Högsta Domstolen NJA 2001 s. 386 (NJA 2001:56)
Målnummer: Ö4361-97
Avgörandedatum: 2001-06-08
Rubrik:
En kärande har vid svensk domstol väckt talan mot dels ett svenskt
bolag, dels två bolag med säte i Finland. Talan mot de finska bolagen har
avvisats då det med tillämpning av artikel 6.1 i Luganokonventionen inte
ansetts föreligga ett sådant samband mellan käromålen att en gemensam
handläggning är påkallad för att undvika att oförenliga domar meddelas.
Lagrum: Luganokonventionen artikel 6.1 och artikel 22
Rättsfall: NJA 1999 s. 673
REFERAT
International Credit Insurance Corporations konkursbo, Stockholm,
(IC) väckte vid Stockholms TR talan mot dels Skandia International
Insurance Corporation, Stockholm, (Skandia) dels två bolag med säte i
Finland nämligen Pohjola Insurance Company Ltd (Pohjola) och Bothnia
International Insurance Ltd (Bothnia), mål nr I.
GGF Asset Management S.A., Luxemburg, väckte vid samma TR talan mot
dels Skandia dels Pohjola och Bothnia, mål nr II.
Pohjola och Bothnia yrkade att TR:n skulle avvisa såväl IC:s som GGF:s
talan bl.a. på den grunden att TR:n inte var behörig.
Målen refereras endast vad gäller behörighetsfrågan.
TR:n (hovrättsassessorn Feurst), som handlade bl.a. behörighetsfrågan
gemensamt för de båda målen, anförde i den delen i protokoll d. 22
april 1997 (hår används redan från början ovan angivna beteckningar,
som TR:n efter en inledande presentation tillämpat; red:s anm.): Ur
handlingarna i målet antecknar TR:n till en början följande.
Var och en av rörelserna IC och GGF har för egen del yrkat, i första hand
att dels Skandia, dels Pohjola och Bothnia - de bägge senare solidariskt -
skall utge 2 000 000 USD jämte ränta efter diskontot plus 8 % från, såvitt
avser mål I, d. 16 jan. 1993 och, såvitt avser mål II, d. 10 jan. 1993, allt
tills betalning sker, och i andra hand att TR:n förklarar att dels Skandia är
ansvarigt för sitt åtagande i mål I enligt Reinsurance Agreement (mål I,
aktbil. 2) och i mål II enligt Reinsurance Endorsement (mål II, aktbil. 2),
dels att Pohjola och/eller Bothnia är ansvariga för åtagandet i mål I enligt
Reinsurance Agreement (mål I, aktbil. 3) och i mål II enligt Reinsurance
Endorsement (mål II, aktbil. 3).
Enligt IC och GGF är bakgrunden till yrkandena den, att GGF i december
1989 beviljade Dollar Land Holdings Public Limited Company ett lån om
8 200 000 USD. Till säkerhet för lånet utfärdade IC ett garantiåtagande.
Lånet förföll till betalning i oktober 1992. IC har inte infriat sitt åtagande.
För infriandet av IC:s åtagande har var och en av rörelserna Skandia
och Pohjola genom handlingar benämnda dels Reinsurance Agreements
åtagit sig ett ansvar gentemot IC intill 22,22 %, högst 2 000 000 USD,
dels Reinsurance Endorsements åtagit sig ett ansvar gentemot GGF
intill 22,22 %, högst 2 000 000 USD. För aktualiserande av de senare
ansvarsförbindelserna förutsätts att IC kommit på obestånd. IC har
försatts i konkurs. Vid tiden för årsskiftet 1992-93 framställde GGF
krav dels mot IC, dels mot Skandia och Pohjola. IC framställde i sin
tur krav mot Skandia och Pohjola. Det kan vara så att Pohjolas ansvar
numera åvilar Bothnia. IC och GGF gör därför gällande att de bägge finska
bolagen är solidariskt ansvariga. I oktober 1995 anhängiggjordes målen I
och II vid TR:n.
TR:n fattar härefter följande Beslut.
Skäl.
Behörighetsfrågan. IC och GGF har när det gäller käromålen mot Pohjola/
Bothnia i fråga om TR:ns behörighet åberopat 10 kap. 14 § RB och Artikel
6.1 i Luganokonventionen.
Pohjola/Bothnia har anfört bl.a.: Pohjola/Bothnia har säte i Finland.
