanebevzetí Páně přišla do krajin moravských jasná paní Eliška, královna česká a polská, dcera blahé paměti pana Václava, krále týchž království, prvního zakladatele Zbraslavi, a uslyšela tam z pravdivého vypravování paní abatyše z Oslavany a od četných jiných hodnověrných osob, které byly při té události přítomny, co se slavně stalo s onou spasitelnou svátostí. A proto hned začala z vrozené sobě zbožnosti vřele planouti zbožnou touhou, aby mohla uviděti onu tak spasitelnou a zázračnou hostii.“
Existuje i další nepřímý důkaz o tom, že v Jemnici skutečně být mohla. Při své cestě z Ivančic do Jemnice onemocněla a vyhledala pomoc v jednom mlýnu nedaleko Přístpo; druhá verze pověsti mluví jen o tom, že "kdysi se ve mlýně nechtěně zdržoval jakýsi král či jeho manželka". Tam ji ošetřili, jí a její doprovod na nezbytnou dobu ubytovali a uhostili. V té době v Čechách i na Moravě panovala velká drahota a mlynář v souvislostí s tím musel vynaložit mnoho peněz. Královna ho za odměnu povýšila na svobodníka a mlýn byl od té doby nazýván Královec. Kamenný erb, který nechal mlynář zhotovit a umístit do štítu mlýna a měl budoucím pokolením prokazovat udělení svobody a dokládal pobyt královny ve mlýně, byl odstraněn až po roce 1918. Má to však své "ale", protože první zmínka o svobodném mlýně Královci je již z roku 1303, když mlynář Kaiserich věnoval svůj les /špitálský/ nově založenému klášteru Cisterciáků v Dalešicích.
Tato událost je však významná ještě z jiného důvodu. Je dokladem toho, že královna měla právo udělovat poddaným svobodu a také ho využívala.
Zajímavou zmínku vztahující se ke slavnosti Barchan nacházíme také v historii osady Tři koroptve. K jejím vzniku se váže pověst, podle které král Jan Lucemburský, když táhl s vojskem od Jemnice proti Matyáši Trenčanskému, v prostoru dnešní osady zastřelil tři bělavé koroptve. Králův doprovod viděl v této příhodě dobré znamení pro válečnou výpravu. Později zde byla vystavěna zájezdní hospoda z názvem "U tří koroptví".
Nové poznatky vztahující se k historii slavnosti uvádí v dosud nepublikovaném článku „Slavnost Barchan v Jemnici“ (1971) Ing. Karel Bakeš, místní rodák, znalec středověké historie, historie města i problematiky středověkých rytířských řádů. Uvádí v něm např. že: citace „na počátku 14. stol. se šlechtické tituly nedědily ale získávaly za službu králi, a to na základě prokázané statečnosti a věrnosti; ne každý šlechtic byl rytířem, na každý rytíř byl šlechticem. Povyšování až do stupně Rytíř příslušelo též královně. Rytíři se seskupovali do rytířských řádů, kde platila jiná pravidla. Například komtuři byli voleni. Jan Lucemburský byl členem řádu rytířů Krista (Panny Marie?) a později i jeho hlavou. Proto v jeho doprovodu byli řádoví rytíři, ale i ti, kteří o členství usilovali. Každý kdo se ucházel o přijetí do rytířského řádu byl seznámen (zasvěcen) nejen s podmínkami které musí splnit chce-li se stát rytířem, ale i s vnějšími znaky, které se ke každému stupni vázaly (v dnešní terminologii s hodnostním označením daného stupně). Základní povyšování mělo čtyři stupně. Uchazeč o přijetí do rytířského stavu nosil bílý plášť, páže se prokazoval pestrobarevnou korouhví, znakem štítonoše jsou punčochy a rytířem se stává ten, komu za přítomnosti svědků královna, v případě, že se rozhodla svého práva využít, vloží na hlavu korunu (mohlo jít i o věnec z růží jak ukazuje obraz Růžencová slavnost). Jiný průběh mělo pasování válečníků, nečlenů řádu, na rytíře. V raném středověku mohl rytíře pasovat kterýkoliv jiný rytíř. Později, kdy rytíř = šlechtic, toto právo příslušelo jen králi, který pasovaného lehce udeřil plochou stranou meče na obě ramena, předal mu přilbu, štít, ostruhy a připnul mu pás s mečem jako odznak rytířství".(článek je součástí pozůstalosti K. Bakeše)
Autor článku se dále domnívá, že z bezpečnostních důvodů mohl být poslem jen ten, komu král důvěřoval a kterého znala i královna. Je tedy pravděpodobné, že ve všech čtyřech případech šlo o jednoho a toho samého posla a, že slavnost je obrazem toho, co královně příslušelo a co také prováděla, tj. povýšila mladého muže, který v tomto případě plnil úlohu královského posla, na rytíře. Doručit zprávy královně znamenalo projet na koni krajem kde se válčilo desítky či stovky kilometrů, a to ještě čtyřikrát po sobě a v průběhu krátkého časového období. Podle autora to samo o sobě mohlo být považováno za čin dostačující k povýšení na rytíře, protože nešlo o žádné výlety a ke splnění úkolů bylo zapotřebí hodně odvahy, zručnosti i fyzické síly. Ing. Bakeš se tak řadí do skupiny těch, kteří kladou pobyt královny Elišky v Jemnici do roku 1312. Na rozdíl od jiných se domnívá, že Eliška musela ve městě pobývat delší dobu.
