Försäkringsbolagen väckte talan vid Göteborgs tingsrätt och yrkade att
tingsrätten skulle ålägga Scotline Limited (Scotline) att utge sammanlagt
4 682.847 kr jämte ränta. I målet uppkom fråga om talan skulle
avvisas på grund av att domstolen saknade behörighet. Tingsrätten
(chefsrådmannen Tomas Huldén samt rådmännen Carl Jesperson och
Göran Lundgren) avgjorde denna fråga genom beslut den 6 juni 1997. I
beslutet anförde tingsrätten följande.
Lastfartyget MV ESPE gick natten mellan den 24 och 25 mars 1995 på
grund utanför Jyllands kust. Fartyget hade lämnat Varberg på kvällen
den 23 mars 1995 och var på väg till Goole i England med trävirke
från svenska avsändare. Till följd av grundstötningen gick fartyget
och större delen av lasten förlorad. MV ESPE ägdes av ett tyskt rederi
men var vid olyckstillfället befraktat av Scotline Ltd (Scotline) under
ett tidscerteparti. Konossement hade utställts den 23 mars 1995.
Dessförinnan hade emellertid de svenska avsändarna bokat lastplats
genom agenten Magnusson Shipping i Varberg, som utställt s.k. booking
notes. Vid sjöförklaring i Hamburg konstaterades att befälhavare och
förste styrman förfarit felaktigt vid övervakningen av lastens stuvning,
vid kontrollen av fartygets stabilitet före avgång, genom att fortsätta
resan trots stormvarning samt genom att stoppa maskineriet efter det att
babordskrängning uppstått.
Försäkringsbolagen har som grund för käromålet åberopat att Scotline i
egenskap av transportör ingått avtal om transport av virke från Varberg
till Goole England. Enligt 13 kap 25 §sjölagen är transportören ansvarig
för skada till följd av att godset går förlorat eller skadas medan det är i
hans vård, om han inte visar att varken fel eller försummelse av honom
själv eller någon som han svarar för har orsakat eller medverkat till
skadan. Virket har gått förlorat medan det var i Scotlines vård. Scotline
har därvid brutit mot sina primära förpliktelser att lasta, stuva och
säkra godset på ett försvarligt sätt, samt att tillse att fartyget hade
tillräcklig stabilitet, dvs var sjövärdigt, vid resans början, vilket haft
till följd att godset gått förlorat utanför Jyllands kust. Scotline har inte
visat sig vara fritt från vållande till olyckan och är därför ansvarigt
för förlusten enligt 13 kap 25 §sjölagen. De skadelidande avsändarna
hade tecknat varuförsäkring hos försäkringsbolagen, som förvärvat de
skadelidandes rätt till skadestånd. Alternativt görs gällande att förlusten
uppkommit genom fel och försummelser som Scotline har att svara för,
vilka försummelser konstaterats av den tyska sjörättsdomstolen.
Scotline har yrkat att tingsrätten avvisar försäkringsbolagens talan.
Scotline har härjämte yrkat ersättning för rättegångskostnader.
Scotline har som grund för yrkandet om avvisning åberopat att talan
mot Scotline enligt artikel 2 Luganokonventionen skall väckas vid
domstol i det land där Scotline har sitt hemvist, dvs i Storbritannien.
Scotline har härutöver gjort gällande att artikel 5(1) Luganokonventionen
inte grundar behörighet för tingsrätten, då den förpliktelse som talan
avser är att leverera godset på destinationsorten, varför avtalets
uppfyllelseort är Goole i England. Skulle Scotline vara att betrakta
som transportör enligt utfärdade konossement, vilket bestrids, har
Scotline rätt att åberopa konossementens jurisdiktionsklausul, klausul
3, enligt vilken endast engelsk domstol är behörig och engelsk lag skall
tillämpas. Konossementens klausul 3 gäller enligt såväl artikel 17(1)(c)
Luganokonventionen som svensk rätt, och konossementen har ersatt
tidigare utfärdade booking notes som avtalsinnehåll.