För att TR:n skall vara behörig att uppta målen krävs enligt RB att
käromålen mot Pohjola/Bothnia och käromålen mot Skandia stödjer sig
på väsentligen samma grund. Detsamma gäller i fråga om tillämpningen
av Luganokonventionens Artikel 6.1. De åberopade forumreglerna
är inte tillämpliga. - När det gäller IC:s käromål mot Skandia och
Pohjola/ Bothnia, har IC åberopat två olika återförsäkringsavtal,
Reinsurance Agreementsavtalen. Dessa återförsäkringsavtal avser
olika delar av IC:s åtaganden mot GGR Skandia var part i det ena
avtalet och Pohjola var part i det andra. Käromålen stödjer sig alltså
på olika avtalsförhållanden. Att avtalen i huvudsak är likalydande
innebär inte att tvisterna stödjer sig på väsentligen samma grund. - Vad
sedan gäller GGF:s käromål stödjer sig GGF också på två olika avtal,
Reinsurance Endorsementsavtalen, utan att GGF är part i något av dessa
avtal. Reinsurance Endorsementsavtalen förutsatte förekomsten av
återförsäkringsavtal som Skandia och Pohjola ingått för IC:s räkning
enligt ovan. GGF:s krav mot Skandia och Pohjola/Bothnia stödjer sig på
olika grunder, detta gäller såväl i fråga om de olika återförsäkringsavtalen
som beträffande de olika Reinsurance Endorsementsavtalen. Av att flera
avtal i olika partsförhållanden i huvudsak är likalydande, följer inte att
tvisterna stödjer sig på väsentligen samma grund. - Det föreligger inte
nödvändigtvis överensstämmelse i fråga om informationen rörande,
återförsäkringsavtalen såvitt gäller innehåll och tiden för avtalens
upprättande, Reinsurance Endorsementsavtalen och de med dessa avtal
förknippade försäkringsrisker som lämnats Skandia respektive Pohjola,
vilka kan ha haft inverkan på envar av dessas överväganden att ingå de
olika avtalen. Förhandlingarna i förhållande till Skandia och Pohjola har
varit helt åtskilda. Det är alltså fråga om olika händelseförlopp. Skandia
och Pohjola/Bothnia kan komma att anföra olika bestridandegrunder. En
kumulation kommer inte att medföra några påtagliga processekonomiska
fördelar. Någon risk för oförenliga domar kan inte anses föreligga. - Det
av GGF direkt på grund av det ena Reinsurance Endorsementsavtalet
mot Pohjola/Bothnia riktade kravet rör försäkringsersättning. I
försäkringsförhållanden är Artikel 8 i Luganokonventionen exklusivt
tillämplig. Förutsättningar för att tillämpa den konventionens Artikel
8.3 föreligger inte. Enligt Luganokonventionen är endast finsk domstol
behörig i denna del.
IC och GGF har genmält: Processekonomiska skäl talar för att målen mot
svarandena bör handläggas av samma domstol. - De av IC åberopade
återförsäkringsavtalen gäller återförsäkring av samma risk, i praktiken
är avtalen upprättade vid samma tidpunkt och informationen från IC
vid avtalens tillkomst har varit densamma. Allt processmaterial bör
vara relevant i både målet mot Skandia och Pohjola/Bothnia. Det är
inte nödvändigt att det föreligger identitet rörande allt bevismaterial.
Avgörande är i stället vad som förenar, inte vad som skiljer. - GGF menar
att Luganokonventionens särskilda forumregler rörande försäkringsmål
inte gäller återförsäkringar. Det är här närmast fråga om ett direkt
garantiåtagande från Pohjola/Bothnas sida i förhållande till GGF. Artikel 8
i Luganokonventionen är inte tillämplig utan Artikel 6.1. Det föreligger i
förevarande fall risk för oförenliga domar, då det kan förutses att samma
rättsliga och faktiska frågor måste komma under domstolens bedömning i
bägge målen. I Reinsurance Endorsementsavtalen har inskrivits "attached
to and forming part of" IC:s garanti i förhållande till GGF, av vilket följer
att IC:s garanti och Skandias och Pohjolas undergarantier utgör delar av
en enda helhet.
Vad gäller TR:ns överväganden, kan till en början konstateras att
målen rör privaträttsliga frågor som har internationell anknytning.
Luganokonventionen, som på grund av inkorporering utgör svensk rätt,
är därmed tillämplig i denna del. Inkorporeringslagen måste i förhållande
till RB betraktas som en speciallag. Luganokonventionen är i det närmaste
identisk med den s.k. Brysselkonventionen mellan EG:s förutvarande
tolv medlemsstater. Luganokonventionen skall förstås på det sätt som
EG-domstolen tolkat Brysselkonventionen fram till d. 16 sept. 1988, då
Luganokonventionen undertecknades. Eftersom Luganokonventionen
reglerar frågan om TR:ns behörighet, blir RB tillämplig endast i den
omfattning Luganokonventionen medgiver. Luganokonventionens Artikel
2 innehåller huvudregeln, att talan skall väckas i den stat där svaranden
har sin hemvist. Regeln i Artikel 6.1 enligt vilken käranden i fall då målet
gäller flera svarande kan välja att i stället väcka talan mot samtliga vid
en domstol där någon av dem har sin hemvist, utgör alltså ett undantag
från huvudregeln. För att inte huvudregeln skall riskera att urholkas bör
undantagsbestämmelsen tillämpas restriktivt.
