HD 1960- och hovrätterna 1980- (referat i fulltext) R3 M:HD Lnr:90
NJA:1999sid673 D:Ö2590-98 A:1999-11-03
90
Ett svenskt aktiebolag har stämt ett nederländskt bolag med yrkande att
bolaget skall fullfölja ett avtal om köp av aktierna i ett annat nederländskt
bolag. Fråga om svensk domstols behörighet enligt bestämmelsen i artikel
5.1 i Luganokonventionen.
CA Bygg och Fastigheter i Kalmar AB (CA) yrkade i stämningsansökan,
som inkom till Helsingborgs TR d 12 sept 1994, att TR:n skulle förplikta
det nederländska bolaget Vastint Holding BV (Vastint) att vid vite av 40
000 000 kr fullfölja Vastints förvärv av aktierna i det nederländska bolaget
Hennington BV Vastint bestred CA:s yrkande i sin helhet och yrkade
att CA:s talan skulle avvisas bl a på den grunden att hinder för målets
upptagande förelåg då Helsingborgs TR inte var behörig domstol.
TR:n (rådmännen Ström och Strömberg samt hovrättsfiskalen Bengtsson)
upptog forumfrågan till prövning. TR:n antecknade i protokoll följande.
I korthet rör tvisten följande förhållanden. Parterna träffade d 27
juni 1991 ett samarbetsavtal. Vidare träffade parterna d 9 dec 1991
ett konsortialavtal, vilket Vastint d 31 juli 1992 påkallade återgång
av i enlighet med avtalets moment 20. I anledning härav träffades
parterna d 10 maj 1993 i Helsingborg. CA anser att avtal träffades
mellan parterna denna dag i enlighet med ett upprättat protokoll. Vastint
å sin sida vitsordar inte att det av CA i målet åberopade protokollet
utgör ett avtal med den innebörd som CA hävdar; dvs att Vastint av CA
förvärvade samtliga aktier i Hennington B.V/S.A. Vastint har hävdat att
något avtal alls inte träffades d 10 maj 1993 samt att det i vart fall är
ogiltigt, eftersom aktieöverlåtelsen inte blivit föremål för notarisering i
Nederländerna.
Parterna synes vara ense om att Luganokonventionen i och för sig är
tillämplig när det gäller att avgöra forumfrågan. De har anfört följande.
CA: Helsingborgs TR är behörig domstol på grund av reglerna om forum
solutionis enligt Luganokonventionens artikel 5 punkt 1, nämligen det
forum där den förpliktelse talan avser skall uppfyllas. "Zug um Zug"-
principen är applicerbar på avtalet av d 10 maj 1993. Det förhållandet att
avtalet är föremål för tvist parterna emellan hindrar enligt EG-domstolens
praxis inte tillämpningen av artikeln.Vastint: Tillämpligheten av forum
solutionis och "Zug um Zug"- principen vitsordas. Om avtalet skall
uppfyllas skall det emellertid ske i Holland. Enligt tvingande holländsk
lag innebär detta att såväl överlämnandet av aktierna som erläggandet
av betalning skall äga rum inför en holländsk notarie i Holland. Enligt
Luganokonventionen artikel 2 skall talan mot den som har hemvist i
konventionsstat, som huvudregel, väckas vid domstol i svarandens
hemviststat. Som undantag anges i konventionen att talan mot den
som har hemvist i konventionsstat får väckas vid domstol i annan än
svarandens hemviststat med stöd av bestämmelserna i artikel 5-18. Då
kontraktsforum inte omfattas av artikel 5-18 saknar Helsingborgs TR
redan på den grunden behörighet att uppta målet till prövning.
CA: För det fall TR:n skulle finna att det inte föreligger ett avtal mellan
parterna i fråga om uppfyllelseorten för Vastints betalningsskyldighet skall
uppfyllelseorten fastställas efter den lag som enligt rättegångsstatens
internationella privaträtt är tillämplig på den aktuella förpliktelsen, dvs i
detta fall svensk lag, säljarens lex domicilii, och då köplagens (1990:931)
bestämmelser.
Vastint: För det fall TR:n skulle finna att tvingande holländsk lag inte
utesluter svensk domstols behörighet skall holländsk lag likväl tillämpas
på "avtalet" i dess helhet på grund av den individualiserande metoden. -
I vart fall skall reglerna om fastighetsforum (10 kap 10 § RB) tillämpas
analogt. Hennington B.V. äger aktierna i det belgiska bolaget Hennington
S.A. som har en fastighet i Bryssel som enda tillgång. Mot bakgrund härav
skulle enbart belgisk domstol vara behörig.
CA: Fastighetsforum är uteslutet då tvisten rör lös egendom, dvs aktierna
i moderbolaget.
TR:ns bedömning.
R:n gör följande överväganden för att med tillämpning av
Luganokonventionen (Konventionen) avgöra forumfrågan. Konventionen
gäller inom Sveriges och Nederländernas territorier. Inga av Neder-
ländernas undantag i denna del är relevanta i målet. Tvisten i nu aktuellt
mål utgör en sådan privaträttslig fråga som omfattas av Konventionens
tillämpningsområde enligt artikel 1. Enligt Konventionens artikel 54 är
Konventionen endast tillämplig om det rättsliga förfarandet inletts efter
det att konventionen trätt i kraft i rättegångsstaten. SFS 1995:155 anger
att Konventionen trädde i kraft i Sverige d 1 jan 1993. Denna trädde i
kraft i Nederländarna d 1 jan 1992. Det aktuella rättsliga förfarandet
inleddes 1994. I preambeln till Konventionen uttrycks att Konventionen
reglerar domstolarnas internationella behörighet, dvs saken måste
ha någon form av anknytning till utlandet. I detta mål rör tvisten en
aktieöverlåtelse i ett holländskt bolag. Tvistande parter är ett svenskt
respektive ett holländskt bolag. Målet har således en internationell
anknytning. Inom sitt tillämpningsområde träder Konventionen i stället
för motsvarande nationell rätt. Konventionen har företräde i händelse
av konflikt mellan nationellt rättssystem och Konventionen. På en del
punkter hänvisar Konventionen uttryckligen eller implicit till nationella
regler eller förutsätter en supplerande rättsbildning på det nationella
planet. De nationella reglerna måste då emellertid utformas så att de
inte kommer i strid med Konventionen och får inte heller innehålla något
som föregriper lösningen av frågor som, utan att vara uttryckligen eller
precist reglerade i Konventionen, faller inom dess tillämpningsområde.
