BESLUT AV EFTA:s ÖVERVAKNINGSMYNDIGHET nr 165/98/COL av den 2 juli 1998 angående statligt stöd i form av regionalt differentierade socialförsäkringsavgifter (Norge) (stöd nr 95-010)

EFTA:s ÖVERVAKNINGSMYNDIGHET HAR FATTAT FÖLJANDE BESLUT

med beaktande av Avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (1), särskilt artiklarna 61 63 och protokoll nr 26 i detta,

med beaktande av Avtalet mellan EFTA-staterna om upprättande av en övervakningsmyndighet och en domstol (2), särskilt artikel 24 och artikel 1 i protokoll nr 3 i detta, och

med beaktande av de synpunkter övervakningsmyndigheten mottagit med anledning av sitt beslut att inleda det förfarande som anges i artikel 1.2 i protokoll nr 3 till övervakningsavtalet, och

av följande skäl:

I. INLEDNING

I en skrivelse av den 16 juni 1995 (ref. 95-3560-D) begärde EFTA:s övervakningsmyndighet fullständiga upplysningar från de norska myndigheterna om systemet med regionalt differentierade arbetsgivaravgifter till socialförsäkringen (3). Avsikten var att undersöka om systemet kunde utgöra statligt stöd av det slag som avses i artikel 61.1 i EES-avtalet och, om så vore fallet, huruvida något av undantagen i artikel 61.3 vore tillämpliga.

De norska myndigheterna svarade övervakningsmyndigheten i skrivelser av den 5 (ref. 95-4968-A) och den 19 september 1995 (ref. 95-5441-A). Under tiden fram till mars 1997 hade övervakningsmyndigheten flera informella, tekniska överläggningar med de norska myndigheterna. I samband med överläggningarna lämnade de norska myndigheterna ytterligare uppgifter av betydelse för övervakningsmyndighetens granskning.

Efter att ha granskat de tillgängliga uppgifterna fastslog övervakningsmyndigheten i beslut av den 14 maj 1997 (4) att de lägre avgiftssatserna i avgiftszonerna 2 5 enligt det norska systemet med regionalt differentierade arbetsgivaravgifter till socialförsäkringen var en form av statligt stöd som avses i artikel 61.1 och att något allmänt undantag inte var tillämpligt. Eftersom det rörde sig om ett befintligt stödsystem föreslog övervakningsmyndigheten i samma beslut ett antal "lämpliga åtgärder" som skulle göra systemet med regionalt differentierade arbetsgivareavgifter till socialförsäkringen förenligt med EES-avtalet.

Kommissionens enheter, dvs. generaldirektorat IV, direktorat G Statligt stöd, har under granskningens gång hållits informerade i enlighet med protokoll 27 f till EES-avtalet. Övervakningsmyndigheten hade därför redan innan förslaget till lämpliga åtgärder lades fram mottagit synpunkter (5) på sin inledande bedömning från generaldirektorat IV/G.

Övervakningsmyndigheten bad den norska regeringen att ge sitt samtycke till förslaget till lämpliga åtgärder eller att lämna sina synpunkter inom två månader från det att regeringen tagit del av beslutet. I en skrivelse av den 11 juli 1997 (ref. 97-5170-A) svarade den norska regeringen att den inte kunde acceptera de av övervakningsmyndigheten föreslagna lämpliga åtgärderna. De norska myndigheterna vidhöll bl.a. att de differentierade socialförsäkringsavgifterna utgjorde en del av det allmänna skattesystemet och därmed inte omfattas av artikel 61.1. Efter att ha mottagit det norska svaret beslutade övervakningsmyndigheten att inleda det förfarande som avses i artikel 1.2 i protokoll 3 till övervakningsavtalet. Europeiska kommissionens generaldirektorat IV/G och övervakningsmyndigheten kom överens om att inleda en formell granskning (ref. 97-7524-A) med hänvisning till "Mezzogiorno"-ärendet (95/455/EG) (6).

Övervakningsmyndighetens beslut att inleda den formella granskningen fattades den 19 november 1997 (beslut nr 264/97/COL). Den norska regeringen underrättades genom en kopia av beslutet samma dag och uppmanades att inkomma med synpunkter.

Beslutets väsentliga delar offentliggjordes i form av ett meddelande (7) i EES-delen av Europeiska gemenskapernas officiella tidning och i dess EES-supplement, varigenom övriga EFTA-stater som är parter till EES-avtalet, EU:s medlemsstater samt andra med berättigat intresse underrättades om beslutet och uppmanades att inkomma med synpunkter inom en månad från meddelandets offentliggörande.

Europeiska kommissionen underrättades genom en kopia av beslutet i enlighet med protokoll 27 i EES-avtalet.

De norska myndigheterna svarade på övervakningsmyndighetens beslut att inleda granskningsförfarandet i skrivelse av den 23 januari 1998 (ref. 98-696-A), där de förklarade varför de ansåg att systemet inte utgjorde statligt stöd av det slag som avses i artikel 61.1 (se avsnitt III.2 nedan).

I en skrivelse av den 5 mars 1998 (8) kommenterade Europeiska kommissionen övervakningsmyndighetens beslut att inleda granskningsförfarandet. Kommissionen

- anser att systemet innebär regionalt driftstöd till företag belägna i avgiftszonerna 2 5,

- bekräftar att det norska systemet måste bedömas på grundval av tillämpliga regler om statligt stöd, i synnerhet reglerna om driftstöd för att kompensera för tilläggstransportkostnader för företag belägna i områden med låg befolkningstäthet,

- instämmer helt med övervakningsmyndighetens tolkning av dessa regler,

- delar övervakningsmyndighetens åsikt att det norska systemet i dess nuvarande form är delvis oförenligt med EES-avtalets funktion, och

- uttrycker sitt fasta stöd för övervakningsmyndighetens förslag till lämpliga åtgärder av den 14 maj 1997.

I skrivelsen gjorde Europeiska kommissionen också övervakningsmyndigheten uppmärksam på sitt beslut av den 30 juli 1997 med förslag till lämpliga åtgärder enligt artikel 93.1 i EG-fördraget angående ett liknande svenskt system (statligt stöd E 8/96 regionalt differentierat socialförsäkringssystem).

Den norska regeringen underrättades om Europeiska kommissionens synpunkter i en skrivelse av den 6 mars 1998 (98-1433-D). De norska synpunkterna på Europeiska kommissionens skrivelse mottogs i en skrivelse av den 20 april 1998 (ref. 98-2650-A). De norska myndigheterna svarade att de vidhöll sin åsikt från tidigare skrivelser och att det svenska differentierade socialförsäkringssystemet hade ett antal drag som avvek från det norska systemet.

II. FAKTA

1. Allmänt

Vissa allmänna aspekter på det inhemska norska socialförsäkringssystemet och systemet med regionalt differentierade arbetsgivaravgifter presenteras nedan. För en fylligare beskrivning hänvisas till övervakningsmyndighetens beslut av den 19 november 1997 om att inleda granskningsförfarandet. Det beslutet innehåller också en mer detaljerad översikt över systemets ekonomiska effekter och regionala skillnader som kan motivera regionalt transportstöd.

2. Det norska socialförsäkringssystemet (Folketrygden)

Enligt Folketrygdeloven av den 17 juni 1966 omfattar den obligatoriska försäkringen alla personer som bor eller arbetar i Norge. Personer som täcks av försäkringen har rätt till omfattande förmåner, t.ex. pensioner, rehabiliteringsersättning, sjukvård, ersättning för förlorad arbetsinkomst och kontant arbetslöshetsersättning.

Socialförsäkringsavgifterna betalas av anställda och arbetsgivare och beräknas på bruttolönen. Socialförsäkringssystemets traditionella inkomstkällor har av olika skäl blivit otillräckliga och systemet kräver ytterligare statliga anslag. Försäkringen har därför undan för undan förvandlats från ett traditionellt försäkringssystem till en integrerad del av statsbudgeten. Avgifterna öronmärks inte och både inkomster och utgifter ingår helt i statsbudgeten.

Arbetsgivaravgifterna till socialförsäkringen är, efter mervärdesskatten, statens viktigaste inkomstkälla. År 1995 beräknades inkomsterna från arbetsgivarnas socialförsäkringsavgifter till 11 % av statsbudgetens inkomster. Socialförsäkringsavgifterna fastställs varje år av det norska stortinget tillsammans med andra skatter och avgifter som en del av statsbudgeten.

Avgifterna baseras på den enskilde arbetstagarens bruttolön. Avgiftssatserna varierar mellan 0 % och 14,1 % beroende på i vilken avgiftszon den anställde är folkbokförd. Skillnaderna i avgiftssatser mellan de olika zonerna påverkar dock inte på något vis de individuella förmåner som socialförsäkringen ger.

Systemet med regionalt differentierade avgiftssatser infördes 1975 (9) av regionalpolitiska skäl. Norge delades upp i tre avgiftszoner. Tre avgiftssatser på 17, 16 respektive 14 % ersatte den tidigare enhetliga satsen på 16,7 %. Systemet har senare justerats flera gånger både geografiskt och med avseende på zonernas avgiftssatser. Tabell 1 nedan visar avgiftssatserna som gäller sedan 1 januari 1995 och avgiftszonernas andel av befolkningen. Den genomsnittliga avgiftssatsen är ca 12,6 %.

>Plats för tabell>

Avgiftszonerna ändrades senast 1988. Sedan dess har endast smärre justeringar gjorts.

De norska myndigheterna har beskrivit huvuddragen i systemet med differentierade arbetsgivaravgifter till socialförsäkringen på följande sätt (10):

- De olika avgiftssatserna är beroende av varje anställds folkbokföringsort (kommun) (11) och inte av var företaget är beläget.

- Systemet tillämpas automatiskt på objektiva grunder och är inte tidsbegränsat.

- Systemet är neutralt i förhållandet till industrigren, företagets storlek, ekonomisk verksamhet, ägarförhållanden osv.

- Systemet gäller alla arbetstagare, såväl i privat som offentlig sektor med undantag för statliga myndigheter som måste betala den högsta avgiftssatsen oavsett arbetstagarnas folkbokföringsort.

- Systemet tillämpas på utländska arbetstagare i Norge under förutsättning att de omfattas av norsk socialförsäkring.

- Arbetsgivaravgiften är neutral med hänsyn till arbetsgivarens nationalitet.

3. Avgiftszonerna 2 5 Demografisk situation

Enligt punkt 28.2.3 i övervakningsmyndighetens procedurregler och materiella regler inom området för statligt stöd (12) i deras ändrade lydelse av den 20 juli 1994 (riktlinjerna för statligt stöd) kan områden som motsvarar nivå III enligt NUTS (nomenklaturen för statistiska geografiska enheter), dvs. med en befolkningstäthet lägre än 12,5 invånare per km², omfattas av undantaget för regionalstöd i artikel 61.3 c i EES-avtalet.

Nio fylken (13) med 31 % av Norges totala befolkning har låg befolkningstäthet, dvs. färre än 12,5 invånare per km². Gränserna för avgiftszonerna 2 5 överensstämmer inte med fylkesgränserna. En del fylken ligger i sin helhet inom avgiftszonerna 2 5, medan andra fylken endast delvis ligger inom dessa zoner. Alla fylken eller delar av fylken inom avgiftszonerna 2 5 har en befolkningstäthet som är mindre än 12,5 invånare per km². Inom avgiftszonerna 2 5 bor 27 % av Norges totala befolkning, medan 26 % av befolkningen bor i de områden som omfattas av kartan över områden som är berättigade till regionalt investeringsstöd. Dessa områden och avgiftszonerna 2 5 överlappar i stort sett varandra.

