Mellan Sveriges Redareförening och Sveriges Fartygsbefälsförening
(nedan kallat föreningen) gäller kollektivavtal. Safe Service AB (i det
följande benämnt Safe Service eller bolaget) är medlem i Sveriges
Redareförening och därmed bundet av kollektivavtalet.
Safe Service hade tidigare ett s.k. managementavtal med ett systerbolag,
Safe Rig AB, som innebar att Safe Service handhade driften och
bemanningen av Safe Rig AB:s bostadsplattformar. I samband med att
Safe Rig AB under hösten 1994 överlät bostadsplattformarna till ett annat
bolag, sade Safe Rig AB upp managementavtalet med Safe Service.
Enligt Safe Service bedömning innebar uppsägningen av
managementavtalet att det uppstod arbetsbrist vid bolaget. Safe Service
sade därför upp de i bilaga 1 (uteslutes här) upptagna arbetstagarna.
Samtliga dessa arbetstagare är medlemmar i föreningen.
Föreningen har väckt talan mot arbetsgivarparterna och yrkat att
arbetsdomstolen bl.a. skall förklara att de av Safe Service vidtagna
uppsägningarna av de arbetstagare som är upptagna i bilaga 1 är
ogiltiga. Som grund för sin talan har föreningen gjort gällande att det inte
förelegat saklig grund enligt 7 § anställningsskyddslagen för de av Safe
Service vidtagna uppsägningarna.
Safe Service har bestritt käromålet och yrkat att föreningens talan skall
avvisas alternativt avslås. Som grund för bestridandet har Safe Service
gjort gällande att det förelegat saklig grund för uppsägningarna. Safe
Service har vidare, såvitt avser föreningens yrkande om ogiltigförklaring
av uppsägningarna, gjort gällande att föreningens talan i denna del är
preskriberad, eftersom föreningen inte väckt talan inom den tid som
föreskrivs i 40 § anställningsskyddslagen.
Safe Service har vidare yrkat att arbetsdomstolen interimistiskt skall
besluta att anställningarna skall upphöra vid uppsägningstidernas utgång.
Föreningen har bestritt Safe Service interimistiska yrkande samt att
föreningens talan såvitt den avser ogiltigförklaring av uppsägningarna är
preskriberad.
Sveriges Redareförening har förklarat att föreningen inte avser att själv
utföra sin talan i målet.
Safe Service interimistiska yrkande har avgjorts efter föredragning.
[…]
Föreningen
Safe Partner AB (Safe Partner), som är ett svenskt bolag, äger följande
bolag: Safe Rig AB, Safe Rig Ltd och Safe Service. Fram till år 1994
innehades samtliga aktier i Safe Partner av det svenska bolaget Stena AB
samt två andra svenska aktiebolag. Under år 1994 sålde dessa bolag sina
aktier i Safe Partner till det engelska bolaget Offshore Accommodation
Group Ltd (OAG). OAG ägdes till hälften av Union Bank of Switzerland och
till hälften av det engelska bolaget Phildrew Ventures Ltd. Som betalning
för sina aktier erhöll de svenska bolagen en revers, vilket kan tolkas på
det sättet att de svenska bolagen rent faktiskt behöll sitt ägande i Safe
Partner. Samtliga ovan nämnda bolag har företrätts av en person vid
namn Mikael von Mentzer.
Safe Rig AB ägde fram till perioden december 1994 - januari 1995 tre
bostadsplattformar: Safe Gothia, Safe Holmia (numera Safe Caledonia)
och Safe Britannia. Dessa bostadsplattformar är samtliga stationerade på
Nordsjön.
Safe Rig Ltd övertog två av de ovan nämnda bostadsplattformarna. Den
första bostadsplattformen, Safe Gothia, övertogs den 1 december 1994
och den andra, Safe Caledonia, övertogs den 16 december 1994. Den
tredje bostadsplattformen, Safe Britannia, övertogs den 26 januari 1995
av ett bolag benämnt North Sea Accommodation (North Sea). Sistnämnda
bolag, som registrerats i Göteborg, är troligen ett dotterbolag till OAG
eller Safe Service.
I samband med övertagandena "flaggades" plattformarna om till engelsk
flagg. Detta innebar att plattformarna registrerades i det engelska
sjöfartsregistret och att ägaren därigenom fick tillåtelse att hissa den
engelska flaggan ombord på plattformarna. Bostadsplattformarna är
stationerade på den brittiska kontinentalsockeln, dvs. inom brittiskt
territorium.
Safe Service var manager för de tre ovan angivna bostadsplattformarna.
Safe Service uppgift var att förse plattformarna med personal, dvs.
anställa personal samt sköta personaladministrationen. Safe Service var
således arbetsgivare för samtliga de arbetstagare som finns upptagna
i bilaga 1. Safe Service är registrerat i Sverige som ett svenskt bolag
men har begärt att som juridisk person få betala skatt i Storbritannien på
grund av att bolaget till största delen bedriver sin verksamhet där.
I samband med att bostadsplattformarna flaggades om beslöt ägarna
att överlåta de uppgifter som Safe Service tidigare innehaft till ett
annat managementbolag, Denholm Ship Management Ltd (Denholm).
Med hänvisning till ovan nämnda beslut sade Safe Service den 9
november 1994 upp samtliga arbetstagare som finns angivna i bilaga
1. Uppsägningstiderna för de berörda arbetstagarna löper från den 9
november 1994 med olika uppsägningstider fram till den 9 november
1995. De berörda arbetstagarna har efter det att bostadsplattformarna
övergått till Safe Rig Ltd och North Sea varken utfört något arbete för
Safe Service eller för Denholm.
Den verksamhet, som omfattades av den entreprenad som Safe Service
innehade, har enligt föreningens uppfattning inte förändrats genom
övergångarna utan Denholm utför exakt samma uppgifter som Safe
Service tidigare gjorde. Den enda skillnaden är att bostadsplattformarna
bemannas av personal från Storbritannien och att det för denna personal
gäller engelska villkor. Bytet till brittisk besättning har lett till att
ägarbolagen fått en lägre kostnad för managementuppgifterna.
Efter överlåtelserna av bostadsplattformarna gjorde arbetstagarna genom
föreningen anspråk på fortsatt anställning i Denholm. Anspråken ledde till
att Safe Service i en rundskrivelse den 5 december 1994 meddelade, att
de anställda automatiskt skulle överföras till Denholm. De arbetstagare
som inte ville överföras till Denholm skulle skriftligen anmäla detta till
Safe Service. Dessa arbetstagare kunde därefter inte påräkna någon
fortsatt uppsägningslön. Anställningarna skulle dock bara gälla till
respektive uppsägningstids utgång. Den 28 december 1994 återtog OAG
det erbjudande som Safe Service hade lämnat. Under mellantiden hann
dock arbetstagarna få löneutbetalningar som var baserade på engelska
regler om skatter och avgifter.
Vid primärförhandlingar som fördes i november 1994 inför
uppsägningarna framförde föreningen att uppsägningarna inte var sakligt
grundade då det med tillämpning av svensk lag inte förelåg någon
egentlig arbetsbrist och eftersom de olika intresseförhållandena visade att
man försökt kringgå bestämmelserna i 7 § anställningsskyddslagen.
Föreningen har konstaterat att det fortfarande är Safe Service som från
Göteborg administrerar verksamheten vad gäller anställningarna ute på
bostadsplattformarna. Företrädare för Denholm har vägrat att förhandla
med föreningen och hänvisat till företrädare för OAG och Safe Service.
Det kan därför inte uteslutas att Denholm av Safe Service används som
arbetsgivarbulvan i syfte att dölja det reella arbetsgivaransvar som Safe
Service kan ha i detta sammanhang. Vid sådant förhållande skall Denholm
snarare anses som arbetsförmedlare än som arbetsgivare.
[…]
Inom Europeiska Unionen (EU) finns ett direktiv som reglerar
företagsöverlåtelser, EG-rådets direktiv av den 14 februari 1977 om
tillämpning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagares
rättigheter vid överlåtelse av företag, verksamheter eller delar av
verksamheter (77/187/EEG), det s.k. överlåtelsedirektivet. Av artikel 4 i
detta direktiv följer att en överlåtelse inte utgör skäl för uppsägning från
överlåtarens eller förvärvarens sida. Det bör dock noteras att direktivet
inte förpliktar staterna att tillämpa detta avseende fartyg.
Överlåtelsedirektivet har implementerats i engelsk rätt genom lagen
"Transfer of Undertakings (Protection of Employment) Regulations
1981" (TUPE). I lagen har det bl.a. införts ett uppsägningsförbud
motsvarande artikel 4 i direktivet.
