HÖGSTA DOMSTOLENS
BESLUT Mål nr Ö 604-03
meddelat i Stockholm den 2 mars 2005
KLAGANDE
P L
HOVÅS
MOTPART
Aktiebolaget C
GÖTEBORG
SAKEN
Avvisande av talan
ÖVERKLAGAT AVGÖRANDE
Hovrätten för Västra Sverige, avd. 5, beslut den 10 januari 2003 i mål Ö
1575-02
Hovrättens beslut se Bilaga
HÖGSTA DOMSTOLENS AVGÖRANDE
Högsta domstolen fastställer det slut vartill hovrätten kommit.
P L skall ersätta Aktiebolaget C för dess rättegångskostnad i
Högsta domstolen med elvatusentvåhundra (11.200) kr, avseende
ombudsarvode,jämte ränta enligt 6 § räntelagen från dagen för Högsta
domstolens beslut till dess betalning sker.
YRKANDEN I HÖGSTA DOMSTOLEN
P L har yrkat att Högsta domstolen avvisar C:s talan eller i vart fall
bolagets förstahandsyrkande. Han har vidare yrkat att Högsta domstolen
befriar honom från skyldigheten att ersätta C:s rättegångskostnader i
hovrätten samt förpliktar C att ersätta hans rättegångskostnader vid
tingsrätten och i hovrätten.
C har bestritt ändringsyrkandena.
Parterna har yrkat ersättning för sina rättegångskostnader i Högsta
domstolen.
SKÄL
I en stämningsansökan som kom in till Göteborgs tingsrätt den 17 april
2001 yrkade C, som är ett svenskt aktiebolag med säte i Göteborg, att
den danske medborgaren P L, med hemvist i Göteborg, skulle förpliktas
att till bolaget betala 900.000 franska francs eller, i andra hand, 698.274
franska francs, båda beloppen jämte viss ränta.
Som grund för sitt förstahandsyrkande anförde C att P L enligt ett
rörelsearrendeavtal, som den 7 november 1994 träffats mellan bolaget
och dess dotterbolag å ena sidan och P L å den andra sidan, var skyldig
att betala ett års arrendeavgift till C för perioden den 15 februari 1999
t.o.m. den 15 februari 2000, alternativt att C hade rätt till ersättning av
P L för det faktiska nyttjandet av rörelsen under den angivna perioden.
Det av C åberopade avtalet avsåg driften av en hotellrörelse bedriven
i Val Thorens, Frankrike. Som grund för andrahandsyrkandet anförde
C att P L genom ett avtal träffat den 22 oktober 1999 hade iklätt sig
ett betalningsansvar för ränta på den köpeskilling som skulle erläggas
i samband med C:s överlåtelse av den nämnda rörelsen och den
fastighet på vilken rörelsen bedrevs eller i vart fall åtagit sig att tillse att
räntekompensation enligt avtalet fullgjordes.
C har i fråga om rättens behörighet anfört dels att P L har sitt hemvist
i Göteborg, dels att det avtal som ligger till grund för bolagets
förstahandsyrkande innehåller en prorogationsklausul innebärande att
Göteborgs tingsrätt har att pröva tvistefrågan. P L har till stöd för sitt
yrkande om avvisning anfört, beträffande förstahandsyrkandet, att detta
avser nyttjanderätt till fast egendom belägen i Frankrike och att fransk
domstol enligt artikel 16.1 a) i Brysselkonventionen därmed har exklusiv
behörighet att pröva tvisten samt, beträffande andrahandsyrkandet,
att detta avser eller i vart fall har sådan anknytning till fast egendom
belägen i Frankrike att fransk domstol enligt den nämnda bestämmelsen
är exklusivt behörig att pröva tvisten även i denna del.
I förhållande till Frankrike gäller numera att frågor om domstols
internationella behörighet skall prövas enligt Rådets förordning (EG)
nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och
om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område
(Bryssel I-förordningen). Enligt artikel 66 i Bryssel I-förordningen skall
emellertid bestämmelserna i den förordningen tilllämpas endast på
rättsliga förfaranden som inletts efter förordningens ikraftträdande.
Förordningen trädde i kraft den 1 mars 2002.