4. Ekonomiska effekter av lägre avgiftssatser i zonerna 2 5

Spridning i storlek och per sektor av de ekonomiska förmånerna

EFTA:s övervakningsmyndighet har låtit en oberoende konsult utföra en studie (14) om systemets ekonomiska effekter. Konsultens rapport innehåller en uppskattning av de positiva effekterna av differentierade avgifter för olika industrisektorer, företagsstorlekar, avgiftszoner och områden. De positiva effekterna definieras i detta sammanhang som skillnaden mellan den inkomst som skulle ha erhållits om den högsta avgiftssatsen (zon 1) hade tillämpats överallt (15) och den verkliga inkomsten från arbetsgivaravgifterna från företagen i avgiftszonerna 2 5.

De totala beräknade förmånerna var 4 473 miljoner norska kronor år 1994 (se tabell 2). 3 102 miljon norska kronor eller närmare 70 % av denna summa kunde hänföras till Nordnorge (avgiftszon 4 och 5). 1 519 miljoner norska kronor, eller ungefär en tredjedel av förmånerna kunde hänföras till den offentliga sektorn (kommuner och fylken), medan tillverkningsindustrin stod för ungefär 17 % av det totala beloppet.

>Plats för tabell>

Ungefär 23 % av den norska tillverkningsindustrin, med en sammanlagd omsättning på 79 miljarder norska kronor, var lokaliserad i avgiftszon 2 5 år 1994 (16). De beräknade förmånerna för tillverkningsföretag i samma område uppgick till 767,9 miljoner norska kronor, vilket motsvarar ca 1 % av företagens omsättning. Enligt studien kunde mer än 16 % av detta belopp eller 124,9 miljoner norska kronor hänföras till stora företag med mer än 250 anställda och det framgick också att tjänster, bl.a. transporter och finansiella tjänster, åtnjuter lägre avgifter i zonerna 2 5.

Regional fördelning

Som angivits ovan, beräknas arbetsgivaravgifterna till socialförsäkringen som en procentandel av den anställdes bruttolön. Vilken avgiftssats som tillämpas är avhängig av den anställdes folkbokföringsort. Eftersom de flesta anställda arbetar nära sin bostad, kan man anta att socialförsäkringsavgifterna från arbetsgivare i en viss avgiftszon i allmänhet gäller anställda som bor i samma zon. Detta bekräftas i tabell 3. Av de mellanregionala jämförelserna, som visas diagonalt i fet stil, framgår att större delen av avgiftsintäkterna kan hänföras till arbetstagare som arbetar och bor i samma zon. (Detta gäller naturligtvis inte avgiftszon 5, där avgiftssatsen är noll och inga avgifter uppbärs.)

>Plats för tabell>

Effekter på lönebildningen

Den omedelbara följden av minskning av arbetsgivaravgifterna är att arbetsgivarens totala lönekostnader sänks. Om en sådan minskning å andra sidan leder till löneökning, överförs en del av förmånen på löntagarna (överföringseffekt). Om sådana effekter förekommer, innebär detta att den reella förmånen för företagen kan vara mindre än de minskade intäkter som de lägre avgiftssatserna i zonerna 2 5 innebär.

Övervakningsmyndighetens konsult har undersökt förekomsten och storleken av sådana eventuella överföringseffekter. De norska myndigheterna har låtit utföra en egen undersökning (17) i samma ämne.

I sin skrivelse av den 23 januari 1998 hänvisar de norska myndigheterna till en nyare undersökning (18), där den andel av ändringar i arbetsgivaravgifter som överförs till lönerna beräknas till mellan 60 och 100 %.

Slutsatserna från de ovan nämnda undersökningarna var i korthet följande:

- Inga empiriska studier ger exakta svar på hur lönebildningen påverkas av förändringar i arbetsgivaravgifternas nivå. Empiriska studier som grundar sig på nationella uppgifter ger vid handen att överföringseffekterna varierar mellan 20 och 100 %.

- Empiriska studier baserade på nationella uppgifter tycks peka mot att en minskning av arbetsgivaravgifterna till socialförsäkringen på kort sikt leder till minskade lönekostnader för företagen. Flertalet av undersökningarna pekar mot att företagens lönelaterade kostnader påverkas också på längre sikt, men i lägre grad. En majoritet av studierna ger med andra ord indikationer om att de ekonomiska fördelarna av minskade arbetsgivaravgifter på lång sikt överförs till löntagarna i form av högre löner.

- Studier baserade på regionala uppgifter tyder på att överföringseffekterna av en regional sänkning av arbetsgivaravgifterna blir mer begränsade i jämförelse med en allmän sänkning, vilket innebär att en mindre del av fördelarna överförs till de anställda när arbetsgivaravgifterna sänks endast i vissa områden.

5. Tilläggstransportkostnader

Förutom den låga befolkningstätheten som nämnts ovan finns det ytterligare regionala svårigheter som är speciella för de nordiska länderna, nämligen de extra kostnader som belastar företag på grund av mycket långa avstånd och hårt klimat (19). Mot bakgrund av detta föreskriver riktlinjerna för statligt stöd att driftstöd som syftar till att ge delkompensation för tilläggstransportkostnader (20), kan vara tillåtet enligt artikel 61.3 c om vissa villkor i punkt 28.2.3.2 i riktlinjerna är uppfyllda.

EFTA:s övervakningsmyndighet undersökte i samarbete med de norska myndigheterna möjligheten att fastställa tilläggstransportkostnaderna utifrån befintliga statistiska uppgifter. De olika beräkningarna utifrån statiskt material visade genomgående att tilläggstransportkostnaderna i avgiftszonerna med god marginal översteg de förmåner som de lägre avgifterna innebar.

Dessutom har de norska myndigheterna låtit utföra en särskild undersökning av förhållandet mellan tilläggstransportkostnader och den lägre socialförsäkringsavgiften i avgiftszonerna 2 5 för enskilda företag inom tillverknings- och gruvindustrin som är utsatta för internationell konkurrens.

Undersökningen omfattade ett representativt urval av 36 företag, som återspeglar industriverksamheten inom tillverkningsindustrin i avgiftszonerna 2 5. Företagen valdes ut bland totalt 180 företag med mer än 50 anställda. Typiska norska exportprodukter såsom metaller (inklusive aluminium och ferrolegeringar), trä och träprodukter, möbler, textilier, plastprodukter, bearbetade metallprodukter och utrustning, bearbetade fiskeriprodukter samt gruv- och stenbrytningsprodukter omfattades av undersökningen, medan stål- och varvsindustrin uteslöts.

Undersökningen visade att tilläggstransportkostnaderna sammantaget betydligt översteg förmånen av lägre socialförsäkringsavgifter. För varje enskilt företag som omfattades av studien översteg tilläggstransportkostnaderna förmånen. Beräkningen av förmånen av lägre avgiftssatser skedde med tillämpning av samma metod som övervakningsmyndighetens konsult använt. Eventuella överföringseffekter togs inte med i beräkningarna.

III. BEDÖMNING

1. Är artikel 61.1 tillämplig?

I artikel 61.1 i EES-avtalet sägs:

"Om inte annat föreskrivs i detta avtal, är stöd som ges av EG-medlemsstater, EFTA-stater eller med hjälp av statliga medel, av vilket slag det än är, som snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen genom att gynna vissa företag eller viss produktion, oförenligt med detta avtal i den utsträckning det påverkar handeln mellan de avtalsslutande parterna."

Den första frågan som måste besvaras är om lägre arbetsgivaravgifter till socialförsäkringen skall anses som statligt stöd som gynnar vissa företag eller viss produktion. Definitionen av stöd är mycket vid vilket framgår redan av lydelsen av artikel 61.1 ("av vilket slag det än är"). Det framgår också av EG-domstolens rättspraxis att begreppet stöd innefattar både beslut som ger företag eller andra rättssubjekt tillgång till medel och beslut som ger dem fördelar (21). Flera andra domar från EG-domstolen (22), liksom Europeiska kommissionens praxis i administrativa ärenden (23) gör det möjligt att dra slutsatsen att stödbegreppet i artikel 61.1 inte kan begränsas till bidrag i form av överföring av konkreta medel, utan också omfattar lättnader eller undantag från förpliktelser som staten i allmänhet ålägger företag, t.ex. sjukförsäkrings- eller socialförsäkringsavgifter (24), om inga motprestationer krävs.

Systemet med lägre avgiftssatser i zonerna 2 5 får till följd att vissa företag som kan dra nytta av dessa avgiftssatser befrias från en avgift i förhållande till de företag som inte kan dra nytta av de lägre satserna. Åtgärden är resultat av statlig lagstiftning (Lov om folketrygd) och av stortingets årliga beslut om avgifternas storlek.

En åtgärd som den ifrågavarande, som via statsbudgeten ger förmåner till vissa företag, måste anses som statligt stöd såvida inte de lägre avgiftssatserna är berättigade genom systemets karaktär eller struktur (25). Detta kunde ha ansetts vara fallet om t.ex. de lägre avgiftssatserna vore relaterade till de förmåner de ger. Faktum är att EFTA:s övervakningsmyndighet har noterat att de lägre avgifterna inte påverkar förmånerna enligt det nationella socialförsäkringssystemet.

Det kan hävdas att socialförsäkringsavgifterna kan påverka lönebildningsprocessen och att företagen inte till fullo kan dra nytta av åtgärden. På denna punkt konstaterar EFTA:s övervakningsmyndighet att de lägre avgifterna uppenbarligen innebär en förmån. De undersökningar som hänvisats till i del II i detta beslut bekräftar att denna förmån leder till minskade lönekostnader. Eftersom så är fallet, kan den iakttagelsen att förmånen till viss del med tiden kommer de anställda till godo inte ändra det faktum att vissa företag gynnas på det sätt som avses i artikel 61.1.

Artikel 61.1 förbjuder åtgärder som gynnar vissa företag eller viss produktion. Det huvudsakliga kriteriet för att skilja en åtgärd som utgör statligt stöd enligt artikel 61.1 från en allmän ekonomisk åtgärd som inte omfattas av förbudet mot statligt stöd är med andra ord huruvida åtgärden är selektiv till sin natur eller inte. EFTA:s övervakningsmyndighet anser att selektivitetskriteriet är uppfyllt bl.a. när åtgärdens effekt är att gynna företag i vissa områden framför företag i andra områden som inte åtnjuter samma förmån.

Bestämmelsen om att de lägre avgiftssatserna är beroende av de anställdas folkbokföringsort och inte av företagets läge måste granskas ur ett perspektiv som ser till effekterna av denna bestämmelse. Med hänsyn till storleken av avgiftszonerna 2 5 och de topografiska och demografiska förhållandena som råder där, har EFTA:s övervakningsmyndighet funnit att det råder en hög grad av överensstämmelse mellan företagets läge och de anställdas, folkbokföringsort (se tabell 3 ovan). Systemet får därför till följd att vissa företag gynnas, nämligen företag som är belägna så att en väsentlig del av deras anställda i allmänhet är folkbokförda i kommuner som ligger inom avgiftszonerna 2 5. De företag som kan dra fördel av de lägre avgiftssatserna är typiskt sett belägna i kommuner som ligger inom avgiftszonerna 2 5, medan företag belägna i avgiftszon 1 normalt endast kan göra så i begränsad utsträckning (se tabell 3 ovan).

Förbudet i artikel 61.1 gäller åtgärder som snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen, i den utsträckning de påverkar handeln mellan de avtalsslutande parterna. De företag som åtnjuter förmånen av lägre socialförsäkringsavgifter får en konkurrensfördel genom att de befrias från en del av sin avgiftsbörda genom statliga åtgärder vilka direkt bidrar till att sänka deras löne- och produktionskostnader. Alltså snedvrids konkurrensen.

