Högsta Domstolen NJA 1995 s. 495 (NJA 1995:77)
Målnummer: Ö1214-95
Domsnummer: SÖ142-95
Avgörandedatum: 1995-09-12
Rubrik:
Italiensk domstols beslut om att gäldenär tillhörig egendom skulle bli
föremål för säkerhetsåtgärd ("sequestro giudiziario") har verkställts
i Sverige med stöd av Luganokonventionen. Verkställigheten har
ansetts inte kunna omfatta ett förordnande i domstolens beslut om att
egendomen skulle förvaltas av borgenär.
Lagrum:
• 1 § lag (1992:794) med anledning av Sveriges tillträde till
Luganokonventionen
• 6 § lag (1992:794) med anledning av Sveriges tillträde till
Luganokonventionen
• 16 kap. 12 § utsökningsbalken (1981:774)
• 16 kap. 13 § utsökningsbalken (1981:774)
• 16 kap. 14 § utsökningsbalken (1981:774)
• 16 kap. 15 § utsökningsbalken (1981:774)
Rättsfall: • NJA 1995 s. 6
REFERAT
(Jfr NJA 1995 s 6)
G N Preziosi di Gori & Nibi S d f (Preziosi) väckte vid domstol i Arezzo,
Italien, talan mot Schweiziska Guldimporten AB (Guldimporten) angående
bl a äganderätten till viss angiven egendom. Domstolen förordnade på
yrkande av Preziosi vid två tillfällen - d 27 juni 1994 och d 5 okt 1994
- om kvarstad på egendomen och utsåg därvid Preziosi till förvaltare av
densamma.
Svea HovR förklarade i beslut d 17 okt 1994 - med stöd av
Luganokonventionen om domstols behörighet och om verkställighet av
domar på privaträttens område samt lagen (1992:794) med anledning
av Sveriges tillträde till Luganokonventionen - att kvarstadsbesluten är
verkställbara i riket gentemot Guldimporten.
Kronofogdemyndigheten i Stockholms län verkställde därefter,
sedan Preziosi hemställt om att utfå egendomen för förvaltning,
kvarstadsbesluten på så sätt att den egendom som påträffades togs i
förvar enligt UB:s regler om verkställighet av beslut om kvarstad.
Sedan Preziosi överklagat kronofogdemyndighetens verkställighetsbeslut
samt TR:n lämnat överklagandet utan bifall, överklagade Preziosi TR:ns
beslut, varefter Svea HovR d 27 okt 1994 beslutade att inte meddela
Preziosi prövningstillstånd.
HD meddelade dock, efter det att Preziosi överklagat HovR:ns beslut d 27
okt 1994, tillstånd till målets prövning i HovR:n.
En sammanfattande redogörelse för målet tom HD:s beslut d 5 jan 1995
att meddela tillstånd till målets prövning i HovR:n lämnas i NJA 1995 s 6.
Då målet företogs till prövning i Svea HovR yrkade Preziosi att HovR:n,
med ändring av TR:ns och kronofogdemyndighetens beslut, skulle
förordna att den italienska domstolens kvarstadsbeslut skulle verkställas
enligt sin ordalydelse och att den egendom som kronofogdemyndigheten
tagit i förvar därför omgående skulle utlämnas till Preziosi för förvaltning.
Preziosi anförde till stöd för sin talan sammanfattningsvis följande.
Den italienska domstolens förordnande att utse Preziosi till förvaltare
av den kvarstadsbelagda egendomen är ett resultat av en saklig
prövning och utgör således en del av det materiella avgörandet. Vid
exekvaturförfarandet är exekvaturdomstolen förhindrad att ompröva det
utländska avgörandet i sak. HovR:ns beslut d 17 okt 1994 innebär därför
att de i målet aktuella kvarstadsbesluten skall verkställas i enlighet med
deras lydelse, dvs att den kvarstadsbelagda egendomen skall utlämnas
till Preziosi för förvaltning. Kronofogdemyndighetens beslut att ta den
kvarstadsbelagda egendomen i förvar strider mot Luganokonventionens
syfte.