Sverige har under år 1994 implementerat överlåtelsedirektivet genom
lagen (1992:1317) om ett europeiskt ekonomiskt samarbetsområde
(EES-lagen). Direktivet har därefter implementerats genom de ändringar
som genomfördes i anställningsskyddslagen den 1 januari 1995 (se SFS
1994:1685).
[…]
Vid årsskiftet 1993/94 beslöts att bestämmelsen i 7 §
anställningsskyddslagen skulle tolkas EU-konformt, dvs. att hänsyn
skulle tas till EG:s rättsakter i enlighet med EES-lagen. Att så var fallet
framgår av 2 § EES-lagen. I nämnda bestämmelse hänvisas till EES-
avtalets artikel 68, av vilken framgår att överlåtelsedirektivet är gällande.
Begreppet saklig grund skall mot bakgrund av det anförda tolkas med
hänsyn till direktivets uppsägningsförbud. Denna tolkningsprincip följer
bl.a. av vad som anfördes i propositionen 1991/92:170 bil. 1, s. 35, jfr s.
135.
Vid årsskiftet 1994/95 infördes ett uttryckligt uppsägningsförbud
i anställningsskyddslagen genom bestämmelsen i 6 b §
anställningsskyddslagen. I ett tillägg till 7 § samma lag som infördes vid
samma tidpunkt, stadgas att saklig grund för uppsägning inte föreligger
vid överlåtelser som sker efter den 1 januari 1995. Ändringarna i
anställningsskyddslagen innebär således att vissa av överlåtelsedirektivets
bestämmelser uttryckligen infördes i nämnda lag.
I övergångsbestämmelserna till ovan nämnda ändringar angavs inga
undantag för överlåtelser som hade påbörjats från arbetsgivarens sida
genom uppsägningar före årsskiftet 1994/95 och vid vilka överlåtelsen av
verksamheten formellt skedde efter detta årsskifte.
Föreningen gör i första hand gällande att uppsägningarna av de berörda
arbetstagarna utgör ett kringgående av anställningsskyddslagens
bestämmelser. Denholms managementansvar har tillkommit för skens
skull och det är Safe Service som har det reella arbetsgivaransvaret.
[…]
Ägarstrukturen vid överlåtelsen, dvs. OAG:s inflytande på Safe
Service och övriga ägarbolag, var sådant att en arbetsbristsituation
hade kunnat undvikas om ägaren och därmed Safe Service valt
att inte utnyttja Denholm som manager.Det förhållande att OAG,
Safe Partner och Safe Service hade samma verkställande direktör,
Mikael von Mentzer, innebar att det var samma person som skötte
det bolag vilket förlorade managementansvaret samtidigt som han
bestämde villkoren för övertagandet. Safe Service och dess ägare
hade vid uppsägningstillfället fullständig kontroll över tidpunkterna för
överlåtelserna av bostadsplattformarna, uppsägningen av Safe Service
som manager för plattformarna samt de villkor som skulle gälla för den
nya managern. Safe Service hade vid uppsägningstillfället även möjlighet
att bedöma den rättsliga situationen i såväl Sverige som England.
Det förhållandet att Denholm intensivt har försökt att undvika direkta
kontakter med de arbetstagarorganisationer som företräder "den svenska
personalen" och till synes arbetat på direkta order av Mikael von Mentzer
stöder enligt föreningen påståendet att Denholm endast anlitats för sken
skull.
Till detta kommer förhållandet att arbetstagarnas efter framställning
från föreningen erhöll beskedet att de automatiskt skulle överföras
till Denholm om de inte meddelade annat. Erbjudandet återtogs
dock eftersom föreningen inte accepterade bolagets tolkning, att
anställningarna hos Denholm endast skulle gälla till utgången av
respektive arbetstagares uppsägningstid. Trots detta har medlemmarna
fått löneutbetalningar från Denholm baserade på engelska skatteregler.
Föreningen gör i andra hand gällande att enligt bestämmelsen i 7 §
anställningsskyddslagen i dess lydelse före den 1 januari 1995 inte
har förelegat saklig grund för uppsägningarna. Detta gäller oavsett om
EES-lagen skall anses vara tillämplig eller inte, när bolaget sade upp
föreningens medlemmar den 9 november 1994. Föreningen vill i denna
del anföra följande.
I förarbetena till 7 § anställningsskyddslagen (prop. 1973:129 s. 123)
anges att det naturligen krävs av arbetsgivaren att han överväger alla
de möjligheter som står till buds för att genomföra driftsinskränkningar
utan att arbetstagare behöver sägas upp. Den aktuella överlåtelsen måste
alltså bedömas utifrån vilka möjligheter som Safe Service, genom sin
ägarstruktur, hade att påverka möjligheterna till fortsatt arbete för de
anställda. Det bör härvid noteras att arbetsdomstolen i avgörandet AD
1976 nr 28 klargjort att det för att det skall anses föreligga saklig grund
för uppsägning fordras att det faktiskt genomförts en driftsinskränkning
vid företaget.
Ägarna till Safe Service har vid det aktuella tillfället inte reducerat sin
totala verksamhet, utan snarare utökat den. Koncernens verksamhet
har haft samma omfattning såväl före som efter överlåtelsen och
arbetsuppgifterna har inte förändrats utan är identiska med dem som
tidigare fanns. Den förändring som har inträffat är att man valt att anlita
ett annat europeiskt lands arbetstagare för att utföra arbetsuppgifterna
på bostadsplattformarna.
Koncernens olika bolag och Safe Service företrädare kan enligt föreningen
knappast anses ha övervägt alla de möjligheter som stått till buds för att
undvika uppsägning av arbetstagare.
Safe Service hade vid tidpunkten för uppsägningarna även att utgå
från att arbetsbrist inte skulle kunna åberopas vid överlåtelserna under
uppsägningstiderna på grund av det pågående lagstiftningsarbetet i
Sverige, som bl.a. innebar att ett uppsägningsförbud infördes i svensk
rätt i fall som dessa.
Den 27 oktober 1994, dvs. innan uppsägningarna genomfördes, beslutade
regeringen att anta en proposition (prop. 1994/95:102) som bl.a.
innefattade de ovan angivna förändringarna i anställningsskyddslagen.
Avsikten med dessa förändringar var inte att införa ett nytt "rättsligt
tillstånd" utan endast att tydliggöra rättsläget i dessa delar. Regeringens
beslut innebar att Safe Service innan uppsägningarna genomfördes fick
ett klart besked om att den då gällande lagstiftningen uppfyllde de krav
som följde av artikel 4 i överlåtelsedirektivet. Lagändringen utgjorde
således endast ett förtydligande och inte en ändring av gällande rätt.
Safe Service har före uppsägningarna fått en klar och tydlig anvisning
från lagstiftarens sida, oavsett innebörden av EES-lagen, om att de
uppsägningar som bolaget hade för avsikt att genomföra inte stod i
överensstämmelse med gällande svensk lagstiftning, dvs. att bolaget inte
hade saklig grund för att säga upp någon av föreningens medlemmar.
Safe Service borde i vart fall ha insett att en överlåtelse som skedde
efter årsskiftet, vilket bolaget planerade att genomföra avseende
bostadsplattformen Britannia den 26 januari 1995, inte kunde åberopas
som grund för en uppsägning före årsskiftet. Vidare har bolaget med
hänsyn till den ovan angivna engelska lagstiftningen vid tidpunkten för
uppsägningarna inte kunnat utgå ifrån att arbetsbrist skulle föreligga
vid uppsägningstidernas utgång. Det måste således ha stått klart för
Safe Service att det under uppsägningstiden förelåg rättsliga hinder
enligt engelsk rätt för Safe Service och övertagaren att åberopa gjorda
uppsägningar som sakligt grundade.
Av det anförda följer att Safe Service vid tidpunkten för uppsägningarna
bort göra den bedömningen att saklig grund för uppsägningarna inte
förelegat. I vart fall borde bolaget ha kunnat förutse att det under
uppsägningstiden inte skulle uppstå någon arbetsbrist. Bolaget har
således lätt kunnat förhindra uppsägningar.
Sammantaget har det med hänsyn till det anförda inte förelegat saklig
grund för uppsägningarna.