Inga andra behörighetsregler än de som framgår av Konventionen får
tillämpas gentemot en svarande som har hemvist i en konventionsstat. I
Konventionens artikel 3 anges, som huvudregel, att domstol endast får
grunda sin behörighet på bestämmelser som framgår av Konventionen
i de fall svaranden har hemvist i en konventionsstat. Konventionen
innehåller ingen definition av begreppet hemvist, men artiklarna 52
och 53 reglerar frågan om tilllämplig lag vid avgörandet av frågan var
parterna har hemvist. I artikel 53 1 st anges att ett bolags eller annan
juridisk persons säte vid tillämpningen av Konventionen skall anses vara
dess hemvist. För att bestämma var detta säte är beläget skall varje
konventionsstats domstolar tillämpa sin egen internationella privaträtt. I
Sverige råder uppfattningen att man anser en juridisk person ha sitt säte
i det land där den har stiftats, om registrering har skett. Vastint Holding
B.V. är registrerat i Holland och har även sitt säte där, medan CA Bygg
och Fastigheter i Kalmar Aktiebolag är registrerat i Sverige och har sitt
säte i Sverige.
TR:n konstaterar med stöd av vad ovan anförts att Konventionen
är tillämplig i målet. Fråga är härefter om Konventionens specifika
forumregler medför att Helsingborgs TR är rätt forum.
Tillämpligheten av fastighetsforum. Eftersom Konventionen inom sitt
tillämpningsområde träder i stället för motsvarande autonoma regler i
fördragsstaternas nationella rätt är 10 kap 10 § RB redan på den grunden
inte tillämpbart. Dessutom kan stadgandet uteslutas av den anledningen
att det är en lokal forumregel, vilken endast kan bli omedelbart tillämplig
på fast egendom i Sverige. Lagrummet är inte utformat med tanke på
internationella förhållanden, (se NJA 1979 s 151, NJA 1970 s 267 och NJA
1968 s 78).
Konventionens artikel 16 punkt 1 reglerar fast egendom. Denna artikel
omfattar tvister om sakrätt i fast egendom eller nyttjanderätt till sådan
egendom. Avgörandet av tvister med denna karaktär ankommer med
exklusiv behörighet på domstolarna i den konventionsstat där egendomen
är belägen, forum rei sitae. EG- domstolen har slagit fast att begreppen
nyttjanderätt och sakrätt skall tolkas autonomt. (Se vidare fallen
Sanders v Van der Putte, 1977 ECR 2383, Reichert v Dresdner Bank,
1990 ECR I-27, samt George Lawrence Webb v Lawrence Desmond
Webb, C 294/92, och Lieber v Göbel, C 292/93). Den i målet aktuella
tvisten är obligationsrättslig och rör ett eventuellt avtalsförhållande om
aktieöverlåtelse, dvs överlåtelse av lös egendom. Det finns inte anledning
anta att lex rei sitae, dvs belgisk rätt, heller omfattar den typ av tvist som
målet gäller. Att aktieöverlåtelsen avser ett bolag med en fastighet som
enda tillgång påverkar inte denna bedömning. TR:n finner således att
fastighetsforum inte skall tillämpas.
Artikel 2 - huvudregeln. Artikel 2 anger att talan mot den som har
hemvist i en konventionsstat som huvudregel skall väckas vid domstol i
svarandens hemviststat. Detta gäller oberoende av medborgarskap. Enligt
artikel 52 skall hemvistfrågan bedömas enligt forumlandets egen lag.
Reglerna i artikel 7-17 är exklusiva och utesluter tillämpningen av artikel
2. I aktuellt mål skulle en tillämpning av artikel 2 leda till att Helsingborgs
TR inte är rätt forum och att talan skulle avvisas. Man måste emellertid
även beakta alternativen till huvudregeln.
Artikel 3 - alternativa eller konkurrerande fora. Artikel 3 anger att
alternativa fora till huvudregeln i artikel 2 är endast de som anges i
artiklarna 5-18. Alternativa regler innebär en möjlighet för käranden
att välja mellan två eller flera konventionsstaters domstolar. Artikel 3
innehåller även en förteckning av vissa forumregler, som inte får tillämpas
mot en svarande med hemvist i en konventionsstat. Förteckningen
omfattar bl a 10 kap 3 § 1 st första meningen RB, dvs regeln om
förmögenhetsforum; förteckningen är dock inte uttömmande. Även andra
forumbestämmelser anses vara av s k exorbitant karaktär, exempelvis
10 kap 4 § RB, dvs forum contractus. Detta leder till att, trots att den
omtvistade rättshandlingen, enligt CA:s uppfattning avtalet, ingåtts i
Helsingborg, Helsingborgs TR inte är behörig.
Artikel 5 punkt 1 - forum solutionis. Artikel 5 punkt 1 är tillämpbar som
ett alternativ till huvudregeln om svarandens hemvistforum i artikel
2. Enligt artikel 5 punkt 1 kan en talan som avser avtal väckas vid
domstolen i den ort där den förpliktelse som talan avser har uppfyllts eller
skall uppfyllas. För att kunna tillämpa artikel 5 punkt 1 är det nödvändigt
att uppfyllelseorten för den omtvistade avtalsförpliktelsen är belägen inom
konventionsområdet. Man bör vidare observera att punkten inte bara
hänvisar till den internationella behörigheten utan också till en bestämd
domstol. EG-domstolen har slagit fast - i bl a Somater v Saar-Ferngas
och Kalfelis v Schröder - att bestämmelsen i vart fall inte skall tolkas
extensivt eftersom den är ett undantag från artikel 2. I aktuellt mål har
käranden åberopat forum solutionis. Svaranden har vitsordat att artikeln
är tillämplig, men gjort gällande att det eventuella avtalet inte till någon
del skall uppfyllas i Sverige. - Till en början uppkommer frågan om vad
som omfattas av begreppet avtalsrättsliga tvister och om en avtalsrättslig
tvist enligt artikelns definition är för handen i aktuellt mål. EG-domstolen
har i målet Effer v Kantner slagit fast att artikel 5 punkt 1 även gäller
när tvist råder om giltigheten av det avtal som käranden åberopar till
stöd för sitt anspråk. Så är fallet i det aktuella målet. Parterna tvistar
även om konsekvenserna av rättshandlingen. - Ett avtal kan omfatta
flera förpliktelser med olika uppfyllelseorter. Detta leder till att det kan
finnas flera fora solutionis för avtalet. Man måste då bestämma vilken
den relevanta förpliktelsen är. EG-domstolen har i rättsfallet De Bloos v
Bouyer slagit fast att den relevanta förpliktelsen är den som ligger till
grund för käromålet, dvs den förpliktelse i vars uppfyllelse svaranden
påstås ha brustit och därigenom gett upphov till kärandens anspråk.