När C väckte talan hade Bryssel I-förordningen inte trätt i kraft. Vid
den tidpunkten gällde däremot Brysselkonventionen som svensk
lag i förhållande till Frankrike. Frågan skall därför prövas enligt
bestämmelserna i denna konvention.
Enligt artikel 2 i Brysselkonventionen gäller som huvudregel att talan
mot den som har hemvist i en konventionsstat skall väckas vid domstol
i den staten. I artikel 16.1 a) i konventionen finns emellertid en
särskild behörighetsregel enligt vilken domstol i den konventionsstat
där egendomen är belägen skall ha exklusiv behörighet, oberoende
av parternas hemvist, om talan avser sakrätt i fast egendom eller
nyttjanderätt till fast egendom. Av artikel 17 framgår att parterna har
vissa möjligheter att träffa avtal om att en domstol eller domstolarna
i en konventionsstat skall vara behöriga att avgöra en tvist. Ett sådant
prorogationsavtal har emellertid ingen verkan om de domstolar vilkas
behörighet det utesluter har exklusiv behörighet enligt artikel 16. Om
talan som väcks vid en domstol i en konventionsstat gäller en tvist som
huvudsakligen rör en fråga som en domstol i en annan konventionsstat
är exklusivt behörig att pröva enligt artikel 16, skall domstolen självmant
förklara sig obehörig (se artikel 19).
Artikel 16 i Brysselkonventionen gäller bara när en fråga av där angivet
slag utgör tvistens egentliga föremål, inte om den kommer upp enbart
till prejudiciell bedömning (se Jenard-rapporten, EGT C 59, 1979, s. 1, s.
34).
EG-domstolen har upprepade gånger gett uttryck för uppfattningen
att bestämmelserna i artikel 16 i Brysselkonventionen, som utgör ett
undantag från den allmänna behörighetsregeln, inte skall ges en mer
omfattande tolkning än dess målsättning kräver, eftersom den leder till
att parterna berövas den möjlighet att välja forum som de annars skulle
ha haft och, i vissa fall, till att de måste föra talan vid en domstol som
inte är den behöriga domstolen i någondera partens hemvist. Det är en
fast rättspraxis att det inte är tillräckligt att talan har ett samband med
en fastighet för att artikel 16.1 i konventionen skall vara tillämplig (se
dom den 27 januari 2000 i mål C-8/98, Dansommer, REG 2000, s. I-393,
punkterna 21 och 22, med där lämnade hänvisningar).
Motiveringen för Brysselkonventionens regel är till en början att ett
system av innebörd att andra behörighetsgrunder godtogs skulle vara
ägnat att motverka den fria rörligheten för domar (se härom och om det
följande Pålsson, Brysselkonventionen, Luganokonventionen och Bryssel
I-förordningen, 2002, s. 163 med hänvisningar i fotnoterna 223 och 224).
En med stöd av sådana behörighetsgrunder meddelad dom skulle riskera
att inte bli erkänd i konventionsstater vars nationella rätt kräver exklusiv
behörighet för forum rei sitae. Vidare har olika lämplighetssynpunkter
anförts till stöd för regeln. De går ut på att fastighetslandet har fördelen
av ”närhet” till sakförhållanden och de tillämpliga rättsreglerna i
hithörande mål, liksom till fastighetsbokföringen. Utredningen och
bevisningen, vilken bl.a. kan innefatta syn på stället, förebringas sålunda
enklast inför domstolarna i den stat där den fasta egendomen finns.
Samma domstolar är bäst skickade att tillämpa den ofta särpräglade och
komplexa lagstiftning och andra regler eller sedvänjor som kan komma till
användning i mål angående fast egendom. Dessa synpunkter har ansetts
bärande inte bara i tvister om äganderätt eller begränsad sakrätt till fast
egendom utan också i tvister om nyttjanderätt till sådan egendom.