För det tredje gör föreningen gällande att bolaget inte har haft
saklig grund för uppsägningarna enligt bestämmelsen i 7 §
anställningsskyddslagen i dess lydelse fr.o.m den 1 januari 1994,
eftersom bestämmelsen skulle tolkas EU-konformt. Med det sistnämnda
förstås att begreppet saklig grund skulle tolkas i överenstämmelse
med de regler som gällde och alltjämt gäller inom EU. Vidare gör
föreningen alternativt gällande att överlåtelsedirektivet implementerats
i svensk rätt genom EES-lagen. Föreningen gör slutligen alternativt
gällande att om nämnda bestämmelse inte skall tolkas EU-konformt
och överlåtelsedirektivet inte skall anses implementerat i svensk rätt
genom EES-lagen är bestämmelserna i 25-27 §§ anställningsskyddslagen
tillämpliga.
[…]
Bestämmelsen i 7 § anställningsskyddslagen innefattar begreppet saklig
grund. Den tolkningsregel som skall gälla för detta begrepp framgår
av förarbetena till nämnda bestämmelse (se prop. 1973:129 s. 120).
Av dessa förarbeten framgår att lagstiftaren valt att inte närmare
precisera begreppet saklig grund eftersom man anser att en sådan
precisering skulle få negativa konsekvenser. Orsaken till lagstiftarens
ställningstagande var att denne förutsåg att innebörden av begreppet
skulle komma att förändras genom rättsutvecklingen.
En allmänt erkänd princip för lagtolkning är att lagar skall tolkas
fördragskonformt, dvs. i den mån flera olika tolkningsalternativ är
möjliga skall den tolkning väljas som överensstämmer med Sveriges
internationella åtaganden.
Föreningen gör gällande att dessa tolkningsprinciper har en avgörande
betydelse för bedömningen av huruvida Safe Service skall anses ha
saklig grund för de aktuella uppsägningarna och därmed även för målets
utgång.
Efter den 1 januari 1994 skall bestämmelsen i 7 §
anställningsskyddslagen tolkas EU-konformt, dvs. hänsyn skall tas till
EG:s rättsakter i enlighet med EES-lagen, när svensk domstol tillämpar
begreppet saklig grund. Vid dessa förhållanden skall begreppet tolkas
med hänsyn till överlåtelsedirektivets uppsägningsförbud.
EES-lagen innefattar den ovan angivna tolkningsprincipen. Detta framgår
bl.a. av förarbetena till EES-lagen där följande konstateras (se prop
1991/92:170 bil. 1, s. 35): "På det arbetsrättsliga området finns ett
fåtal EG-direktiv som också blir del av EES-avtalet. Bl.a. gäller detta
skydd för anställdas rättigheter vid arbetsgivares insolvens och vid
företagsöverlåtelser. Svensk lagstiftning uppfyller dessa bestämmelser och
behöver därför inte ändras".
I ett svar till EFTA:s övervakningsmyndighet den 7 februari 1994, dvs. nio
månader före uppsägningarna, uttryckte den svenska regeringen att den
då gällande bestämmelsen i 7 § anställningsskyddslagen utgjorde en regel
som tillgodosåg den lagreglering som direktivet krävde.
EFTA:s övervakningsmyndighet konstaterade att den svenska regeringen i
sitt svar bekräftat att överlåtelsedirektivet implementerats i svensk rätt.
Det anförda innebär att en svensk domstol vid bedömningen om det
förelegat saklig grund enligt 7 § anställningsskyddslagen måste ta hänsyn
till uppsägningsförbudet i överlåtelsedirektivet.
[…]
Av bestämmelserna i 2 § nämnda lag framgår att vissa i bestämmelsen
angivna artiklar i EES-avtalet skall gälla som svensk lag. Bland de artiklar
som gäller som svensk lag finns artikel 68, som har följande lydelse.
"Inom området arbetsrätt skall de avtalsslutande parterna genomföra
de åtgärder som krävs för att säkerställa att detta avtal fungerar väl.
Åtgärderna anges närmare i bilaga XVIII".
[…]
Av bestämmelsen i 5 § samma lag framgår att en föreskrift enligt EES-
lagen skall tillämpas utan hinder av vad som föreskrivs i lag eller annan
författning.
Det sistnämnda innebär att för det fall en inhemsk regel strider mot en
bestämmelse i EES-lagen domstolen skall tillämpa EES-bestämmelsen.
Föreningen gör således gällande att överlåtelsedirektivet har
implementerats i svensk rätt genom EES-lagen.
För det fjärde gör föreningen gällande att Safe Service inte har haft saklig
grund för sin uppsägning enligt 7 § anställningsskyddslagen då bolagets
verksamhet överläts slutligt den 26 januari 1995, vid vilken tidpunkt det
ostridigt förelåg ett uppsägningsförbud i enlighet med bestämmelserna i 6
b § och 7 § samma lag.
[…]
Vid årsskiftet 1994/95 genomfördes förändringar i
anställningsskyddslagen. Dessa förändringar innebar, vilket angivits
ovan, bl.a. att det i 7 § anställningsskyddslagen infördes ett tillägg som
innebär att saklig grund för uppsägning inte föreligger vid överlåtelser
som sker efter den 1 januari 1995. Avgörande för tillämpligheten av
denna bestämmelse är tidpunkten för övergången (se prop. 1994/95:102
s. 83), vilket innebär att uppsägningsförbudet gäller endast om denna
sker efter lagens ikraftträdande.
I förevarande tvist är klarlagt att bemanningsuppdraget vad gäller
bostadsplattformen Britannia övergick till Denholm den 26 januari 1995.
För den enskilde arbetstagaren är det väsentligaste vid vilken tidpunkt
han arbetar för någon annan än överlåtaren eller, som i förevarande fall,
får lämna arbetsplatsen. Denna förändring för arbetstagaren sker normalt
i samband med att kontrollen över arbetsplatsen går över till förvärvaren.
I övergångsbestämmelserna till ändringarna i anställningsskyddslagen
har inte något undantag gjorts för de överlåtelser som påbörjats från
arbetsgivarens sida med uppsägningar före årsskiftet 1994/95, men där
överlåtelsen formellt skett efter denna tidpunkt. Det kan även noteras att
uppsägningsförbudet genom ändringen i anställningsskyddslagen kom att
omfatta även fartyg.
Med hänsyn till det anförda gör föreningen gällande att överlåtelsen
av Safe Service verksamhet omfattas av uppsägningsförbudet i
anställningsskyddslagen.
För det femte gör föreningen gällande att uppsägningarna står i strid med
grunderna för anställningsskyddslagen samt lag och goda seder. […]
Inom EU-rätten finns klara regler som stadgar att det föreligger
överlåtelseförbud i fall som detta. I svensk rätt föreligger i första hand ett
sådant överlåtelseförbud eller i vart fall en företrädesrätt under år 1994. I
engelsk rätt finns ett uppsägningsförbud.
Föreningen anser att den sammantagna regleringen av
anställningsskyddet vid överlåtelser i fall som detta innebär att
arbetstagarna skall ges ett skydd. Att Safe Service entreprenad skulle
kunna gå över till Denholm utan att medlemmarna skulle ha rätten
till fortsatt anställning står uppenbart i strid med grunderna för alla
de åberopade rättsreglerna. Att överlåtelsen sker från ett svenskt
rättssubjekt till ett engelskt bör inte kunna utnyttjas genom "smart
planering" av de berörda bolagen.
Föreningen gör gällande att Safe Service syfte med uppsägningarna och
ägarbolagens sammantagna kontroll över skeendet måste påverka frågan
om det förelegat saklig grund för uppsägningarna. Om så inte sker, blir
resultatet orimligt i förhållande till såväl de svenska som de engelska och
EU-rättsliga reglerna. Uppsägningsförbudet enligt engelsk rätt skulle bli
verkningslöst och den svenska företrädesrätten till återanställning skulle
inte kunna göras gällande. Att detta skulle stå i överensstämmelse med
det förbättrade skydd EU-rätten föreskriver och som Sverige åtagit sig att
följa enligt föreningen inte var en riktig utgångspunkt.
Föreningen gör för det sjätte gällande att Safe Service inte har haft saklig
grund för uppsägning på grund av det uppsägningsförbud som finns
enligt engelsk rätt. Engelsk lag är enligt föreningen tillämplig i målet
eftersom bostadsplattformarna är verksamma på den brittiska delen av
kontinentalsockeln.
Vidare kunde Safe Service vid uppsägningstidpunkten inte utgå ifrån att
arbetsbrist skulle föreligga vid uppsägningstidernas utgång med hänsyn
till att Denholm hade att beakta den engelska lagstiftningen TUPE vilken
bl.a. innefattar ett uppsägningsförbud vid överlåtelser.