HovR:n (hovrättslagmannen Sjögren, hovrättsrådet Dahlgren, referent,
och tf hovrättsassessorn Jenryd) anförde i slutligt beslut d 6 mars 1995:
Av 1 § lagen (1992:794) med anledning av Sveriges tillträde till
Luganokonventionen framgår att denna konvention skall gälla som lag
i Sverige. Av 6 § samma lag följer vidare att verkställighet i Sverige av
ett utländskt avgörande i allmänhet skall ske enligt de regler som gäller
för verkställighet av svensk domstols lagakraftägande dom. I fråga om
verkställighet av ett utländskt avgörande som rör säkerhetsåtgärd anges
dock särskilt att UB:s bestämmelser om verkställighet av beslut om
kvarstad eller annan säkerhetsåtgärd i stället skall tillämpas.
Av utredningen i målet framgår att den italienska domstolens förordnande
om egendomens förvaltning i samband med besluten om kvarstad har
stöd i artikel 676 i den italienska civilprocesslagen (Codice di procedura
civile). Av denna artikel följer att domstol skall utse förvaltare vid
kvarstadsbeslut varvid även någon av de tvistande parterna kan förordnas
till förvaltare.
Reglerna i UB om verkställighet av beslut om kvarstad till säkerhet för
bättre rätt ger dock inte utrymme för att låta sökanden förfoga över
egendomen (16 kap 16 § samt 6 kap 4 § UB).
HovR:ns beslut om exekvatur av den italienska domstolens beslut om
kvarstad omfattar i och för sig den italienska domstolens förordnande
av förvaltare. Av Luganokonventionen framgår att en omprövning i sak
av det utländska beslutet inte får ske vid exekvatur (artikel 34 3 st och
artikel 25). Konventionen reglerar dock inte själva verkställigheten.
Förordnandet av förvaltare ingår som ett led i den närmare utformningen
av verkställigheten. Vid en kollision mellan ett sådant förordnande
rörande verkställigheten i det utländska beslutet och den svenska
utsökningsrätten har svensk rätt företräde. Detta följer av att
Luganokonventionen lämnar åt exekvaturlandets inhemska rätt att reglera
verkställigheten och så har också skett i 6 § lagen med anledning av
Sveriges tillträde till konventionen.
Verkställigheten i Sverige i strid med det italienska förordnandet
om förvaltare innebär följaktligen inte att den italienska domstolens
kvarstadsbeslut omprövats i sak. Eftersom Luganokonventionen inte
reglerar verkställigheten som sådan innebär kronofogdemyndighetens
verkställighetsåtgärder inte heller att syftet med Luganokonventionen
eftersatts.
Preziosis överklagande - - - lämnas därför utan bifall.
Preziosi (ombud advokaten Giovanni Gozzo) överklagade HovR:ns beslut
och yrkade att HD skulle förordna att säkerhetsåtgärden skulle verkställas
i enlighet med den italienska domstolens beslut innebärande att Preziosi
skall förvalta egendomen.
Guldimporten hade försatts i konkurs och konkursförvaltaren upplyste
att konkursboet inte avsåg att överta bolagets talan. Bolaget lät sig inte
avhöra.
Målet avgjordes efter föredragning av referenten, JustR Danelius.
HD (JustR:n Freyschuss, Lind och Regner) fattade följande slutliga beslut:
Skäl. Domstolen i Arezzo förordnade genom beslut d 27 juni 1994 att viss
maskinell utrustning som Preziosi hade sålt till Schweiziska Guldimporten
skulle bli föremål för en säkerhetsåtgärd, "sequestro giudiziario", samt att
Preziosi skulle vara förvaltare av egendomen i fråga. Beslutet fastställdes
genom ett nytt beslut av samma domstol d 5 okt 1994. I beslut d 17 okt
1994 förklarade Svea HovR att besluten - av HovR:n betecknade som
förordnanden om kvarstad - var verkställbara i Sverige.
Egendomen har därefter tagits i förvar av kronofogdemyndighet men har
inte överlämnats till Preziosi. Frågan i målet är nu om Preziosi skall ha
rätt att omhänderha egendomen i enlighet med den italienska domstolens
beslut.