Det har i målet inte gjorts gällande att C:s talan avser en sakrätt i fast
egendom. Det är också uppenbart att C:s yrkanden har obligationsrättslig
grund. Tvisten avser således inte en sakrätt i fast egendom i den mening
som avses i artikel 16.1 a) i Brysselkonventionen (jfr t.ex. EG-domstolens
dom den 9 juni 1994 i målet Lieber, C-292/93, REG 1994, s. I-2535,
punkterna 13 och 14). EG-domstolen har i målen Sanders (73/77, REG
1977, s. 2383), Hacker (C-280/90, REG 1992, s. I-1111) och Dansommer
tagit ställning till om vissa avtal avsett upplåtelse av nyttjanderätt till fast
egendom i den mening som avses i artikel 16 i Brysselkonventionen.
Fallet Sanders avsåg ett avtal genom vilket driften av en blomsterhandel
arrenderats ut. Rörelsen drevs i en lokal som utarrenderaren hyrde av
en tredje person. EG-domstolen fann att begreppet nyttjanderätt till fast
egendom, i den mening som avses i artikel 16 i Brysselkonventionen, inte
omfattade ett avtal som det aktuella. De överväganden som låg till grund
för införandet av exklusiv domsrätt i fall där talan avsåg nyttjanderätt
till fast egendom i egentlig mening ägde inte tillämpning när avtalets
huvudsakliga syfte var av annan karaktär, såsom när avtalet avsåg driften
av en affärsrörelse.
I målet Hacker slog EG-domstolen fast att ett komplext avtal avseende
ett antal tjänster, som tillhandahålls mot ett totalt pris som kunden
betalar, inte avser nyttjanderätt till fast egendom i den mening som
avses i artikel 16.1 i Brysselkonven tionen. Avtalet hade ingåtts mellan
en researrangör och en kund och avsåg nyttjandet av en semesterbostad
men omfattade även andra prestationer, bl.a. information och råd till
kunden, platsreservation för transport och mottagande på platsen.
I fallet Dansommer avsåg käromålet skadestånd för dåligt underhåll
av egendomen och för skador på en bostad, som en enskild hade hyrt
för att där tillbringa ett antal semesterveckor. Talan hade inte väckts
direkt av fastighetsägaren utan av en professionell researrangör, som
den berörde hyrt bostaden av och som förde talan efter att ha övertagit
fastighetsägarens rättigheter. EG-domstolen fann att artikel 16.1 i
Brysselkonventionen var tillämplig. Att avtalet mellan researrangören
och hyrestagaren innehöll accessoriska bestämmelser om försäkring
vid avbokning och om garanti för återbetalning av det pris som kunden
erlagt rubbade inte det faktum att det var fråga om nyttjanderätt till fast
egendom i konventionens mening.
Av EG-domstolens praxis framgår att avtal, innefattande upplåtelse av
nyttjanderätt till fast egendom, faller utanför tillämpningen av artikel
16.1 a) i Brysselkonventionen om avtalets huvudsakliga syfte är ett
annat än att upplåta sådan nyttjanderätt. Det omtvistade avtalet i fallet
Sanders avsåg en blomsterhandel. Att det förevarande avtalet avser en
hotellrörelse är inte taget för sig en omständighet som ger anledning
till ett annat synsätt än det som kommit till uttryck i EG-domstolens
avgörande. Ett avtal som har som huvudsakligt syfte att arrendera ut
driften av en befintlig hotellrörelse, som bedrivs i lokaler som upplåts av
tredje man, kan således inte anses vara ett avtal avseende nyttjanderätt
till fast egendom i Brysselkonventionens mening. Att fastighetens ägare
är ett bolag i samma koncern som utarrenderaren kan inte göra någon
skillnad. Det råder således ingenoklarhet angående innebörden av artikel
16.1 a) i här berörda hänseenden. Frågan är nu om det av utredningen
framgår att lokalerna haft sådan betydelse att avtalets väsentliga syfte
varit att upplåta nyttjanderätt till fastigheten.
Det avtal som C åberopat som grund för sitt förstahandsyrkande
undertecknades den 7 november 1994. Som parter upptogs C och P
L. Det angavs kortfattat att P L önskade överta driften av det aktuella
hotellet. Någon redogörelse för vad rörelsen omfattade lämnades inte.