I förhållandet till GGF har Pohjola/Bothnia anfört att det framställda
kravet avser försäkringsersättning och att finsk domstol är ensam
behörig i enlighet med Artikel 8. GGF menar att det är frågan om ett
garantiåtagande. Eftersom det råder oenighet om vad Reinsurance
Endorsementsavtalet är för en rättshandling, synes det ofrånkomligt att
som ett led i själva behörighetsfrågan bestämma dess materiella natur.
Det aktuella Reinsurance Endorsementsavtalet till förmån för GGF har
Pohjola/Bothnia ingått med IC, inte med GGF. Även om åtagandet enligt
ordalydelsen är riktat direkt till GGF och inte uttryckligen har tillkommit
i IC:s intresse, så är avtalet i förhållande till Pohjola/Bothnia i övrigt
upplagt som ett återförsäkringsavtal, där IC benämns återförsäkrad,
Pohjola/Bothnia kallas återförsäkrare och åtagandets aktualisering
förutsätter att IC på grund av obestånd inte kan fullgöra sina förpliktelser
gentemot GGF. Mycket talar därför för att avtalet tillkommit i IC:s intresse
att skapa förutsättningar för att kunna sälja försäkringar rörande GGF:s
(dåvarande Skopbank) kreditrisker. Avtalet bör när det gäller prövningen
av TR:ns behörighet med hänsyn till det sagda vara att jämställa med
ett återförsäkringsavtal. I den mening som Luganokonventionen avser
med begreppet försäkringstvist bör inte kunna inrymmas tvist rörande
återförsäkring, eftersom syftet med de tvingande behörighetsreglerna
för försäkringstvist är att skydda de vanligen svagare avtalsparterna
försäkringstagare och konsumenter (prop. 1991/92:128 s. 112). Dessa
Luganokonventionens regler bör därmed inte vara tillämpliga.
Frågan är då om IC och GGF med stöd av Artikel 6.1 i
Luganokonventionen kan välja att processa mot Pohjola/Bothnia vid den
TR där Skandia har hemvist. Den artikeln anger inte vad som krävs i fråga
om det samband mellan de olika krav som käranden framställer mot de
olika svarandena för att bestämmelsen skall vara tillämplig. EG-domstolen
har i målet Kalfelis v. Schröder, 1988 ECR 5565, uttalat att sambandet
mellan de olika kraven som käranden framställer skall vara sådant att det
år ändamålsenligt att avgöra målen i ett sammanhang för att undvika den
risk för oförenliga domar som kan uppstå i följd av skilda förfaranden (jfr
The Supreme Court, Ireland, 5.11.1992 och The High Court of justice,
England, 26.3.1992).
Luganokonventionens Artikel 22 motiveras också av intresset att undvika
risken för motstridiga domar. Den bestämmelsen försöker förhindra
separat handläggning i skilda konventionsstater då käromålen är konnexa,
genom att föreskriva att gemensam handläggning och dom är påkallad för
att undvika att oförenliga domar meddelas som en följd av att käromålen
prövas i olika rättegångar. Denna formulering överensstämmer i allt
väsentligt med den som EG-domstolen valt i ovan nämnda rättsfall. Den
normala rättsföljden av sådan konnexitet som avses i Artikel 22 är att
domstolarna där talan väckts senast vilandeförklarar sina mål. För att
dessa mål skall kunna avvisas krävs betydligt mer. Av det sagda torde
följa att uttrycket oförenliga domar bör tilläggas en vidare betydelse
enligt denna bestämmelse än enligt Artikel 6.1. EG-domstolen har
i ett avgörande från 1994 (The owners of the cargo lately laden on
board the ship Tatry v. The owners of the ship Maciej Rataj, 1994 ECR
I-5439) också tolkat det uttrycket i Artikel 22 vidsträckt. Både detta
EGdomstolens avgörande och det ovannämnda från 1988 gäller tolkning
av bestämmelser i Brysselkonventionen från tiden efter undertecknandet
av Luganokonventionen. Även domar meddelade efter den tidpunkten bör
dock tillskrivas stor betydelse för tolkningen av den senare konventionen;
samtliga inblandade parter har ju hemvist i länder där rätt tillskapad av
EG-domstolen utgör en integrerad del av rättsordningen.