Den lagstiftning som är tillämplig i målet är i första hand lagen
(1992:794) med anledning av Sveriges tillträde till Luganokonventionen
(tillträdeslagen). Genom denna lag föreskrivs att den i Lugano d 16
sept 1988 antagna konventionen om domstols behörighet och om
verkställighet av domar på privaträttens område skall gälla som lag i
Sverige. Luganokonventionen har härigenom inkorporerats i sin helhet i
den svenska rättsordningen. Konventionen är så gott som identisk med
den sk Brysselkonventionen mellan EG:s förutvarande tolv medlemsstater.
I likhet med Brysselkonventionen saknar Luganokonventionen -
bortsett från ett nu inte aktuellt undantag (artikel 39) - bestämmelser
om hur domar och andra rättsliga dokument som blivit föremål för
erkännande och exekvaturbeslut enligt regelsystemet skall verkställas
utan detta förutsätts vara reglerat nationellt (se prop 1991/92:128 s
146, 205, 210 och bl a EG-domstolens dom 1985 i mål 148/84 Deutsche
Genossenschaftsbank v SA Brasserie du Pecheur (1985) ECR s 1981,
särskilt s 1992). Till följd härav finns i 6 § tillträdeslagen föreskrivet bl a
att vid verkställighet av ett utländskt avgörande som rör säkerhetsåtgärd
US:s bestämmelser om verkställighet av beslut om kvarstad eller annan
säkerhetsåtgärd skall tillämpas. Dessa bestämmelser utgörs av 16 kap
10-16 §§ (se a prop s 146, 228).
Den fria rörlighet för domar som Bryssel- och Luganokonventionerna
har skapat skall göra det enklare för konventionsstaternas rättssubjekt
att få domar erkända och verkställda i utlandet (a prop s 108).
Konventionerna innehåller därför regler om domstols behörighet,
erkännande och verkställighet som, samtidigt som de skall skydda
en utländsk svarande redan på rättegångsstadiet, ökar betydelsen
av avgörandet i rättegångsstaten och i motsvarande mån begränsar
prövningen i verkställighetsstaten. Frågan ort hur själva verkställigheten
efter ett exekvaturbeslut skall tillgå har som framgått däremot i princip
lämnats oreglerad i konventionerna och har därmed överlåtits till
nationell reglering. Detta måste ha skett i medvetande om att de
exekutionsrättsliga systemen i konventionsstaterna är olika och därför
resultatet av en begäran om verkställighet kan variera beroende på i
vilken stat begäran framställs.
Det kan sägas att det övergripande syftet med Luganokonventionen skulle
tillgodoses bäst, om man vid verkställigheten som sådan följer eventuella
föreskrifter i det utländska avgörandet om själva verkställigheten, i varje
fall i sådana situationer då föreskrifterna inte på något mer ingripande
sätt rubbar sådana verkställighetsregler i den nationella lagen som är
avsedda att skydda gäldenären eller tredje man. Som exempel på regler
av detta slag kan nämnas bestämmelser om beneficium (jfr 5 kap UB)
respektive hävande av utmätning av egendom som visas tillhöra tredje
man (jfr 4 kap 33 § UB) eller utmätning eller säkerhetsåtgärd till förmån
för tredje man (jfr 16 kap 15 § UB). Det säger sig emellertid självt att den
antydda gränsdragningen kan leda till svårbemästrade problem vid den
praktiska tillämpningen, något som motverkar konventionens syfte. Det
finns heller inte i konventionen något stöd för att man skulle ha avsett
att åtminstone vissa från gäldenärens eller tredje mans synpunkt mindre
betydelsefulla spörsmål rörande själva verkställigheten skulle kunna
avgöras av domstolen i rättegångsstaten. Det är däremot förenligt med
den utformning som konventionen getts att utgå från att den domstol
som prövar saken inte enligt konventionen har behörighet att genom
föreskrifter i sitt avgörande bestämma helt eller ens delvis om själva
verkställigheten i en annan stat där denna sker.
