(l) Lastskada; nu fråga om tingsrättens behörighet. Sjöfraktsedel med
jurisdiktionsklausul. 195 § 1891 års sjölag, 13 kap 58 § 1994 års sjölag
och artikel 17 punkt i Luganokonventionen.
Ett parti gasolja inlastades i tankfartyget Elena Lux i Göteborg för
transport till Danmark. Sedan en del av lasten skadats ombord genom
kontaminering lossades den skadade delen av partiet i Göteborg.
Sjöfraktsedel utfärdades för den kvarvarande delen av gasoljan.
Sjöfraktsedeln innehöll en klausul att tvister skulle avgöras av Göteborgs
tingsrätt. Lastägaren väckte talan mot Rederiet vid Göteborgs tingsrätt.
Rederiet invände att tingsrätten ej var behörig handlägga tvisten eftersom
jurisdiktionsklausulen endast avsåg den kvarvarande delen av gasoljan,
ej den redan lossade. Både tingsrätten och hovrätten lämnade rederiets
avvisningsyrkande utan bifall.
Hovrätten för Västra Sverige den 29 april 1999.
Kommanditselskabet Elena Lux (Adv Johan Wetter) mot Preem Petroleum
AB (Adv. Peter J Lindskog).
Rätten: hovrättslagmannen Dan Fernqvist, hovrättsrådet Ulla Kragh
Munck och hovrättsassessorn Christina Lindahl
Preem Petroleum AB (nedan Preem) yrkade vid Göteborgs tingsrätt att
Kommanditselskabet Elena Lux (nedan Rederiet), med säte i Danmark,
skulle förpliktas att till Preem utge ersättning för lastskada med dels SEK
75.000, dels USD 14.200. Till stöd för tingsrättens behörighet åberopade
Preem en forumöverenskommelse, som hade tagits in i en av Rederiet
utfärdad Tanker Waybill av innebörd att Rederiet åtagit sig att svara vid
Göteborgs tingsrätt.
Rederiet bestred kravet och yrkade att tingsrätten skulle avvisa
Preems talan. Som grund därför åberopade Rederiet att någon Tanker
Waybill inte utfärdats för den skadade delen av lasten och att någon
forumöverenskommelse inte träffats mellan parterna i enlighet med
Luganokonventionens artikel 17.
Göteborgs tingsrätt (chefsrådmannen Tomas Huldén) meddelade den 14
augusti 1997 följande
BESLUT
Tingsrätten finner följande vara utrett: Med början den 2 november
1993 inlastades på tankfartyget ELENA LUX ett parti om 1.089,6 ton
gasolja i och för transport från Göteborg till Tyborgøn i Danmark. Parter
i fraktavtalet var å ena sidan Preem, under dess dåvarande firma OK
Petroleum AB, å andra sidan Herning Shipping A/S som bortfraktare.
Sistnämnda bolag hade i sin tur tidsbefraktat ELENA LUX av Rederiet.
Sedan Preem anmärkt på att en del av lasten blivit skadad ombord på
fartyget genom kontaminering med tidigare last lossades den skadade
delen av lasten, eller 243,5 ton den 3 november 1993 i Göteborg.
Fartyget avgick under natten mellan den 3 och 4 november med den
oskadade delen av lasten ombord.
Mellan Preem och Herning Shipping A/S förelåg ett kvantumkontrakt (se
härom Grönfors: Sjölagens bestämmelser om godsbefordran, 1982, s.
30), som inte är ingivet i målet. Av handlingarna i målet framgår inte
klart om det därutöver har förelegat något certeparti mellan dessa parter.
Enligt Preems uppgifter, som i denna del inte motsagts av Rederiet,
har kontraktsparterna varit ense om att något konossement inte skulle
utställas för lasten. Enligt Preem skulle enligt mellan kontraktsparterna
tillämpad praxis i stället utfärdas en Tanker Waybill, alltså en sjöfraktsedel
vilken bl.a på baksidan upptar en jurisdiktionsklausul med hänvisning av
tvister till Göteborgs tingsrätt. Befälhavaren har också utfärdat en sådan
Tanker Waybill, daterad den 2 november 1993, men den omfattar endast
den oskadade delen av lasten, eller 847,275 ton.
Tingsrätten anmärker att sjöfraktsedeln är utfärdad på OK Petroleum AB:s
formulär. Det får därför antagas att OK, eller numera Preem, avsett att
detta formulär skulle användas för dess transporter från Göteborg och
att Preem avtalat härom med sin kontraktspartner Herning Shipping A/
S, som i sin tur anmodat befälhavaren att utställa fraktsedel på detta
formulär. Tingsrätten anser det därför kunna hållas för visst att såväl
Preem som Rederiet varit ense om att transporten av gasoljan skulle ske
på de villkor som framgår av fraktsedelformuläret.