EG-domstolen har under en mellanperiod avvikit från denna s k "de
Bloos metod", men tillämpar den åter i nyare rättsfall. I målet är den
relevanta förpliktelsen förvärv av aktier. Svarandebolaget påstås ha
brustit i att fullfölja förvärvet av samtliga aktier i det holländska bolaget
Hennington B.V., i enlighet med rättshandling ingången i Helsingborg
d 10 maj 1993. I förevarande fall kan man inte anse att det finns en
överenskommelse mellan parterna om uppfyllelseorten. Man måste, i
avsaknad av överenskommelse om uppfyllelsort, falla tillbaka på legala
regler i frågan. I målet Tessili v Dunlop fastställde EG- domstolen att
uppfyllelseorten skall bestämmas på grundval av den lag som enligt
forumlandets internationella privaträtt gäller.
Inom svensk internationell privaträtt regleras avtalsstatutet när det
gäller köp av lösa saker i lag 1964:528 om tillämplig lag beträffande
internationella köp av lösa saker. Köp av aktier faller dock utanför lagens
tillämpningsområde, se 1 §. I fall som det förevarande anser man att
avtalsstatutet i brist på parternas eget val bör vara det rättssystem som
uppvisar den starkaste och mest relevanta anknytningen till avtalet. För
att fastställa denna rättsordning använder sig svenska domstolar av den
s k individualiserande metoden. Metoden innebär att man tar hänsyn till
avtalets alla individuella anknytningar till olika länder, såsom parternas
nationalitet och hemvist/fast driftställe, platsen för avtalets tillkomst,
platsen där avtalsförpliktelserna skall uppfyllas, avtalat myntslag, avtalets
språk osv. Valet av avtalsstatut beror på de olika anknytningarnas
intensitet och samspel i det enskilda fallet. Vissa anknytningar, såsom
parternas hemvist/driftställe, tillmätes avsevärt större betydelse än
andra, t ex avtalets språk. Genom att väga de olika anknytningarna
mot varandra försöker man få en helhetsbild av avtalets starkaste
naturliga anknytning till ett visst land. Domstolen åtnjuter stor frihet i sin
bedömning. För vissa ofta förekommande typer av avtal har man i doktrin
och rättspraxis utvecklat s k in dubio-regler, vilka endast skall användas i
tveksamma fall när den individualiserande metoden inte ger klart utslag.
Ibland talar man i stället om presumtions- eller prima facie-regler. Man
menar då att dessa bör användas för att bestämma avtalsstatutet om
omständigheterna i det enskilda fallet inte ger vid handen att avtalet har
starkast anknytning till någon annan rättsordning. (Se Michael Bogdan,
Svensk internationell privat- och processrätt, 4 uppl s 241 f.) Intressant
är att det t ex anses att säljarens lag in dubio skall tillämpas på köpeavtal
avseende lös egendom. Vid en tillämpning av den individualiserande
metoden på aktuellt mål kan man göra följande uppställning:
- parternas nationalitet: svensk-holländsk
- fast driftställe: Sverige-Holland
- platsen för rättshandlingens tillkomst: Sverige
- platsen där avtalsförpliktelserna skall uppfyllas: inte avtalat
- avtalat myntslag om avtal; belgiska franc (BEF)
- rättshandlingens språk: svenska
- ställföreträdare och styrelseledamöter: svenska medborgare
Man finner ingen självklar lösning av frågan om vilket land som har
den starkaste anknytningen. Man måste således tillämpa de sk in
dubio-reglerna. In dubio-regeln om att säljarens lag skall tillämpas på
köpeavtal avseende lös egendom leder till att svensk lag är tillämplig.
Lagen (1987:822) om internationella köp och FN:s konvention d 11 april
1980 angående avtal om internationella köp av varor (CISG) är inte
tillämpliga eftersom aktier, såsom lös egendom och värdepapper, inte
omfattas. Köplagen stadgar i 48 § att betalning skall ske hos säljaren. I 6
§ köplagen stadgas vidare att varan skall hållas tillgänglig för avhämtning
där säljaren har sitt affärsställe. Betalningen torde således ske i Sverige
där säljaren har sitt driftställe. Medverkan av en notarie enligt tvingande
holländsk rätt inträder först därefter och är inte initialt nödvändigt för
att fullfölja avtalet. Käranden har anfört att Sverige i och med EU-
inträdet är skyldigt att följa 1980 års EG-konvention om tillämplig lag
på kontraktsrättsliga förpliktelser. Någon skyldighet föreligger inte
att följa konventionen, men den har utövat inflytande på svensk rätt
och praxis (NJA 1990 s 734). Konventionen reglerar lagval. Genom in
dubio-regeln ovan har man redan kunnat konstatera att svensk lag är
tillämplig på utredningen av forumfrågan. En tillämpning av 1980 års
konvention innebär att man utöver den individualiserande metoden i
artikel 4(1) kan tillämpa en allmän presumtionsregel uppställd i artikel
4(2). Denna innebär att ett avtal prima facie anses ha sin närmaste
anknytning till det land där den part, som skall prestera den för avtalet
karakteristiska prestationen har sitt hemvist respektive huvudsäte. Med
den karakteristiska prestationen menar man normalt den prestation
som inte skall fullgöras i pengar. I vårt fall skulle den karakteristiska
prestationen, enligt denna tolkning, vara tillhandahållandet av aktierna.
Detta skulle återigen leda till att svensk lag blev tillämplig.
Svaranden i målet har invänt att tvingande holländsk lag är nödvändig
såvitt avser uppfyllelse av överenskommelsen. Detta faktum saknar
emellertid direkt relevans för forumfrågan då detta snarast är att anse
som ett andra steg - om man anser att bindande avtal föreligger, jämför t
ex skyldigheten att söka lagfart efter fastighetsförvärv.
Sammanfattningsvis gör TR:n följande bedömning. Eftersom svensk lag
(48 § och 6 § köplagen) anger att den förpliktelse som talan avser skall
uppfyllas hos säljaren, dvs i Sverige, är allmänt sett svensk domstol
behörig att pröva tvisten. Som tidigare anförts hänvisar dock artikel 5
punkt 1 inte enbart till den internationella behörigheten utan också till en
bestämd domstol. I det aktuella fallet är säljarens hemvist/säte Kalmar
och inte Helsingborg. Därmed är Helsingborgs TR inte behörig att uppta
tvisten till prövning.