I anslutning härtill bör även frågan ställas, om det kan förhålla sig
så att invändningar mot föreskrifter i ett domstolsavgörande rörande
själva verkställigheten måste framställas i exekvaturförfarandet. Detta
förfarande är enligt konventionen uppdelat i flera etapper där den första
etappen består av ett summariskt ansökningsförfarande - i Sverige
hos Svea HovR - i vilket motparten inte hörs. Medges verkställighet
skall beslutet härom delges motparten, som då får en frist på en
månad att söka ändring i beslutet. Före utgången av den fristen och
intill dess att beslut meddelats med anledning av att ändring sökts
får inga andra åtgärder för verkställighet än säkerhetsåtgärder vidtas
mot gäldenärens egendom (artiklarna 34, 36 och 39). Denna reglering
föranleder två slutsatser. Den ena är att en gäldenär inte kan tillåtas
att vid själva verkställigheten göra invändningar som har med själva
exekvaturfrågan att göra och som därför enligt konventionen skall prövas
under exekvaturförfarandet (EG-domstolens dom d 4 febr 1988 i mål
145/86 Horst Ludwig Martin Hoffmann v Adelheid Krieg (1988) ECR s 645,
särskilt s 670). Den andra slutsatsen är att fristregelns avskärningseffekt
bör vara begränsad till de spörsmål som regleras i konventionen. Annars
skulle oväntade effekter kunna uppkomma för den gäldenär som under
exekvaturförfarandet avstår från att klandra sådana föreskrifter i ett
utländskt avgörande som rör själva verkställigheten i förvissning om att
konventionen inte ger någon behörighet till domstol i rättegångsstaten
att bestämma om denna. I än högre grad gäller det anförda tredje mans
möjligheter att göra sina intressen gällande vid sådan verkställighet (jfr
EG-domstolens ovannämnda dom i mål 148/84 s 1992).
Vid konventionernas tillkomst måste man också ha varit medveten om
att någon fullständig överensstämmelse inte finns mellan olika rättsliga
institut i konventionsstaterna. För att ta det exempel som nu är aktuellt
är "sequestro giudiziario" inte exakt detsamma som kvarstad enligt
svensk rätt. Syftet med de båda instituten är emellertid väsentligen
detsamma, nämligen att avskära svaranden från rådigheten över viss
egendom så att kärandens anspråk säkerställs mot att egendomen
undandras en kommande domsverkställighet. Avsikten måste ha varit
att man vid tolkning och tillämpning av konventionerna skall bortse från
mindre skillnader mellan olika nationella rättsinstitut och för svensk del
exempelvis jämställa ett italienskt beslut om "sequestro giudiziario"
med ett svenskt kvarstadsbeslut. Denna tanke bör också ligga bakom
hänvisningen i 6 § tillträdeslagen till UB:s bestämmelser om kvarstad
och andra säkerhetsåtgärder. Detta synsätt för alltså med sig att man
vid tillämpning av tillträdeslagen inbegripet själva Luganokonventionen
om möjligt skall behandla ett utländskt beslut om säkerhetsåtgärd som
ett svenskt beslut om motsvarande åtgärd. Om säkerhetsåtgärden enligt
det utländska beslutet saknar egentlig motsvarighet bland svenska
rättsinstitut, är någon sådan "översättning" inte möjlig, men då ger 16
kap 12 § UB stöd för behövliga åtgärder av kronofogdemyndigheten.
Av det nu anförda följer vidare att ett exekvaturbeslut saknar
verkan i fråga om den del av ett utländskt avgörande som rör själva
verkställigheten.
På nu angivna skäl bör bestämmelserna om kvarstad i UB tillämpas
i målet, vilket medför att något sådant omhändertagande som den
italienska domstolen förordnat om inte kan ske. Preziosis talan skall
därför ogillas.
HD:s avgörande. HD avslår överklagandet.
JustR:n Munek och Danelius, referent, var skiljaktiga i huvudsaken och
anförde:
Domstolen i Arezzo förordnade genom beslut d 27 juni 1994 att viss
maskinell utrustning som Preziosi hade sålt till Schweiziska Guldimporten
skulle bli föremål för en säkerhetsåtgärd, "sequestro giudiziario", samt att
Preziosi skulle vara förvaltare av egendomen i fråga. Beslutet fastställdes
genom ett nytt beslut av samma domstol d 5 okt 1994. I beslut d 17 okt
1994 förklarade Svea HovR att besluten - av HovR:n betecknade som
förordnanden om kvarstad - var verkställbara i Sverige.
Egendomen har därefter tagits i förvar av kronofogdemyndighet men har
inte överlämnats till Preziosi. Frågan i målet är nu om Preziosi skall ha
rätt att omhänderha egendomen i enlighet med den italienska domstolens
beslut.