Försäkringsbolagen har bestritt avvisningsyrkandet och har som
grund härför anfört. Tingsrätten är behörig enligt artikel 5(1)
Luganokonventionen och 21 kap 3 §1 st 3 p och 3 st sjölagen, då två av
avtalets huvudförpliktelser, nämligen att lasta, stuva och säkra godset
ombord samt att tillhandahålla ett fartyg som var sjövärdigt vid resans
början, skulle uppfyllas i Varberg. Scotline äger inte rätt att åberopa
konossementens jurisdiktionsklausul, då Scotline i egenskap av annan
part än rederiet enligt konossementens klausul 17 inte äger rätt att
åberopa jurisdiktionsklausulen. Dessutom ingicks avtalet redan genom
utställandet av booking notes. Då de aktuella transportdokumenten,
booking notes och konossement, inte klart och entydigt utpekar ett visst
forum kan åberopad jurisdiktionsklausul inte göras gällande enligt artikel
17 Luganokonventionen.
Försäkringsbolagen har till utveckling av talan, vad avser frågan om
tingsrättens behörighet enligt artikel 5(1) Luganokonventionen, anfört i
huvudsak följande. Behörigt forum enligt artikel 5(1) Luganokonventionen
är « domstolen i den ort där den förpliktelse som avtalet avser har
uppfyllts eller skall uppfyllas ». EG-domstolens avgörande de Bloos (de
Bloos v Boyer (1976) ECR 1497) medför att varje primär avtalsförpliktelse
skall behandlas för sig. Inom sjörätten kan åtminstone fem individuella
förpliktelser urskiljas: att lasta och stuva godset; att tillse att fartyget
är sjövärdigt skick vid resans början; att befordra godset; att lossa
godset; och att utlämna godset på destinationsorten. Denna systematik
återfinns i 6 kap 2, 5 och 9 §§samt 13 kap 12 §sjölagen, samt i
Haag-Visbyreglerna, vilka enligt klausul 2.2 i Scotlines konossement
skall vinna tillämpning på transportavtalet. Konossement och andra
transportdokument görs regelmässigt en åtskillnad mellan å ena sidan
lastning och lossning av godset, och å andra sidan resans utförande
(klausul 8 respektive klausul 5 i Scotlines konossement). Som grund
för käromålet har försäkringsbolagen gjort gällande att « Scotline har
brutit mot sina primära förpliktelser att lasta, stuva och säkra godset på
ett försvarligt sätt, samt att tillse att fartyget hade tillräcklig stabilitet,
dvs var sjövärdigt, vid resans början, vilket haft till följd att godset gått
förlorat utanför Jyllands kust ». Enligt en promemoria den 21 april 1997
av professorn Lennart Pålsson är den relevanta förpliktelsen den som
ligger till grund för käromålet, dvs den förpliktelse i vars uppfyllelse
svaranden påstås ha brustit och därigenom gett upphov till kärandens
anspråk. Transportören blir inte ansvarig endast därför att godset inte
kan lämnas ut på destinationsorten utan ansvar förutsätter ett brott mot
någon huvudförpliktelse som transportören har att iaktta under vårdtiden,
under vilken tid transportören har en fortlöpande vårdplikt. Eftersom
käromålet grundas på två huvudförpliktelser som båda skulle fullgöras i
Varberg är den distinktion mellan huvudförpliktelse och biförpliktelser som
skall fullgöras på olika orter, vilken diskuteras av EG-domstolen i ett obiter
dictum i rättsfallet Shenavai (Shenavai v Kreischer (1.987) ECR 239), inte
relevant i förevarande mål.