TR:ns beslut, meddelat d 26 sept 1995:
TR:n avvisar CA Bygg och Fastigheter i Kalmar Aktiebolags talan.
CA överklagade i HovR:n över Skåne och Blekinge och yrkade att HovR:n
skulle hänvisa tvisten till Kalmar TR eller den TR som enligt HovR:n var
behörig.
Vastint bestred bifall till CA:s yrkande. Vastint anförde: Svensk domstol
saknar behörighet att pröva tvisten och hänvisning kan därför inte
ske. Utöver vad Vastint anfört vid TR:n om bristande svensk domsrätt
gör Vastint gällande att parterna - oberoende av att någon uttrycklig
överenskommelse därom inte har träffats - har avsett att överlämnandet
av andelarna skulle ske inför holländsk notarie i Holland, eftersom
överlämnande i denna ordning är den enda möjligheten att fullfölja
rättshandlingen.
HovR:n (hovrättslagmannen Ekstedt, hovrättsrådet le Grand, referent, adj
led fd rådmannen Håkansson och tf hovrättsassessorn Nordquist) anförde
i beslut d 8 maj 1998: Skäl.
CA:s hänvisningsyrkande kan prövas. CA har godtagit TR:ns ståndpunkt
att TR:n inte är behörig att ta upp tvisten och enbart yrkat att HovR:n
skall hänvisa tvisten till Kalmar TR eller annan behörig svensk domstol.
Som HD angett i NJA 1993 s 331 kan ett sådant yrkande om hänvisning
enligt 10 kap 20 § RB i och för sig tas upp.
Forumreglerna i 10 kap RB är inte direkt tillämpliga när det
gäller att avgöra om svensk domsrätt föreligger. Tvärtom träder
Luganokonventionens bestämmelser inom konventionens
tillämpningsområde i stället för forumreglerna i 10 kap RB i de delar dessa
också anses ge uttryck för principer om svensk domstols behörighet i mål
med internationell anknytning. Detta hindrar enligt HovR:ns mening inte
hänvisning enligt 10 kap 20 § 1 st RB.
Med hänsyn till det sätt på vilket CA utformat sina yrkanden i HovR:n kan
HovR:n inte återförvisa tvisten till Helsingborgs TR.
CA:s yrkande i saken går primärt ut på att Vastint skall förpliktas att
fullfölja ett förvärv av aktier i ett nederländskt bolag i enlighet med ett
påstått avtal. Vastint har gjort gällande att CA:s yrkande i saken är oklart
eftersom det inte anger på vilket sätt och på vilka villkor i övrigt förvärvet
skall fullföljas. Vastint har med hänvisning härtill hävdat att prövning av
forumfrågan inte kan ske förrän CA preciserat yrkandet. HovR:n anser att
forumfrågan kan prövas utan en sådan precisering.
Luganokonventionen är tillämplig. CA:s yrkande innebär också att
förpliktandet för Vastint skall förenas med ett vitesföreläggande om
40 mkr. I de fall en förpliktelse inte är av direkt ekonomisk art kan
kronofogdemyndighet förelägga vite för verkställighetens genomförande
enligt 2 kap 15 § UB. I vissa fall kan även domstolen själv förelägga
vite för fullgörandet av den omstämda förpliktelsen (jfr Fitger,
Rättegångsbalken I, s 13:3 med hänvisningar samt NJA 1994 s 130).
Försummas förpliktelsen får en särskild talan föras om att vitet skall
dömas ut, se 7 § 2 p viteslagen (1985:206). Utdömt vite tillfaller staten
enligt 25 kap 7 § och 9 § BrB (jfr prop 1990/91:68 s 124 f).
Luganokonventionen är enligt artikel 1 tillämplig inom "privaträttens
område". Oavsett att parterna är ense om att frågan om behörig domstol
skall prövas med tillämpning av konventionen uppkommer frågan om
CA:s talan om vitessanktionerad dom kan anses falla inom konventionens
tillämpningsområde. Konventionen innehåller i artikel 43 en specialregel
om verkställighet av vitesdomar. Artikeln tar sikte på privaträttsliga viten.
Enligt Peter Schlosser (Official Journal 5 mars 1979, C 59, vol 22 s 71 ff;
se avsnitt 213 in fine) lämnar konventionen öppet om domar avseende
viten som tillfaller staten men för säkerställande av en borgenärs
anspråk kan verkställas (jfr dock prop 1991/ 92:128 s 212x). Däremot
ifrågasätter han inte att en sådan dom kan ha avsett en tvist som faller
inom privaträttens område i konventionens mening.
CA:s talan avser primärt en fråga som omfattas av konventionen.
Den omständigheten att CA kombinerat sin fullgörelsetalan med ett
yrkande om vitesföreläggande bör enligt HovR:ns mening inte utesluta
konventionens tillämpning; ett vitesföreläggande är i detta fall att se som
ett förstadium till verkställighet.
Mot denna bakgrund och på de skäl TR:n anfört i övrigt delar HovR:n
TR:ns uppfattning att Luganokonventionen är tillämplig.
Prövning i forumfrågan begränsas av vad parterna anfört. De alternativ
som HovR:n har att överväga är hänvisning till Kalmar TR eller
Stockholms TR. Stockholms TR är enligt 2 § lagen (1992:749) med
anledning av Sveriges tillträde till Luganokonventionen allmänt
reservforum.
Vid sidan av viss exklusiv behörighet som föreskrivs i konventionen artikel
16 disponerar parterna över behörighetsfrågan. Detta framgår av artikel
17 (prorogationsavtal) och artikel 18 (tyst prorogation). Sistnämnda
artikel motsvarar i huvudsak vad som föreskrivs i 10 kap 18 § RB för det
fall svaranden ingår i svaromål utan att göra invändning om bristande
behörighet. CA har i HovR:n till stöd för svensk domsrätt endast anfört
att den förpliktelse som dess talan avser skall uppfyllas hos CA i Sverige.
CA har således inte påstått att uppfyllelse skulle ske någon annanstans än
hos bolaget i Kalmar. CA:s talan i HovR:n kan därför redan av detta skäl
inte bifallas såvitt avser hänvisning annat än till Kalmar TR.
