R4 M:HD Lnr:1994C48
D:Ö1960/94 SÖ171 A:94-06-29
Den 29:e. 48. (SÖ 171) Sveriges Pälsdjursuppfödares Riksförbund
och AB Nordiska Skinnauktioner mot Dansk Pelsdyravlerforening ang
säkerhetsåtgärd. Genom beslut 25/2 94 ogillade Stockholms TR en av
Sveriges Pälsdjursuppfödares Riksförbund, förening u p a (Riksförbundet)
och AB Nordiska Skinnauktioner (Skinnauktioner) gjord ansökan
om säkerhetsåtgärder enligt 15: 3 RB och förpliktade dem att utge
ersättning för Dansk Pelsdyravlerforenings (Pelsdyravlerforeningen)
rättegångskostnader i visst hänseende. Riksförbundet och Skinnauktioner
anförde besvär i Svea HovR och framställde vissa yrkanden betr
säkerhetsåtgärder. I beslut 24/3 94 anförde HovR:n: HovR:ns prövning
med avseende på de sökta säkerhetsåtgärderna inskränker sig till frågan
om svensk domsrätt föreligger. TR:n fann att så inte var fallet och ogillade
därför ansökan. Eftersom avsaknad av domsrätt innebär hinder för
prövning i sak, borde dock TR:n rätteligen ha utformat sitt beslut såsom
ett beslut om avvisning av ansökan. Riksförbundets och Skinnauktioners
påstående om att svensk domstol, och därmed Stockholms TR, skulle
vara behörig och pröva ansökan bygger på antagandet att ansökan
omfattas av Luganokonventionens tillämpningsområde. Vad som
kommit fram i HovR:n I detta avseende ger inte anledning att frångå
TR:ns slutsatser och bedömning vad gäller konventionens tillämpning.
Konventionen erbjuder således inget forum. Frågan gäller härefter
om svenska internaforumregler, i detta fall bestämmelserna i 10 kap
RB, utpekar någon behörig domstol. Vad som kan vara av betydelse i
detta hänseende är Riksförbundets och Skinnauktioners nu framförda
påstående om att egendom tillhörig Pelsdyravlerforeningen finns hos dem
i lokaler i Stockholm, varför forum jämlikt bestämmelserna i 10: 3 RB
skulle finnas. Bestämmelserna i nu aktuellt avseende -- i stadgandets
första stycke -- är avsedda att tolkas restriktivt. Mot bakgrund av vad
som uppgetts om egendomen har denna inte sådan stadigvarande
anknytning till riket att den anvisar behörig domstol enligt stadgandets
första mening. Egendomen kan inte heller, enär tvisten inte -- i vart
fall inte uteslutande -- rör denna, föra med sig en tillämpning av
stadgandets andra mening. Behörig domstol enligt de svenska interna
forumreglerna saknas därför. Vad som ovan anförts innebär att laga
forum saknas i Sverige. Att sådant forum saknas utgör inte något absolut
hinder mot svensk domsrätt. För att domsrätt skall föreligga i sådana
fall krävs dock särskilda skäl. Det vid Stockholms Handelskammares
Skiljedomsinstitut påkallade skiljeförfarandet är inte en omständighet
som ensam är tillräcklig för att anse att anknytningen till Sverige är
så stark att svensk domstol skulle vara behörig att uppta ansökan om
säkerhetsåtgärder till prövning. Inte heller vad som i övrigt kommit
fram angående omständigheterna kring tvisten mellan parterna är av
sådan beskaffenhet att detta, sett för sig eller tillsammans med vad som
upplysts om skiljeförfarandet, kan ge svensk domsrätt. Med ogillande
av besvären och yrkandet om rättegångskostnader ändrar HovR:n
TR:ns beslut endast på så sätt att Riksförbundets och Skinnauktioners
ansökan avvisas. -- Riksförbundet och Skinnauktioner yrkade i första
hand att HD skulle förplikta Pelsdyravlerforeningen att dels vid vite av 5
miljoner kr omedelbart återinträda i samarbetsavtalet mellan parterna,
innebärande bl a att danska skinn i avtalsenlig omfattning skall sändas till
Skinnauktioner för samsortering till auktioner i Köpenhamn, dels vid vite
av 1 miljon kr i pressmeddelande och i brev till svenska medlemmar av
Riksförbundet meddela att samarbetet enligt samarbetsavtalet på grund
av domstolsförordnande återupptagits. Riksförbundet och Skinnauktioner
gjorde gällande att fara var i dröjsmål och yrkade att säkerhetsåtgärderna
beviljades att gälla omedelbart tills annat förordnades. De yrkade
vidare befrielse från skyldighet att ställa säkerhet enligt 15: 6 RB för
skada som kunde tillfogas Pelsdyravlerforeningen. De yrkade också
befrielse från skyldigheten att utge ersättning för Pelsdyravlerforeningens
rättegångskostnader. I andra hand yrkade Riksförbundet och
Skinnauktioner att HD med undanröjande av HovR:ns och TR:ns
beslut skulle återförvisa målet till TR:n för fortsatt handläggning.