Av det anförda följer att bolaget vid tidpunkten för uppsägningarna
kunde förutse att det vid uppsägningstidens utgång inte skulle föreligga
någon brist på arbete. Därmed föreligger det inte heller saklig grund för
uppsägningarna.
Safe Service
Safe Partner bestod tidigare av tre bolag: Safe Rig AB, Safe Service och
Safe Rig Ltd.
Safe Rig AB ägde fem bostadsplattformar: Safe Supporter, Safe
Gothia, Safe Lancia, Safe Holmia och Safe Britannia. Genom ett
särskilt managementavtal slutet mellan Safe Rig AB och Safe
Service handhade sistnämnda bolag driften och bemanningen av
bostadsplattformarna. Genom detta avtal var Safe Service att anse som
redare för plattformarna.
Under hösten 1994 såldes aktierna i Safe Partner till OAG. Safe Rig
AB överläts härvid till OAG:s dotterbolag OA Holding Ltd. Sistnämnda
överlåtelse innebär att Safe Rig AB inte längre är ett dotterbolag till Safe
Partner. OAG meddelade kort tid efter överlåtelsen att det skulle försälja
bostadsplattformarna och flagga om dessa från svensk till brittisk flagg.
På grund av försäljningen sade Safe Rig AB upp managementavtalet med
Safe Service. Med anledning av detta sade Safe Service upp samtliga
ombordanställda på bostadsplattformarna på grund av arbetsbrist.
Uppsägningarna gällde per den 1 november 1994. Uppsägningarna
föregicks av centrala förhandlingar mellan parterna. Förhandlingarna
avslutades den 31 oktober 1994.
[…]
En bostadsplattform kan liknas vid ett passagerarfartyg. Genom att
bygga plattformen som en katamaran, dvs. med två parallella skrov som
i detta fall är speciellt utformade, uppnås en bättre sjöduglighet och
plattformen rullar mindre i hög sjö. Plattformarna har egna maskiner
för framdrivning. Varje plattform har utrustats med fyra maskiner om
sammanlagt 13 000 hästkrafter. Det finns även en fullständigt utrustad
brygga för plattformens navigering.
På gas- och oljefält till havs finns bottenfasta installationer för utvinning
av gas och olja. Från installationerna sker transporter av gas och olja till
fastlandet genom pipelines. Installationerna är mycket kostsamma. På
installationerna utförs underhålls- och säkerhetsarbeten. Dessa arbeten
kräver ett stort antal reparatörer och övriga arbetare. Under arbetets
gång bor dessa arbetstagare på en bostadsplattform. Bostadsplattformen
ankras upp nära den fasta anläggningen och personalen kan nå den fasta
anläggningen genom en längre landgång. Under hela den tid som en
bostadsplattform är ankrad intill den fasta anläggningen är sjövakter
satta bl.a. för att om så krävs bostadsplattformen snabbt skall kunna
lämna den fasta installationen. Bostadsplattformen kan även genom
det egna maskineriet ligga bredvid den fasta installationen utan att
ankring sker. Bostadsplattformarna flyttar sig genom det egna maskineriet
mellan de olika fasta installationerna. Vid bostadsplattformarna
tillhör driftbesättningen föreningen, Maskinbefälsförbundet respektive
Sjöfolksförbundet. Hotell- och restaurangverksamheten handhas av
särskilda cateringfirmor.
Bostadsplattformarna har i både kollektivavtal och svensk lag betraktats
som fartyg. Bostadsplattformarna har även inskrivits i fartygsregistret
och erhållit fartygscertifikat på samma sätt som övriga fartyg med
motsvarande funktion. När plattformarna ägdes av "Götaverken"
gällde ett särskilt bemanningsavtal. Bemanningsavtalet innebar bl.a.
att "Broströms", genom en dispens från regeringen i enlighet med 5
kap. 12 § fartygssäkerhetslagen, handhade bemanningen av dessa.
Bostadsplattformarna är klassificerade för oceanfart.
Först i samband med denna tvist har föreningen gjort gällande att
bostadsplattformarna inte skulle vara att anse som fartyg utan utgöra
fasta installationer. Detta ställningstagande beror på att nämnda
förhållande har betydelse vid tillämpningen av överlåtelsedirektivet.
Safe Service gör gällande att bostadsplattformarna skall betraktas som
sjögående skepp eller fartyg (seagoing vessels).
Utflaggningen av ovan angivna bostadsplattformar har skett i följande
ordning. Safe Lancia och Safe Supporter flaggades ut den 31 oktober
1994. Därefter flaggades Safe Gothia och Safe Holmia ut den 1 respektive
den 15 december 1994. Slutligen flaggades Safe Britannia ut den 26
januari 1995.
Safe Britannia, Safe Gothia och Safe Holmia är för närvarande sysselsatta
i brittiska vatten. Uppdragsgivare är oljebolagen ELF och Shell. Safe
Lancia och Safe Supporter är på grund av brist på uppdrag för tillfället
upplagda i Norge.
Efter det att MBL-förhandlingar avslutats med föreningen rörande
uppsägningar på grund av arbetsbrist tog OAG kontakt med Denholm.
Kontakten resulterade i att OAG slöt ett bemanningsavtal med
Denholm som innebar att Denholm skulle handha bemanningen av
bostadsplattformarna. Genom att handha bemanningen är det Denholm
som betalar ut arbetstagarnas löner och andra anställningsförmåner.
Denholm är att betrakta som arbetsgivare. Bostadsplattformarna har
därefter allteftersom de utflaggats bemannats med brittisk besättning
då föreningen inte godtagit erbjudanden om anställning hos Denholm
för dess medlemmar. Safe Service har i sin tur förklarat att de svenska
arbetstagarna från respektive utflaggningsdag inte behöver stå till
förfogande under uppsägningstiden, dvs. de har varit arbetsbefriade.
Mellan parterna har förevarit en lokal tvisteförhandling den 20 februari
1995. Förhandlingen var påkallad av föreningen. Av föreningens
förhandlingsframställan framgår bl.a. följande.
FÖRHANDLINGSBEGÄRAN
Härmed påkallas tvisteförhandling angående Safe Service AB:s beslut
att den 1 november 1994 säga upp förbundets medlemmar anställda
i Safe Service AB då uppsägningen står i strid med 7 § Lagen om
anställningsskydd (LAS) begrepp om saklig grund.
I och med bolaget Safe Service AB:s åtgärd att säga upp SFBFs
medlemmar har bolaget ådragit sig skadeståndsskyldighet gentemot
dem."
Vid förhandlingarna gjorde föreningen gällande att skadeståndsskyldighet
hade inträtt för Safe Service eftersom uppsägningarna inte var sakligt
grundade.
Efter det att Safe Service hade fått del av föreningens begäran om
central förhandling, av vilken det framgick att föreningen avsåg
att ogiltigförklara uppsägningarna, gjorde bolaget den 27 februari
1995 en preskriptionsinvändning. I det av föreningen upprättade
protokollsförslaget från den lokala förhandlingen framgår av § 1 att
föreningen endast framställde skadeståndsyrkanden, se bilaga 2
(uteslutes här).
Safe Service har justerat det lokala protokollet och därvid gjort följande
protokollsanteckning.
"Protokollsanteckning
Då SFBF ej vid förhandlingen framförde något yrkande om
ogiltigförklaring eller att förhandlingen fördes med 40 § LAS som grund
skall § 3 ha följande utformning.
Bolaget förklarade att man ansåg att saklig grund för uppsägningarna
förelegat och avvisar därmed de resta skadeståndsanspråken."
Safe Service bestrider att föreningen vid förhandlingen den 20 februari
1995 på något sätt angav att uppsägningarna skulle ogiltigförklaras, dvs.
att föreningen avsåg att föra talan enligt 40 § anställningsskyddslagen.
Denna uppfattning styrks bl.a. av föreningens förhandlingsframställan.
Föreningens företrädare har använt sig av ett uttryckssätt som
uppenbarligen valts för att vilseleda bolaget. Så snart Safe Service insåg
att föreningen avsåg att driva en ogiltighetstalan gjorde bolaget en
preskriptionsinvändning.
Med hänsyn till det anförda anser Safe Service att
föreningensogiltighetstalan är preskriberad.
Till detta kommer att föreningen har väckt talan i Storbritannien gentemot
Safe Service innan föreningen väckte talan här. Eftersom detta förhållande
utgjort ett skäl för att avvisa föreningens talan i arbetsdomstolen
har föreningen återkallat sin talan i Storbritannien. Safe Service gör
gällande att eftersom talan skulle ha avvisats av arbetsdomstolen kan
föreningens talan inte anses väckt mot Safe Service i föreliggande mål.