De lägre avgiftssatserna i zonerna 2 5 tillämpas på alla företag som har anställda som bor i dessa zoner, inbegripet företag i zonerna som är utsatta för konkurrens inom EES, t.ex. exportföretag och inhemska företag som konkurrerar med tillverknings- och tjänsteföretag i EES-länderna. Det förtjänar i synnerhet att framhävas att företag (26) som åtnjuter de lägre avgiftssatserna i zonerna 2 5 och som är belägna i eller nära dessa zoner konkurrerar med företag i zon 1 eller andra EES-stater företag som tillverkar aluminium, ferrolegeringar och stål samt varvsindustrin för att nämna några och att de har lägre arbetskostnader tack vare de lägre avgiftssatserna i zonerna 2 5. Stödet innebär att sådana företag får en starkare ställning i förhållande till konkurrerande företag inom EES, vilket påverkar de senare och inte skulle ha varit fallet om inte stödet funnits. Här hänvisas till EG-domstolens dom i mål 73/79, Philip Morris mot kommissionen (27). Följaktligen snedvrider eller hotar stödet att snedvrida konkurrensen inom EES.

Enligt EG-domstolens dom i "familjetilläggsmålet" (28), är det tillräckligt att det kan visas att de företag eller produkter som gynnas konkurrerar med företag eller produkter i andra stater inom EES för att konstatera att handeln mellan de avtalsslutande parterna påverkas på det sätt som avses i artikel 61.1. Som tidigare sagts är så fallet i detta ärende. Det faktum att de lägre avgiftssatserna även tillämpas på ekonomisk verksamhet som är skyddad från internationell konkurrens ändrar inte detta. Dessutom har övervakningsmyndigheten inte rest några invändningar mot att lägre avgiftssatser tillämpas på sådan verksamhet.

Mot bakgrund av resonemanget ovan måste EFTA:s övervakningsmyndighet komma till den slutsatsen att det norska systemet med regionalt differentierade arbetsgivaravgifter till socialförsäkringen innebär statligt stöd som är oförenligt med artikel 61.1 i EES-avtalet.

2. Den norska regeringens svar

I sitt svar (29) på övervakningsmyndighetens beslut att inleda en formell granskning vidhåller de norska myndigheterna att det regionalt differentierade avgiftssystemet inte omfattas av artikel 61.1 i EES-avtalet.

Myndigheternas beskrivning av systemet med differentierade arbetsgivaravgifter till socialförsäkringen överensstämmer med den översiktliga beskrivningen av det norska socialförsäkringssystemet (Folketrygden) i avsnitt II av detta beslut. Vidare framhåller de att även t.ex. anställda, egenföretagare och pensionärer betalar differentierade socialförsäkringsavgifter. Det sägs vidare i myndigheternas svar att om den högsta arbetsgivaravgiften (den i zon 1) hade tillämpats i hela landet skulle statens totala inkomster ha ökat med ytterligare ca 4,5 miljarder norska kronor.

De norska myndigheterna anger ett antal skäl till stöd för sin åsikt. Övervakningsmyndigheten har sammanfattat dem i punkterna a h, som kommenteras nedan:

a) De norska myndigheterna vidhåller att de differentierade arbetsgivaravgifterna till socialförsäkringen utgör en integrerad del av det allmänna skatte- och transfereringssystemet i Norge och att systemet är en skatteåtgärd som faller utanför tillämpningsområdet för artikel 61.1 i EES-avtalet och för avtalet som sådant, eftersom EES-avtalet inte omfattar beskattning.

till a) Övervakningsmyndigheten delar åsikten att EES-avtalet inte innehåller bestämmelser om harmonisering av de avtalsslutande parternas skattesystem. Det står emellertid klart att de avtalsslutande parterna inte kan tillämpa skatteregler som bryter mot avtalet genom att vara oförenliga med bestämmelserna om statligt stöd eller andra bestämmelser i avtalet. Artikel 14 i EES-avtalet är ett talande exempel på detta. Här hänvisas till EG-domstolens dom i mål 57/86 Grekland mot kommissionen, punkt 9, där domstolen konstaterade att medlemsstaterna när de utövar sin behörighet på det monetära området inte har rätt att ensidigt anta regler som är förbjudna enligt fördraget.

b) De norska myndigheterna hävdar att ett av de norska skatte- och transfereringspolitikens viktigaste mål är att skapa en jämnare levnadsstandard oberoende av bostadsort. Differentierade socialförsäkringsavgifter är en i en rad åtgärder för att nå detta mål. I detta sammanhang hänvisas till ett heltäckande system av transfereringar från staten till kommunerna samt till de lägre inkomstskatterna för personer i nordligaste Norge. Myndigheterna vidhåller att sådana åtgärder och differentierade arbetsgivaravgifter till socialförsäkringen har flera gemensamma drag på lång sikt, bl.a. genom att deras effekter omformas av marknadsekonomin, påverkar aktörerna på marknaden och därigenom lönebildningen. Det sägs att lägre inkomstskatter för personer till en början ökar de anställdas disponibla inkomst, men att denna vinst i längden även kommer arbetsgivarna till del genom lönebildningsprocessen. Likaså ökar lägre arbetsgivaravgifter till socialförsäkringen till en början arbetsgivarnas vinster, men i längden kommer denna vinst löntagarna till godo genom högre löner. Myndigheterna hänvisar till en aktuell undersökning (30) som tyder på att betydande delar av minskningen i socialförsäkringsavgifter överförs till de anställda genom högre löner (överföringseffekter). Slutsatsen blir att likheterna i funktion mellan olika delar av skatte- och transfereringssystemet är ett stöd för synsättet att systemet med differentierade socialförsäkringsavgifter är en del av hela skatte- och transfereringssystemet, utformat för att uppnå dess mål.

till b) Övervakningsmyndigheten ifrågasätter inte att systemet med regionalt differentierade övervakningsmyndigheter kan anses som en del av det norska skatte- och transfereringssystemet och att dess syfte är att skapa en jämnare levnadsstandard. Detta ändrar emellertid inte det faktum att de regionalt differentierade arbetsgivaravgifterna till socialförsäkringen utgör ett särskilt avgiftssystem där företag bidrar till att finansiera socialförsäkringssystemet och där de lägre avgifterna, vilket påpekats i avsnitt III.1 ovan, gynnar vissa företag och snedvrider konkurrens och handel. Att bestämmelserna om regionalt differentierade avgifter utgör en del av ett allmänt system undanröjer inte den snedvridning av konkurrensen som bestämmelserna orsakar. Argumentet är således inte relevant. Det är uppenbart att om argumentet vore relevant och skulle tillmätas avgörande betydelse, så skulle selektivitetskriteriet i artikel 61 inte kunna tillämpas på några skattebestämmelser, eftersom i stort sett alla sådana bestämmelser är en del av ett allmänt skattesystem. Att åtgärden påstås vara av skattenatur är inte tillräckligt för att utesluta den från tillämpningsområdet för artikel 61.1 i EES-avtalet (31). Att ett av syftena med det norska skattesystemet är att bidra till inkomstutjämning påverkar inte slutsatsen att de regionalt differentierade avgiftssatserna innebär statligt stöd, se kommentaren till punkt c nedan. Vad överföringseffekterna beträffar finner övervakningsmyndigheten det rimligt att anta att en del av minskningen av arbetsgivaravgifterna till socialförsäkringen överförs till löntagarna i form av högre löner. Detta påverkar inte det faktum att företag med lägre avgifter får en kostnadsfördel och därmed en konkurrensfördel i förhållande till företag som betalar högre avgifter.

c) De norska myndigheterna erkänner att vissa skatteregler kan vara oförenliga med bestämmelserna om statligt stöd trots att allmänna skattepolitiska åtgärder inte omfattas av EES-avtalet. Myndigheterna hänvisar till "familjetilläggsmålet" (32), där EG-domstolen uttalade att nedsättningen av de sociala avgifterna inom den italienska textilindustrin utgjorde ett undantag från den normala användningen av socialförsäkringssystemet "utan att denna befrielse är berättigad genom detta systems karaktär eller struktur". Enligt de norska myndigheterna fastslås i denna dom principen om att tillämpningen av kriterierna är beroende av en bedömning av ekonomin i stort och omständigheterna i varje enskilt fall, och att syftet med åtgärderna är en faktor som i detta sammanhang skall beaktas. Eftersom de tidigare nämnda syftena är en integrerad del av det norska skattesystemet, hävdar de norska myndigheterna att "dessa ändamål inte strider mot bestämmelserna om statligt stöd i artikel 61.1 i EES-avtalet".

Eftersom skillnaderna i sociala avgifter beror på var de anställda bor och inte var företagen är belägna, hävdar de norska myndigheterna att anställda från zoner med låga avgiftssatser gynnas på arbetsmarknaden vilket i kombination med andra skatte- och transfereringsåtgärder främjar sysselsättningen regionalt och bidrar till inkomstutjämning. Den norska regeringen anser att en skattepolitisk åtgärd som har denna allmänna utformning och verkningar inte kan betraktas som statligt stöd enligt EES-avtalet.

till c) De norska myndigheternas åsikt att syftet med en viss politisk åtgärd, t.ex. att främja inkomstutjämning och sysselsättningen inom vissa regioner, är en faktor som skall beaktas vid tillämpningen av artikel 61.1 är inte i överensstämmelse med rättspraxis. EG-domstolen konstaterade bl.a. i "familjetilläggsmålet" att artikel 92 i EG-fördraget (som motsvarar artikel 61 i EES-avtalet) "tar sålunda ingen hänsyn till orsaken eller syftena med de aktuella åtgärderna som en medlemsstat vidtar, utan definierar dem i förhållande till deras verkningar" (33). De norska myndigheternas argument är därför inte relevant när det gäller spörsmålet huruvida artikel 61.1 i EES-avtalet är tillämplig, men argumentet kan beaktas när frågan om undantag enligt artikel 61.3 i EES-avtalet skall avgöras.

d) De norska myndigheterna hävdar att systemet med lägre socialförsäkringsavgifter tillämpas automatiskt på grundval av objektiva urvalskriterier, bl.a. den anställdes folkbokföringsort, och att inget företag utesluts från systemet; år 1995 ca 850 000 av totalt 3 200 000 anställda. Enligt de norska myndigheterna visar detta att systemet är av en allmän karaktär. Även om företag i regel är belägna i den avgiftszon där deras anställda bor, finns möjligheten att pendla och därmed för företag i en zon med hög avgift att anställa personer som bor i zoner med låg avgift, vilket anges som ytterligare ett argument för att systemet är av allmän natur. Myndigheterna hävdar att en differentiering av denna typ inte kan anses gynna "vissa företag eller viss produktion" enligt artikel 61.1.

till d) Övervakningsmyndigheten ifrågasätter inte att systemet tillämpas automatiskt på grundval av objektiva kriterier, bl.a. de anställdas folkbokföringsort. Att systemet har vissa tekniska inslag av detta slag ändrar emellertid inte slutsatsen att det rör sig om statligt stöd. De lägre avgiftssatserna i zonerna 2 5 innebär att vissa företag ges ekonomiska fördelar av staten vilka snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen mellan företag inom EES. De uppgifter som Norge hänvisar till innebär inte att denna konkurrensfördel undanröjs.

Bestämmelsen om att de lägre avgifterna beror på den anställdes folkbokföringsort måste bedömas utifrån sina verkningar. Övervakningsmyndigheten anser att den faktiska situationen är klar, nämligen att arbetsgivare i avgiftszon 1, vilka sysselsätter den största delen av den norska arbetskraften, normalt sett har mycket begränsade möjligheter att minska sina lönerelaterade driftskostnader genom att anställa personer som är varaktigt bosatta i avgiftszonerna 2 5.