Pelsdyravlerforeningen bestred yrkandena samt medgav, för det fall
att HD skulle finna Stockholms TR vara behörig att pröva yrkandet om
säkerhetsåtgärd, yrkandet om återförvisning. Föredraganden föreslog
att HD skulle meddela följande beslut: Skäl. Klagandena har till stöd för
sin mening att svensk domsrätt föreligger främst åberopat den år 1988
mellan EG:s och EFTA:s medlemsstater ingångna Luganokonventionen
om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens
område. På grund av lagen (1992: 794) med anledning av Sveriges
tillträde till Luganokonventionen, gäller konventionens bestämmelser
som svensk lag. För att tillträdeslagen och konventionen skall anses
tillämpliga i förhållande till en viss främmande stat krävs emellertid
att denna stat har ratificerat konventionen (artikel 61.2). Danmark
har inte gjort detta; se regeringens tillkännagivande (1994: 91) om
staters tillträde till Luganokonventionen. 1992 års tillträdeslag är
därför inte tillämplig i förevarande fall; jfr 7 § första stycket lagen
(1977: 595) om erkännande och verkställighet av nordiska domar
på privaträttens område. Det anförda innebär att frågan om svensk
domsrätt föreligger primärt måste besvaras utifrån om bestämmelserna
i 10 kap RB anvisar behörig domstol. Klagandena har i det hänseendet
åberopat bestämmelsen i 3 § 1 st första meningen, enligt vilken det
är möjligt att i tvist rörande betalningsskyldighet söka den som inte
har känt hemvist inom riket där honom tillhörig egendom finns. Såsom
framgår av rättspraxis (bl a NJA 1981 s 386) och såsom även uttalas i
litteraturen (Dennemark, Om svensk domstols behörighet i internationellt
förmögenhetsrättsliga mål, 1961, s 148 samt Welamson i SvJT 1964
s 403 f och 1989 s 503) bör emellertid denna bestämmelse om s k
allmänt förmögenhetsforum tolkas restriktivt. Det kan i sammanhanget
även anmärkas att Luganokonventionen inte medger tillämpning av den
berörda bestämmelsen (artikel 3 2 st). Med hänsyn till det anförda delar
HD domstolarnas uppfattning att svensk domsrätt inte bör grundas på
lagrummet. Inte heller är det i målet fråga om ett sådant fall som avses
i 10: 3 1 st andra meningen RB. Frågan uppkommer då om behörighet
för svensk domstol ändock bör anses föreligga. Härom är följande
att säga. Med Luganokonventionen och dess förebild, den för EG:s
medlemsstater gällande Brysselkonventionen av år 1968, har tillskapats
en samlad reglering på europeisk nivå av här aktuella frågor om nationell
domsrätt. Såsom uttalats i litteraturen (Göransson i Vänbok till Boman,
1990, s 128) innebär detta en radikal omvandling för den svenska
internationella processrätten på det förmögenhetsrättsliga området (jfr
Gullnäs m fl, Rättegångsbalken I, s 10: 4). Luganokonventionen har
som utgångspunkt att konventionsstaterna I förhållande till varandra
inte skall lägga sig till med behörighetsregler som oskäligt gynnar parter
genom att tillåta dem att inleda rättegång I hemviststaten. I förhållande
till en stat som Danmark, som inte tillträtt konventionen, hindrar
visserligen inte denna att svensk domstol tilläggs en behörighet som går
längre än vad konventionen tillåter (artikel 4). Danmark har emellertid
medverkat vid konventionens utarbetande och även undertecknat den.