Som en utgångspunkt för bedömningen om det föreligger tillräckligt nära
samband enligt Artikel 6.1 i Luganokonventionen mellan käromålen för att
IC:s och GGF:s val av forum skall vinna TR:ns gillande, kan det vara av
värde att i jämförande syfte se vad resultatet hade blivit om RB, som ju
inte alls tar sikte på internationella förhållanden, skulle ha varit tillämplig.
Enligt 14 kap. 2 § RB krävs för ursprunglig subjektiv kumulation att
de olika käromålen stödjer sig på väsentligen samma grund. Samma
krav gäller i den korresponderande forumbestämmelsen 10 kap. 14 §
samma balk. Det bör därvid förutsättas att de olika käromålen stödjer
sig på rättsfakta som i vart fall delvis är desamma. Enligt Ekelöf bör man
också fästa avseende vid kumulationens processekonomiska funktion
och uppmärksamma om de gemensamma omständigheterna brukar vara
tvistiga i mål av förevarande slag (Ekelöf, Rättegång II, 8:e uppl., s. 167).
I de aktuella målen utgörs den gemensamma omständigheten ytterst av
IC:s åtagande gentemot GGF enligt Guarantee No. F 10082.2 (aktbil. 4
i bägge målen). Det har hittills inte framkommit något som tyder på att
det skulle råda strid om den rättshandlingen. I målen gäller den primära
prövningen de olika rättshandlingarna som ingåtts mellan IC å ena sidan
och ettvart av företagen Skandia och Pohjola å den andra. Käromålen kan
härvid inte anses stödja sig på väsentligen samma grund; övriga frågor
som kan vara stridiga i målen torde enbart vara av medelbar (prejudiciell)
betydelse. Någon obligatorisk skyldighet för TR:n att handlägga målen
gemensamt skulle därför inte ha förelegat om RB varit tillämplig.
Mot bakgrund av dels vad som sagts i det föregående om hur Artikel
6.1 i Luganokonventionen som undantagsregel bör tolkas, dels vad
EGdomstolen uttalat i 1988 års avgörande, måste kravet på samband
mellan grunderna som käranden stödjer sig på för att käromålen skall
vara att betrakta som konnexa enligt den bestämmelsen vara ändå
snävare än de krav RB ställer på käromålens konnexitet. I förevarande fall
torde det inte ens vara att anse som att det föreligger oförenliga domar i
den mening som avses i Artikel 6.1, om utgången vad beträffar Skandia
blev en annan än den som rör Pohjola/Bothnia. Härav följer att denna TR
inte är behörig att i någotdera målet pröva IC:s respektive GGF:s talan
mot Pohjola/Bothnia.
Slut. 1. TR:n avvisar den talan envar av rörelserna International Credit
Insurance Corporations konkursbo och GGF Asset Management S.A. fört
i de bägge målen gentemot Pohjola Insurance Company Ltd. och Bothnia
International Insurance Ltd.
IC och GGF överklagade i Svea HovR och yrkade, såvitt nu är i fråga, att
avvisningsbeslutet, såvitt gällde deras talan mot Pohjola och Bothnia på
grund av TR:ns bristande behörighet skulle undanröjas.
Pohjola och Bothnia bestred klagandenas yrkanden.
HovR:n (hovrättsråden Holmstrand och Iznnberg, referent, samt tf.
hovrättsassessorn Hesselrud) anförde i slutligt beslut d. 30 okt. 1997:
Skäl.
Frågan om svensk domsrätt föreligger. Frågan om domstolens behörighet
skall avgöras utifrån regleringen i Luganokonventionen, som både Sverige
och Finland har tillträtt.
Artikel 2 1 st. i Luganokonventionen innehåller huvudregeln om domstols
behörighet. Enligt artikeln skall talan mot den som har hemvist i en
konventionsstat väckas vid domstol i den staten, oberoende av i vilken
stat han har medborgarskap. Artikel 6.1 ger dock möjlighet till kumulation
på svarandesidan och en kärande kan med stöd av denna artikel väcka
talan mot flera svarande vid en domstol där någon av dem har sitt
hemvist.
I artikel 6.1 finns inte något uttryckligt krav på sakligt samband mellan
de olika käromålen. Regelns tillämplighet förutsätter dock att en viss
överensstämmelse föreligger. Kravet på samband brukar uttryckas på
samma sätt som i forumregeln i 10 kap. 14 § 1 st. RB, nämligen att
käromålen skall vila på väsentligen samma grund. I det av TR:n nämnda
avgörandet från EG-domstolen (Kalfelis v. Schröder) har konstaterats
att sambandet måste vara sådant att det är ändamålsenligt att behandla
käromålen tillsammans för att undvika risken för oförenliga domar till följd
av att målen behandlas i olika rättegångar. För att kumulation skall få ske
krävs vidare givetvis att detta i sig är tillåtligt enligt lex fori.