Scotline har till utveckling av talan, vad avser frågan om tingsrättens
behörighet enligt artikel 5(1) Luganokonventionen, anfört i huvudsak
följande. Stämningsansökan av den 18 juni 1996 har försäkringsbolagen
angivit att den förpliktelse som Scotline brustit i att uppfylla är «
transport av det i målet aktuella virket från Varberg till Goole ». På
motsvarande sätt anger konossementen som avtalets huvudförpliktelse
« carriage to the Port of Discharge, to be delivered in the like good order
and condition at the aforesaid Port unto Consignees or their Assigns
». Försäkringsbolagen kan således inte undgå det faktum att deras
huvudgrund är att Scotline ej uppfyllde sin skyldighet att leverera godset
i Goole. I ett obiter dictum i rättsfallet Shenavai uttalade EG-domstolen,
angående artikel 5(1) Luganokonventionen, att
”Admittedly, the above rule does not afford a solution in the particular
case of a dispute concerned with a number of obligations arising under
the same contract and forming the basis of the proceedings commenced
by the Plaintiff. However, in such a case the court before which the matter
is brought will, when determining whether it has jurisdiction, be guided
by the maxim accessorium sequititur principale; in other words, where
various obligations are at issue, it will be the principal obligation which will
determine its jurisdiction”.
Den huvudförpliktelse som överenskoms genom konossementen är
levererans av godset, varför Goole är uppfyllelseorten för avtalet och
England utgör forum solutionis. Avtalet kunde endast ha uppfyllts
genom leverans av godset i Goole och alla andra förpliktelser som
försäkringsbolagen hänvisar till utgör sekundära förpliktelser. Lennart
Pålssons uttalande att den relevanta förpliktelsen är den som ligger till
grund för käromålet avser situationer med ömsesidiga förpliktelser och
med olika uppfyllelseorter. Förevarande fall avser flera förpliktelser vilka
härrör ur samma avtal. Det torde vara mycket ovanligt att mer än en
huvudförpliktelse existerar, hursomhelst är så inte fallet här.
TINGSRÄTTEN SKÄL
Frågan är om tingsrättens behörighet skall bedömas enligt
Luganokonventionen, vilken tillträtts av såväl Sverige som Storbritannien
och gäller som lag i Sverige.
Luganokonventionens allmänna behörighetsregel, artikel 2, anger att
talan mot den som har hemvist i konventionsstat skall väckas i den
staten, om inte annat föreskrivs i konventionen. Att Scotline har hemvist
i Storbritannien hindrar således inte att talan väcks mot Scotline i en
annan konventionsstat, för det fall behörighet föreligger enligt någon av
Luganokonventionens särskilda behörighetsregler, bl.a. artikel 5.
Försäkringsbolagen har åberopat att tingsrätten är behörig enligt artikel
5(1) Luganokonventionen. Denna artikel anger att talan mot den som
har hemvist i en konventionsstat kan väckas i en annan konventionsstat
« om talan avser avtal, vid domstolen i den ort där den förpliktelse som
talan avser har uppfyllts eller skall uppfyllas. » Det avtalsinnehåll som
föreligger mellan Scotline och de svenska avsändarna, i vilkas rättigheter
försäkringsbolagen genom subrogation inträtt, framgår av utfärdade
konossement. Innan konossementen utfärdades hade visserligen avtal
slutits om reservation av lastrum genom att Magnusson Shipping, för
Scotlines räkning, utställt booking notes till de svenska avsändarna.
Konossementen är dock att betrakta som en fixering i efterhand av
avtalsvillkoren (jfr Kurt Grönfors, Allmän transporträtt, 1977, s 55, och
Falkanger/Bull, Innføring i sjørett, 4 uppl, s 207). Ett konossement utgör,
såsom framgår av 13 kap 42 §1 st sjölagen (1994:1009), « bevis om ett
avtal om sjötransport » och ett transportavtal definieras i förarbetena till
samma lag som « ett avtal varigenom en transportör mot betalning av
frakt åtar sig att transportera gods till sjöss från en hamn till en annan
» (prop 1993/94:195 s 210). Av konossementen framgår att godset
skulle transporteras från Varberg till Goole och att godset är « shipped
for carriage to the Port of Discharge to be delivered in the like good order
and condition at the aforesaid Port ». Det är således tydligt att Scotlines
förpliktelse mot avsändarna varit att befordra godset till England. Om
fartyget ej hade förolyckats skulle transportavtalet ha uppfyllts i England.