I förhållande till en sådan stat kan det inte anses lämpligt att sträcka
ut domstolsbehörigheten längre än vad konventionen tillåter. Trots
att Luganokonventionen inte är tillämplig finns det därför anledning
att gå in på vad den får anses innebära när, som här, en interimistisk
åtgärd har begärts som komplement till ett skiljeförfarande. Det kan då
först konstateras att konventionen inte är tillämplig på skiljeförfarande
(artikel 1 andra stycket 4). Konventionens huvudregel om domstols
behörighet är att talan mot den som har hemvist i en konventionsstat
skall väckas vid domstol i den staten (artikel 2 första stycket). Talan mot
den som har hemvist i en konventionsstat får väckas vid domstol i en
annan konventionsstat endast med stöd av vad som särskilt föreskrivs i
konventionen (artikel 3 första stycket, som hänvisar till bestämmelserna i
avsnitt 2 till 6 i avdelning II). – Beträffande interimistiska åtgärder gäller
emellertid en särskild reglering (artikel 24). Sådana åtgärder, däribland
säkerhetsåtgärder, som kan vidtas enligt lagen i en konventionsstat,
får begäras hos domstolarna i den staten, även om domstol i en annan
konventionsstat är behörig att pröva målet i sak enligt konventionen.
Luganokonventionen är så gott som likalydande med den tidigare nämnda
Brysselkonventionen. Enligt ett protokoll till denna konvention har EG-
domstolen getts behörighet att lämna besked om konventionens tolkning.
Nationella domstolar i de olika EG-staterna kan därför under pågående
rättegång inhämta besked från EG-domstolen om Brysselkonventionens
tolkning. Luganokonventionen är avsedd att i görligaste mån tolkas i
enlighet med Brysselkonventionens bestämmelser (se protokoll nr 2
till Luganokonventionen och prop 1991/92: 128 s 126). -- Inte heller
Brysselkonventionen är, som anges i dess artikel 1.II.4, tillämplig på
skiljeförfarande. I rapporten av den expertkommitté som förberedde
konventionen (Jenardrapporten) angavs som motivering härför att det
redan fanns eller planerades åtskilliga konventioner om skiljeförfarande,
främst 1958 års New Yorkkonvention om erkännande och verkställighet
av utländska skiljedomar. Några särskilda regler i ämnet ansågs därför
inte behövliga för EG-staternas del. Brysselkonventionens hithörande
bestämmelse innebär enligt rapporten att konventionen inte är tillämplig
på frågor om erkännande och verkställighet av skiljedomar. EG-domstolen
lämnade år 1991 sitt första tolkningsbesked rörande artikel 1.II.4 i
Brysselkonventionen (fallet Marc Rich). Domstolen fann därvid att det
föreskrivna undantaget omfattar mål vid nationell domstol om utseende
(i parts ställe) av skiljeman; detta gäller även om det i målet uppkommer
en prejudiciell fråga om skiljeavtalets existens eller giltighet (se bl a
Pålsson, Skiljeförfarande och Bryssel/Luganokonventionerna, SvJT 1994
s 1 ff). I förevarande mål uppkommer frågan hur Luganokonventionens
begränsning till att inte gälla skiljeförfarande bör förstås med hänsyn till
vad som föreskrivs i dess artikel 24 om interimistiska åtgärder. Särskilt
med hänsyn till att 1958 års New Yorkkonvention innehåller regler om
verkan av skiljeavtal och om erkännande av skiljedomar, finner HD att
utanför Luganokonventionens tillämpningsområde bör anses falla inte
endast själva skiljeförfarandet utan principiellt sett även sådana till ett
skiljeförfarande anknutna frågor som en domstol kan få ta befattning
med, exempelvis, som i fallet Marc Rich, utseende i parts ställe av
en skiljeman. -- Utmärkande för flertalet frågor av detta senare slag
är emellertid att de endast kan komma upp med anledning av att ett
skiljeförfarande inletts. Så förhåller det sig inte med ett beslut som
rätten fattar sedan en interimistisk åtgärd begärts; ett sådant beslut
kan meddelas även i samband med rättegång. Vid den tidpunkt då
interimistiskt beslut begärs kan dessutom situationen vara den att en
sökande, som har ingått ett skiljeavtal, inte slutligen har bestämt sig
för om skiljeförfarande skall påkallas eller rättegång inledas. För det
fall att valet faller på att inleda rättegång är Luganokonventionen, som