Artikel 16 utesluter inte svensk domsrätt. Som TR:n angett ankommer
enligt konventionens artikel 16 punkt 1 tvister om sakrätt i fast egendom
eller nyttjanderätt till sådan egendom med exklusiv behörighet på
domstolarna i den konventionsstat där egendomen är belägen. Bristande
behörighet skall enligt artikel 19 i sådant fall beaktas ex officio. HovR:n
delar emellertid TR:ns uppfattning att tvisten inte avser sakrätt i fast
egendom eller nyttjanderätt till sådan egendom i konventionens mening.
Svensk domstol är inte behörig enligt artikel 5 punkt 1.
Som TR:n angett kan en talan som avser avtal enligt den i målet ostridigt
tillämpliga artikel 5 punkt 1 i konventionen väckas vid domstolen i den
ort där den förpliktelse som talan avser har uppfyllts eller skall uppfyllas,
forum solutionis. I frågan om Kalmar TR är forum solutionis gör HovR:n
följande överväganden.
Betydelsen av Vastints förnekande av det påstådda avtalet. Vastint
förnekar att det av CA påstådda avtalet har ingåtts. Som TR:n angett
har EG- domstolen i fallet Effer v Kantner slagit fast att artikel 5 punkt
1 gäller även i det fall svaranden bestrider giltigheten eller existensen
av det avtal som käranden åberopar till stöd för sitt anspråk. Jämför RH
1997:96.
Hur det förhåller sig om svaranden skulle lyckas styrka sin invändning
kan i avsaknad av närmare tolkningsbesked från EG- domstolen inte
besvaras säkert (jämför Pålsson, Bryssel- och Luganokonventionerna, s
77). När svarandens invändningar mot avtalets giltighet eller existens inte
får så starkt stöd av bevisning har emellertid huvudregeln enligt Effer v
Kantner stått sig också i nationell praxis vid tillämpning av Bryssel- och
Luganokonventionerna. Något större krav på stöd för avtalets existens
synes dock ha ställts i det norska avgörandet refererat i Information au
titre du protocolle n:o 2 annexé à la convention de Lugano n:o 1997/33.
Vastints påstående om parternas avsikt beträffande fullgörelseort.
Vastint har i HovR:n påstått att parterna måste anses ha avsett att
avtalet skulle fullgöras i Nederländerna. Vastint har grundat detta på att
rättshandlingens genomförande innebär att äganderätten till aktierna skall
överföras till Vastint och att detta enligt tvingande holländsk lag endast
kan ske inför notarie. Även om parterna inte haft detta klart för sig måste
deras avsikt enligt Vastint därför ha varit att avtalet i dess helhet skulle
fullföljas i Nederländerna.
Vastints påstående skulle kunna förstås så att parterna har avtalat
om var fullgörelsen skall ske. Frågan om vad som kommit att utgöra
en del av avtalet skall enligt svenska kollisionsnormer bedömas enligt
avtalsstatutet. Parterna har olika uppfattning om huruvida svensk eller
nederländsk rätt är avtalsstatut.
Det är emellertid inte nödvändigt att enbart på grund av Vastints
påstående ta ställning till frågan om tillämpligt avtalsstatut. Som HovR:n
angett tidigare har svaranden ganska små möjligheter att vid prövning
av behörighet enligt konventionen artikel 5 punkt 1 göra invändningar
beträffande det av käranden påstådda avtalets giltighet eller existens.
Ett avgörande skäl för EG-domstolens ståndpunkt i det nyss nämnda
fallet Effer v Kantner var att bestämmelsen alltför lätt skulle kunna
sättas ur spel om det för att utesluta dess tillämpning var tillräckligt att
svaranden förnekar avtalet. Motsvarande synsätt skulle kunna anläggas
på ett påstående från svaranden om att parterna avtalat om en annan
uppfyllelseort än den som följer av vad käranden påstår. Man skulle
alltså vid prövning av behörighetsfrågan i de fall käranden hävdar att
avtalet saknar villkor beträffande uppfyllelseort och att denna i stället
får bestämmas enligt avtalsstatutets regler bortse från svarandens
påstående om avtal beträffande uppfyllelseorten. Vastints påstående
bygger emellertid på samma omständighet som Vastint anför till stöd för
att principen om samtidigt utbyte av avtalsprestationerna på grund av
tvingande regler i nederländsk rätt förutsätter att köpeskillingen betalas i
Nederländerna. Det saknar därför självständig betydelse vid prövning av
om svensk domsrätt föreligger.
Det påstådda avtalets betydelse för bestämmande av uppfyllelseorten.
Frågan om uppfyllelseort skall vid tillämpning av artikel 5 punkt 1
konventionen bestämmas enligt det avtalsstatut som pekas ut av den
internationella privaträtten i det land där talan väckts. Om avtalsstatutets
regler tillåter avtal om uppfyllelseort blir en överenskommelse mellan
parterna bestämmande. Har parterna inte träffat någon överenskommelse
om var fullgörelsen skall ske eller denna strider mot tvingande regler
i avtalsstatutet blir i stället avtalsstatutets regler om uppfyllelseort
avgörande. Detta följer av det av TR:n nämnda avgörandet i målet Tessini
v Dunlop samt av Zelger v Salinitri (1980 ECR 89) och Custom Made
Commercial v Stawa (1994 ECR-I 2913).
När det gäller ömsesidigt förpliktande avtal kan det bli frågan om flera
olika uppfyllelseorter. Som TR:n angett är den för forumfrågan relevanta
förpliktelsen den i vars uppfyllelse svaranden påstås ha brustit och
därigenom gett upphov till kärandens anspråk. Att CA till sitt yrkande
om förpliktande för Vastint knutit ett yrkande om vitesföreläggande
innebär - som HovR:n angett tidigare - inte att frågan vad som är forum
solutionis skall prövas med beaktande av vitessanktionen. Avgörande
för behörigheten är närmare bestämt i stället den primära förpliktelse
i vilken käranden påstår att svaranden brustit. Detta följer av EG-
domstolens avgörande i fallet De Bloos v Bouyer (1976 ECR 1497). CA:s
talan i huvudsaken går, som HovR:n nämnt i det föregående, ut på att
Vastint skall förpliktas att fullfölja ett avtal om förvärv av aktier. Den för
forumfrågans bedömning relevanta uppfyllelsen är enligt HovR:ns mening
köparens (Vastint) betalning av köpeskilling. HovR:n anmärker därvid
att CA gör gällande i målet att ett överlåtelseavtal träffats. CA:s yrkande
i saken kan således inte förstås på annat sätt än att ett redan ingånget
avtal skall fullgöras av Vastint.