Na podporu toho, že slavnost má svůj základ v historické události autor článku uvádí i další argumenty. Například na základě rozboru existující politické situace dospívá k závěru, že po korunovaci na krále byl Jan vlastně králem bez království, protože fakticky ovládal jen okolí Prahy a západní Čechy. Na Moravě byla situace ještě horší protože téměř celá uznávala za krále Fridricha Sličného. Na straně Fridricha byla města Brno, Jihlava i Znojmo, které se na čas stalo jeho sídlem, jeho stoupenci ovládali další města a hrady. Část území opanovali Poláci, kteří se nechtěli vzdát dědictví Violy Těšínské. Jemnice byla jedním z mála královských měst, která se přiklonila na stranu nového krále, či lépe řečeno na stranu královny. Hlavním důvodem zřejmě byly obavy měšťanů z toho, že Rajmund z Lichtenburka na Bítově město obsadí (na čas se tak stalo v roce 1311), přijdou o svobodu, ale také o příjmy plynoucí jim z práva těžit stříbro a zlato. Jemnice v té době byla město malé, ale silně opevněné. Proto se král o bezpečnost své manželky nemusel obávat.
Rozhodnutí poskytnout ochranu a pohostinství královně a jejímu doprovodu se zúročilo až s odstupem času, kdy na základě privilegií udělených králem Janem a jeho synem Karlem město prožilo svou „zlatou dobu“. Stálo tedy zato, aby si měšťané rozhodnutí svých předků připomínali. A aby připomínka byla srozumitelná nejen radním bylo nutné dát ji podobu která zaujme, nejlépe vizuální, a která bude snadno zapamatovatelná. Slavnost Barchan toto splňuje; běh o ceny láká diváky, protože má často dramatický průběh a o vítězi se rozhoduje až v cíli a při předávání cen je vhodná chvíle pronést několik vět vztahujících se k historii města.
Ti, kteří stáli u zrodu slavnosti, neměli o šlechtických způsobech života a řádové symbolice ani ponětí a nedokáží uspokojivě zdůvodnit královniny dary poslům – běžcům. Proto je vysvětlují její chudobou. Ta byla údajně tak velká, že si musela svléknout punčochy z nohou, aby posla mohla obdarovat. Byly zde však i jiné problémy. Prapor nešel vytvořit z barchetového náprsníku, a proto byl nahrazen kusem bílé látky, místo jednoho věnce, aby to lépe vypadalo, jich bylo na prapor umístěno pět, pestrobarevná korouhve byla nahrazena pestrobarevným šátkem. Přesto je zde na první pohled zřejmá shoda královniných darů (podle J. S. Menšík to byl barchetový náprsník, pestrobarevný šátek, punčochy a jeden věnec) se symboly označujícími hodnostní označení rytířských stupňů (podle K. Bakeše to byl bílý plášť, pestrobarevná korouhev, punčochy a jeden věnec). Je spodivem, jak přesné informace dokáže ústní podání děděné z pokolení na pokolení uchovat.
Nyní se pokusím objasnit, jaký byl vztah mezi poutí a slavností. Kostel sv. Víta patřil k františkánskému klášteru, který roku 1455 založili bratři Albrecht, Hynek a Štěpán z Lichtenburka. Roku 1529 se stal novým pánem na Jemnici luterán Jindřich Meziříčský z Lomnice. Téhož roku vydal zákaz kázání v klášterním kostele a netrvalo dlouho a Jemnice se řídila luterským náboženským řádem. Luterskou se stala i její fara. V roce 1546 obyvatelé města klášter napadli a mnichy vyhnali. Důvodem jejich konání byl spor o vodu, kterou bylo město zásobováno z pramene vyvěrajícího v areálu kláštera. Mezi vrchností a městem dál docházelo ke sporům o kostely, které vyřešil až patent císaře Maxmiliána (r. 1560). Podle něj klášterní kostel sv. Víta mohl být využíván ke katolickým bohoslužbám pro zbylé měšťany katolického vyznání. To znamenalo, že z města, ale i z Podolí a odjinud, každou neděli ke kostelíku putovali katolíci na bohoslužbu. Lze předpokládat, že ve svátek patrona kostela na bohoslužbu přicházeli ve větších skupinách či dokonce v procesích (průvodech), aby tak vyjádřili svůj odpor k panujícím poměrům.
Tento stav trval nejméně do roku 1636, kdy Jemnici koupil katolík Fridrich Jankovský z Vlašimi a katolická bohoslužba byla přenesena zpět do města. Přestože již nebylo zapotřebí chodit do kostela sv. Víta, uchovávali občané Jemnice a jejího okolí vzpomínku na časy, kdy jim byl jediným útočištěm, a to tím, že se v neděli po svátku sv. Víta účastnili mše, která se tam konala. Za josefínských reforem byl kostel zrušen jako „nepotřebný polní chrám“. Město nemělo peníze na jeho zakoupení. A tak chrámovou stavbu koupila v dražbě hraběnka Daunová, která ji v roce 1790 městu darovala. To si roku 1791 vyžádalo povolení, aby se v kostele několikrát ročně mohly konat bohoslužby. Kostel se stal místem svatovítské pouti, která sehrála významnou roli i v době národního obrození. Například v roce 1850 zde kázal vlastenecký farář Beneš Metod Kulda, který perem i řečí bojoval za práva českého lidu, a účastníky bohoslužby nabádal k tomu, aby nezapomínali na rodnou řeč. A protože konání slavnosti a konání pouti spadá do stejného časového období, došlo v této době k jejich spojení.
Do dnešních dob se takto dochovala slavnost, která patří k nejstarším běžeckým závodům ve střední Evropě a vedle historické hodnoty má i význam z hlediska sportovního. (JUDr. František Kačenka)
Hodlám článek přepracovat. Děkuji.--Lenka Lyalikoff 1. 5. 2017, 19:32 (CEST)
thread_title:  Přeřazení na Wikizdroje