Sida 1 (9) 
 
 HÖGSTA DOMSTOLENS  
BESLUT  Mål nr  
  
meddelat i Stockholm den 4 december 2018  Ö 52 -18 
 
Dok.Id 155881  
HÖGSTA DOMSTOLEN  Postadress  Telefon 08-561 666 00  Expeditionstid  
Riddarhustorget 8  Box 2066  
103 12 Stockholm  
 Telefax 08-561 666 86  08:45–12:00  
13:15–15:00  E-post:  
hogsta.domstolen@dom.se  
www.hogstadomstolen.se  
  
 
PARTER  
 
Klagande  
EN 
  
Ombud: Advokat DN  
  
Motpart er 
1. JL  
  
2. KW  
  
Ombud  för 1 och 2 : Advokat PS  
 
SAKEN  
Avvisning av talan  
 
ÖVERKLAGAT AVGÖRANDE  
Hovrätten för Västra Sveriges beslut 2017 -12-27 i mål Ö 3655 -17 
 
__________  
 
HÖGSTA DOMSTOLEN  Ö 52 -18 Sida 2 
   
  
 
 
HÖGSTA DOMSTOLENS AV GÖRANDE  
Med ändring av hovrättens beslut fastställer Högsta domstolen tingsrättens 
beslut att avvisa JLs och KWs talan.   
Högsta domstolen avslår ENs yrkande om att begära förhands avgörande från 
EU-domstolen.  
EN tillerkänns ersättning för rättegångskostnader i tin gsrätten med 92  500 kr, 
varav 81  250 kr avser ombudsarvode, jämte ränta  enligt 6 § ränte lagen från 
den 27 juni 2017, för rättegångskostnader i hovrätten med 20  313 kr  för 
ombudsarvode , jämte ränta från den 27 december 2017 samt för rättegångs -
kostnader i Högsta domstolen med 30  000 kr för ombudsarvode jämte ränta 
enligt 6 § räntelagen från dagen för detta beslut; allt till dess betalning sker.  
 
YRKANDEN I HÖGSTA DOMSTOLEN  
EN har yrkat att Högsta domstolen dels inhämtar förhandsavgörande från  
EU-domstolen , dels fastställer tingsrättens avvisningsbeslut. Hon har vidare 
yrkat ersättning för sina rättegångskostnader i tingsrätten och hovrätten.  
JL och KW har motsatt sig ändring av hovrättens beslut.  
Parterna har yrkat ersättning för rättegångskostnader i Högs ta domstolen.  
 
 
 
 
 
 
 
HÖGSTA DOMSTOLEN  Ö 52 -18 Sida 3 
   
  
 
SKÄL   
Inledning  
Vad målet gäller i Högsta domstolen  
 Bryssel I -förordningen1 reglerar domstols behörighet vid tvister på 
privaträttens område när svaranden, såsom i detta fall, har hemvist i en 
medlemsstat inom EU. Målet gäller frågan om unionsrätten tillåter att en 
bestämmelse i rättegångsbalken, som utgör utfyllande rätt, tilläm pas även  
om det leder till att en domstol blir behörig att pröva en tvist fastän den enligt 
förordningen annars inte skulle vara det.   
Bakgrund  
 JLs och KWs dotter köpte under våren 2015 hästen Closseau av EN. 
Enligt köpeavtalet skulle hästen levereras i Floby.  
 I egenskap av förmyndare för dottern väckte JL och KW 2016 talan mot 
EN vid Borås tingsrätt och yrkade bl.a. att köpet skulle gå åter samt ersättning 
för omkostnader för hästen.  
 Tingsrätten utfärdade stämning och förelade EN att inkomma med svaro -
mål, vilket sedan anstånd beviljats skulle inges senast den 28 oktober 2016. 
EN inkom med svaromål först den 31 oktober. I svaromålet bestred hon dels 
svensk domsrätt, dels käromålet i sak.  
 Borås tingsrätt konstaterade att EN hade hemvist i Finland varför frågan 
om svensk domsrätt skulle avgöras med tillämpning av artikel 7.1 i Bryssel  
I-förordningen. Tingsrätten avvisade käromålet med hänvisning till att Floby, 
som ligger ino m Skaraborgs tingsrätts domsaga, var avtalad uppfyllelseort för 
                                                           