klart framgår av dess lydelse, tillämplig vid interimistiska åtgärder, om
förutsättningarna härför i övrigt är uppfyllda. Det saknas skäl att komma
till annan slutsats för det fall att i stället skiljeförfarande påkallas. Enligt
artikel 24 i Luganokonventionen får interimistiska åtgärder som kan
vidtas enligt lagen i en konventionsstat, begäras hos "domstolarna" i den
staten, även om domstol i en annan konventionsstat är behörig att pröva
målet i sak enligt konventionen. Artikel 24 tar således inte ställning till
vilken domstol som är lokalt behörig, men konventio nen innebär att en
konventionsstat måste ställa åtminstone en domstol till förfogande. I
enlighet härmed innebär 1992 års svenska tillträdeslag, att, om det vid
tillämpning av lagen inte finns någon behörig domstol trots att svensk
domsrätt enligt lagen föreligger, frågan skall tas upp av Stockholms TR
(2 §). -- Om tillträdeslagen varit tillämplig, skulle således Stockholms
TR ha varit behö rig att pröva klagandenas ansökan. När som i detta fall
den berörda främmande staten har undertecknat Luganokonventionen
och kan förmodas vara inställd på att tillträda den och dessutom ett
skiljeförfarande pågår i Sverige mellan parterna, finns det god anledning
att komma till samma resultat i domsrättsfrågan som om konventionen
varit tillämplig. HD finner därför att svensk domsrätt föreligger och att
Stockholms TR är behörig att pröva klagandenas ansökan. Vid sådant
förhållande är HD berättigad att nu pröva ansökan. Bl a med hänsyn
till HD:s ställning som prejudikatsinstans kan det emellertid inte anses
lämpligt att domstolen som första instans tar ställning till de många
frågor som en sakprövning kan göra det nödvändigt att gå in på (jfr NJA
1989 s 646). I stället bör, som klagandena yrkat i andra hand, denna
prövning göras av TR:n. Avgörande. HD undanröjer HovR:ns och TR:ns
beslut. HD: Skäl. Frågan i målet gäller i första rummet huruvida svensk
domsrätt föreligger beträffande Riksförbundets och Skinnauktioners
talan om säkerhetsåtgärd. Till stöd för att sådan domsrätt är för handen
och för att Stockholms TR är behörig domstol har Riksförbundet och
Skinnauktioner anfört att forum anvisas av 1988 års Luganokonvention,
som enligt lagen (1992: 794) med anledning av Sveriges tillträde till
Luganokonventionen skall gälla som lag här i landet, eller av 10: 3 RB. De
har vidare åberopat att omständigheterna kring tvisten mellan parterna
och det förhållandet att Stockholms Handelskammares Skiljedomsinstitut
är ensamt behörigt att pröva tvisten utgör skäl för svensk domsrätt.
I fråga om Luganokonventionen har TR:n och HovR:n funnit att
ansökningen om säkerhetsåtgärd inte omfattas av konventionens
tillämpningsområde på grund av det i artikel 1 i konventionen intagna
undantaget för skiljeförfarande. För att konventionen skall vara tillämplig
krävs emellertid att den främmande stat som berörs har ratificerat
konventionen. Såsom Riksförbundet och Skinnauktioner anmärkt i sin
besvärsinlaga till HD har Danmark inte ännu gjort detta (se regeringens
tillkännagivande /1994: 91/ om staters tillträde till Luganokonventionen).
Oavsett hur bedömningen av den av TR:n och HovR:n prövade frågan
om konventionens tillämpningsområde i förevarande hänseende utfaller
(jfr t ex Pålsson i SvJT 1994 s 13 f) följer således av det sagda att
1992 års tillträdeslag och konventionen inte ger anvisning om behörig
svensk domstol i förevarande fall. Vad härefter gäller 10: 3 RB är, såsom
Pelsdyravlerforeningen anfört, första stycket första meningen i paragrafen
tillämplig endast om fråga är om tvist rörande betalningsskyldighet.
Såvitt framgår av utredningen är här inte fråga om en sådan tvist.
Bestämmelsen i nämnda mening är därför inte tillämplig. I enlighet med
vad HovR:n funnit ger inte heller någon annan bestämmelse i 10 kap
RB anvisning om behörig domstol i Sverige. Med hänsyn till det anförda
och då omständigheterna i övrigt inte föranleder att svensk domsrätt
ändock får anses föreligga skall besvären lämnas utan bifall. Avgörande.
HD fastställer det slut vartill HovR:n kommit.