För det fall föreningens talan skall anses väckt i Sverige gör bolaget i
vart fall gällande att talan skall anses väckt i Sverige först efter det att
återkallelsen gjorts i Storbritannien. Safe Service anser att även det nu
anförda innebär att föreningens talan skall anses vara preskriberad.
Safe Service uppsägningar har skett på grund av arbetsbrist och i
enlighet med de bestämmelser som gällde vid denna tidpunkt, dvs.
bestämmelserna i anställningsskyddslagen i dess lydelse före den 1
januari 1995.
Safe Service bestrider att EES-lagen skall tillämpas på sätt föreningen
påstår.
EES-lagen innebär inte att överlåtelsedirektivet genom denna lag fått
direkt verkan i Sverige. För att överlåtelsedirektivet skall bli gällande i
Sverige krävs att direktivet implementeras i den svenska lagstiftningen.
Av förarbetena till EES-lagen framgår att den dåvarande regeringen
ansåg att anställningsskyddslagen i dess lydelse före den 1 januari 1995
motsvarade de krav som överlåtelsedirektivet uppställde. Det förelåg
således inget krav på implementering av detta direktiv. Sistnämnda
slutsats innebar dock inte att överlåtelsedirektivet fick direkt verkan i
Sverige. Av förarbetena till anställningsskyddslagen i dess nuvarande
lydelse framgår att regeringen numera anser att direktivet på ett mer
fullständigt sätt skall implementeras i anställningsskyddslagen (se prop.
1994/95:102). De nya bestämmelserna i anställningsskyddslagen har inte
någon tillbakaverkande kraft vilket framgår av övergångsbestämmelserna.
Tvisten skall således prövas med tillämpning av anställningsskyddslagen i
dess lydelse före den 1 januari 1995.
Även om överlåtelsedirektivet skulle vara direkt tillämpligt redan under
år 1994 gällde det undantag som finns i överlåtelsedirektivet och som
innebär att sjögående fartyg inte omfattas av direktivet.
Safe Service bestrider föreningens påstående om bulvanförhållanden och
skenavtal. Såsom angivits ovan har OAG träffat ett managementavtal
med Denholm och föreningens påstående i denna del är framfört i ond tro
och saknar all juridisk relevans.
[…]
I artikel 1 i EES-avtalet finns de grundläggande målen för EES-avtalet.
Denna artikel har sin motsvarighet i Romfördraget, i vilket under p. 2
inskrivits den fria rörligheten för varor, personer, tjänster och kapital.
Att en brittisk ägare som i förevarande fall finner det lämpligare att
omregistrera bostadsplattformar till brittisk flagg är naturligt mot
bakgrund av att plattformarna till stor del utför arbete i brittiska
farvatten. De engelska lönerna är totalt sett inte lägre än de svenska.
Safe Service bestrider därför att uppsägningarna på angivna grunder inte
skulle var sakligt grundade.
[…]
Enligt engelsk lag är sjögående fartyg undantagna från TUPE:s
tillämpningsområde. Även om TUPE skulle vara tillämplig, skall yrkandena
i dessa delar riktas mot Denholm och talan skall föras i Storbritannien.
[…]
Safe Service gör gällande att föreningens talan om ogiltighet av
uppsägningarna är preskriberad eftersom denna inte väckts inom
den tid som föreskrivs i 40 § anställningsskyddslagen. Därigenom har
arbetstagarnas rätt att kvarstå i anställning efter uppsägningstidernas
utgång förfallit.
Safe Service gör vidare gällande att det föreligger saklig grund för
uppsägningarna i enlighet med de bestämmelser som gällde vid
tidpunkten för uppsägningarna.
Safe Service gör slutligen gällande att det inte föreligger någon grund
enligt den brittiska lagstiftningen att föra talan om ogiltigförklaring
av uppsägningarna eftersom tvisten avser företag och anställda som
omfattas av den svenska arbetsmarknadslagstiftningen.
Avslutningsvis vill Safe Service hävda att då föreningens talan om
ogiltighet är preskriberad har rätten att kvarstå i anställning efter
uppsägningstidens utgång enligt den bestämmelsen i 34 § andra stycket
anställningsskyddslagen förfallit. Särskilt bör anmärkas att man i detta
fall kommer till en orimlig ståndpunkt om motsatsen skulle gälla. I
förevarande fall kan noteras att förhandlingarna rörande uppsägningarna
avslutades den 2 februari 1995 varvid den sista förhandlingen ägde
rum den 16 mars 1995. Samtidigt är att märka att uppsägningstiden
för flertalet som sades upp den 1 november 1994 löpte ut den 10 april
respektive den 9 maj 1995. Att vid angivna förhållanden tillerkänna
arbetstagarna rätt att kvarstå i anställningarna efter uppsägningstidernas
utgång innebär att en arbetstagare, trots vetskapen att hans talan
är preskriberad, genom att göra gällande ogiltigförklaring får kvarstå
i sin anställning till dess domstolen annorledes förordnar. Detta
strider mot nämnda lags uppbyggnad med korta frister vad gäller
ogiltighetstalan eftersom en domstol skall ha möjlighet att pröva frågan
om uppsägningen. I detta fall kan det inte anses föreligga tvist om
preskription. Föreningen har avsiktligt handlat på ett vilseledande sätt
för att arbetsgivarsidan inte skulle göra en preskriptionsinvändning.
Vid sådant förhållande gäller inte den ovan nämnda bestämmelsen (se
bl.a. Lars Lunning, Anställningsskydd, 7 upplagan s. 443 och 446). Det
sistnämnda får även stöd av förarbetena till denna lag.
Safe Service gör därför gällande i första hand att ogiltighetstalan på grund
av preskription skall avvisas alternativt avslås. Vid sådant förhållande
skall arbetsdomstolen interimistiskt förordna att anställningarna skall
upphöra vid uppsägningstidernas utgång.
För det fall arbetsdomstolen skulle finna att föreningens talan inte är
preskriberad men att saklig grund för uppsägningarna förelegat skall
domstolen interimistiskt förordna att anställningarna skall upphöra.
Föreningen
Föreningen bestrider att det föreligger preskription såvitt gäller
föreningens rätt att föra talan avseende ogiltigförklaring av
uppsägningarna. […]
Den förhandling som hölls mellan parterna den 20 februari 1995 utgjorde
en fortsättning på en förhandling den 8 november 1994. Förhandlingen
den 8 november 1994 var föranledd av uppsägningarna och tillkom
på initiativ av föreningen, Svenska Sjöfolksförbundet och Svenska
Maskinbefälsförbundet. Dessa förbund framställde till Safe Service
genom en skriftlig förhandlingsframställan den 4 november 1994 att
man ville ha centrala förhandlingar angående uppsägningarna. Vid
förhandlingen den 8 november 1994 förklarade representanterna
för arbetstagarorganisationerna att man kunde tänka sig någon
form av förlängd uppsägningstid. Parterna kunde dock inte enas,
varför arbetstagarorganisationerna ändrade ståndpunkt och gjorde
gällande att anställningarna skulle bestå. Organisationerna anförde
därvid att det fanns ett uppsägningsförbud enligt svensk och engelsk
lagstiftning samt enligt EU-rättsliga regler. Safe Service svarade att
man var osäker på innebörden av nämnda bestämmelser och om de
kunde påverka möjligheterna att säga upp arbetstagarna. Parterna
ajournerade förhandlingen. Några fortsatta förhandlingar genomfördes
inte förrän den 20 februari 1995. Det är således en identitet mellan
förhandlingen den 8 november 1994 och förhandlingen den 20 februari
1995. Föreningens representanter har således framställt ett yrkande om
ogiltigförklaring inom fjorton dagar från den tidpunkt arbetstagarna sades
upp. Föreningens talan kan därför inte anses vara preskriberad.
För det fall domstolen skulle finna att förhandlingen den 8 november
1994 inte utgör ett preskriptionsavbrott gör föreningen gällande att
Safe Service ingått i förhandlingar i denna del vid förhandlingen den 20
februari 1995 utan att göra någon preskriptionsinvändning. […]
Både föreningen och Svenska Sjöfolksförbundet hade begärt att
bolaget skulle hålla tvisteförhandlingar med dem. För att undvika
två tvisteförhandlingar tog föreningen kontakt med Safe Service och
efterhörde möjligheten till en gemensam förhandling. Safe Service avslog
föreningens begäran. Förhandlingarna mellan Safe Service och Svenska
Sjöfolksförbundet ägde rum den 9 februari 1995. Eftersom föreningen
kände till att Svenska Sjöfolksförbundet skulle framställa yrkanden om
ogiltigförklaring och att det fanns en stor risk för att bolaget skulle göra
preskriptionsinvändning var det med stort intresse som föreningens
representanter iakttog förloppet av sistnämnda förhandling.