1 Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av den 12 december 
2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på 
privaträttens område.  
HÖGSTA DOMSTOLEN  Ö 52 -18 Sida 4 
   
  
 
leveransen av hästen. Behörighet enligt Bryssel  I-förordningen för Borås 
tingsrätt förelåg därför inte.  
 JL och KW överklagade avvisningsbeslutet. Hovrätten har återförvisat 
målet till Borås tingsrätt för fortsatt handläggning. Domstolen har anslutit sig 
till tingsrättens bedömning att EN vid den relevanta tidpunkten hade hemvist  
i Finland och att Floby var att anse som uppfyllelseort enligt Bryssel I -förord -
ningen. Det medförde enligt hovrätten dels att svensk domsrätt förel åg, dels  
att Skaraborgs tingsrä tt var behörig domstol. Eftersom foruminvändningen 
hade kommit in först efter anstånds tidens utgång var den dock förfallen enligt 
34 kap. 2 § rättegångsbalken varför målet ändå skulle prövas av Borås 
tingsrätt. EN har nu överklagat hovrättens beslut och y rkat att tingsrättens 
avvisningsbeslut ska fastställas.  
Får hovrättens beslut överklagas?  
 Om ett avvisningsbeslut från en tingsrätt överklagas och hovrätten finner 
att ting srätten har varit behörig att ta upp målet får hovrättens beslut som 
huvudregel int e överklagas. Undantag från detta gäller om invändningen mot 
behörighet en grundas på en omständighet som högre rätt självmant ska beakta 
vid ett överklagande.  I annat fall råder överklagandeförbud. (Se 54 kap. 7 § 
rättegångsbalken.)  
 Frågan huruvida svensk domstol är behörig att ta upp en talan till pröv -
ning med stöd av Bryssel I -förordningen är en sådan internationell process -
rättslig fråga som faller utanför överklagandeförbudet (jfr NJA 1969 s. 179 
och NJA 1998 s. 747). Det förhållandet att förordningen i detta fall också 
pekar ut den lokalt behöriga domstolen förändrar inte denna bedömning. ENs 
överklagande ska alltså prövas.  
 
 
 
HÖGSTA DOMSTOLEN  Ö 52 -18 Sida 5 
   
  
 
Svensk domsrätt vid internationella privaträttsliga tvister  
Rättegångsbalkens betydelse vid bedömningen  
 Rättegångsbalken innehå ller inte några materiella b estämmelser om 
svensk domsrätt; i 10  kap. regleras  endast vilken eller vilka svensk a domstol ar 
som är behörig a när svensk domsrätt föreligger. Om det saknas regler som är 
tillämpliga på frågan om det finns svensk domsrätt över en internationell 
privaträttslig tvist , kan emellertid rättegångsbalken ofta ge  ledning för bedöm -
ningen (se t.ex. Fitger m.fl., Rättegångsbalken m.m. , suppl. 84, s. 10:4  b ff.).  
 När en talan väcks i en medlemsstat inom EU mot den som har hemvist i 
en anna n medlemsstat regleras emellertid frågan om domsrätt genom bestäm -
melserna i Bryssel I -förordning en. Behörighetsreglerna i förordningen ska 
tillämpas oberoende av om de åberopas av parterna eller inte. Domstolen har 
således ett eget ansvar för att förvissa  sig om sin behörighet.  
  Vid bedömningen av om svensk domsrätt föreligger enligt Bryssel  
I-förordningen kan relevanta bestämmelser i rättegångsbalken behöva tilläm -
pas. Det gäller exempelvis frågan om vad som enligt artikel 26.1 utgör ett 
svaromål ( enters an appearance ). Det får emellertid inte leda till att Bryssel  
I-förordningen inte ges genomslag och att förordningens syfte äventyras  
(jfr t.ex. Kolassa , C-375/13, EU:C:2015:37, p. 60 , se även Ulrich Magnus och 
Peter Mankowski, European Commentari es on Private International Law, 
Brussels Ibis regulation , 2016,  s. 672).  
Närmare om regleringen i Bryssel I -förordningen  
 Huvudregeln enligt Bryssel I -förordningen är att svaranden i ett tvistemål 
ska få svara vid domstol i den medlemsstat där denne har h emvist (artiklarna 
4 och 5). Från huvudregeln finns särsk ilt angivna undantag som ger en 
domstol exklusiv behörighet (artikel 24) samt alternativ som huvudsakligen är 
hänförliga till tvisteföremålets karaktär. Ett sådant alternativ är att en talan 
HÖGSTA DOMSTOLEN  Ö 52 -18 Sida 6 
   