När italiensk domstol förordnar om "sequestro giudiziario", skall den
enligt artikel 676 i civilprocesslagen (Codice di procedura civile) också
utse förvaltare att omhänderha egendomen i fråga, och det anges
särskilt i lagen att även någon av de tvistande parterna kan förordnas
till förvaltare. Medan ett svenskt kvarstadsbeslut verkställs på så sätt att
myndighet tar hand om och förvarar egendomen, är det alltså i Italien i
fall av "sequestro giudiziario" domstolen som i varje särskilt fall beslutar
hur egendomen skall förvaltas. Det kan antas att domstolen därvid söker
försäkra sig om både att egendomen förvaras på ett betryggande sätt
och att kostnaderna för förvaringen inte blir onödigt höga. Förordnandet
om förvaltningen innefattar ett ställningstagande till vilken utformning av
säkerhetsåtgärden som är lämplig med hänsyn till omständigheterna i det
konkreta fallet och kan på så vis ses som en del av det materiella beslutet
om åtgärden.
Luganokonventionen om domstols behörighet och om verkställighet av
domar på privaträttens område, som är tillämplig i förevarande fall, har
inkorporerats med svensk rätt genom lagen (1992:794) med anledning av
Sveriges tillträde till Luganokonventionen (tillträdeslagen) och skall enligt
1 § i denna lag gälla som lag i Sverige.
Enligt artiklarna 26 och 31 i Luganokonventionen skall en dom som
meddelats i en konventionsstat under vissa förutsättningar erkännas
och verkställas i en annan konventionsstat. En viktig princip är i detta
sammanhang att en dom som erkänts enligt artikel 26 skall i princip
ha samma rättsverkningar i den stat där verkställighet skall ske som
i den stat där domen meddelades (se, beträffande den likartade
Brysselkonventionen om domstols behörighet och om verkställighet av
domar på privaträttens område, den sk Jenardrapporten, Official journal
of the European Communities 1979, C 59, s 43 och EG-domstolens dom i
mål 145/86 Hoffmann v Krieg, 1988, ECR s 645ff, särskilt s 666 och 671).
I förevarande fall har upplysts att kostnaderna för förvaltningen i hög
grad påverkas av vilken form för förvaltningen som väljs och att värdet av
säkerhetsåtgärden för Preziosi blir beroende bl a av hur höga kostnader
förvaltningen föranleder. De italienska besluten kan därför inte anses få
samma rättsverkningar i Sverige som i Italien, om egendomen förvaltas
av svensk myndighet i stället för att, så son domstolen i Arezzo förordnat,
överlämnas till Preziosi.
I 6 § andra meningen tillträdeslagen föreskrivs att, vid verkställighet av
utländskt avgörande som rör säkerhetsåtgärd, UB:s bestämmelser om
verkställighet av beslut om kvarstad eller annan åtgärd som avses i 15
kap RB skall tillämpas. Denna bestämmelse måste visserligen främst
antas ta sikte på fall där den utländska domstolen inte själv har fattat
något beslut rörande verkställigheten, men den har avfattats så att den är
generellt tillämplig vid verkställighet av säkerhetsåtgärder.
När utländska beslut om säkerhetsåtgärder skall verkställas i Sverige
med tillämpning av UB:s bestämmelser måste emellertid beaktas att
den typ av åtgärd som har beslutats ofta skiljer sig i större eller mindre
utsträckning från sådana åtgärder som kan komma i fråga enligt svensk
rätt. Det föreligger enligt Luganokonventionen en skyldighet att här
verkställa även sådana beslut om säkerhetsåtgärder som inte helt
passar in i de svenska rättsliga kategorierna. Så t ex kan den utländska
säkerhetsåtgärden tänkas ha en grundläggande konstruktion som
omfattar också vad som för svensk rätts vidkommande närmast år att
hänföra till verkställighetsfrågor.
1 fall av detta slag bör det ofta finnas utrymme att tillämpa 16 kap 12 §
UB, som ger den verkställande myndigheten stor frihet att bestämma hur
verkställigheten skall ske. I första stycket första meningen av lagrummet
anges sålunda att verkställighet, som ej avser kvarstad, sker genom
att kronofogdemyndigheten förelägger svaranden att fullgöra vad som
åligger honom eller att iaktta förbud eller annan föreskrift eller genom
att myndigheten själv vidtar behövlig åtgärd. Vidare föreskrivs i andra
meningen att kronofogdemyndigheten på framställning av sökanden kan,
om det anses lämpligt, överlämna åt sökanden att efter myndighetens
anvisning utföra behövlig åtgärd.