År 1995 tillämpades de lägre avgiftssatserna i zonerna 2 5 på ca 850 000 personer, dvs. ca 26,5 % av det totala antalet anställda, medan den högsta avgiftssatsen i zon 1 tillämpades på en majoritet anställda, 73,5 %. Övervakningsmyndigheten anser inte att en sådan differentiering kan anses som en allmän åtgärd som utesluter att artikel 61.1 blir tillämplig.

Konstaterandet att vissa företag i en zon med hög avgift kan anställa personer bosatta i en zon med lägre avgift påverkar inte faktum, nämligen att de som drar nytta av förmånen närmast uteslutande är företag i avgiftszonerna 2 5.

e) Den norska regeringen påpekar att de lägre avgiftssatserna i Norge inte kan anses som avgiftssatser som skiljer sig från en mer allmänt tillämplig avgiftssats, vilket däremot var fallet i "familjetilläggsmålet". Lagstiftningen sätter ingen standardavgift från vilken vissa områden är undantagna, utan innebär ett system med fem olika avgiftssatser i fem olika områden. Den norska regeringen framhäver också att det norska systemet inte direkt riktar sig till exportföretag eller andra företag som är utsatta för internationell konkurrens och nämner att de flesta norska exportföretag är belägna i centrala Norge och att avgifterna i detta område (zon 1) höjdes i samband med införandet av den regionala differentieringen 1975 för att statens inkomster skulle bibehållas. Återigen hävdar den norska regeringen att de differentierade arbetsgivaravgifterna till socialförsäkringen inte kan anses som stöd riktat till "vissa företag eller viss produktion".

till e) Det faktum att systemet innehåller fem avgiftssatser ändrar inte differentieringens effekter, nämligen att företag belägna i avgiftszonerna 2 5 normalt sett betalar lägre arbetsgivaravgifter än företag belägna i zon 1. Argumentet att det inte finns någon standardavgift utesluter inte att artikel 61.1 kan tillämpas. Återigen är det verkningarna av åtgärden som är avgörande.

De norska myndigheterna tycks hävda att situationen i "familjetilläggsmålet" inte kan jämföras med det nu aktuella ärendet, därför att stödet i "familjetilläggsmålet" enbart riktades till exportföretag, vilket inte är fallet i detta ärende. De norska myndigheterna tycks vara av den åsikten att principerna som lagts fast genom "familjetilläggsmålet" endast vore tillämpliga på statligt stöd till exportföretag. Det finns emellertid ingenting i EG-domstolens dom som stödjer Norges åsikt. Tvärtom framgår det av punkt 19 i domen att stödet påverkade handeln och därmed stred mot artikel 92 i EG-fördraget eftersom den italienska textilindustrin konkurrerade med textilindustrin i övriga medlemsstater och inte enbart därför att den italienska textilindustrin exporterade sina produkter. Artikel 92 i EG-fördraget skulle således ha tillämpats i det målet även om den italienska textilindustrin inte hade exporterat sina produkter utan enbart konkurrerat med importerade produkter. Uttalandet i punkt 19 stöder således inte de norska myndigheternas ståndpunkt. Det finns vidare inga andra uttalanden i domen som tyder på att de principer som EG-domstolen fastslagit genom domen skulle vara begränsade till sin räckvidd på det sätt som Norge hävdar. Målet är således relevant för bedömningen av detta ärende.

f) Den norska regeringen påpekar också att det för närvarande finns ett antal differentierade skattesystem inom Europeiska unionen och nämner i detta sammanhang det belgiska "Maribel Quater"-systemet som godkändes av kommissionen.

till f) Att det eventuellt finns andra skattesystem som efter granskning kan komma att bedömas innebära statligt stöd enligt artikel 61.1 i EES-avtalet är inget skäl för att övervakningsmyndigheten skall avstå från att ingripa i det nu aktuella ärendet.

De uppgifter (34) som övervakningsmyndigheten förfogar över visar att Europeiska kommissionen grundade sitt godkännande av det belgiska "Maribel Quater"-systemet på att de lägre socialförsäkringsavgifterna för kroppsarbetare, på de villkor som den belgiska regeringen föreslagit, inte utgjorde statligt stöd. Kommissionen fann att systemets verkningar inte var selektiva därför att "Maribel Quater" inte gynnade vissa företag eller viss produktion. Systemet ansågs vara en allmän åtgärd tillämplig på alla företag som anlitade kroppsarbetare.

g) De norska myndigheterna hänvisar också till det enligt dem paradoxala faktumet att skillnader i ekonomisk politik och i skattesystemen i synnerhet mellan länderna inom EES är tillåtna, medan övervakningsmyndigheten i detta ärende ifrågasatt tillåtligheten av skillnader i beskattning inom ett land. Det sägs att de relativa skatterna inom Norge är av mindre betydelse när konkurrensförhållandena mellan företag i olika EES-länder skall bedömas. Snarare, anser myndigheterna, borde en jämförelse göras mellan det totala skattetrycket för konkurrerande företag inom EES, där en lång rad skatter på näringsverksamhet skulle beaktas. Det vore lämpligt att undersöka huruvida skattekilarna för företag i avgiftszonerna 2 5 i Norge är märkbart mindre än för deras konkurrenter i övriga EES-stater. Det synes som om de norska myndigheterna anser att regionala skillnader i beskattningen inom samma land, grundade på de regionala myndigheternas självbestämmanderätt i skattehänseende, inte omfattas av artikel 61.

till g) Att sträva efter att harmonisera alla faktorer som påverkar företags produktionskostnader i de olika staterna i EES vore att gå utanför EES-avtalets tillämpningsområde. Såsom de norska myndigheterna hävdar gäller detta även skatter. Det torde vara uppenbart att en jämförelse av det totala skattetrycket för konkurrerande företag, som Norge föreslagit, inte är relevant vid bedömning av huruvida statligt stöd är oförenligt med artikel 61.

Frågan huruvida åtgärder som beror på regionala myndigheters beskattningsrätt inom landet omfattas av artikel 61.1 i EES-avtalet måste bedömas utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Sådana åtgärder är det dock inte fråga om i detta ärende, eftersom de differentierade avgifterna bestäms genom statlig lagstiftning.

h) För att en åtgärd skall betraktas som statligt stöd enligt artikel 61.1 i EES-avtalet krävs att handeln mellan medlemsstaterna påverkas. Den norska regeringen vidhåller att övervakningsmyndigheten i sitt beslut att inleda en formell granskning inte förklarade hur denna förutsättning uppfylls i detta ärende.

till h) Som övervakningsmyndigheten konstaterade i sitt beslut att inleda granskningsförfarandet har den norska Statistisk sentralbyrå inom avgiftszonerna 2 5 funnit ca 180 företag med fler än 50 anställda, som är utsatta för konkurrens genom import eller export och detta enbart inom tillverkningsindustrin (förutom stål- och varvsindustri). Alla dessa företag kommer i åtnjutande av de lägre avgiftssatserna. Vidare har Statistisk sentralbyrå publicerat uppgifter som visar att det finns tillverknings- och gruvföretag i alla norska fylken som exporterar sin produktion (35) och att den exporterade andelen av produktionen (36) ökade under tiden 1986 1994. Det är därför ställt utom allt tvivel att de ekonomiska fördelarna av lägre avgifter kan påverka handeln mellan de avtalsslutande parterna.

Slutligen hävdar den norska regeringen att stortinget när det godkände ratifikationen av EES-avtalet angav bibehållandet av systemet med regionalt differentierade arbetsgivaravgifter till socialförsäkringen som ett viktigt villkor.

Övervakningsmyndigheten noterar i detta sammanhang att det norska stortinget när det godkände ratifikationen av EES-avtalet accepterade avtalet i dess helhet, inklusive bestämmelserna om statligt stöd och bestämmelsen i artikel 6 där det sägs att avtalets bestämmelser skall tolkas i enlighet med relevanta avgöranden av Europeiska gemenskapernas domstol. Närmare bestämt innehåller varken EES-avtalet eller något annat dokument rörande dess ratificering några bestämmelser som kan användas för att begränsa räckvidden av reglerna om statligt stöd i EES-avtalet med avseende på det norska systemet med regionalt differentierade socialförsäkringsavgifter.

3. Är artikel 61.3 a eller artikel 61.3 c tillämplig a

3.1 Allmänt

De upplysningar och argument som lagts fram för övervakningsmyndigheten under granskningsförfarandet har inte givit myndigheten anledning att ändra sin åsikt enligt beslutet av den 14 maj 1997 med förslag till lämpliga åtgärder. Övervakningsmyndigheten finner således att undantagen i artikel 61.2 eller 61.3 i EES-avtalet inte är tillämpliga på systemet som sådant utan ändringar.

Systemet betecknas av de norska myndigheterna som ett regionalpolitiskt instrument. Övervakningsmyndigheten har granskat systemets förenlighet med bestämmelsernas om regionalstöd i artikel 61.3 a och 61.3 c i EES-avtalet. Övervakningsmyndigheten har också undersökt om de övriga undantagen i artikel 61.2 och 61.3 skulle kunna vara tillämpliga och funnit att så inte är fallet.

De lägre avgiftssatserna i zonerna 2 5 har en omedelbar inverkan på företagens driftskostnader därför att avgifterna baseras på de anställdas bruttolön. De lägre avgifterna är inte investeringsrelaterade och de kräver inte någon motprestation från förmånstagaren. Stöd av detta slag som minskar arbetskostnaderna måste anses som driftstöd. I sina riktlinjer för statligt stöd (37), har EFTA:s övervakningsmyndighet givit uttryck för sina principiella invändningar mot att driftstöd, dvs. stöd som inte är kopplat till nyinvesteringar eller skapande av arbetstillfällen, skulle vara förenligt med EES-avtalets goda funktion. Övervakningsmyndigheten kan emellertid, som framgår nedan, betrakta vissa former av driftstöd som förenliga med avtalet.

3.2 Artikel 61.3 a

I avsnitt 28.1.5 i riktlinjerna för statligt stöd har övervakningsmyndigheten angivit att den kan godkänna driftstöd för att övervinna särskilda eller varaktiga olägenheter under särskilda omständigheter och under vissa villkor när syftet med driftstödet är att främja ekonomisk utveckling i områden som omfattas av undantaget i artikel 61.3 a i EES-avtalet.

När övervakningsmyndigheten godkände kartan över områden i Norge som är berättigade till regionalt investeringsstöd (38) fann den emellertid att inga områden i Norge var berättigade till regionalt stöd på grundval av artikel 61.3 a i EES-avtalet.

Övervakningsmyndigheten måste därför preliminärt utgå från artikel 61.3 c när den bedömer om de lägre socialförsäkringsavgifterna i zonerna 2 5 är förenliga med EES-avtalet.

3.3 Artikel 61.3 c

En bedömning av om en regionalstödåtgärd omfattas av undantaget i artikel 61.3 c från det allmänna förbudet mot statligt stöd i artikel 61.1 innefattar en utvärdering av i vilken utsträckning åtgärden kan förväntas bidra till regional utveckling. Detta förutsätter i sin tur att regional utveckling i det berörda området möter särskilda hinder. Sådana hinder för regional utveckling kan återspeglas i inkomstnivån, förekomsten av strukturarbetslöshet eller befolkningstätheten i ett visst område. Det sistnämnda kriteriet är av särskilt intresse i föreliggande fall med tanke på den demografiska situationen i de geografiska områden som berörs.

I punkt 28.2.3.1.1 i riktlinjerna för statligt stöd sägs: "I syfte att beakta särskilda regionala utvecklingsproblem med demografiska orsaker kan även regioner motsvarande NUTS III med en befolkningstäthet under 12,5 per kvadratkilometer anses berättigade till regionalstöd i enlighet med det undantag som fastställs i artikel 61.3 c."