  
 
som avse r avtal kan väckas vid domstolen för uppfyllelseorten enligt den för -
pliktelse som talan avser (artikel 7.1 a). Regleringen bygger på synsättet att 
domsrätt i en annan medlemsstat än den där svaranden har hemvist endast 
föreligger om det finns stöd för det  i förordningen.  
 En domstol som enligt förordningen inte skulle ha domsrätt blir behörig 
om svaranden har gått i svaromål inför denna, s.k. tyst prorogation (om inte 
annan domstol har exklusiv behörighet). Det gäller dock inte om svaranden 
går i svaromål för att bestrida domstolens behörighet (artikel 26.1). Av EU -
domstolens praxis framgår att vad som är relevant i det förstnämnda hänseen -
det är att en behörighetsinvändning inte kan göras senare än vid vad som 
enligt den nationella processrätten är att se som det första tillfälle då svaranden 
avger sin inställning i sak (se bl.a. Elefanten Schuh, C-150/80, 
EU:C: 1981:148, p. 16). Enligt rättegångsbalken utgör svaromålet det tillfälle 
under förberedelsen då svaranden ska avge sin inställning till käromålet (s e 42 
kap. 7 § första stycket).  
 Om en talan har väckts i en annan medlemsstat än den där svaranden har 
hemvist och han eller hon avstår från att gå i svaromål, ska domstolen själv -
mant pröva om behörighet föreligger enligt någon av bestämmelserna i 
förordni ngen (artikel 28.1). Regeln syftar till att skydda svaranden från att 
behöva svara vid en domstol i en främmande stat utan att ha samtyckt till det  
eller utan att det finns grund för det i förordningen. Någon motsvarighet till 
den presumtion för riktighet en av kärandens uppgifter om behörighets grun-
dande faktiska omständigheter som finns i 10 kap. 18 § rättegångsbalken finns 
inte i Bryssel I -förordningen. Domstolen får i stället pröva frågan med ut -
gångspunkt från de uppgifter som finns i målet till säker ställande av förord -
ningens genomslag (jfr Lennart Pålsson och Michael Hellner, Bryssel  
I-förordningen jämte Bryssel - och Luganokonventionerna, 11 november 2016, 
Zeteo , under II. Domstols behörighet, och Kolassa, C -375/13, EU:C:2015:37, 
p. 60 ff.).    
HÖGSTA DOMSTOLEN  Ö 52 -18 Sida 7 
   
  
 