Var skall uppfyllelsen ske? Det är ostridigt mellan parterna att ett
samtidigt utbyte av avtalsprestationerna skall ske ("Zug um Zug"). CA
gör numera inte gällande att betalning skall ske i Helsingborg utan har
godtagit TR:ns bedömning att betalningen - med tillämpning av 6 § och
48 § köplagen - skall erläggas hos bolaget i Kalmar. Vastint gör däremot
gällande att avtalsstatutet är nederländsk rätt men att utväxlingen av
avtalsprestationerna måste ske i Nederländerna även om svensk rätt
skulle vara avtalsstatut.
TR:n har vid sin bedömning haft att utgå från det underlag parterna
lämnat där, innebärande bl a att säljaren av aktier skulle överlämna
aktiebrev till köparen. I HovR:n har parterna emellertid upplyst att
det inte finns några aktiebrev i det nederländska bolaget utan att
hanteringen i stället sker genom registrering liknande vad som gäller för
avstämningsbolag enligt den svenska aktiekontolagen (1989:827).
CA har vidare anfört följande om förfarandet inför nederländsk notarie.
Det föreligger inte någon fysisk lös egendom att tillhandahålla köparen
av aktierna. Ett normalt privaträttsligt avtal mellan säljare och köpare
är också i Nederländerna under gängse avtalsrättsliga förutsättningar
bindande för parterna. Söker t ex köparen undandra sig de avtalsrättsliga
skyldigheterna att fullfölja ett avtalat förvärv av aktier kan säljaren,
obeaktat det faktum att någon notarisering ännu inte skett, väcka talan
mot köparen rörande dennes skyldighet att fullfölja aktieförvärvet.
Detta framgår av ett utlåtande av Chantal Geenen, Amsterdam.
Vastints påstående att en aktieöverlåtelse för sin giltighet förutsätter att
överlåtelsen notariseras är inte sakligt underbyggt. - På samma sätt som
i Sverige är även i Nederländerna ett avtal om aktieöverlåtelse normalt
mycket omfattande. Ofta fogas ett stort antal bilagor till avtalet. Det är
emellertid inte detta avtal som blir föremål för notarisering, vilket framgår
av det av Vastint åberopade utlåtandet av John C Jaekke, Amsterdam.
Det är endast ett begränsat antal uppgifter som behöver anges i den
handling som blir föremål för notarisering. - Förfarandet inför notarien
går inte heller till så att juridiska personer tvingas inställa sig genom sin
legala ställföreträdare. I stället företes den handling som skall bli föremål
för notarisering inför notarien av befullmäktigade ombud. Så snart
notarien funnit den företedda handlingen vara i sin ordning ger notarien
klartecken till köparen att erlägga betalning till säljaren. Eftersom CA
inte har någon som helst anknytning till Nederländerna är det uppenbart
att Vastint efter ett sådant klartecken från notarien hade låtit överföra
köpeskillingen till ett av CA anvisat bankkonto i Sverige.
Vastint har häremot framhållit följande. Den enda frågan av intresse är
var det eventuella avtalet skall fullföljas, oberoende av om fullföljd skall
ske genom överlämnande av aktier eller - såsom i det aktuella fallet -
genom registrering av äganderättsövergången.
Av den utredning som förebringats om innehållet i nederländsk rätt
framgår att enligt tvingande nederländsk lag överförande av äganderätten
i sakrättslig mening till aktier endast kan ske genom att säljare och
köpare (eller representanter för dessa) infinner sig hos en notarie i
Nederländerna och där företer ett särskilt dokument. Med anledning av
vad CA anfört om vilka krav nederländsk rätt ställer för att ett bindande
avtal skall komma till stånd framhåller HovR:n återigen att CA:s talan i
saken avser fullföljd av ett redan ingånget avtal.
Vad som framkommit i HovR:n innebär att förfarandet hos en nederländsk
notarie får en annan betydelse än den TR:n haft att utgå från. Det träder i
stället för överlämnande (tradition) av aktiebrev.
Samtidigt utbyte av avtalsprestationer ("Zug um Zug") innebär enligt
svensk köprätt i sin mest renodlade form att säljaren avskärs från
rådigheten över det sålda i samma ögonblick som köparen avskärs från
rådigheten över köpeskillingen, se 10 § och 49 § 1 st andra meningen
köplagen (1990:931). Av 48 § 1 st köplagen följer att om betalning
skall erläggas mot överlämnande av dokument, betalningen skall ske
där överlämnandet äger rum. Applicerat på det påstådda avtalet leder
det således till att betalningen - den för behörighetsfrågan relevanta
förpliktelsen - skall erläggas i Nederländerna, eftersom dokumentet som
innebär att säljaren avskärs från rådigheten över aktierna skall presteras
där.
Det har inte förebringats någon närmare utredning om innebörden i
nederländsk rätt av principen om "Zug um Zug". Att denna "inom alla
rättssystem rådande grundsats" (Almén-Eklund, Om köp och byte av
lös egendom, 4 uppl, s 135ö) skulle ha en annan innebörd än i svensk
rätt är inte sannolikt. Även vad CA anfört innebär att betalning skall
erläggas först efter notariens klartecken. HovR:n lägger därför till
grund att "Zug um Zug" i nederländsk rätt innebär ett sådant samtidigt
rådighetsavskärande som angetts i det föregående.
Vid anförda förhållanden finner HovR:n - liksom Michael Bogdan i ett
av Vastint åberopat utlåtande i målet - inte att det är nödvändigt att
ta ställning till frågan om svensk eller nederländsk rätt är avtalsstatut.
Oavsett vilket lands lag som reglerar avtalsförhållandet blir resultatet att
utbytet av prestationer (det i nederländsk rätt föreskrivna dokumentet
avseende överlåtelse mot köpeskilling) skall ske i Nederländerna.
Sammanfattningsvis har HovR:n således kommit fram till att den
relevanta förpliktelsen vid tillämpningen av Luganokonventionen artikel
5 punkt 1 skall uppfyllas i Nederländerna. Svensk domstol är därför inte
behörig att ta upp målet. CA:s yrkande om hänvisning kan inte bifallas.
HovR:ns avgörande.
HovR:n lämnar CA:s yrkande om hänvisning enligt 10 kap 20 § RB utan
bifall.
Claesson & Anderzén Aktiebolag (CA), tidigare CA Bygg och Fastigheter
i Kalmar Aktiebolag, (ombud advokaten Peter Savin) överklagade och
yrkade att HD skulle hänvisa tvisten till Kalmar TR eller den TR som enligt
HD var behörig att pröva tvisten.