Representanterna för Svenska Sjöfolksförbundet uppgav att
utgången av nämnda förhandling var att bolaget inte hade gjort
någon preskriptionsinvändning. Mot bakgrund av denna uppgift var
föreningens representanter extra vaksamma över bolagets reaktioner vid
förhandlingen den 20 februari 1995.
Under förhandlingen den 20 februari 1995 betonade föreningen vid ett
flertal tillfällen att föreningen ansåg att de gjorda uppsägningarna var
ogiltiga eftersom saklig grund för uppsägning inte förelåg. Föreningen
utvecklade den rättsliga grunden för yrkandena som var densamma som
genomgåtts av Svenska Sjöfolksförbundet vid den tidigare förhandlingen
och meddelade att föreningen avsåg att väcka talan om ogiltighet av
uppsägningarna samt yrka skadestånd. Safe Service redovisade sin
ståndpunkt att man inte delade föreningens bedömning av det rådande
rättsläget och framhöll att bolaget ansåg att saklig grund för de gjorda
uppsägningarna förelåg samt avvisade yrkandet om ogiltighet och de
framförda skadeståndsyrkandena.
Förvånad över att Safe Service inte heller denna gång gjorde någon
preskriptionsinvändning beträffande ogiltighetsyrkandena upprepade
föreningen yrkandet om att uppsägningarna skulle ogiltigförklaras.
Föreningen frågade även bolaget om man hade fått andra krav än dem
man erhållit vid överläggningarna med Svenska Sjöfolksförbundet eller
om bolaget i sina svar hade lämnat någon annan reaktion. Bolaget
svarade endast att innehållet i de båda överläggningarna varit identiska.
Safe Service har genom att ingå diskussion och förhandling om
förekomsten av saklig grund för de gjorda uppsägningarna utan att
dessförinnan eller under denna förhandling göra preskriptionsinvändning
försuttit möjligheten att efter förhandlingens slut göra en sådan
invändning.
Föreningen gör vidare gällande att plattformarna är installationer och inte
sjögående fartyg. Detta förhållande innebär att plattformarna omfattas av
överlåtelsedirektivet samt av den brittiska lagstiftningen.
Safe Service
Safe Service vidhåller att det är de bestämmelser som gällde
vid tidpunkten för uppsägningarna som skall tillämpas, dvs.
anställningsskyddslagens bestämmelser i dess lydelse före den 1 januari
1995.
[…]
Vid den centrala förhandlingen den 8 november 1994 diskuterades i
första hand en begäran från de ombordanställdas organisationer om
förlängda uppsägningstider för de anställda. Vidare diskuterades frågan
om garanti för att skydda uppsägningslönerna. Det var aldrig fråga om
ogiltigförklaringar. Förhandlingen ajournerades till den 16 november
1994 men återupptogs inte på utsatt dag då de ombordanställdas
organisationer i stället drev frågan om anställning hos Denholms.
Efter förhandlingen den 8 november 1994 skedde en skriftväxling mellan
de tre fackliga organisationerna och OAG angående tillämpligheten av
engelsk lag.
Den 29 november 1994 ägde förhandlingar rum med representanter
för OAG, Safe Service och arbetstagarorganisationerna. Vid dessa
förhandlingar var förbundsjuristerna Gert Grönstedt och Stellan Gärde
närvarande. Vid förhandlingarna diskuterades tillämpligheten av brittisk
lag och frågan om anställningar i Denholm. Därefter följde ytterligare
skriftväxling mellan OAG och arbetstagarorganisationerna.
Den 7 december 1994 hölls en lokal förhandling vid vilken parternas
ståndpunkter angavs. Vid förhandlingen efterfrågade föreningen när den
ajournerade centrala förhandlingen om förlängda uppsägningstider skulle
återupptas.
Därefter skedde ytterligare skriftväxling och i samband med
denna varslade Svenska Sjöfolksförbundet och föreningen om
anställningsblockad mot Denholm samt om sympatiåtgärder i form av
arbetsnedläggelse på Safe Britannia. Föreningen återtog dock sitt varsel.
Av det ovan anförda framgår att föreningen den 8 november 1994 inte
gjort gällande att de av Safe Service vidtagna uppsägningarna skulle
ogiltigförklaras. Först efter det att den lokala tvisteförhandlingen den 20
februari 1995 förevarit har en ogiltigförklaring avgivits. De av föreningen
framförda uppgifterna i målet framförs i ond tro.
SKÄL
Inledning
I målet är tvistigt huruvida de uppsägningar som Safe Service företog
den 1 november 1994 av de i bil. 1 angivna arbetstagarna är sakligt
grundade. Föreningen har framställt yrkanden för arbetstagarnas räkning
dels om ogiltigförklaring av uppsägningarna, dels om skadestånd.
Vad arbetsdomstolen nu har att ta ställning till är ett yrkande från Safe
Service sida att domstolen interimistiskt skall förordna att de uppsagda
arbetstagarnas anställningar skall upphöra vid uppsägningstidernas
utgång.
Först har domstolen emellertid att pröva en rättegångsfråga.
Föreligger hinder för att ta upp föreningens talan till prövning med hänsyn
till att föreningen tidigare väckt talan vid brittisk domstol? När skall talan i
arbetsdomstolen anses väckt?
Safe Service har gjort gällande att det föreligger hinder för
arbetsdomstolen att ta upp den väckta talan till prövning med hänsyn till
att talan om samma sak väckts vid domstol i Storbritannien. Det skall vid
denna prövning enligt bolagets mening inte tillmätas någon betydelse att
denna senare talan sedermera återkallats mot bolaget. I vart fall skall,
som bolaget ser det, talan i arbetsdomstolen inte anses väckt förrän talan
vid den brittiska domstolen återkallats.
Föreningens inställning är att det inte föreligger hinder för
arbetsdomstolen att pröva föreningens talan i målet eftersom talan vid
den brittiska domstolen återkallats.
I målet är ostridigt att föreningen den 1 mars 1995 väckte talan vid
brittisk domstol mot bl.a. Safe Service rörande samma sak som numera
är föremål för arbetsdomstolens prövning. Vidare är ostridigt att
föreningen senare återkallade sin talan i Storbritannien såvitt avser Safe
Service.
Av artikel 21 i Luganokonventionen, som numera utgör lag i Sverige (se
SFS 1992:794), framgår bl.a. att om talan väckts vid olika domstolar
i olika konventionsstater rörande samma sak och målet gäller samma
parter skall, när det fastställts att den domstol vid vilken talan först
väckts är behörig, övriga domstolar självmant avvisa talan till förmån för
den domstolen.
När föreningen väckte talan mot Safe Service vid arbetsdomstolen
utgjorde den talan som föreningen dessförinnan väckt mot Safe Service
i Storbritannien hinder för arbetsdomstolen att uppta målet till prövning
(s.k. litispendens). Ett sådant rättegångshinder är dock avhjälpbart. Om
t.ex. rätten under målets handläggning upptäcker att saken, då talan
väcktes, varit föremål för prövning vid annan domstol men att det andra
käromålet sedemera avskrivits, skall käromålet inte avvisas (se Ekelöf
Rättegång andra häftet 7 upplagan 1985, s. 16). Det föreligger alltså
inte något hinder för arbetsdomstolen att ta upp föreningens talan till
prövning.
Arbetsdomstolen finner vidare att talan måste anses vara väckt då
ansökan om stämning inkom till rätten.
Skall svensk eller brittisk rätt tillämpas?
[…] De omtvistade anställningsavtalen gällde arbete på
bostadsplattformar som vid anställningsavtalens ingående var
registrerade i det svenska fartygsregistret och som i enlighet
härmed förde svensk flagg. Såväl Safe Service som de anställda
har uppenbarligen utgått från att kollektivavtal som slutits mellan
organisationer på den svenska arbetsmarknaden har gällt för
anställningarna.
[…]
[…]
I enlighet med det anförda anser arbetsdomstolen att svensk rätt skall
tillämpas i målet.
Föreligger ett skenavtal och har Denholm uppträtt som bulvan
för Safe Service? Strider uppsägningarna mot grunderna för
anställningsskyddslagen eller mot lag och goda seder?