Av handlingarna framgår att hotellfastigheten ägdes av SCI Tango,
medan hotellrörelsen drevs av Ski Hotel SARL, och att de nämnda franska
bolagen hade C som moderbolag. Det är omtvistat i målet vilka som var
de egentliga avtalsparterna. P L har sålunda gjort gällande att avsikten
redan vid avtalsslutet var att ett senare bildat bolag skulle arrendera
hotellrörelsen och hotellfastigheten och att avtalet ersatts av ett avtal
träffat den 3 maj 1995 där det nybildade bolaget Nordic Lodge SARL
trätt i hans ställe. C har invänt att parterna till avtalet den 7 november
1994 kom överens om att ingå det senare avtalet, eftersom det på grund
av fransk lagstiftning var erforderligt att upprätta franska avtal med
angivande av en fransk förhyrare, utan att det tidigare avtalet därför
utsläcktes dem emellan. Ostridigt är emellertid att det avtal som C
åberopat som grund för sin talan inneburit utarrendering av den befintliga
hotellrörelsen och innefattat upplåtelse av hotellets lokaler.
Avtalet den 3 maj 1995, som var avfattat på franska, hade i svensk
översättning rubrikerna "kontrakt för andrahandsuthyrning-drift mellan
bolaget Ski Hotel och bolaget Nordic Lodge" samt löfte om försäljning
av rörelse av bolaget C ägare till den rörelse som uthyrs i andra hand till
bolaget Nordic Lodge". Rörelsen omfattade enligt avtalstexten skylten,
firmanamnet, kundkretsen och potentiell kundkrets, hyresrätten till
driftslokalerna, utskänkningstillstånd samt det lösöre och den utrustning
som användes i driften av rörelsen.
Utgångspunkten för bedömningen är det avtal som C åberopat som grund
för sin talan. Det ligger i sakens natur att lokalerna vid upplåtelse av en
hotellrörelse är av stor betydelse. Vilken betydelse som skall tillmätas
avtalskomponenter som avser andra rörelsetillgångar måste avgöras
utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. P L har framhållit att när
fastigheten och rörelsen såldes för en köpeskilling om tillhopa 8.000.000
franska francs hänförde sig 6.900.000 francs till fastigheten. Att med
ledning av fastighetens pris vid en överlåtelse sluta sig till vilket värde
lokalupplåtelsen haft för hotellrörelsen framstår emellertid som vanskligt.
Högsta domstolen finner vid en samlad bedömning att det inte visats
eller annars framgått att det aktuella avtalet haft ett annat huvudsakligt
syfte än att upplåta driften av den befintliga hotellrörelsen som sådan.
Under sådana förhållanden kan C:s förstahandsyrkande inte sägas avse
nyttjanderätt till fast egendom i den mening som avses i artikel 16.1 a) i
Brysselkonventionen.
Grunden för C:s andrahandsyrkande är åtaganden som P L skall ha gjort
med anledning av avtal om överlåtelse av den aktuella hotellfastigheten
och hotellrörelsens tillgångar. Eftersom yrkandet således inte är grundat
på något nyttjanderättsavtal, är artikel 16.1 a) i Brysselkonventionen inte
tillämplig.
Svensk domstol är behörig enligt huvudregeln i artikel 2 i
Brysselkonventionen. Det har inte framgått att någon regel som utesluter
svensk domsrätt är tillämplig. Det slut vartill hovrätten kommit skall
därför fastställas.
I avgörandet har deltagit: justitieråden Svensson, Thorsson, Regner,
Lindeblad (referent) och Widebeck Föredragande revisionssekreterare:
Lindholm
PROTOKOLL Aktbil 24
Ö1575-02
2002-10-24
HOVRÄTTEN FÖR Föredragning i Avd 5 Rotel 52
VÄSTRA SVERIGE GÖTEBORG
RÄTTEN
Hovrättsråden Per Westerling, Eva Ahlquist, referent, och Christer Ranch
PROTOKOLLFÖRARE
Hovrättsfiskalen Robert Eneljung
PARTER (ej närvarande)
Klagande
P L
HOVÅS
Motpart
Aktiebolaget C
GÖTEBORG
SAKEN
Avvisning av talan
ÖVERKLAGAT AVGÖRANDE
Göteborgs tingsrätt, avd 4, beslut den 7 februari 2002 i mål T 4305-01,
bilaga A
Målet föredras, varvid hovrätten antecknar följande.