I målet är ostridigt att IC:s och GGF:s talan mot de tre försäkringsbolagen
vilar på sammanlagt fyra skilda avtal som ingåtts mellan IC och
två av försäkringsbolagen var för sig. Det kan därför redan härav
sägas att käromålen inte vilar på väsentligen samma grund i RB:s
mening. Frågan blir därför om utrymmet för kumulation är större enligt
Luganokonventionens regler.
Artikel 22, 3 st., i Luganokonventionen anger att vid tillämpning av den
artikeln - dvs. domstolarnas förfaringssätt vid konnexitet - käromål skall
anses ha samband med varandra om de är så förenade att en gemensam
handläggning och dom är påkallad för att undvika att oförenliga domar
meddelas som en följd av att käromålen prövas i olika rättegångar.
Vid enjämförelse mellan artikel 6.1 och artikel 22 finner man att där den
förra artikeln möjliggör gemensam handläggning vid samma domstol den
senare artikeln är till för att hindra att separat handläggning sker.
Det angivna syftet med artikel 22 kan tala för att det inte föreligger
något hinder att tolka bestämmelsen extensivt. Så har också skett
i det av EG-domstolen avgjorda Tatry-fallet (Pålsson, Bryssel- och
Luganokonventionerna, s. 180).
Viss restriktivitet bör däremot iakttas vid tillämpningen av artikel 6.1,
eftersom detta är en undantagsregel.
Med beaktande av det nu sagda kan inte sägas att möjligheterna till
förening av mål bör vara större enligt Luganokonventionen än enligt RB.
Förutsättningar för att tillämpa artikel 6.1 i Luganokonventionen föreligger
således inte, varför IC:s och GGF:s överklaganden skall lämnas utan
bifall.
Slut. HovR:n lämnade IC:s och GGEs överklaganden utan bifall.
IC (ombud advokaten Stefan Lindskog) och GGF (ombud advokaten Bo
G.H. Nilsson) överklagade och yrkade i själva saken att HD skulle lämna
Pohjolas och Bothnias avvisningsyrkande utan bifall.
Pohjola och Bothnia (ombud för båda advokaten Stefan Bessman) bestred
ändring.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, RevSekr Thornefors, föreslog i betänkande att HD
skulle meddela följande beslut: Skäl. Tvisten rör Pohjola Insurance
Company Ltd:s och Bothnia International Insurance Ltd:s ansvar
gentemot International Credit Insurance Corporation (IC) och GGF Asset
Management S.A. för återförsäkringsåtaganden enligt handlingarna
Reinsurance Endorsement och Reinsurance Agreement, undertecknade av
företrädare för Pohjola d. 20 febr. 1992 respektive d. 12 maj samma år.
IC:s konkursbo och GGF har samtidigt vid Stockholms TR väckt talan mot
Pohjola och Bothnia samt mot Skandia International Insurance Company,
som har säte i Stockholm. Till grund för käromålen mot Skandia har IC:s
konkursbo och GGF åberopat bl.a. handlingarna Reinsurance Endorsement
och Reinsurance Agreement, undertecknade av företrädare för Skandia d.
18 febr. 1992 respektive d. 11 maj samma år.
Frågan i HD är om Stockholms TR är behörig att pröva IC:s konkursbos
och GGF:s talan mot Pohjola och Bothnia, vilka har säte i Helsingfors.
Denna fråga skall avgöras med tillämpning av Luganokonventionen, vilken
såväl Sverige som Finland har tillträtt.
Artikel 6.1 Luganokonventionen ger käranden rätt att väcka talan mot
den som har hemvist i en konventionsstat om han är en av flera svarande
vid den domstol där någon av svarandena har hemvist och detta är
möjligt enligt landets lag. Bestämmelsen är ett undantag från den
allmänna behörighetsregeln i artikel 2, som stadgar att talan skall väckas
i svarandens hemstat. Syftet med bestämmelsen är i första hand att
minska risken för att oförenliga domar meddelas men även att göra det
möjligt för parter att reducera sina processkostnader.
Eftersom Stockholms TR är Skandias hemvistforum, se artikel 53, ger
artikel 6.1 IC:s konkursbo och GGF möjlighet att väcka talan mot Pohjola
och Bothnia vid TR:n.
Luganokonventionen skall tillämpas autonomt. Enligt förarbetena till
artikel 6.1 och en i stort samstämmig svensk och utländsk doktrin krävs,
för att bestämmelsen skall bi tillämplig, att det finns ett sakligt samband
mellan käromålen (se Jenard, Official journal, C 79 s. 26 och Pålsson,
Bryssel- och Luganokonventionerna, 1995 s. 108 jämte i fotnot 112
antecknade litteraturhänvisningar; jfr dock Briggs, Civil Jurisdiction and
Judgments, 1997 s. 130). Detta får anses innebära ungefär detsamma
som att de stödjer sig på väsentligen samma grund (jfr 10 kap. 14 § RB).