Rederiet har enligt lag varit skyldigt att på avlastarens begäran
utställa konossement avseende hela den intagna lasten (95 § 1891
års sjölag) men har, då parterna varit ense härom, i stället kunnat
ersätta konossementet med en sjöfraktsedel. En sjöfraktsedel utgör
dels ett bevis om mottagen last, med åtagande att leverera den på
bestämmelseorten, dels ett bevis om kontraktsvillkoren (jfr 13 kap 58
§ nu gällande sjölag). Vid tiden för mottagandet av lasten alltså innan
det stod klart att en del av lasten blivit skadad måste parterna ha varit
införstådda med att lasten skeppades under de kontraktsvillkor som
framgår av sjöfraktsedelformuläret. Det saknas anledning antaga att
olika kontraktsvillkor skulle gälla för skilda delar av lasten. Befälhavaren
skulle då rätteligen ha utställt en sjöfraktsedel som omfattade hela
lasten. Parterna har inte berört orsaken till att så ej skedde. Den mest
sannolika förklaringen synes vara att sjöfraktsedeln utfärdats först efter
det att det visat sig att lasten i tankparen 1 och 2 blivit kontaminerad
och det bestämts att den skadade delen av lasten skulle lossas och
att befälhavaren då ansett att hans skyldighet att leverera godset på
bestämmelseorten i Danmark endast kunde avse den last som fanns
kvar ombord. Det finns inte skäl att antaga att häri låg ett medvetet
ställningstagande till att fraktsedelns villkor inte skulle omfatta den
skadade delen av lasten.
Frågan om tingsrättens behörighet skall bedömas enligt
Luganokonventionen, vilken tillträtts av såväl Sverige som Danmark och
gäller som lag i Sverige. Konventionens allmänna behörighetsregel, art.
2, anger att talan mot den som har hemvist i konventionsstat skall väckas
i den staten, om annat inte föreskrivs i konventionen. Att Rederiet har
hemvist i Danmark hindrar således inte att talan väcks mot Rederiet i en
annan konventionsstat, för det fall att behörighet föreligger enligt annan
konventionsbestämmelse, i detta fall art. 17 som avser avtal om domstols
behörighet. Ett sådant avtal skall enligt artikelns punkt 1 a) vara skriftligt,
eller också muntligt och skriftligen bekräftat. Vissa alternativa villkor
uppställs i punkterna 1 b) och c).
Pålsson (Bryssel och Luganokonventionerna, 1995, s. 152) uttalar
att dessa krav utgör resultatet av en avvägning mellan å ena sidan
rättssäkerhetssynpunkter, bl.a behovet att skydda den part mot vilken
ett prorogationsavtal åberopas, å andra sidan det internationella
affärslivets praktiska behov och faktiska handlingsmönster. I detta fall
har jurisdiktionsklausulen intagits i ett formulär som tillhandahållits av
transportkunden Preem (OK) och det har utfärdats av befälhavaren,
vilket visar att Rederiet godtagit att tvister skall avgöras av Göteborgs
tingsrätt. Det finns således inga rättssäkerhetssynpunkter som hindrar att
jurisdiktionsklausulen tillerkänns rättsverkan.
Sammanfattningsvis gör tingsrätten den bedömningen att Preem och
Rederiet varit ense om att gasoljan skulle transporteras till Danmark på
de villkor som framgår av sjöfraktsedeln, inklusive jurisdiktionsklausulen,
att de således avtalat att Göteborgs tingsrätt skulle handlägga eventuella
tvister, att detta bekräftats genom den skriftliga fraktsedeln och att det
förhållandet att fraktsedeln kommit att omfatta en mindre kvantitet
gasolja än den totalt inlastade saknar betydelse för frågan om vilka
fraktvillkor som avtalats. På grund härav finner sig tingsrätten jämlikt
artikel 17 punkt 1 a) Luganokonventionen vara behörig att handlägga
tvisten.
Yrkandet om avvisning lämnas utan bifall.
Rederiet överklagade beslutet till hovrätten och yrkade bifall till sitt
avvisningsyrkande.
Preem bestred ändringsyrkandet.
Genom BESLUT den 29 april 1999 avslog hovrätten överklagandet.
Högsta domstolen har den 21 juli 1999 beslutat att inte meddela
prövningstillstånd.