P L har yrkat att hovrätten i första hand avvisar Aktiebolaget Cs vid
tingsrätten väckta talan, i andra hand avvisar endast Aktiebolaget Cs
förstahandsyrkande. P L har vidare yrkat att hovrätten skall förplikta
Aktiebolaget C att ersätta hans rättegångskostnader i tingsrätten.
Aktiebolaget C har bestritt ändring.
Parterna har yrkat ersättning för sina rättegångskostnader i hovrätten.
Hovrätten fattar följande
BESLUT, att meddelas den 10 januari 2003
Hovrätten, som även sedan Bryssel I-förordningen trätt i kraft den 1 mars
2002 har att tillämpa Brysselkonventionen på den i målet aktuella frågan
om domstols behörighet, avslår överklagandet.
P L skall ersätta Aktiebolaget C för rättegångskostnader i hovrätten med
sjuttontusenfemhundra (17 500) kr, avseende ombudsarvode, jämte ränta
enligt lag.
ÖVERKLAGANDE, se bilaga B
Överklagande senast den 7 februari 2003.
Robert Eneljung
Protokollet uppvisat/
Aktbil 36
GÖTEBORGS TINGSRÄTT PROTOKOLL Mål nr T4305-01
Rotel 43 2002-02-07
Avd 4 Göteborg
Handläggning i parternas utevaro
RÄTTEN
Rådmannen Kenneth Ström
PROTOKOLLFÖRARE
Tingsnotarien Anders Berndtson
PARTER
Kärande
AB C
GÖTEBORG
Svarande
P L
HOVÅS
SAKEN
Fordran; nu fråga om avvisning
Rätten genomgår handlingarna i målet och antecknar särskilt följande.
BAKGRUND
Corotel är en hotell- och restauranganläggning, nedan även kallad
rörelsen, som bedrivs på fastigheten Saint Martin de Belleville, sektion
AMN 11, nedan kallad fastigheten, i Val Thorens, Frankrike. Såväl rörelsen
och fastigheten ägdes fram till 1999 av C AB, nedan kallat C, eller av C
tillhöriga bolag. 1994 ägdes fastigheten av det av C tillhöriga bolaget SCI
Tango SARL men Corotel drevs av det av C tillhöriga bolaget Ski Hotel
SARL.
Parterna slöt den 7 november 1994 ett hyresavtal, aktbil 2, vari enligt
ordalydelsen bland annat får anses ha kommit till uttryck att P L genom
nyttjanderättsavtal, med en avtalad hyra om 900 000 FFR per hyresår,
skulle övertadriften av Corotel från den 1 juli 1994 för en första avtalad
tid av fem år. Den 3 maj 1995 träffade Ski Hotel SARL och det av
P L tillhöriga bolaget Nordic Lodge SARL ett avtal, aktbil 15-16, om
andrahandsuthyrning / drift av Corotel under ovan nämnda hyrestid.
I samband med avtalet om andrahandsuthyrning ingicks också avtal
mellan C och Nordic Lodge om ”löfte" om eventuell framtida försäljning av
rörelsen. Rörelsen i Corotel omfattade enligt såväl avtalet mellan C och P
L som avtalet mellan Ski Hotel SARL och Nordic Lodge SARL bland annat
hyresrätten till fastigheten i vilka rörelsen bedrevs.
Under 1999 överlät SCI Tango SARL fastigheten till P L. Vid samma
tillfälle överläts rörelsen av C till det av P L tillhöriga bolaget Peclet SARL.
Köpeskillingen för fastigheten bestämdes till 6 900 000 FRF och för
rörelsen 1 100 000 FRF. Överlåtelseavtal träffades den 12 februari 1999,
aktbil 4, med bilagor, aktbil 5-6. Enligt C hade P L inget att invända mot
C:s krav att arrendeavgift skulle betalas fram till dess den sammanlagda
köpeskillingen erlades och att äganderätten för fastigheten eller rörelsen
inte skulle övergå förrän köpeskillingen var till fullo betald. P L har i
målet inte påstått att rörelsen och fastigheten inte nyttjades av P L
eller av honom ägt bolag under tiden fram till dess att full betalning
för överlåtelsen skedde. Betalning för rörelsen (med undantag för 50
000 FRF) ägde rum först den 15 juli 1999 och för fastigheten först
den 15 februari 2000. Enligt ett avtal den 22 oktober 1999, aktbil 8,
skulle P L, enligt ordalydelsen, bland annat ansvara för att betalningen
av köpeskillingen för fastigheten skulle ske på visst sätt och vid viss
tidpunkt.