Vad som nu sagts talar för att tingsrätten ej är behörig domstol.
Försäkringsbolagen har emellertid, efter det att Scotline med åberopande
av artikel 2 Luganokonventionen begärt avvisning av målet, hänvisat
till att två av transportavtalets huvudförpliktelser har bestått att lasta,
stuva och säkra godset ombord samt att tillhandahålla ett fartyg som var
sjövärdigt vid resans början, vilka förpliktelser skulle uppfyllas i Varberg.
Vad försäkringsbolagen sålunda anfört är i och för sig riktigt. Artikel 5
talar om « den förpliktelse som talan avser » och artikelns lydelse på
vissa andra konventionsspråk, ex danska visar tydligare än den svenska
texten att den relevanta förpliktelsen är den som ligger till grund för
käromålet (se härtill Lennart Pålsson, Bryssel- och Luganokonventionerna,
1995, s. 78 ff). EG-domstolen har i rättsfallet de Bloos uttalat att den
förpliktelse som avses i artikel 5(1) är « the contractual obligation forming
the basis of the legal proceedings » eller « the contractual right on which
the plaintiff's action is based ». I rättsfallet Shenavai har EG-domstolen
upprepat denna uppfattning. Av samma rättsfall framgår också att det
ankommer på den nationella domstolen att bedöma på vilken ort en viss
förpliktelse skall uppfyllas. Det är också riktigt, som försäkringsbolagen
anfört, att såväl den svenska sjölagen som Haag-Visbyreglerna, till vilka
konossementen hänvisar, behandlar transportörens åligganden i olika
punkter, varvid bl a omnämns skyldigheten att tillse att fartyget är i
sjövärdigt skick och att lasten stuvas på ett omsorgsfullt sätt.
Enligt tingsrättens mening föranleder inte de nämnda EG-rättsfallen att
Varberg skall anses vara uppfyllelseort enligt artikel 5. EG-domstolen har
i fallet Shenavai i ett obiter dictum framhållit att den rättstillämpning,
som framgår av de Bloos-fallet, inte tillhandahåller någon lösning när
det är fråga om flera förpliktelser som härrör från samma avtal och
där förpliktelserna har olika uppfyllelseorter. I sådant fall, menar EG-
domstolen, måste den nationella domstolen vid bestämmande av sin
behörighet ta hänsyn till den huvudsakliga förpliktelsen (the principal
obligation).
Tingsrätten anmärker att försäkringsbolagen inte bara har åberopat de av
transportörens förpliktelser som skulle uppfyllas i Varberg utan grundar
sin talan på transportörens allmänna vårdplikt och presumtionsansvaret
enligt 13 kap 25 §sjölagen. Detta ansvar täcker perioden ända fram till
dess att godset utlämnats. Tingsrätten anser att de av försäkringsbolagen
särskilt åberopade förpliktelserna - att lasta, stuva och säkra godset
och att kontrollera fartygets stabilitet - utgör delmoment i ett
kontraktsförhållande som har en klart definierad huvudförpliktelse som
åvilar transportören. Ett brott mot en sådan förpliktelse grundar inte
i sig något ansvar för transportören utan ansvaret uppstår endast om
det visar sig att han inte kan lämna ut godset på destinationsorten. De
kan inte anses vara sådana självständiga förpliktelser som avses med
artikel 5 eller nämnda rättsfall. Att tillmäta de åberopade förpliktelserna
en sådan självständig betydelse skulle, med hänsyn till det stora antal
förpliktelser som åvilar en transportör, innebära att en transportörs
avtalspart kan vinna jurisdiktion i flera konventionsstater, allt beroende
på vilken förpliktelse som avtalsparten väljer att åberopa som grund för
käromålet. Luganokonventionen syftar till att undanröja sådan ovisshet
och de i rättsfallen nämnda tolkningsprinciperna måste ses som uttryck
för denna strävan efter förutsebarhet och konsekvens. Vidare bör beaktas
att artikel 5(1) utgör ett undantag från Luganokonventionens huvudregel
om hemvistforum.