Uppfattningen har slagits fast genom rättsfallet Kalfelis vs Schröder, 1988
ECR 5565. Av EG-domstolens vidare praxis får anses framgå att artikel
6.1 skall tillämpas restriktivt.
Som domstolarna har anfört grundar sig kärandenas krav mot Pohjola,
Bothnia och Skandia på fyra avtal som har ingåtts mellan skilda parter vid
olika tidpunkter. De omständigheter som har förekommit i anslutning till
och vid avtalens ingående torde inte ha varit desamma för svarandena.
Mellan IC:s konkursbos och GGF:s talan mot Pohjola och Bothnia samt
Skandia finns därför inte ett sådant samband som krävs enligt artikel
6.1 i konventionen. Stockholms TR är alltså inte behörig att ta upp IC:s
konkursbos och GGF:s talan mot Pohjola och Bothnia till prövning.
Överklagandet skall således lämnas utan bifall.
HD:s avgörande. HD lämnar överklagandet utan bifall.
HD (JustR:n Lars K Beckman, Nyström och Victor, referent) fattade i
själva saken följande slutliga beslut: Skäl. IC:s konkursbo och GGF har
genom skilda stämningsansökningar väckt talan vid Stockholms TR mot
dels ett svenskt bolag, dels Pohjola och Bothnia som bägge är bolag
med säte i Finland. Frågan i HD är om Stockholms TR är behörig att
pröva talan mot Pohjola och Bothnia i de bägge målen. I förhållande till
Finland gäller numera Brysselkonventionen men den nu aktuella frågan
skall prövas enligt Luganokonventionen. (Jfr NJA 1999 s. 673 under
rubriken "Bestämmelser om svensk domstols internationella behörighet"
beträffande förhållandet mellan de bägge konventionerna.)
Enligt artikel 2 i Luganokonventionen skall talan mot den som har hemvist
i en konventionsstat väckas vid domstol i den staten om inte annat
föreskrivs i konventionen. Av artikel 53 framgår att en juridisk person
vid tillämpningen av konventionen skall anses ha hemvist där den har
sitt säte. Som grund för att TR:n är behörig att pröva även käromålen
mot Pohjola och Bothnia har IC:s konkursbo och GGF hänvisat till artikel
6.1 i Luganokonventionen. Enligt den artikeln kan talan, i de fall då
denna riktar sig mot flera svarande, väckas vid domstol där någon av
svarandena har hemvist. Eftersom TR:n är behörig att pröva talan mot
det svenska bolaget är TR:n enligt IC:s konkursbo och GGF behörig att
pröva även talan mot Pohjola och Bothnia trots att bolagen har sitt säte i
Finland.
För att det skall vara möjligt att kumulera flera käromål mot olika
svarande med stöd av artikel 6.1 krävs uppenbarligen att det föreligger
någon form av sakligt samband mellan de olika käromålen. Artikelns
ordalydelse ger dock inte någon närmare vägledning angående detta krav.
I de publicerade förarbetena till artikeln anges som exempel att talan
riktar sig mot gemensamt ansvariga gäldenärer (joint debtors) - (Jenard,
Official journal, C 79 s. 26).
Frågan om vilket samband som krävs mellan käromålen underställdes
EG-domstolen i fallet Kalfelis (1988 ECR 5565). Den fråga som ställdes
var om det nödvändiga sambandet fanns, ifall käromålen väsentligen
överensstämde i sak och rättsligt ("einfache Streitgenossenschaft";
enkel processgemenskap) eller om det nödvändiga sambandet endast
kunde antas föreligga ifall en gemensam handläggning och dom är
påkallad för att undvika att oförenliga domar meddelas som en följd
av att käromålen prövas i olika rättegångar (som exempelvis i fall av
"notwendige StreitgenossenschafC; nödvändig processgemenskap).
Domstolen framhöll att undantaget i artikel 6.1 från den i artikel 2
fastslagna principen att talan skall väckas vid domstol i den stat där
svaranden har sin hemvist måste tolkas på så sätt att undantaget inte
kan ifrågasätta själva principen. Enligt domen måste vidare kravet på
samband bestämmas autonomt. I likhet med det snävare alternativet
i den framställda frågan formulerade domstolen kravet på samband i
överensstämmelse med den definition av samband mellan olika käromål
som lämnas i tredje stycket av artikel 22. För att artikel 6.1 skall vara
tillämplig krävs alltså att käromålen är så förenade att en gemensam
handläggning och dom är "påkallad" ("expedient, "qu'il y a interet) för
att undvika att oförenliga domar meddelas som en följd av att käromålen
prövas i olika rättegångar. Domstolen framhöll vidare att det ankommer
på de nationella domstolarna att i varje enskilt fall pröva om detta villkor
är uppfyllt. Härmed torde få förstås att det ankommer på nationell
domstol att inom ramen för konventionen pröva lämpligheten av en
kumulation i det enskilda fallet.