Följaktligen måste man undersöka om avgiftszonerna 2 5 kan anses som områden som omfattas av artikel 61.3 c genom att tillämpa befolkningstäthetskriteriet.

I punkt 28.2.3.2 i riktlinjerna för statligt stöd, som grundas på artikel 61.3 c, uppställs vissa kriterier för regionalt transportstöd som skall säkerställa att denna typ av driftstöd är berättigat som kompensation för vissa speciella handikapp. Regionalt transportstöd är tillåtet för att kompensera för vissa handikapp som är speciella för de nordiska länderna, nämligen de extra kostnader företagen har på grund av de mycket långa avstånden och det hårda klimatet.

Övervakningsmyndigheten har undersökt i vilken utsträckning driftstöd i form av lägre socialförsäkringsavgifter kan vara berättigat för att indirekt kompensera varuproducerande företag för tilläggstransportkostnader (indirekt transportstöd).

Kriterierna i punkt 28.2.3.2 i riktlinjerna för statligt stöd kan samlas under följande huvudrubriker: i) Områden som är berättigade till regionalt transportstöd, ii) kompensation för tilläggstransportkostnader och iii) villkor för vissa verksamheter.

3.4 Områden som är berättigade till regionalt transportstöd

Enligt punkt 28.2.3.2.2 andra strecksatsen i riktlinjerna för statligt stöd får regionalt transportstöd ". . . bara ges till företag lokaliserade i områden som är berättigade till regionalstöd enligt befolkningstäthetstestet".

Vid ett första stadium i analysen uppfyller nio fylken (motsvarande NUTS III) av nitton befolkningstäthetskriteriet om mindre än 12,5 invånare/km². I dessa fylken bor 31 % av befolkningen, medan 27 % av befolkningen bor i avgiftszonerna 2 5.

Fyra av de nio fylkena ligger helt inom zonerna med lägre avgifter: Sogn og Fjordane (zon 2), Nordland (zon 4), Troms (zonerna 4 och 5) och Finnmark (zon 5). Fem av de nio fylkena (Nord-Trøndelag, Aust-Agder, Telemark, Oppland och Hedmark) ligger delvis inom avgiftszonerna 2 4. De områden i dessa fylken som har lägre avgiftssatser har låg befolkningstäthet. Samtliga områden har en genomsnittlig befolkningstäthet som är lägre än 12,5 invånare/km².

Sex av de återstående tio fylkena (Buskerud, Vest-Agder, Rogaland, Hordaland, Møre og Romsdal och Sør-Trøndelag) som inte klarar befolkningstäthetstestet ligger delvis inom avgiftszonerna 2 och 3. Områdena inom dessa zoner har också relativt låg befolkningstäthet, dvs. mindre än 12,5 invånare/km². Fyra fylken ligger helt inom avgiftszon 1.

För att ett område skall vara berättigat till regionalt transportstöd måste det, enligt punkt 28.2.3.2.2 i riktlinjerna för statligt stöd, godkännas av EFTA:s övervakningsmyndighet. Övervakningsmyndigheten grundar sin bedömning på de principer som anges i bilaga I till detta beslut.

I föreliggande ärende har övervakningsmyndigheten funnit att om de norska myndigheterna efter att ha mottagit myndighetens beslut anmäler ett område som berättigat till regionalt transportstöd, kan hela Finnmark, Troms, Nordland och Sogn og Fjordane fylke, samt de områden i Nord-Trøndelag fylke som ligger inom avgiftszonerna 2 4, komma att anses som berättigade till sådant stöd. De uppgifter som hittills mottagits har emellertid inte övertygat övervakningsmyndigheten om att alla kommuner inom avgiftszon 2 i Rogaland, Hordaland, Møre og Romsdal och Hedmark fylke är berättigade till regionalt transportstöd. Detta gäller särskilt de områden i fylkena som i princip inte bildar ett angränsande område till övriga kommuner i avgiftszon 2, de som är belägna nära större städer och de som annars inte tycks behöva permanent kompensation för att säkra regional utveckling.

3.5 Kompensation för tilläggstransportkostnader

I punkt 28.2.3.2.2 andra till femte strecksatserna i riktlinjerna för statligt stöd sägs:

- Stödet får bara syfta till att kompensera för tilläggstransportkostnaderna. Den berörda EFTA-staten kommer att behöva visa att stödet behövs av objektiva skäl. Överkompensation får inte förekomma. Hänsyn kommer att behöva tas till andra transportstödprogram, framför allt sådana enligt artiklarna 49 och 51 i EES-avtalet.

- Stöd får endast ges för att täcka tilläggskostnaderna för varutransporter inom det aktuella landets gränser. Stödet får inte bli ett exportstöd.

- Stödets omfattning måste gå att fastställa på ett objektivt sätt i förväg på grundval av en stöd/km-kvot eller en stöd/km- och en stöd/viktenhet-kvot, och dessutom måste en årsrapport skrivas som bl.a. visar hur kvoterna tillämpas.

- Uppskattningen av tilläggskostnaderna måste göras med utgångspunkt i det mest ekonomiska transportsättet och den kortaste transportsträckan mellan tillverknings- eller bearbetningsorten och försäljningsställena.

Med avseende på nivån på den indirekta kompensation för tilläggstransportkostnader som systemet med lägre avgiftssatser i zonerna 2 5 innebär har de norska myndigheterna presenterat en detaljerad undersökning av tilläggstransportkostnaderna för 36 företag utsatta för internationell konkurrens. Undersökningen visar att inget av företagen fick förmåner i form av lägre socialförsäkringsavgifter som översteg deras tilläggstransportkostnader. Dessa uppgifter stöds av andra mer omfattande beräkningar på basis av olika statistiska uppgifter.

Övervakningsmyndigheten har konstaterat att urvalet av företag som omfattas av den särskilda studien av individuella företags tilläggstransportkostnader återspeglar den norska tillverkningsindustrins viktigaste exportvaror. Övervakningsmyndigheten anser att undersökningen innehåller ett representativt urval av företag inom de aktuella avgiftszonerna. Studien omfattar bl.a. ett antal tillverkare av energiintensiva produkter som råaluminium och ferrolegeringar lokaliserade vid kusten. Övervakningsmyndigheten har också noterat att företag inom varvsindustrin och tillverkare av EKSG-produkter och stål utom EKSG dvs. produkter som omfattas av särskilda regler inte har medtagits i studien.

De beräknade förmånerna av lägre arbetsgivaravgifter definieras som skillnaden mellan de socialförsäkringsavgifter som betalats och vad företagen hade behövt betala om avgiftssatsen i zon 1 hade tillämpas utan differentiering. Eventuella överföringseffekter togs inte med i beräkningen.

Övervakningsmyndigheten saknar uppgifter som tyder på att de norska transportstödprogrammen, som kan omfattas av artiklarna 49 och 51 i EES-avtalet, innehåller kompensationsmoment som överstiger vad som kan anses som ersättning för allmän trafikplikt. Övervakningsmyndigheten har därför inte funnit det nödvändigt att justera beräkningarna av tilläggstransportkostnaderna med eventuella verkningar som dessa program kan ha för bl.a. transportpriserna.

Mot denna bakgrund accepterar övervakningsmyndigheten att tillverkningsföretag som inte tillhör de sektorer som uteslutits ur den nämnda studien och som är belägna i avgiftszonerna 2 5 kan ha betydande tilläggstransportkostnader och att dessa kostnader inte överkompenseras av de ekonomiska förmåner som de lägre avgiftssatserna i samma områden medför.

Vid beräkningen har endast kostnaderna för varutransporter inom Norges gränser tagits med. Övervakningsmyndigheten noterar att typiskt exportinriktade sektorer inom den norska ekonomin beaktats på ett tillfredsställande sätt i undersökningarna och beräkningarna. Eftersom de lägre avgiftssatserna tillämpas på alla sektorer utom statlig förvaltning och alla företag oavsett verksamhet anser övervakningsmyndigheten inte att de kan anses som inriktade på att stödja exportföretag. Övervakningsmyndigheten har således funnit att de lägre avgiftssatserna i zonerna 2 5 inte utgör exportstöd (39).

Undersökningens beräkningar visar att stödet går att fastställa på ett objektivt sätt i förväg. När det gäller transportkostnaderna för de enskilda undersökta företagen framgår det av det faktum att företagen med egna medel är tvungna att täcka transportkostnaderna att de därigenom är ekonomiskt motiverade att reducera sina transportkostnader till ett minimum genom att välja den kortaste transportsträckan och det mest ekonomiska transportsättet.

Mot denna bakgrund har övervakningsmyndigheten funnit att de uppgifter som Norge lagt fram om kvoterna mellan tillverkningsindustrins tilläggstransportkostnader och förmånerna av de lägre avgiftssatserna inte tyder på att det krävs någon allmän justering av nivån för indirekt kompensation för tilläggstransportkostnaderna i avgiftszonerna 2 5. En allmän nedsättning av den nuvarande nivån för indirekt kompensation av dessa kostnader är därför inte nödvändig.

Enligt riktlinjerna för statligt stöd (punkt 28.2.3.2.2) måste en årsrapport skrivas som visar tillämpningen av stöd/km-kvoterna eller stöd/km- och stöd/viktenhet-kvoterna för att kriterierna för regionalt transportstöd skall uppfyllas.

I bestämmelserna om regionalt transportstöd föreskrivs: "Alla planer på att införa nya transportstödsprogram eller att ändra befintliga program bör vara tidsbegränsade och bör aldrig vara förmånligare än befintliga program i den aktuella EFTA-staten". Detta innebär att övervakningsmyndigheten inte är beredd att acceptera relativt höga tilläggstransportkostnader som ett argument för att öka differentieringen av avgiftssatserna, för att införa nya åtgärder som medför en högre kompensation för tilläggstransportkostnader eller för att utöka det område där indirekt kompensation för tilläggstransportkostnader beviljas i form av lägre socialförsäkringsavgifter.

3.6 Villkor för vissa verksamheter

3.6.1 Företag som inte har någon alternativ lokaliseringsort

I punkt 28.2.3.2.2 sjätte strecksatsen i riktlinjerna för statligt stöd sägs: "Inget stöd får ges för transport eller överföring av sådana företagsprodukter som inte har någon alternativ lokaliseringsort (råvaror, vattenkraft, osv.)."

Denna bestämmelse måste ses i sammanhang med de bestämmelser som citerats i punkt 3.5 ovan, särskilt bestämmelsen om att stödet behövs av objektiva skäl.

En avlägset belägen region med stora tillgångar av en kommersiellt exploaterbar naturresurs är att betrakta som en tillgång och inte som ett handikapp, även om området kan ha andra handikapp när det gäller allmän industriell utveckling. Verksamhet som bygger på utnyttjandet av en naturresurs behöver kanske inte kompenseras för transportkostnaderna eftersom resursens värde är sådant att det uppväger transportkostnader; omlokalisering av utvinningen till områden med lägre transportkostnader är naturligtvis per definition utesluten.

De verksamheter som kommer att bedömas är: i) Elförsörjning, ii) utvinning av råpetroleum och naturgas samt service i anslutning härtill samt iii) gruvdrift och stenbrytning.