Vastint (ombud advokaten Krister Azelius) bestred ändring.
Målet avgjordes efter föredragning.
Föredraganden, RevSekr Söderberg, föreslog i betänkande att HD skulle
meddela följande beslut: Skäl. CA har i TR:n yrkat att Vastint vid vite av
40 miljoner kr skall förpliktas att fullfölja ett köp avseende samtliga aktier
i det nederländska bolaget Hennington B.V. Till stöd för sitt påstående att
aktierna förvärvats av Vastint har CA i TR:n åberopat ett av parterna d 10
maj 1993 undertecknat handskrivet protokoll avseende överlåtelsen. Av
protokollet framgår att köpeskillingen uppgick till 300 miljoner BEF men
att avräkning skulle ske med visst belopp på transaktionsdagen. Förutom
priset och vissa överenskommelser avseende bl a skatter och avgifter
har parterna inte reglerat frågan om betalningen av köpeskillingen i
protokollet. Vastint har bestritt att något giltigt avtal har träffats mellan
parterna.
Frågan om svensk domstol är behörig att pröva den av CA vid TR:n
väckta talan skall avgöras enligt bestämmelserna i Luganokonventionen.
De tvister som faller under konventionens tillämpningsområde skall
som regel prövas i den stat där svaranden har sin hemvist. Enligt
Luganokonventionen artikel 5.1 får talan som avser avtal också väckas
vid domstolen i den ort där den förpliktelse som talan avser har uppfyllts
eller skall uppfyllas. Till skillnad från de flesta andra behörighetsreglerna
i konventionen anges i denna artikel inte bara i vilken konventionsstat
som talan får väckas utan också vid vilken domstol i den staten som
talan skall prövas. Den omständighet att ett avtals existens är föremål för
tvist mellan parterna hindrar enligt EG-domstolens praxis inte att denna
behörighetsgrund åberopas och tillämpas av domstolen.
Ett avtal innehåller normalt två eller flera ömsesidiga förpliktelser som
ofta har skilda uppfyllelseorter. Med uttrycket förpliktelse i artikel 5.1
avses enligt EG-domstolens praxis den förpliktelse som utgör grunden
för kärandens talan (prop 1991/92:128 s 111 och 172, Lennart Pålsson,
Bryssel- och Luganokonventionerna, 1995 s 78).
CA:s talan att köpet skall fullföljas av Vastint måste förstås så att CA i
första hand vill förmå Vastint att betala köpeskillingen. Den förpliktelse
som utgör grunden för CA:s talan måste därför vara betalningen av
köpeskillingen.
Uppfyllelseorten för den förpliktelse som utgör grunden för kärandens
talan, i detta fall betalningen, pekar ut den domstol som är behörig att
pröva tvisten. Den ort där förpliktelsen skall uppfyllas skall bestämmas
enligt den lag som enligt rättegångsstatens internationella privaträtt är
tillämplig på avtalet, det s k avtalsstatutet. Om parterna har kommit
överens om uppfyllelseorten är domstolen på denna ort behörig att
pröva målet, om denna överenskommelse är giltig enligt den på avtalet
tillämpliga lagen. Domstolen där talan väcks måste således i allmänhet
först avgöra vilken lag som är tillämplig på avtalet.
Frågan vilket lands lag som utgör avtalsstatut avgörs numer i första hand
av Romkonventionen, som sedan d 1 juli 1998 gäller som lag här i landet.
Vissa avtal och rättsfrågor faller dock alltjämt utanför konventionens
tilllämpningsområde. Konventionen är inte heller tillämplig på avtal som
ingåtts före ikraftträdandet.
I de fall där varken lagstiftningen eller parterna själva i avtalet pekar
ut vilket lands lag som skall tillämpas har i den svenska internationella
privaträtten sedan länge ansetts att avtalsstatutet bör vara det
rättssystem som uppvisar den starkaste och mest relevanta anknytningen
till avtalet. För att fastställa detta använder domstolarna den av TR:n
redovisade individuali- serande metoden och vissa indubio-regler eller
presumtionsregler. En sådan regel är att säljarens lag skall tillämpas
på köpeavtal avseende köp av lösa saker som inte omfattas av lagen
(1964:528) om tillämplig lag beträffande internationella köp av lösa saker.
Internationella köp av värdepapper är enligt 1 § nämnda lag ett sådant
köpeavtal som är undantaget från lagens tillämpningsområde. Enligt
denna indubio-regel skulle således svensk lag reglera avtalsförhållandet.
Att svensk lag skall reglera avtalsförhållandet överensstämmer också med
bestämmelsen i Romkonventionen artikel 4. 2.
Av den utredning som parterna har förebringat om innehållet i
nederländsk rätt framgår att överförande av äganderätt till aktier i ett
nederländskt bolag endast kan ske genom ett registreringsförfarande.
Säljaren och köparen eller representanter för parterna måste infinna sig
inför en notarie i Nederländerna och för denne uppvisa köpehandlingen
eller ett annat för registreringsförfarandet särskilt upprättat dokument
avseende överlåtelsen. Detta för aktieöverlåtelser i Nederländerna
obligatoriska förfarande inför notarien utgör ett mycket betydelsefullt
anknytningsmoment till den nederländska rätten.
Av utredningen angående nederländsk rätt framgår vidare att det står
parterna fritt att träffa överenskommelser angående betalningen av
köpeskillingen. Köpeskillingen kan betalas före eller efter registreringen
men också samtidigt som registreringen äger rum.
Det är ostridigt i målet att utbytet av parternas avtalsprestationer skall
ske samtidigt, Zug um Zug. Detta innebär enligt svensk rätt att säljaren
inte behöver lämna ut varan eller genom överlåtelse av dokument eller
på annat sätt frånhända sig förfoganderätten över varan förrän köparen
betalt köpeskillingen. Köparen å andra sidan behöver inte betala förrän
varan hålls honom tillhanda eller ställs till hans förfogande enligt avtalet.
Köparen är således inte skyldig att betala i förskott och säljaren inte
skyldig att ge kredit om parterna inte avtalat om detta (NJA II 1990 s 221
och 306). Som HovR:n uttalat måste principen om Zug um Zug antas ha
samma innebörd i den nederländska rätten som i den svenska.
I det nu föreliggande målet måste ett samtida utbyte av
avtalsprestationerna innebära att köpeskillingen skall betalas samtidigt
eller i vart fall i omedelbar anslutning till att notarien låter registrera
aktieöverlåtelsen. Registreringen kan enbart ske i Nederländerna.