Den restriktiva inställning till tillämpningen av artikel 6.1 som
Kalfelisdomen får anses ge uttryck för kan synas stå i motsättning till
den "breda" tolkning av det i artikel 22 uppställda kravet på samband
mellan olika käromål som domstolen gjort i ett senare avgörande (fallet
Tatry, 1994 ECR 1-5439). 1 detta mål hade gjorts gällande att det i
artikel 22 använda uttrycket "oförenlig" ("irreconcilable") skulle tolkas i
överensstämmelse med hur motsvarande uttryck tolkats i artikel 27.3.,
eller, med andra ord, avseende domar med ömsesidigt uteslutande
rättsföljder. Med hänsyn till att de bägge artiklarna har olika ändamål
accepterade domstolen emellertid inte en sådan begränsad tolkning
i förhållande till artikel 22. Kravet på samband mellan olika käromål
enligt artikel 22 måste enligt domstolen ges en självständig och bred
tolkning som täckte alla fall där det finns risk för motstridiga (conflicting)
avgöranden även om dessa kan verkställas separat och rättsföljderna inte
ömsesidigt utesluter varandra.
Även om det med hänsyn till de likartade syftena med artikel 22 och 6.1
antas att det inte heller i förhållande till 6.1 finns skäl att tillämpa en
så snäv avgränsning av uttrycket oförenlig som enligt artikel 27.3, kan
detta inte anses stå i motsättning till den försiktiga tillämpning av artikel
6.1 som förordas av Kalfelisdomen. Själva avgörandet i Tatrydomen
är också inriktat på förhållandena i det enskilda fallet. Det nödvändiga
sambandet mellan käromålen ansågs föreligga med hänsyn till att alla
avsåg ersättning för skador av gods som samtidigt fraktats på ett visst
fartyg under samma förhållanden och enligt likalydande men skilda avtal.
Att Kalfelisdomen fortfarande har aktualitet bekräftas också i fallet
Reunion Europeenne SA (1998 ECR 1-6534). Med hänvisning till
Kalfelisdomen framhåller domstolen där återigen att undantaget i
artikel 6.1 från principen att talan skall väckas vid domstol i den stat
där svaranden har sin hemvist skall tolkas på så sätt att undantaget
inte kan ifrågasätta själva principen. Domstolen erinrar därefter om
att artikel 6.1 i likhet med artikel 22 syftar till att undvika att det i de
enskilda konventionsstaterna meddelas avgöranden som sinsemellan
är oförenliga och återupprepar den bedömning av kravet på samband
mellan käromålen som domstolen gjorde i Kalfelisdomen. Av intresse är
också att domstolen, med hänvisning till en bedömning i Kalfelisdomen,
uttalar att två krav i en skadeståndstalan inte kan anses ha samband med
varandra om de riktar sig mot olika svarande och i det ena fallet grundar
sig på kontraktsrättsligt ansvar och i det andra på utomobligatoriskt
skadeståndsansvar.
Av EG-domstolens praxis får anses framgå att artikel 6.1 skall tillämpas
restriktivt. En förutsättning får anses vara att käromålen grundar sig på
väsentligen samma sakförhållanden och att de rättsliga grunderna har ett
nära samband med varandra (jfr för svensk rätts del 10 kap. 14 § 1 st.,
13 kap. 3 § 1 st. tredje punkten samt 14 kap. 1 och 2 §§ RB). Enbart den
omständigheten att det kan framstå som processekonomiskt fördelaktigt
att olika käromål blir behandlade i en gemensam rättegång med hänsyn
till likheter i processmaterial och/eller rättsliga problemställningar (jfr för
svensk rätts del 14 kap. 6 och 7 a §§ RB) är uppenbarligen inte tillräckligt
för en tillämpning av artikel 6.1.
Käromålen mot Pohjola och Bothnia grundar sig på avtal som är
likalydande med de avtal som ligger till grund för talan mot det svenska
bolaget. Enbart den omständigheten är dock inte tillräcklig för att det
skall anses föreligga ett erforderligt samband mellan käromålen. Att
avtalen också hänför sig till samma bakomliggande rättsförhållanden
är inte heller en omständighet som i sig gör att ett sådant samband
kan anses föreligga. Det finns, såvitt framgår, inte skäl att anta att en
regresstalan mellan de olika svarandena skulle kunna aktualiseras.