[…] Det föreligger inte något stöd för påståendet att skenavtal eller
bulvanförhållande skulle föreligga.
Arbetsdomstolen kan inte heller finna grund för påståendet att
uppsägningarna skulle strida mot grunderna för anställningsskyddslagen
eller mot lag och goda seder. Avgörande vid den föreliggande
prövningen är om uppsägningarna kan anses vara förenliga med
anställningsskyddslagens bestämmelser.
[…]
Är rätten till talan om ogiltigförklaring av uppsägningarna förfallen på
grund av preskription?
[…]
Vid en bedömning på den utredning som på detta stadium av målet finns
tillgänglig finner arbetsdomstolen att förhandlingen den 20 februari 1995
är att uppfatta som en självständig förhandling som saknar samband
med den tidigare förhandlingen. Vad som förekom vid denna tidigare
förhandling blir därmed utan betydelse för preskriptionsfrågan.
[…]
Vid en prövning på det föreliggande stadiet av målet anser domstolen
att det inte kan hållas för uteslutet att föreningen vid förhandlingen
har förklarat att man ville förhandla i frågan om ogiltigförklaring av
uppsägningarna och att Safe Service ingått i sådana förhandlingar
utan att dessförinnan göra någon preskriptionsinvändning. Vid dessa
förhållanden finner arbetsdomstolen vid den preliminära prövningen att
föreningens talan inte är preskriberad. Safe Service invändning i denna
del kan därför inte godtas.
Detta betyder att domstolen vid den interimistiska prövningen har att gå
in på om de omtvistade uppsägningarna kan anses sakligt grundade.
Vilka regler är tillämpliga vid sakliggrundprövningen?
Inledning
I anställningsskyddslagen infördes fr.o.m. den 1 januari 1995 nya
lagbestämmelser om arbetstagares ställning vid övergång av verksamhet.
Lagändringarna genomfördes för att Sverige skulle uppfylla de krav
som ställs genom EG-rådets direktiv 77/187/EEG av den 14 februari
1977 om skydd för arbetstagares rättigheter vid överlåtelse av företag,
verksamheter eller delar av verksamheter. Verkan av överlåtelse av
verksamhet regleras numera i 6 b § anställningsskyddslagen. Till
bestämmelserna i denna paragraf ansluter reglerna i 7 § tredje stycket
samma lag om förbud mot uppsägning av arbetstagare på grund av
övergång av verksamhet.
Betydelsen av EES-lagen
Föreningen har emellertid gjort gällande i målet att överlåtelsedirektivets
bestämmelser i själva verket gällde som intern svensk rätt redan före
årsskiftet 1994/1995. Enligt föreningens mening införlivades direktivets
bestämmelser med svensk rätt genom antagandet av den s.k. EES-lagen.
Safe Service har bestritt att EES-lagen innebär att överlåtelsedirektivet
fått direkt verkan i Sverige.
Rörande betydelsen av EES-lagen vill arbetsdomstolen anföra följande.
Den 2 maj 1992 undertecknades ett avtal om ett Europeiskt
samarbetsområde (EES-avtalet) mellan EG och olika EFTA-stater
däribland Sverige. EES-avtalet trädde i kraft den 1 januari 1994. Avtalet
utgör ett omfattande statsfördrag och innefattar tre beståndsdelar:
huvudavtalet, protokollen och bilagorna. Huvudavtalet innehåller de
grundläggande bestämmelserna för EES-arrangemanget och består i stor
utsträckning av bestämmelser som i materiellt hänseende motsvarar
bestämmelserna i Fördraget om upprättande av Europeiska ekonomiska
gemenskapen (Romfördraget). I protokollen regleras skilda frågor
såsom ursprungsregler, statuter för EES parlamentarikerkommitte m.m.
Bilagorna innehåller främst förteckningar över den EG-lagstiftning som
EFTA-staterna bl.a. förband sig att genomföra i sin nationella lagstiftning.
Genom EES-avtalet förband sig Sverige således att införliva EES-avtalets
bestämmelser i svensk rätt. Detta följer av avtalets artikel 7 som har
följande lydelse.
"Rättsakter som det hänvisas till eller som ingår i bilagorna till detta avtal
eller i beslut av Gemensamma EES-kommitten skall vara bindande för de
avtalsslutande parterna samt utgöra en del av, eller införlivas med deras
interna rättsordning enligt följande:
a) En rättsakt som motsvarar en EEG-förordning skall som sådan
införlivas med de avtalsslutande parternas interna rättsordning.
b) En rättsakt som motsvarar ett EEG-direktiv skall ge de avtalsslutande
parternas myndigheter rätt att välja form och metod för genomförandet."
För att uppfylla den ovan angivna skyldigheten att införliva EES-
avtalet med svensk rätt infördes EES-lagen. Genom denna lag blev
huvudbestämmelserna (artiklarna 1-129) och vissa protokoll gällande som
svensk lag (se 2-4 §§ nämnda lag).
De delar av EES-avtalet som kan vara aktuella i detta mål behandlas i
artikel 68. Av denna artikel framgår att parterna inom området arbetsrätt
skall genomföra de åtgärder som krävs för att säkerställa att detta avtal
fungerar väl. Åtgärderna anges närmare i bilaga XVIII. I denna bilaga har
överlåtelsedirektivet intagits.
I förarbetena till EES-lagen (prop. 1991/92:170 bilaga 1 s. 35)
konstaterades att det på det arbetsrättsliga området fanns ett fåtal
EG-direktiv som också blev del av EES-avtalet. Bl.a. gällde detta
skydd för anställdas rättigheter vid arbetsgivarens insolvens och vid
företagsöverlåtelser. Vidare konstaterades att svensk lagstiftning uppfyllde
dessa bestämmelser och därför inte behövde ändras.
Eftersom det i 2 § EES-lagen angavs bl.a. att artikel 68 skulle gälla
som svensk lag och denna artikel i sin tur hänvisar till bilaga XVIII som
innehåller överlåtelsedirektivet, kan man få uppfattningen att även
bilagan skulle gälla som svensk lag. Detta förhållande uppmärksammades
av lagrådet under lagstiftningsärendets gång, vilket föranledde
departementschefen att anföra följande (a.prop. bilaga 1 s. 126)
"Jag håller självfallet med lagrådet om att det vore otillfredsställande om
det skulle råda någon osäkerhet om vilka avtalsbestämmelser som skall
gälla som svensk lag. I 2-4 §§ EES-lagen anges emellertid vilka artiklar
resp. protokoll som inkorporeras genom den lagen. Sett mot denna
bakgrund kan den omständigheten att det i olika artiklar hänvisas även
till protokoll och till bilagor inte innebära att också dessa inkorporeras.
Med anledning av vad lagrådet har sagt i denna del finns skäl att starkt
understryka detta."
Det anförda ger enligt arbetsdomstolens mening stöd för att den bilaga till
vilken artikel 68 i EES-avtalet hänvisar inte kan anses ha blivit gällande
som svensk lag genom EES-lagen.
Mot bakgrund av det anförda kommer arbetsdomstolen fram till
uppfattningen att överlåtelsedirektivet inte kan anses vara direkt gällande
i svensk rätt genom EES-lagen.
Kan bestämmelserna om saklig grund i 7 § anställningsskyddslagen i dess
lydelse före den l januari 1995 tolkas EU-konformt?
Föreningen har som en alternativ ståndpunkt anfört att föreningen anser
att sakliggrundbegreppet skall tolkas EU-konformt, dvs. att även om
överlåtelsedirektivet inte kan anses direkt tillämpligt som svensk lag före
den 1 januari 1995 domstolen ändå skall beakta överlåtelsedirektivet vid
sin prövning.
Arbetsdomstolen ser saken på följande sätt.
I lagstiftningsärendet som ledde till antagandet av EES-lagen
gjordes visserligen, som förut redovisats, uttalanden av innebörd att
något införlivande av överlåtelsedirektivet med svensk rätt inte var
erforderligt, eftersom det kunde konstateras att svensk lagstiftning
uppfyllde direktivets bestämmelser. Enligt arbetsdomstolens mening
är detta uttalande självfallet inte att uppfatta på det sättet att
anställningsskyddslagens regler om arbetstagares ställning vid överlåtelse
av rörelse i lydelsen för den 1 januari 1995 skulle ha en innebörd som
överensstämmer med direktivets regler. Så är uppenbarligen inte fallet.