C har nu i första hand yrkat ersättning för P L:s nyttjande av rörelsen
från den 15 februari 1999 fram till och med den 15 februari 2000. I andra
hand har C yrkat räntekompensation för dröjsmålet med betalningen för
fastigheten respektive rörelsen.
YRKANDEN M M
C har väckt talan, aktbil 1, mot P L. Därvid har C yrkat att P L skall
förpliktigas att i första hand utge 900 000 FRF och i andra hand 698 274
FRF, båda beloppen jämte viss ränta. C har även yrkat ersättning för
rättegångskostnader.
Som grund för yrkandet i första hand har uppgetts att C och dotterbolag
å ena sidan och P L å andra sidan den 7 november 1994 ingick
rörelsearrendeavtal gällande hotell- och restauranganläggningen Corotel
i Frankrike. P L har inte erlagt avtalad arrendeavgift eller ersättning för
det faktiska nyttjandet av rörelsen för tiden från den 15 februari 1999 till
och med den 15 februari 2000. Som grund för yrkandet i andra hand har
C uppgett att P L den 22 oktober 1999 ingick avtal om betalningsansvar
för ränta på den köpeskillingen som skulle erläggas i samband med C:s
överlåtelse av ovan nämnda rörelse och fastighet.
P L har i svaromål, aktbil 14, i första hand yrkat att käromålet skall
avvisas med hänvisning till att yrkandena avser, eller i vart fall har sådan
anknytning till, nyttjanderätt till fast egendom belägen i Frankrike att
fransk domstol skall ha exklusiv behörighet i enlighet med artikel 16 1
a) Brysselkonventionen, nedan även kallad artikeln. Om avvisning ej
sker har P L bestridit yrkandena i sin helhet. Han har för egen del yrkat
ersättning för rättegångskostnader.
P L har i svaromål och inlagor, aktbil 14, 25 och 32, till utveckling av
sin talan avseende frågan om avvisning på grund av artikeln i huvudsak
anfört följande: Det avtal som parterna ingick den 7 november 1994 var
endast ett föravtal som upphörde att gälla i och med att det ersattes
av det nya avtalet den 3 maj 1995. Tvisten rör således frågor om
giltighet och tolkning av ett nyttjanderättsavtal avseende rörelse och
fastighet belägen i Frankrike. Eftersom giltigheten av det avtal vilket C:s
yrkande grundar sig på bestrids innebär det att tvisten inte rör ett rent
betalningskrav. Vidare var Corotel den enda verksamheten på fastigheten
och hyresavtalet omfattade hotellfastigheten i dess helhet. Det var
således inte fråga om att driva viss rörelse där det var av underordnad
betydelse i vilken lokal rörelsen bedrevs. Nyttjanderätten till fastigheten
har inte kunnat separeras från nyttjanderätten till rörelsen, utan allt
har utgjort en enhet. Fastigheten utgjorde dock den väsentliga delen
av nyttjanderättsförhållandet med hänsyn till proportionen mellan den
avtalade köpeskillingen för fastigheten respektive rörelsen. Sammantaget
har avtalet rört ett sådant "rent" nyttjanderättsavtal av fast egendom som
omfattas av artikeln. Slutligen är den anknytning till nyttjanderätt till fast
egendom som målet innehåller är inte enbart av prejudiciell betydelse
utan utgör en grundläggande fråga.
C har i inlagor, aktbil 22, 29, 32 och 34 anfört i huvudsak följande:
Vad avser yrkandet i första hand är bakgrunden till tvisten ett rent
betalningskrav från C:s sida gällande ersättning för P L:s arrende av
eller alternativt nyttjande av driften av hotellrörelsen. Det bestrids
att avtalet den 7 november 1994 upphörde genom tillkomsten av
avtalet den 3 maj 1995. Det har aldrig mellan parterna varit tal om
att upplåtelsen skulle avse annat än den direkta driften av rörelsen.