Avtalen har uppenbarligen slutits i nära anslutning till varandra. Annat har
dock inte gjorts gällande än att avtalsförhandlingarna skett separat och
oberoende av varandra. Under angivna förhållanden kan det inte anses
föreligga ett sådant samband mellan käromålen vid Stockholms TR att en
gemensam handläggning är påkallad för att undvika att oförenliga domar
meddelas som en följd av att käromålen prövas i olika rättegångar. På
grund av det anförda skall överklagandet lämnas utan bifall.
HD:s avgörande. HD lämnar överklagandet utan bifall.
JustR Håstad var skiljaktig såvitt framgår av följande yttrande:
De vid Stockholms TR anhängiggjorda målen mot dels Skandia
dels Pohjola/Bothnia avser olika återförsäkringar av samma risk.
Svarandenas invändningar kan komma att avse gemensamma
rättsfakta. Det kan typiskt sett bli aktuellt med en regressuppgörelse
mellan återförsäkrnngshavama (ett slags borgensmän), ifall
återförsäkringshavaren inte belastar båda återförsäkringarna fullt ut. Om
återförsäkringshavaren måste föra talan mot återförsäkringsgivarna vid
olika domstolar, finns risk för domar som vid en regressomgång visar sig
vara oförenliga (jfr EG-domstolens avgörande i Kalfelis v. Schröder, 1988
ECR 5565, samt Walin, Borgen och tredjemanspant, 2 uppl., 1996, s. 353
f.).
De olika målen får därför i enlighet med artikel 6.1 Luganokonventionen
anses ha sådant samband att även kärandenas talan mot Pohjola/Bothnia
skall upptas vid Stockholms TR.
JustR Gregow var av skiljaktig mening på sätt framgår av följande
yttrande: International Credit Insurance Corporations (IC) konkursbo har
som grund för sin talan vid TR:n om betalningsskyldighet för Skandia
International Insurance Corporation (Skandia) samt Pohjola Insurance
Company Ltd (Pohjola) och/eller Bothnia International Insurance Ltd.
(Bothnia) åberopat att GGF Asset Management S.A. (GGF) lämnat
ett angivet bolag ett lån på visst belopp mot säkerhet av bl.a. ett
garantiåtagande utfärdat av IC, att betalning inte har skett samt att
envar av Skandia och Pohjola för infriandet av IC:s åtagande har genom
särskilda handlingar (Reinsurance Agreement) åtagit sig ansvar gentemot
IC intill ett begränsat belopp. - GGF har på motsvarande sätt som grund
för sin talan mot Skandia samt Pohjola och/eller Bothnia åberopat det
av GGF lämnade lånet mot säkerhet av bl.a. IC:s garantiåtagande,
att betalning inte har skett samt att envar av Skandia och Pohjola för
infriandet av IC:s åtagande har genom särskilda handlingar (Reinsurance
Endorsement) åtagit sig ansvar gentemot GGF intill ett begränsat belopp.
Enligt artikel 6 punkt 1 i Luganokonventionen gäller beträffande talan
mot den som har hemvist i en konventionsstat - som ett undantag från
principen att sådan talan skall väckas vid domstol i hemviststaten - att,
om han är en av flera svarande, talan kan väckas vid domstol där någon
av svarandena har hemvist. Trots att det inte uttryckligen anges i artikeln,
är det tydligt att det för dess tillämpning måste föreligga ett närmare
samband mellan käromålen. I målet Kalfelis v. Schröder m.fl. fann EG-
domstolen att sambandet skall vara av sådant slag att det är påkallat att
handlägga och avgöra käromålen tillsammans för att undvika risken för
oförenliga domar.
Skandias och Pohjola betalningsåtaganden har visserligen gjorts
i olika handlingar och vid skilda tillfällen och det är inte fråga om
solidarisk betalningsskyldighet för svarandebolagen. Med hänsyn
till de gemensamma omständigheter som åberopats till stöd för
betalningsansvar för bolagen - innebärande bl.a. att de återförsäkrat
delar av en och samma betalningsförpliktelse vilken i sin tur utgör
ett garantiåtagande för en annan betalningsskyldighet - får det
emellertid anses föreligga ett sådant samband mellan käromålen att
förutsättningarna enligt artikel 6 punkt 1 i Luganokonventionen är
uppfyllda. Detta gäller bl.a. med tanke på att regressrätt kan komma att
aktualiseras.
På grund härav finner jag att TR:n är behörig att pröva IC:s och GGF:s
talan även mot Pohjola/Bothnia.
HD:s beslut meddelades d. 8 juni 2001 (mål nr Ö 4361-97).
Sökord:
Luganokonventionen; Brysselkonventionen; Domstols behörighet; Forum;
Kumulation