Sannolikt är uttalandet att uppfatta på det sättet att lagstiftaren ansåg
att de tidigare svenska reglerna erbjöd ett skydd för arbetstagarna
i överlåtelsesituationen som var i stort sett likvärdigt med det som
överlåtelsedirektivets bestämmelser ger. Obestridligen är den rättsliga
konstruktionen i grundläggande avseenden olika. Den sannolikt viktigaste
skillnaden gäller själva anställningen. Enligt de tidigare svenska reglerna
förelåg i överlåtelsesituationen en företrädesrätt för arbetstagaren
till återanställning hos förvärvaren av verksamheten, medan enligt
överlåtelsedirektivet arbetstagaren automatiskt övergår till att vara
anställd hos förvärvaren. Hur de två systemen skall värderas ur
arbetstagarnas synvinkel kan säkerligen diskuteras, men systematiskt är
skillnaden betydande.
Någon oklarhet i de grundläggande hänseendena förelåg inte om
innebörden av de tidigare svenska reglerna. Arbetsdomstolen kan därför
inte finna att det föreligger något som helst utrymme för att tolka dessa
regler under beaktande av överlåtelsedirektivets regeluppbyggnad. I varje
fall gäller detta i sådana hänseenden som blir aktuella i detta mål.
Vilka bestämmelser gäller för situationer då en övergång av verksamhet
har skett i anslutning till ikraftträdandet av de nya bestämmelserna i
anställningsskyddslagen?
I övergångsbestämmelserna till de ändringar i anställningsskyddslagen
som trädde i kraft den 1 januari 1995 anges att de nya bestämmelserna
gäller endast sådan övergång av verksamhet som äger rum efter
ikraftträdandet.
Föreningens inställning är att de av Safe företagna uppsägningarna
inte är sakligt grundade. Föreningen hänvisar till att Safe Service
bemanningsuppdrag avseende bostadsplattformen Britannia övergick
till annat företag den 26 januari 1995 eller alltså efter de nya
lagbestämmelsernas ikraftträdande. Enligt föreningens mening ankom det
därför på Safe Service att iaktta uppsägningsförbundet i 7 § tredje stycket
anställningsskyddslagen.
Safe Service inställning är att de nya bestämmelserna inte är tillämpliga
på uppsägningarna, eftersom dessa företagits före lagändringarnas
ikraftträdande.
Arbetsdomstolen vill inledningsvis anmärka följande. I
övergångsbestämmelserna behandlas inte frågan om hur man skall
se på en uppsägning som skett före ikraftträdandet av ändringarna
i anställningsskyddslagen på grund av en övergång av verksamhet
som äger rum därefter. Inte heller i förarbetena berörs denna fråga.
Enligt domstolens mening bör frågan ses i sammanhang med det
generella spörsmålet om rättsverkan av en tidigare arbetsgivares
uppsägning när verksamhet övergår från en arbetsgivare till en annan
enligt anställningsskyddslagens nya bestämmelser. Inte heller denna
frågeställning är belyst i förarbetena till lagändringarna.
Enligt 7 § tredje stycket anställningsskyddslagen i lydelsen fr.o.m. den
1 januari 1995 gäller i princip att en uppsägning på grund av övergång
av verksamhet inte är sakligt grundad. På talan från arbetstagarens
sida skall i enlighet härmed domstol förklara att uppsägningen är
ogiltig. Man kan emellertid fråga sig vad som gäller om en sådan talan
inte förs eller om domstolen avslår yrkandet om ogiltigförklaring av
uppsägningen. Rimligen leder i ett sådant fall uppsägningen till att
den tidigare arbetsgivarens ansvar på grund av anställningsavtalet
upphör för tid efter uppsägningstidens utgång. Men vilken betydelse har
uppsägningen för den nye arbetsgivaren? Medför uppsägningen att någon
övergång av anställningsavtalet över huvud taget inte kommer till stånd?
Enligt arbetsdomstolens mening finns starka skäl som talar för att det
inte kan förhålla sig på det sist angivna sättet. Ett par exempel torde
klargöra hur domstolen ser på saken. En arbetsgivare finner sig vara
nödsakad att lägga ned sin verksamhet sedan det visat sig inte vara
möjligt att överlåta denna. De anställda sägs upp på grund av arbetsbrist
och med den angivna utgångspunkten är uppsägningarna oantastliga.
Senare - kanske efter uppsägningstidens utgång - yppar sig en tidigare
ej föreliggande möjlighet att överlåta verksamheten. Uppenbarligen
skulle de nya bestämmelserna om arbetstagares ställning vid överlåtelse
av verksamhet inte ge det avsedda skyddet, om i en sådan situation
den tidigare arbetsgivarens uppsägningar kunde åberopas av den nye
arbetsgivaren mot anspråk från arbetstagarna att anställningarna skall
gå över till denne. I ett annat exempel blir en arrendator av en rörelse
skild från arrendeavtalet och underrättad av ägaren om att rörelsen skall
upphöra. Sedermera, kanske efter det att de anställda efter uppsägning
lämnat sina anställningar hos arrendatorn, upptar ägaren själv drift av
samma rörelse. Det synes vara stötande, om ägaren skulle kunna åberopa
sig på arrendatorns uppsägningar när de anställda gör anspråk på fortsatt
arbete i rörelsen.
Som arbetsdomstolen ser det talar övervägande skäl för att anse att
den tidigare arbetsgivarens uppsägning endast kan åberopas av denne
och inte av den arbetsgivare till vilken verksamheten övergår. Det
anförda bör gälla även för det fall att det vid tidpunkten för uppsägningen
föreligger mer eller mindre befogad anledning att anta att en övergång av
verksamhet kommer att ske.
Det nu redovisade synsättet för med sig att en arbetstagare som sägs
upp inför en övergång av verksamheten kan avstå från att angripa
uppsägningen men ändå kunna göra anspråk på fortsatt anställning
hos den till vilken verksamheten går över, under förutsättning att
arbetstagaren är beredd att nöja sig med att hålla sig till den nya
arbetsgivaren.
Det skall anmärkas att det nu anförda tar sikte på
arbetsbristuppsägningar som har samband med övergång av verksamhet.
Arbetsdomstolen saknar anledning att i detta beslut gå in på frågan hur
man skall se på verkan mot den nye arbetsgivaren av andra uppsägningar
från den tidigare arbetsgivarens sida.
Det synsätt som arbetsdomstolen nu har redovisat rörande det generella
spörsmålet om verkan mot ny arbetsgivare av en uppsägning från tidigare
arbetsgivares sida i en övergångssituation ger en anvisning på hur man
bör betrakta den i målet omedelbart aktuella situationen att uppsägningen
sker före lagändringarnas ikraftträdande och övergången först därefter.
Lösningen bör enligt arbetsdomstolens mening vara att uppsägningen har
den verkan för den tidigare arbetsgivaren som gäller med tillämpning av
de före den 1 januari 1995 gällande reglerna i anställningsskyddslagen.
Uppsägningen bör däremot inte kunna med fog åberopas av den
arbetsgivare till vilken övergången av verksamhetenskett.
Är de omtvistade uppsägningarna sakligt grundade?
Vid den interimistiska prövningen anser sig arbetsdomstolen ha att utgå
från att förlusten för Safe Service av managementavtalet avseende
bostadsplattformarna medförde att arbetsbrist uppstod hos bolaget.
Det föreligger enligt arbetsdomstolens mening vid prövningen av frågan
på det föreliggande preliminära stadiet av målet inte grund för annat
antagande än att Safe Service på grund av arbetsbristen hade fog för att
säga upp de berörda arbetstagarna.
Det anförda innebär att domstolen vid den interimistiska prövningen har
att utgå från att uppsägningarna är giltiga.
Till undvikande av missförstånd vill domstolen framhålla att detta
ställningstagande inte utesluter att en övergång till Denholms av
arbetstagares anställningar kan ha ägt rum.
Arbetsdomstolens ställningstagande till yrkandet om
interimistisktförordnande
Arbetsdomstolen finner med hänvisning till det förut anförda att
omständigheterna är sådana att det föreligger grund för att meddela ett
interimistiskt förordnande om upphörande av de anställningar som avses
med föreningens yrkanden om ogiltigförklaring av bolagets uppsägningar
av anställda. Enligt domstolens mening bör i den föreliggande situationen
förordnandena avse tidpunkten för meddelandet av detta beslut eller, om
uppsägningstiden då inte löpt ut, från utgången av uppsägningstiden.
SLUT
Arbetsdomstolen förordnar för tiden till dess målet har slutligen avgjorts
eller annorlunda förordnas att anställningsförhållandet mellan å enda
sidan Safe Service