Elförsörjning

Av lydelsen i punkt 28.2.3.2 i riktlinjerna för statligt stöd framgår att "[i]nget stöd får ges för . . . överföring (understruket här) av . . . (. . . vattenkraft . . .)". Anledningen till att denna bestämmelse införts i riktlinjerna för statligt stöd är att hela elsektorn måste anses vara baserad på naturresurser. Övervakningsmyndigheten har funnit att behovet av regionalt transportstöd inte är uppenbart, att sådant stöd inte i betydande grad bidrar till regional utveckling och att det dessutom finns en reell risk för att stödet överförs till exportinriktade företag. Övervakningsmyndigheten har funnit att transportkostnaderna inom eldistributionssektorn (troligen främst kraftförluster) inte är ett handikapp som kan övervinnas genom omlokalisering av viss verksamhet (t.ex. kontrollstationer) till mer centralt belägna områden. Därför har övervakningsmyndigheten kommit fram till att sektorn NACE 40.1 (elförsörjning) inte kan tillåtas dra fördel av de lägre avgiftssatserna i zonerna 2 5.

Utvinning av råpetroleum och naturgas samt service i anslutning härtill

Övervakningsmyndigheten har funnit att utvinning av råpetroleum och naturgas bör undantas från tillämpningen av de granskade stödåtgärderna. Övervakningsmyndighetens ståndpunkt beror inte bara på lokaliseringsöverväganden, utan mer allmänt på att sektorn är mycket vinstgivande och därför inte i behov av regionalt transportstöd. Sektorn uppfyller därför inte det villkor som framgår implicit av artikel 61.3 c och explicit av riktlinjerna för statligt stöd: "Den berörda EFTA-staten kommer att behöva visa att stödet behövs av objektiva skäl." Driftstöd till företag som utvinner råpetroleum och naturgas kan därför inte anses som berättigat med hänvisning till regional utveckling. De norska myndigheterna måste därför se till att sektorerna NACE 11.10 (utvinning av råpetroleum och naturgas) och NACE 11.20 (service till råpetroleum- och naturgasutvinning) inte kan dra fördel av de lägre avgiftssatserna i zonerna 2 5.

Gruvdrift och stenbrytning

Gruv- och stenindustrin består av flera olika delar. Resurstillgången är speciell för varje del. Industrin kan därför delas in i) utvinning av metallmalmer, ii) utvinning av industrimineral, iii) stenbrytning samt iv) utvinning av grus och aggregat.

Karaktäristiskt för industrigrenen när utvinning av naturresurser. Detta innebär att verksamheten i denna sektor är knuten till geologiskt bestämda tillgångar av mineral som med nödvändighet är geografiskt betingade.

Tillgången på mineralresurser påverkar i vilken utsträckning investeringsbeslut om gruv- och mineralbrytning är geografiskt betingade. Utvinning av en resurs som kännetecknas av små fyndigheter och få kända ådror är mer geografiskt betingad än utvinning av en resurs med många ådror och stora fyndigheter. Det finns därför tillfällen är ett företag som utvinner vissa naturresurser i princip fritt kan välja lokalisering därför att produktionen bygger på betydande fyndigheter inom ett stort område. Övervakningsmyndigheten är därför beredd att godta att det inom gruv- och stensektorn finns företag som måste fatta liknande lokaliseringsbeslut som andra industriföretag.

Övervakningsmyndigheten anser att utvinning av metallmalmer är en geografiskt koncentrerad verksamhet som bygger på begränsade naturliga fyndigheter. Samma sak gäller för utvinning av industrimineralerna nefelin syenit och olivin.

Övervakningsmyndigheten finner därför att företag som bedriver verksamhet i anslutning till utvinning av metallmalmer (NACE 13) och/eller verksamhet i anslutning till utvinning av industrimineralerna nefelin syenit (HS 2529.3000) och olivin (HS 2517.49100) inte bör tillåtas dra fördel av de lägre avgiftssatserna i zonerna 2 5.

Övervakningsmyndigheten är medveten om att vissa företag inom den norska gruvindustrin har haft finansiella svårigheter. Därför är övervakningsmyndigheten beredd att, efter anmälan och granskning av enskilda fall, överväga om sådana företag är berättigade till undsättnings- eller omstruktureringsstöd av bl.a. sociala skäl.

Med hänvisning till bl.a. de geologiska uppgifter som de norska myndigheterna tillhandahållit och resonemanget ovan om utvinning av relativt stora mineralfyndigheter, finner övervakningsmyndigheten att det inte är nödvändigt att utesluta företag som utvinner andra industrimineraler än nefelin syenit och olivin från möjligheten att dra fördel av de lägre avgiftssatserna i zonerna 2 5. Övervakningsmyndigheten har härvid tagit hänsyn till att denna verksamhet ofta är av lokal natur och att många av företagen är relativt små. När det gäller industrimineraler har myndigheten även beaktat att lokal bearbetning av sådana mineraler kan bidra till att skapa sysselsättning och regional utveckling. Verksamhet i anslutning till brytning av sten, grus och aggregat innebär i allmänhet att rika mineralfyndigheter utnyttjas. Sådan verksamhet anses därför inte vara geografiskt betingad.

3.6.2 Branscher som omfattas av särskilda bestämmelser

I punkt 28.2.3.2.2 sjunde strecksatsen i riktlinjerna för statligt stöd sägs: "Transportstöd till företag i branscher som EFTA:s övervakningsmyndighet anser vara känsliga (motorfordon, textil, syntetiska fibrer, EKSG-produkter och stål utom EKSG) är underkastat den aktuella branschens särskilda bestämmelser och det är särskilt viktigt att de särskilda anmälningskrav beaktas som fastställs i de relevanta kapitlen i dessa riktlinjer eller i den rättsakt som hänvisas till i punkt 1a i bilaga XV till EES-avtalet." (40)

Dessutom finns särskilda bestämmelser för varvsindustrin. I gällande norska bestämmelser för stöd till varvsindustrin föreskrivs kontraktbaserat produktionsstöd på 7 % av kontraktssumman före stöd för fartyg vars värde är minst 10 miljoner ecu och på 3,5 % för fartyg med ett kontrakterat värde på mindre än 10 miljoner ecu samt vidare stöd till större ombyggnader av fartyg. De norska myndigheterna har inte lämnat några uppgifter som visar att varvsindustrin i Norge är varaktigt handikappad på ett sätt som kan kompenseras genom regionalt transportstöd. De har inte heller lämnat några uppgifter om tilläggstransportkostnader för sådana företag eller om storleken på det stöd som ges i form av lägre socialförsäkringsavgifter i förhållande till storleken på tillåtet driftstöd. Övervakningsmyndigheten finner därför att företag som omfattas av den rättsakt som hänvisas till i punkt 1b i bilaga XV i EES-avtalet (rådets direktiv 90/684/EEG om stöd till varvsindustrin) inte skall tillåtas dra fördel av de lägre avgiftssatserna i zonerna 2 5, oavsett var företagen är lokaliserade.

Enligt den rättsakt som hänvisas till i punkt 1a i bilaga XV till EES-avtalet (kommissionens beslut nr 2496/96/EKSG om gemenskapsregler för statligt stöd till stålindustrin) tillåts inget driftstöd förutom nedläggningsstöd. Företag som tillverkar stål som omfattas av EKSG skall därför inte tillåtas dra fördel av de lägre avgiftssatserna i zonerna 2 5, oavsett var företagen är lokaliserade.

När det gäller stöd till stålindustrier utanför EKSG gäller de särskilda anmälningskraven i branschstödsreglerna endast tillverkning av sömlösa rör och grövre svetsade rör (diameter över 406,4 mm). För textilindustrin finns inga särskilda anmälningskrav. Stöd till syntetfiberindustrin omfattas inte av de särskilda anmälningskraven i branschstödsreglerna under förutsättning att de framställda syntetfibrerna endast finns i ett övergångsskede innan de används för att tillverka rep, fisknät eller andra icke vävda produkter. Stöd till tillverkning av delar eller tillbehör till motorfordon omfattas inte av reglerna om stöd till bilindustrin, utom när en biltillverkare eller dennes dotterbolag erhåller stöd eller stöd ges för tillverkning av delar eller tillbehör på licens som innehas av en fordonstillverkare eller dennes dotterbolag.

Om det uppskattade värdet av lägre socialförsäkringsavgifter för ett företag som tillverkar motorfordon, stål utom EKSG eller syntetfiber inte överstiger 100 000 ecu under en treårsperiod blir regeln om försumbart stöd tillämplig. Vad beträffar verksamhet inom dessa sektorer som omfattas av särskilda anmälningskrav måste alla fall av eventuellt transportstöd anmälas individuellt och bedömas från fall till fall med tillämpning av relevanta branschregler.

Enligt vad de norska myndigheterna uppgivit finns det för närvarande inga företag som tillverkar produkter underkastade särskilda anmälningskrav enligt reglerna om stöd till stålindustrier utanför EKSG. När det gäller syntetfiber- och bilindustri sker i nuläget ingen tillverkning som faller under reglerna för dessa branscher. Mot bakgrund av detta anser övervakningsmyndigheten att det är lämpligt att genomföra de särskilda anmälningskraven inom dessa sektorer genom att kräva att de norska myndigheterna åtar sig att i framtiden anmäla alla företag som omfattas av reglerna och som drar fördel av de lägre avgiftssatserna till övervakningsmyndigheten. Dessa anmälningar måste vidare följas upp genom årsrapporter som bl.a. skall innehålla, som separata poster, det uppskattade värdet av indirekt kompensation för tilläggstransportkostnader i form av lägre socialförsäkringsavgifter och/eller direkt transportstöd som utgått.

3.7 Tjänstesektorn och annan icke-tillverkningsindustri

Övervakningsmyndigheten har undersökt huruvida de lägre socialförsäkringsavgifterna i zonerna 2 5 är förenliga med EES-avtalet på grundval av artikel 61.3 c för sektorer som inte producerar varor, nämligen tjänstesektorn och annan icke-tillverkningsindustri såsom byggbranschen.

Reglerna om regionalt transportstöd ät utformade främst för företag som tillverkar varor och de är mindre lämpade för att göra en bedömning av de aktuella åtgärdernas förenlighet vid tillämpning på tjänstesektorn.

Övervakningsmyndigheten har därför använt sig av ett bredare perspektiv för att avgöra om artikel 61.3 c är tillämplig. Särskild hänsyn har tagits till vilken verkan minskningen av sociala avgifter har på sysselsättningen och vilka följder de lägre avgiftssatserna får för konkurrens och handel med vissa tjänster.

En systematisk översikt över transportkostnaderna inom tjänstesektorn finns inte tillgänglig. Det står emellertid klart att vissa delar av tjänstesektorn har betydande transportkostnader och därför kan påverkas negativt av tilläggstransportkostnader på samma sätt som den varuproducerande sektorn. Den genomsnittliga transportkostnaden inom en del av partihandeln har beräknats till ungefär 5 % av omsättningen (41), medan den genomsnittliga kostnaden för parti- och detaljhandeln i dess helhet har beräknats till 33 % av mervärdet (42).

Övervakningsmyndigheten erkänner att företag inom tjänstesektorn lokaliserade i områden som kan vara berättigade till regionalt transportstöd direkt eller indirekt kan påverkas negativt av långa avstånd till försäljningsställena eller av långa avstånd inom områdena. Det hårda klimatet är en annan faktor som kan öka driftkostnaderna för ekonomiska aktörer även inom tjänstesektorn.

Övervakningsmyndigheten är medveten om att de lägre sociala avgifterna i zonerna 2 5 bidrar till att förbättra sysselsättningssituationen i områdena genom att sänka arbetskostnaderna.

Minskade sociala avgifter kan, ur sysselsättningshänseende, endast bli riktigt effektiva om de även omfattar sektorer som är mindre utsatta för internationell konkurrens. Europeiska kommissionen gav i sitt meddelande En europeisk strategi för att främja lokala utvecklings- och sysselsättningsinitiativ (43) flera exempel på sådana sektorer.