Denna omfattade bland annat nyttjandet av en inarbetad verksamhet,
hotellnamn, kundkrets, leverantörer, inventarier och utrustning, etc.
där lokalupplåtelsen endast är ett av flera moment. Upplåtelsen till
P L kan därför möjligen betecknas som ett avtal av blandad karaktär
innefattande bland annat ett hyresrättsligt moment. Inte heller mot
bakgrund av artikelns syfte föreligger skäl att en fransk domstol skall ha
exklusiv behörighet vad avser förstahandsyrkandet. Andrahandsyrkandet
stödjer sig inte på nyttjanderätt till fast egendom eller har sådan
anknytning till nyttjanderätt till fast egendom att artikeln är tillämplig.
Huvudfrågan i det avseendet rör istället en fordringsrätt grundad på en
äganderättsöverföring av fast egendom och rörelse. Sådana tvistefrågor
rör inte nyttjanderätt till fast egendom i den mening som avses i artikeln.
Om C:s andrahandsyrkande anses kunna prövas av svensk domstol
bör av praktiska skäl även förstahandsyrkandet tas upp till prövning
samtidigt.
Parterna har beretts tillfälle att slutföra talan i avvisningsdelen. Några
kostnadsanspråk har därvid inte framförts.
Tingsrätten fattar följande
BESLUT
Skäl
Mot bakgrund av de handlingar som ingivits i målet samt vad parterna
uppgett finner tingsrätten att föremål för tvist i målet är, vad avser
förstahandsyrkandet, betalningskrav för nyttjanderätt av en rörelse vari
innefattar nyttjanderätt till fast egendom. Tvisteföremålet bör således i
detta avseende betraktas som ett rent betalningskrav med anledning av
ett avtal om blandad nyttjanderätt. Vad avser andrahandsyrkandet är
fråga om räntekrav på grund av dröjsmål med betalning av köpeskilling
för fast egendom och rörelse eller med andra ord ett rent betalningskrav
med anledning av överlåtelse av fastighet och rörelse. Frågan om vilket
avtal som har reglerat uthyrningen får närmast ses som prejudicialfråga.
Brysselkonventionen (Konvention den 27 september 1968 om
domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens
område) tillträddes av Sverige den 1 januari 1999. Frankrike anslöt
sig den 1 augusti 2000 till konventionen om Sveriges tillträde till
Brysselkonventionen (2000:1169). Brysselkonventionen är därmed
tillämplig mellan konventionsstaterna Sverige och Frankrike.
Enligt lydelsen av artikel 16 1 a) Brysselkonventionen skall domstol i den
konventionsstat där egendomen är belägen (forum rei sitae), oberoende
av parternas hemvist, ha exklusiv behörighet om talan avser sakrätt i fast
egendom eller nyttjanderätt till fast egendom. Domstolen har ex officio att
pröva exklusiv behörighet i enlighet med artikel 19 Brysselkonventionen.
Vidare gäller artikel 16 1 a) oberoende av prorogationsavtal enligt artikel
17 st 4 Brysselkonventionen.
Tingsrätten har i nu förevarande avvisningsfråga att avgöra huruvida
talan i målet avser nyttjanderätt till fast egendom i den mening som
avses i artikeln.
Vad avser tillämpligheten av artikeln uttalas i den så kallade
Jenardrapporten (Report on the Convention on jurisdiction and
enforcement of judgements in civil and commercial matters, OJ 1979 C 59
s 35) att den omfattar dels sakrättsliga tvister angående fast egendom,
dels tvister rörande nyttjanderätt till fast egendom och då bland annat
frågor om giltighet och tolkning av hyres och arrendeavtal, ersättning
för skada på fastigheten vållad av hyresgäst eller arrendator samt
avhysning. Rena betalningskrav för hyra har i rapporten hävdats falla
utanför tillämpningsområdet eftersom en sådan tvist kan anses hänföra
sig till ett tvisteföremål utan direkt anknytning till den hyrda egendom i
sig. Artikelns syfte är att underlätta för ”fri rörlighet för domar" samt, för
att gynna tillfredsställande rättskipning och handläggning, dra fördel av
närheten till föremålet för tvisten vad avser till exempel tillämpning av
lokala sedvänjor och normer, tillgänglighet till uppgifter i fastighetsregister
samt möjligheter till ingående utredning av tvisteföremålet genom till
exempel syn på fastigheten (Jenardrapporten s 35). I enlighet med
flera avgöranden av European Court of Justice (ECJ) bör artikeln tolkas
restriktivt och inte ges ett vidare tillämpningsområde än vad ändamålet
med artikeln kräver (jfr bland annat Sanders v Van der Putte, 1977 ECR
2383).