Med hänsyn till det sagda anser tingsrätten sig inte vara behörig domstol
enligt artikel 5(1) Luganokonventionen. Med denna bedömning saknar
tingsrätten anledning att pröva frågan om prorogation skett till engelsk
domstol.
Härefter avvisade tingsrätten talan. Försäkringsbolagen överklagade
tingsrättens beslut och yrkade att Hovrätten skulle förklara tingsrätten
behörig att uppta målet. Scotline bestred ändring. Hovrätten anförde
följande i
HOVRÄTTENS BESLUT
När det rättsliga förfarandet inleddes mellan parterna hade
Brysselkonventionen inte trätt i kraft i Sverige. Frågan om svensk
domstol är behörig att pröva tvisten skall därför avgöras med tillämpning
av reglerna i Luganokonventionen. Då EG-domstolen inte är behörig
att avgöra frågor om tolkningen av Luganokonventionen kan något
förhandsavgörande från EG-domstolen inte inhämtas. Däremot är
EG-domstolens tolkningsavgöranden avseende Brysselkonventionen
vägledande för tolkningen av motsvarande bestämmelser i
Luganokonventionen, jfr NJA 1999 s. 673.
I artikel 5.1 Luganokonventionen, som motsvarar artikel 5.1 i
Brysselkonventionen, finns en särskild behörighetsregel enligt
vilken en talan som avser avtal kan väckas vid domstol i den ort
där den förpliktelse som talan avser uppfyllts eller skall uppfyllas.
Vad försäkringsbolagen har gjort gällande är att Scotline brutit mot
förpliktelserna att dels lasta, stuva och säkra godset på ett försvarligt
sätt, dels tillse att fartyget hade tillräcklig stabilitet, dvs. var sjövärdigt,
vid resans början och att dessa förpliktelser skulle ha uppfyllts i Varberg,
varför Göteborgs tingsrätt är behörig att pröva tvisten.
EG-domstolen har i ett antal rättsfall slagit fast de principer som
skall gälla vid bedömningen av domstols behörighet enligt artikel 5.1
Brysselkonventionen. EG-domstolen har bland annat klargjort att den
relevanta förpliktelsen vid tillämpning av artikeln är den avtalsenliga
förpliktelse som ligger till grund för talan (jfr NJA 1999 s 673 och Bloos v
Bouyer 1976 ECR 1497). För det fall flera förpliktelser ligger till grund för
talan har EG-domstolen i rättsfallet Shenavai v Kreischer (1987 ECR 239)
uttalat att den domstol vid vilken talan anhängiggjorts får ge företräde åt
den huvudsakliga förpliktelsen.
Även om försäkringsbolagen som grund för sin talan åberopar att
Scotline brutit mot förpliktelserna att lasta, stuva och säkra godset på ett
försvarligt sätt samt tillse att fartyget hade tillräcklig stabilitet så omfattar
deras talan också ett påstående om att de har lidit skada, uppgående till
det fordrade beloppet, eftersom Scotline inte har levererat godset som
avtalat till destinationsorten i England. Vid transportavtal får det anses stå
klart att transportörens huvudsakliga förpliktelse är att leverera godset
till destinationsorten (jfr Hertz, Jurisdiction in Contract and Tort under
the Brussels Convention, Köpenhamn 1998, s 126 ff). Avgörande för
frågan om domstolens behörighet är således till vilken ort leverans skulle
ske. Enligt en sedan länge etablerad uppfattning hos EG-domstolen kan
parterna själva träffa avtal om uppfyllelseorten utan att behöva iaktta
särskilda formkrav. I förevarande mål måste det anses framgå, både
av bokningsnotorna och av konossementet, att avtalad destinationsort
(place of delivery) är Goole i England. Detta förhållande synes också vara
ostridigt mellan parterna. Anledning att frångå tingsrättens bedömning att
den inte är behörig föreligger således ej.
Hovrätten avslog överklagandet.
Hovrättens beslutet har överklagats och frågan om prövningstillstånd har
ännu inte avgjorts.