Åtgärder som syftar till att minska de sociala avgifterna inom dessa sektorer har två fördelar. Dels är deras verkningar för konkurrens och handel inom EES i allmänhet ringa eller inga alls, dels är deras sysselsättningsskapande potential stor (44). Övervakningsmyndigheten kan därför inta en positiv inställning till sådana åtgärder i den utsträckning som de omfattas av artikel 61.1 i EES-avtalet. Detta är i synnerhet fallet när det gäller lokal service. Andra riktar sig mot nischer på marknaden eller undersektorer i tillväxt som övervakningsmyndigheten är mer positivt inställd till, så länge de inte snedvrider konkurrensen i en omfattning som strider mot det gemensamma intresset.

Cirka 65 % av de uppskattade förmånerna av lägre socialförsäkringsavgifter kommer sektorer till del där internationell handel kan anses vara av relativt begränsad betydelse eller på vilka artikel 61 i EES-avtalet inte är helt tillämplig, nämligen offentlig förvaltning, byggnadsindustri, parti- och detaljhandel, restaurang- och hotellverksamhet samt andra samhälleliga och personliga tjänster (se tabell 2). Övervakningsmyndigheten har noterat Europeiska kommissionens tolkning av artikel 92.3 c i EG-fördraget i dess rambestämmelser för statligt stöd till företag i missgynnade storstadsområden (45) och dess tillkännagivande om kontroll av statligt stöd och sänkning av arbetskraftskostnaderna (46). De lägre avgiftssatserna har alltså befunnits tillämpliga på verksamhet (47) som bidrar till ökad sysselsättning i avgiftszonerna 2 5.

Största delen av området som omfattas av avgiftszonerna 2 5 har mycket låg befolkningstäthet och bosättningsmönstret visar att området inte har några tätorter med fler än 50 000 invånare. Största delen av befolkningen är utspridd över en stor geografisk yta, där tätorterna sällan har fler än 5 000 invånare. Detta tyder på att tjänsteföretag i avgiftszonerna 2 5 har begränsade expansionsmöjligheter och att deras verksamhet typiskt sett är inriktad mot lokala marknader. Övervakningsmyndigheten har vidare beaktat att bosättningsmönstret både på den norska sidan om gränsen och i angränsande områden i Sverige och Finland är sådant att de lägre avgiftssatserna inte torde ha någon märkbar effekt på gränshandeln med tjänster mellan de nordiska länderna.

Slutligen har övervakningsmyndigheten vid sin bedömning av de lägre avgiftssatserna beaktat regeln om försumbart stöd i kapitel 12 i riktlinjerna för statligt stöd som antogs av myndigheten den 15 maj 1996. Övervakningsmyndigheten har fastställt stödbeloppet till 100 000 ecu per företag under en treårsperiod. Under denna gräns kan artikel 61.1 i EES-avtalet anses som icke tillämplig därför att påverkan på handeln mellan de avtalsslutande parterna är försumbar.

Mot denna bakgrund har övervakningsmyndigheten funnit att vad beträffar tjänster och icke-tillverkningsindustri utöver de nedan nämnda i den utsträckning som de omfattas av artikel 61.1 är de lägre avgiftssatserna berättigade som stöd till regional utveckling på grundval av artikel 61.3 c, såvida de lägre avgiftssatserna begränsas till ett område som övervakningsmyndigheten godkänt för indirekt kompensation för tilläggstransportkostnader.

Övervakningsmyndigheten har emellertid funnit att de lägre avgiftssatserna i zonerna 2 5 inte kan tillämpas på vissa av följande tjänster: finansiella tjänster, transporter och telekommunikationstjänster.

Vid bedömningen av transporttjänster har övervakningsmyndigheten beaktat den konkurrens som råder mellan transportörer av gods på väg i olika EES-stater, i synnerhet vad gäller transporter över gränserna. Övervakningsmyndigheten har funnit att det finns en risk att förmånerna av lägre avgiftssatser överförs till andra sektorer, om dessa förmåner kommer företag till del som erbjuder vägtransporttjänster över gränserna. Vidare förekommer det att vägtransportföretag i avgiftszonerna 2 5 bedriver en betydande del av sin verksamhet utanför områden med permanenta nackdelar, dvs. under villkor som inte berättigar till regionalt transportstöd. Övervakningsmyndigheten finner därför att företag med fler än 50 anställda (den övre gränsen för småföretag enligt riktlinjerna för statligt stöd) som bedriver verksamhet som klassificeras som vägtransport av gods (NACE 60.24) inte skall tillåtas dra fördel av de lägre avgiftssatserna i zonerna 2 5.

Övervakningsmyndigheten anser vidare att samma sak skall gälla för företag inom telekommunikationssektorn (NACE 64.20) och företag som har filialer utomlands eller på annat sätt bedriver gränsöverskridande verksamhet som klassificeras som finansförmedling utom försäkring och pensionsfondsverksamhet (NACE 65), försäkring och pensionsfondsverksamhet utom obligatorisk socialförsäkring (NACE 66) samt stödtjänster till finansiell verksamhet (NACE 67). Skälen för övervakningsmyndighetens ställningstagande i dessa fall är att EES-avtalet innehåller särskilda bestämmelser som syftar till att främja handel och konkurrens inom dessa sektorer och, mer allmänt, att den senaste utvecklingen inom informationstekniken medför att denna typ av tjänster endast i mycket begränsad omfattning kan anses ha permanenta nackdelar av långa avstånd och hårt klimat. Övervakningsmyndigheten kan emellertid godkänna att filialer i avgiftszonerna 2 5 får dra fördel av de lägre avgiftssatserna i dessa zoner under förutsättning att filialerna endast tillhandahåller tjänster lokalt.

3.8 Lägre socialförsäkringsavgifter som betalas av företag lokaliserade i zon 1

Som framgår av tabell 3 gäller de lägre socialförsäkringsavgifterna för företag i en zon med lägre avgiftssatser de anställda som bor i samma avgiftszon. Om ett företag i zon 1 anställer personer som bor i zonerna 2 5 kommer företaget emellertid att få lägre avgifter.

Man kan rimligen anta att dessa förmåner i betydande utsträckning kommer arbetsgivare till del inom sektorer där påverkan på handeln och internationell konkurrens är föga aktuell, t.ex. tjänste- och byggsektorerna.

Vidare kan antalet anställda som bor i en annan avgiftszon än den där företaget är beläget antas utgöra endast en liten del av företagets samtliga anställda.

Mot bakgrund av detta och med hänsyn tagen till regeln om försumbart stöd har övervakningsmyndigheten inte funnit anledning att göra invändningar mot att de lägre socialförsäkringsavgifterna på detta sätt kan gynna vissa företag. Det följer av det ovan sagda att övervakningsmyndigheten har beslutat att inte göra invändningar mot att arbetsgivarnas socialförsäkringsavgifter bestäms med utgångspunkt från de anställdas folkbokföringsort.

3.9 Kumulation av stöd

Vissa av de fylken som helt eller delvis ligger inom avgiftszonerna 2 5 har särskilda transportstödprogram (48). Det kan således inträffa att företag försöker dra fördel av både de lägre avgiftssatserna och direkta bidrag från fylket som kompenserar för dokumenterade transportkostnader. De norska myndigheterna måste därför införa särskilda regler för att se till att överkompensation på grund av kumulation av regionalt transportstöd från olika källor inte förekommer.

3.10 Årsrapporter och fortlöpande granskning

Det är övervakningsmyndighetens praxis att begära årsrapporter för alla befintliga stödprogram i EFTA-staterna så att myndigheten kan uppfylla sin skyldighet att fortlöpande granska om befintliga statliga stödåtgärder i EFTA-staterna är förenliga med artikel 61.

För stödprogram enligt reglerna om regionalt transportstöd krävs att detaljerade årsrapporter lämnas i enligt blanketten i bilaga III i riktlinjerna för statligt stöd. En första rapport skall lämnas in till övervakningsmyndigheten före 1 juli 2000. Rapporter för påföljande år skall lämnas inom sex månader efter slutet på varje rapporteringsår och skall omfatta två räkenskapsår.

Enligt reglerna om regionalt transportstöd skall uppgifter lämnas på grundval av en stöd/km-kvot eller en stöd/km- och en stöd/viktenhet-kvot. Årliga uppdaterade uppgifter om sådana kvoter skall ingå i den detaljerade årsrapporten.

Som separata poster skall redovisas beräkningar av indirekt kompensation i form av lägre socialförsäkringsavgifter och eventuellt direkt transportstöd som ges till företag inom sektorer som omfattas av särskilda anmälningsbestämmelser (bilindustrin, syntetfiberindustrin och stålindustrin utom EKSG). Årsrapporten måste också innehålla uppgifter om direkt transportstöd som gör det möjligt att beräkna eventuell kumulation av stöd.

Som påpekats ovan sägs i riktlinjerna för statligt stöd att "nya transportstödsprogram bör vara tidsbegränsade. . .". Övervakningsmyndigheten anser att det är lämpligt att program enligt denna bestämmelse bör ha en längsta varaktighet om fem år. Eventuell förlängning är avhängig av ny anmälan och ny bedömning.

4. Slutsats

Systemet med regionalt differentierade socialförsäkringsavgifter innebär statligt stöd som avses i artikel 61.1 i EES-avtalet. Stödet kan delvis under vissa förutsättningar omfattas av undantagen i artikel 61.3, medan andra delar inte omfattas av dessa undantag. Norge måste vidta lämpliga åtgärder för att se till att konstaterade överträdelser av artikel 61.1 bringas att upphöra.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

1. Det norska systemet med regionalt differentierade arbetsgivaravgifter till socialförsäkringen är oförenligt med EES-avtalet om

a) det tillämpas på verksamhet som inte nämns i punkt b nedan, såvida det inte begränsas till områden som anmälts till övervakningsmyndigheten och som befunnits berättigade till regionalt transportstöd,

b) det innebär att företag inom följande sektorer kan dra fördel av de lägre socialförsäkringsavgifterna i zonerna 2 5:

- Elförsörjning (NACE 40.1),

- utvinning av råpetroleum och naturgas (NACE 11.10),

- service till råpetroleum- och naturgasutvinning utom spårning av förekomster av olja och gas (NACE 11.20),

- utvinning av metallmalmer (NACE 13),

- utvinning av industrimineralerna nefelin syenit (HS 2529.3000) och olivin (HS 2517.49100),

- företag som omfattas av den rättsakt som avses i punkt 1b i bilaga XV till EES-avtalet (rådets direktiv 90/684/EEG om stöd till varvsindustrin),

- företag som tillverkar stål som omfattas av EKSG,

- företag med fler än 50 anställda som sysslar med vägtransport av gods (NACE 60.24),

- företag inom telekommunikationssektorn (NACE 64.20),

- företag som har filialer utomlands eller på annat sätt bedriver gränsöverskridande verksamhet som klassificeras som finansförmedling utom försäkring och pensionsfondsverksamhet (NACE 65), försäkring och pensionsfondsverksamhet utom obligatorisk socialförsäkring (NACE 66) samt stödtjänster till finansiell verksamhet (NACE 67), med undantag för filialer som endast tillhandahåller tjänster lokalt.