Eftersom tvistens huvudfråga enligt tingsrättens mening rör rena
betalningskrav för hyres- eller arrendeavgifter talar detta mot artikelns
tillämplighet mot bakgrund av uttalandena i Jenardrapporten. Det skall
dock påpekas att ECJ i ett till viss del frågasatt mål (Rösler v Rottwinkel,
1985 ECR 99, jfr Lennart Påhlsson, Bryssel och Luganokonventionerna,
första upplagan 1995, s 132) har funnit att fastighetslandets exklusiva
behörighet omfattar alla frågor rörande parternas förpliktelser enligt
avtalet, däribland krav på hyra. I sammanhanget bör understrykas att
det emellertid inte rör sig om någon stadgad praxis och utgången står
i direkt strid med Jenardrapporten. Utgången i Rösler v Rottwinkel kan
därför, ställt mot övriga omständigheter i målet, inte tillmätas avgörande
betydelse.
Vidare har utarrendering av driften av rörelse omfattande nyttjanderätten
till fast egendom enligt ECJ inte ansetts utgöra hyra av fast egendom i
den mening som avses i artikeln (Sanders v Van der Putte, 1977 ECR
2383). Nyttjanderättsavtalet har också innefattat en mängd övriga
komponenter än just nyttjanderätten till fast egendom. Det är därför
snarare fråga om ett komplext avtal än ett rent hyresavtal av ast
egendom vilket i praxis har föranlett ECJ att ej tillämpa artikeln. (Hacker v
Euro-Relais, 1992 ECR I-1111).
Tingsrätten gör sammanfattningsvis den bedömningen att tvistens
huvudfråga inte har en sådan nära anknytning till fastigheten som
sådan, till fransk fastighetsrätt eller andra franska normer eller
handläggningsrutiner som, mot bakgrund av ändamålet med artikeln,
föranleder att artikeln skulle äga tillämplighet. Inte heller torde C:s
betalningskrav, oaktat vilken part kravet ställs mot, utgöra en sådan fråga
som, om den avgörs i till exempel svensk domstol, svårligen kan erkännas
i Frankrike. Mot bakgrund av artikelns ändamål torde således en exklusiv
fransk domsrätt i målet inte vara befogad, det vill säga ändamålet kräver
ej ett så vitt tillämpningsområde. Det kan i detta sammanhang också
tilläggas att eftersom parternas avtalsförhållande även rör andra frågor än
enbart nyttjanderätten till fastigheten finns det enligt tingsrättens mening
anledning till en restriktiv bedömning vad avser forum rei sitae. Av de
omständigheter som i övrigt framförts i målet torde en övervägande del
av dessa tala mot att talan i målet avser nyttjanderätt till fast egendom
i artikelns mening. Med hänsyn till detta och vad som i övrigt anförts
ovan finner tingsrätten att fransk domstol inte äger exklusiv behörighet
i enlighet med artikel 16 1 a) Brysselkonventionen. P L:s yrkande om
avvisning på denna grund skall därför inte bifallas.
Slut
P L:s yrkande om avvisning lämnas utan bifall.
HUR MAN ANMÄLER MISSNÖJE
Det åligger part som vill överklaga beslutet att inte avvisa målet att
först till tingsrätten anmäla missnöje inom en vecka från delfåendet av
beslutet. Om missnöje anmäles kommer rätten att bestämma om beslutet
skall få överklagas särskilt eller endast i samband med att dom eller
slutligt beslut överklagas.
Som ovan
Anders Berndtson