En förutsättning för tillämpningen av denna paragraf är visserligen att
verkställigheten avser annat än kvarstad. Den omständigheten att den i
den främmande staten beslutade säkerhetsåtgärden i större eller mindre
utsträckning påminner om svensk kvarstad bör emellertid inte hindra att
detta rekvisit anses uppfyllt, om den utländska säkerhetsåtgärden har en
annan konstruktion.
I förevarande fall är det fråga om en säkerhetsåtgärd, "sequestro
giudiziario", som är nära besläktad men inte identisk med kvarstad enligt
svensk rätt. Den italienska domstolen har i beslutet gett en anvisning som
enligt svenskt synsätt närmast tar sikte på hur verkställigheten skall ske.
Att en domstol meddelar anvisningar av detta slag är inte något för
svensk rätt okänt. Under giltighetstiden för 1877 års utsökningslag
ansågs sålunda domstolen ha en allmän befogenhet att förordna om
sättet för verkställigheten, när annat inte var särskilt föreskrivet, något
som också kom till uttryck i skilda bestämmelser i lagen (bl a 37 §
6). Enligt en auktoritativ kommentar till utsökningslagen (Trygger,
Kommentar till utsökningslagen, första häftet, s 104) var ett sådant
förordnande att se som en närmare precisering av domens innehåll och
blev därför bindande för de exekutiva myndigheterna. Att en viss låt
vara oreglerad befogenhet att meddela föreskrifter om verkställighet
fortfarande föreligger för domstolen förutsätts uttryckligen i tredje stycket
av 16 kap 12 § UB, där det anges att en föreskrift i exekutionstiteln
som avser verkställigheten inte hindrar att denna genomförs på annat
sätt, om det behövs (jfr Walin ni fl, Utsökningsbalken, 2 uppl s 578).
Kronofogdemyndigheten har således numera tillagts befogenhet att vid
behov avvika från en föreskrift om verkställighet i exekutionstiteln, men
regleringens utgångspunkt måste likväl antas vara att föreskrifterna som
regel kan och bör följas. Vid verkställighet enligt Luganokonventionen
bör något principiellt hinder inte föreligga mot en sådan tillämpning, och
detta synes böra gälla oberoende av om en svensk domstol i en likartad
situation skulle ha kunnat meddela en motsvarande föreskrift.
Sammanfattningsvis finns anledning att se den italienska domstolens
förordnande om att förvaltningen av egendomen skall anförtros
Preziosi som en viktig del av besluten om säkerhetsåtgärden i
fråga. Luganokonventionens krav på att ett domstolsavgörande i en
konventionsstat skall få fulla rättsverkningar i en annan konventionsstat
får anses leda till att de italienska besluten skall verkställas i Sverige
även i denna del. Något hinder häremot föreligger inte enligt svenska
verkställighetsregler; avgörandet kan verkställas i enlighet med vad som
i 16 kap 12 § UB föreskrivs om verkställighet som ej avser kvarstad,
och befogenhet för kronofogdemyndigheten att överlämna egendomen
till sökanden kan då härledas både ur första stycket andra meningen
och tredje stycket i paragrafen. Att de italienska besluten i HovR:ns
exekvaturbeslut betecknas som förordnanden om kvarstad kan inte ha
någon betydelse för möjligheten att förordna om sådan verkställighet.
Dessa beslut bör alltså verkställas även försåvitt domstolen i Arezzo
förordnat att egendomen i fråga skall förvaltas av Preziosi.
På grund av det anförda förordnar vi att de beslut som meddelats av
domstolen i Arezzo d 27 juni och d 5 okt 1994 skall verkställas på så sätt
att den med besluten avsedda egendomen som belagts med kvarstad i
Sverige skall överlämnas till Preziosi för förvaltning.
HD:s beslut meddelades d 12 sept 1995 (nr SÖ 142).
Sökord: Luganokonventionen; Säkerhetsåtgärd; Kvarstad; Verkställighet