Ska JLs och KWs talan avvisas?  
 Om EN efter att ha fått del av stämningsansökan hade valt att inte gå i 
svaromål, hade Borås tingsrätt alltså självmant haft att pröva om tingsrätten 
hade svensk domsrätt enligt någon av bestämmelserna i förord ningen. 
Domstolen skulle då med all sannolikhet ha funnit att så inte var fallet 
eftersom det inte framgick av uppgifterna i målet att EN hade hem vist i 
Sverige och då avtalets uppfyllelseort enligt det till stämnings ansökan 
bifogade avtalet inte låg inom tingsrättens dom saga. Talan skulle då ha 
avvisats.  
 Hade svaromålet inte innehållit någon invändning mot rättens behörighet 
skulle, med tillämpning av artikel 26.1 i förordningen, hennes passivitet i det 
hänseendet ansetts ha utgjort en accept av Borås tingsrätts behörigh et (se  
p. 13). Hade hon därefter, vid en senare tidpunkt, invänt mot tingsrättens 
domsrätt skulle det ha varit för sent (se t.ex. Elefanten Schuh, C - 150/80, 
EU:C:1 981:148).  
 Om ENs svaromål med en invändning mot Borås tingsrätts domsrätt 
hade kommit in i rätt tid, skulle tingsrätten vid sin prövning av invändningen 
ha funnit att domstolen inte var behörig och ha avvisat den väckta talan.  
 Situationen att en behörighetsinvändning görs i svaromålet, men att det 
inkommer till tingsrätten först efter den enligt den nationella processrätten 
föreskrivna tiden är inte reglerad i Bryssel I -förordningen. Frågan uppkommer 
då om en tillämpning av 34 kap. 2  § rättegångsb alken (jämförd med 10 kap. 
18 §), som i detta fall skulle leda till att Borås tingsrätt fick domsrätt, är 
förenlig med förordningen och dess ändamål.  
 Som nämnts innehåller Bryssel I -förordningen regler som syftar till att 
svaranden inte ska behöva svara v id en domstol i en främmande stat utan att 
ha samtyckt till det eller utan att något av alternativen till huvudregeln är 
tillämpligt. Undantagen ska tolkas restriktivt och anses inte kunna ge upphov 
HÖGSTA DOMSTOLEN  Ö 52 -18 Sida 8 
   
  
 
till en tolkning som går utöver de fall som uttryckligen avses i förordningen 
(se t.ex. Group Josi, C -412/98, EU:C:2000:399, p. 49 och Vienna Insurance 
Group, C -111/09, EU:C:2010:290,  p. 23).  
 EN invände uttryckligen mot Borås tingsrätts domsrätt i sitt svaromål. 
Det förelåg alltså ingen tyst accept av domstolen s domsrätt. En tillämpning av 
34 kap . 2 § rättegångsbalken skulle i detta fall utvidga tillämp ningsområdet för 
artikel 26.1 i strid med dess lydelse och i strid med förord ningens syfte. 
Eftersom unionsrätten ska ges företräde framför den nationella rätte n får den 
aktuella bestämmelsen i rättegångsbalken i detta fall inte tillämpas.  
 Genom att uppfyllelseorten för avtalet låg inom Skaraborgs tingsrätts 
domsaga hade den tingsrätten som enda svensk domstol domsrätt. Hovrättens 
beslut ska därför ändras och tin gsrättens beslut att avvisa den väckta talan 
fastställas.  
Övrigt  
Begäran om inhämtande av förhandsavgörande  
 EN har yrkat att Högsta domstolen ska inhämta ett förhandsavgörande 
från EU -domstolen i frågan huruvida en tillämpning av 34  kap. 2 § och 10 
kap. 1 8 § rättegångsbalken mot en person med hemvist i en annan medlems -
stat än Sverige strider mot union srätten, särskilt artiklarna 5, 26 och 28 i 
Bryssel I -förordningen.  
 Den av EN väckta frågan gäller inte i första hand tolkningen av en 
unionsrättslig bestämm else eftersom den tar sikte på tillämpligheten av en 
nationell processrättslig bestämmelse i en i Bryssel I -förordningen oreglerad  
situation. Det står vidare klart att sådan tillämpning inte får ske om det leder 
till att förordningens ändamål äventyras. B egäran ska därför avslås.  
 
 
HÖGSTA DOMSTOLEN  Ö 52 -18 Sida 9 
   
  
 
Rättegångskostnader  
 JL och KW ska med denna utgång ersätta EN för hennes rättegångs -
kostnader i samtliga instanser. Den yrkade ersättningen får anses skälig.  
__________  
 
 
 
____________________         ____________________         ____________________  
 
 
 
 ____________________         ____________________  
 
 
 
I avgörand et har deltagit: justitieråden Anders Eka, Kerstin Calissendorff 
(referent), Svante O. Johansson, Stefan Johansson och Eric M. Runesson  
Föredragande justitiesekreterare: Pia Nilsson Taari