2. För att systemet med regionalt differentierade arbetsgivaravgifter till socialförsäkringen skall ändras på ett sådant sätt att det blir förenligt med bestämmelserna om regionalt transportstöd i övervakningsmyndighetens riktlinjer för statligt stöd och för att göra det möjligt för övervakningsmyndigheten att fullgöra sin granskningsuppgift enligt artikel 1 i protokoll nr 3 i övervakningsavtalet krävs, förutom ändringarna enligt punkt 1 a och punkt 1 b i detta beslut, att följande villkor uppfylls:

a) Systemet måste tidsbegränsas och inte tillämpas efter den 31 december 2003. Innan denna tidsfrist löpt ut kan en begäran om förlängning lämnas till övervakningsmyndigheten för bedömning.

b) Den norska regeringen måste lämna i detaljerade årsrapporter om stödprogrammet i enlighet med blanketten i bilaga III i riktlinjerna för statligt stöd. Enligt bestämmelserna i kapitel 32 i riktlinjerna för statligt stöd måste dessa årsrapporter omfatta två räkenskapsår och lämnas till övervakningsmyndigheten inom sex månader efter räkenskapsårets slut. Den första rapporten skall lämnas in före den 1 juli 2000.

c) I enlighet med bestämmelserna om regionalt transportstöd måste de detaljerade årsrapporterna innehålla, förutom uppgifterna enligt punkt b ovan, en beräkning av stöd/km-kvot eller stöd/km- och stöd/viktenhet-kvot.

d) De detaljerade årsrapporterna måste också innehålla, förutom uppgifterna enligt punkt a och punkt c ovan, en uppskattning av den indirekta kompensation för tilläggstransportkostnader i form av lägre socialförsäkringsavgifter som företag erhållit som är verksamma inom sektorer som omfattas av särskilda anmälningsbestämmelser (bilindustrin, syntetfiberindustrin och stålindustrin utom EKSG).

e) För tillverkning som omfattas av de särskilda branschreglerna för syntetfiber, motorfordon och stål utom EKSG måste de norska myndigheterna till övervakningsmyndigheten anmäla eventuella stödmottagare som drar fördel av de lägre socialförsäkringsavgifterna i zonerna 2 5.

f) De norska myndigheterna måste införa särskilda regler för att se till att överkompensation på grund av kumulation av regionalt transportstöd från olika källor inte förekommer.

3. Norge skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att se till att det stöd som övervakningsmyndigheten funnit vara oförenligt med EES-avtalets goda funktion inte utgår efter den 31 december 1998 och att villkoren i punkt 2 i detta beslut i förekommande fall följs. Norge skall genast underrätta övervakningsmyndigheten om de åtgärder som vidtagits.

4. Detta beslut riktar sig till Norge. Den norska regeringen kommer att underrättas genom en skrivelse innehållande en kopia av detta beslut.

5. Detta beslut är giltigt på engelska.

Utfärdat i Bryssel den 2 juli 1998.

På EFTA:s övervakningsmyndighets vägnar

Knut ALMESTAD

Ordförande

(1) Nedan kallat EES-avtalet.

(2) Nedan kallat övervakningsavtalet.

(3) Nedan även kallade avgiftssatser.

(4) Beslut nr 145/97/COL.

(5) Skrivelse från Europeiska kommissionen, generaldirektorat IV Konkurrens och statligt stöd, av den 28 mars 1997, ref. 97-1924 A.

(6) EGT L 265, 1.3.1995, s. 23 29.

(7) EGT C 38, 5.2.1998, s. 6 17, och EES-supplementet till denna.

(8) SG(98) D/1946 (98-1420-A).

(9) Förslag till norska stortinget, Odelstingsproposisjon nr 12 1974/75.

(10) Skrivelse daterad den 19 september 1995 (ref. 95-5441-A).

(11) Såsom den definieras i lag nr 1 av den 16 januari 1970, Lov om folkeregistrering.

(12) EGT L 231, 3.9.1994 (EES-supplement 32 till EGT) och EGT L 240, 15.9.1994 (EES-supplement 34 till EGT).

(13) Finnmark, Troms, Nordland, Nord-Trøndelag, Sogn og Fjordane, Hedmark, Oppland, Telemark och Aust-Agder (1995 års befolkningssiffror).

(14) Arild Hervik: Benefits from reduced pay-roll taxes in Norway, Handelshøyskolen BI (1996).

(15) Det är ett underförstått antagande att varken löner och verksamhetsnivå eller fördelningen av ekonomisk verksamhet mellan sektorer och områden påverkas av avgiftsnivån. Detta antagande innebär att fördelarna för företag i zonerna 2 5 kan bli övervärderade.

(16) Mätt i omsättningens storlek.

(17) Ekon. dr Nils Martin Stølen: Effects on wages from changes i pay-roll taxes in Norway, Statistisk sentralbyrå, Norge.

(18) Frode Johansen och Tor Jakob Klette: Wage and Employment Effects of Payroll Taxes and Investment Subsidies, Discussion Papers maj 1997, Statistisk sentralbyrå, Norge.

(19) Punkt 28.2.3.2.1 i riktlinjerna för statligt stöd.

(20) Punkt 28.2.3.2.2 i riktlinjerna för statligt stöd.

(21) Mål C-61/79, Amministrazione delle finanze dello Stato mot Denkavit italiana Srl, Rec. 1980 s. 1205, punkt 31; svensk specialutgåva häfte V, s. 149, punkt 31.

(22) Mål C-30/59, De Gesamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg mot Europeiska kol- och stålgemenskapens höga myndighet, Rec. 1961, s. 91; svensk specialutgåva häfte I, s. 69.

(23) Se bl.a. tjugoandra rapporten om konkurrenspolitik, 1992, s. 264 266; kommissionens beslut av den 1 mars 1995 (EGT L 265, 8.11.1995); statligt stöd nr E 8/96 Regionalt differentierat socialförsäkringssystem (Sverige).

(24) Mål C-203/83, kommissionen mot Italien, Rec. 1983, s. 2525; mål C-173/73, Italien mot kommissionen, Rec. 1974, s. 475 (svensk specialutgåva häfte II, s. 321); mål C-301/87 Frankrike mot kommissionen Rec. 1990, s. I-307.

(25) Mål C-173/73, Italien mot kommissionen, Rec. 1974, s. 475, punkt 15; svensk specialutgåva häfte II, s. 321.

(26) Se tabell 2.

(27) EG-domstolens dom av den 17 september 1980 i mål 730/79, Philip Morris mot kommissionen, punkt 11 (svensk specialutgåva häfte V, s. 303).

(28) Se mål 173/73, Italien mot kommissionen, punkt 19.

(29) Skrivelse av den 23 januari 1998 (98-696-A).

(30) Frode Johansen och Tor Jakob Klette, a.a.

(31) Mål 173/73, Italien mot kommissionen, punkt 13.

(32) Mål 173/73, Italien mot kommissionen.

(33) Mål 173/73, Italien mot kommissionen, punkt 13.

(34) Kommissionens skrivelse av den 15 april 1997, SG (97) D/2850, ärende: Statligt stöd nr N 132/97 Belgien.

(35) Kenneth Årdalen och Terje Søsæter: Regional fordeling av leveranser i industri og bergverk Vedleggsundersøkelse til industristatistikken, Notat 25/96, Statistisk sentralbyrå, tabell 1.

(36) Ukens Statistikk Nr 22/96, Statistisk sentralbyrå.

(37) Se bl.a. punkt 26.1.8 i riktlinjerna för statligt stöd.

(38) Beslut 110/98/COL av den 28 april 1998 om kartan över områden som är berättigade till regionalt investeringsstöd (Norge).

(39) Med "exportstöd" avses stöd som är direkt knutet till den exporterade kvantiteten, till upprättandet och driften av ett distributionsnät eller till löpande utgifter knutna till exportverksamheten, se riktlinjerna för statligt stöd, fotnot till punkt 12.1.5.

(40) Kommissionens beslut nr 3855/91/EKSG av den 27 november 1991 om gemenskapsregler för stöd till stålindustrin (EGT L 362, 31.12.1991, s. 57; svensk specialutgåva område 13, volym 21, s. 189).

(41) TØI Prosjekt O-1238 Næringslivets transportkostnader för rør- og sanitærgrossister (Hagen).

(42) TØI rapport 297/1995 Analyse av kostnadsutviklingen i innenlandske godstransporter (Hagen).

(43) EGT C 265, 12.10.1995, s. 3. Kommissionen identifierar i meddelandet (s. 3 tredje stycket) 17 områden som skulle kunna täcka nya behov hos de europeiska medborgarna och erbjuda omfattande sysselsättningsmöjligheter: hjälp i hemmen, barntillsyn, ny informations- och kommunikationsteknik, stöd till ungdomar med problem och till deras återanpassning, upprustning av bostadsbeståndet, bevakning och säkerhet, lokal kollektivtrafik, upprustning av offentliga platser i städerna, närbutiker, turism, audiovisuella produkter och tjänster, kulturarvet, utveckling av det lokala kulturlivet, avfallshantering, vattenförsörjning, skydd och underhåll av naturområden, reglering och kontroll av miljöföroreningar och tillhörande installationer.

(44) Se t.ex. OECD Study on Employment Taxation, employment and unemployment, OECD 1995.

(45) EGT C 146, 14.5.1997.

(46) EGT C 1, 3.1.1997.

(47) EGT C 265, 12.10.1995, s. 3, tredje stycket.

(48) Møre og Romsdal (stöd nr 93-207), Sør-Trøndelag (stöd nr 93-208), Nord-Trøndelag (stöd nr 93-209), Nordland (stöd nr 93-210), Troms (stöd nr 93-211) och Finnmark (stöd nr 93-212).

BILAGA I

ANALYSMETOD OMRÅDEN SOM ÄR BERÄTTIGADE TILL REGIONALT TRANSPORTSTÖD ENLIGT BEFOLKNINGSTÄTHETSKRITERIET (1)

i) Det första stadiet av analysen görs på en nivå som motsvarar NUTS III. Tröskelvärdet för befolkningstäthet fastställs genom att undersöka vilka NUTS III-områden som har en befolkningstäthet som är mindre än 12,5 invånare/km².

ii) Ett NUTS III-område kan vara berättigat till regionalt transportstöd om området i sin helhet klarar befolkningstäthetstestet.

iii) Principer som skall tillämpas när en del av ett NUTS III-område bedöms:

1) Om hela NUTS III-området är stödberättigat, blir en del av detta område också stödberättigat om dess befolkningstäthet är mindre än 12,5 invånare/km². I allmänhet måste den delen gränsa till stödberättigade områden i andra NUTS III-områden.

2) Om NUTS III-området inte i sin helhet är berättigat till stöd, kan den föreslagna delen ändå vara stödberättigad om varje kommun uppfyller befolkningstäthetstestet och gränsar till andra stödberättigade områden. I undantagsfall kan kommuner som gränsar till varandra vara stödberättigade om området i sin helhet uppfyller befolkningstäthetstestet.

3) Underregioner inom NUTS III-områden som inte uppfyller befolkningstäthetstestet enligt punkterna 1 och 2 ovan måste bedömas individuellt. Utöver befolkningstäthetstestet på kommunnivå skall härvid särskild vikt läggas vid deras avlägsna läge och geografiska och topografiska situation. Detta innebär att andra faktorer förutom befolkningstätheten som rimligen kan anses medföra tilläggstransportkostnader för företag lokaliserade i avlägsna regioner kan komma att beaktas vid övervakningsmyndighetens bedömning av om en viss region kan vara berättigad till regionalt transportstöd.

4) Kommuner som inte uppfyller befolkningstäthetstestet, men där hela eller en väsentlig del av befolkningen bor på öar, kan komma att bedömas individuellt.

iv) Det slutliga resultatet av justeringar enligt punkt iii bör bli en karta med ett sammanhängande område där befolkningströskelvärdet som fastställs enligt punkt i inte överskrids.

(1) Den här beskrivna metoden är avsedd att fastställa villkor för att kunna avgöra om ett område är berättigat till regionalt transportstöd med utgångspunkt i befolkningstäthetskriteriet. Andra kriterier, t.ex. centralt läge, kan tjäna som ytterligare parametrar för att exakt avgränsa det område som är berättigat till stöd i form av lägre socialförsäkringsavgifter.