Denna mellan parterna ostridiga förutsättning kan i brist på varje annan
överenskommelse angående betalningen inte leda till någon annan
slutsats än att betalningen också skall ske i Nederländerna. Det är
därmed inte nödvändigt för svensk domstol att för behörighetsfrågans
prövning slutligen ta ställning till vilket lands lag som skall reglera
avtalsförhållandet.
Då den förpliktelse som utgör grunden för kärandens talan enligt
Luganokonventionen artikel 5.1 skall fullgöras i Nederländerna är svensk
domstol inte behörig att ta upp den av CA vid TR:n väckta talan till
prövning. HovR:ns beslut skall därför fastställas.
Slut. HD fastställer HovR:ns beslut.
HD (JustR:n Nyström, Svensson, Nilsson, Victor, referent, och Pripp)
fattade följande slutliga beslut: Skäl. I en stämningsansökan som kom
in till Helsingborgs TR d 12 sept 1994 yrkade CA, som är ett svenskt
aktiebolag med säte i Kalmar, att Vastint, som är ett nederländskt bolag,
skulle förpliktas att fullfölja ett avtal om förvärv av samtliga aktier i det
nederländska bolaget Hennington BV. Frågan är nu om svensk domstol är
behörig att pröva den av CA väckta talan.
Bestämmelser om svensk domstols internationella behörighet
I förhållande till Nederländerna gäller numera att frågor om domstols
internationella behörighet skall prövas enligt Brysselkonventionen, se
1 § lagen (1998:358) om domstols internationella behörighet och om
verkställighet av utländska domar enligt Brysselkonventionen samt
SFS 1998:1322 och 1998:1689. Enligt artikel 54 i Brysselkonventionen
skall emellertid bestämmelserna i den konventionen tillämpas endast
på rättsliga förfaranden som inletts efter konventionens ikraftträdande i
ursprungslandet.
När CA väckte talan hade Brysselkonventionen inte trätt ikraft i Sverige.
Vid den tidpunkten gällde däremot Luganokonventionen som svensk
lag i förhållande till Nederländerna, jfr lagen (1992:794) om domstols
internationella behörighet och om verkställighet av utländska domar
enligt Luganokonventionen. Frågan skall därför i stället prövas enligt
bestämmelserna i denna konvention.
Bestämmelserna i Bryssel- och Luganokonventionerna har, i de
hänseenden som nu är aktuella, samma lydelse. Vad gäller tillämpningen
av konventionerna föreligger dock den skillnaden att EG-domstolen är
behörig att avgöra frågor om tolkningen av Brysselkonventionen men inte
har någon behörighet i förhållande till Luganokonventionen. I preambeln
till det till Luganokonventionen fogade protokollet nr 2 om en enhetlig
tolkning av konventionen betonas emellertid att förhandlingarna om
Luganokonventionen baserat sig på Brysselkonventionen i belysning
av EG-domstolens tolkningsavgöranden. Av detta får anses följa
att EG-domstolens tolkningsavgöranden före Luganokonventionens
undertecknande i september 1988 är vägledande även för tolkningen
av Luganokonventionen. Även om det i det nyssnämnda protokollet
beträffande tiden därefter endast sägs att konventionsstaternas domstolar
skall ta tillbörlig hänsyn till de principer som har fastställts i relevanta
avgöranden från övriga konventionsstaters domstolar, är det naturligt att
Luganokonventionen tolkas med beaktande av även sådana relevanta
tolkningsavgöranden angående Brysselkonventionen som EG-domstolen
meddelat efter Luganokonventionens undertecknande.
Enligt artikel 2 i Luganokonventionen gäller som huvudregel att talan mot
den som har hemvist i en konventionsstat skall väckas vid domstol i den
staten (jfr även artikel 53). Enligt den regeln skulle CA således ha väckt
sin talan vid domstol i Nederländerna.
I artikel 5.1 finns emellertid en särskild behörighetsregel enligt vilken
en talan som avser avtal kan väckas även vid domstol i den ort där den
förpliktelse som talan avser har uppfyllts eller skall uppfyllas. Vad CA gjort
gällande är att Vastint skulle vara skyldigt att uppfylla den förpliktelse
som avtalet avser där CA har sitt hemvist och att därför domstolen på den
orten är behörig att pröva tvisten.
Vilken är den relevanta förpliktelsen?
Enligt vad EG-domstolen uttalat i de Bloos v Bouyer (1976 ECR 1497),
vilket senare bekräftats i flera fall, avses med uttrycket förpliktelse i
artikel 5.1 inte vilken förpliktelse som helst som följer av avtalet utan
endast den avtalsenliga förpliktelse som ligger till grund för talan.
Vad CA yrkat är att Vastint skall fullfölja ett avtal om förvärv av aktier.
Ett bifall till talan skulle innebära skyldighet för Vastint att betala priset
för aktierna men också att ta emot det köpta genom att medverka till att
aktierna förs över till Vastint. Till grund för CA:s talan ligger alltså två
olika förpliktelser som följer av det åberopade avtalet. EG-domstolen har i
Shenavai v Kreischer (1987 ECR 239) för detta fall uttalat att den domstol
vid vilken talan anhängiggjorts får, vid bedömningen av om den är
behörig, hämta vägledning från principen accessorium sequitur principale;
med andra ord, när det handlar om flera förpliktelser kommer det att
vara den huvudsakliga förpliktelsen som är avgörande för domstolens
behörighet. Principen har senare bekräftats i Mulox v Geels (1993 ECR
1-4075).
I fall som avser fullföljande av köp får det anses stå klart att köparens
huvudsakliga förpliktelse är att betala priset för varan (jfr Hertz,
Jurisdiction in Contract and Tort under the Brussels Convention,
Köpenhamn 1998, s 121 ff där även viss nationell praxis redovisas).
Frågan om svensk domstols behörighet skall alltså avgöras med
utgångspunkt i på vilken ort Vastint skulle vara skyldigt att betala för
aktierna.
Hur skall uppfyllelseorten bestämmas?
I Tessili v Dunlop (1976 ECR 1473) har EG-domstolen slagit fast att när
den domstol där talan väckts skall avgöra om uppfyllelseorten ligger
inom dess territoriella behörighet så skall den först avgöra vilken lag som
enligt dess egna kollisionsnormer skall tillämpas på den ifrågavarande
tvisten och därefter enligt den lagen bestämma uppfyllelseorten för den
omtvistade förpliktelsen. Principen har därefter bekräftats i åtskilliga
senare fall.
Svenska kollisionsnormer
I svensk rätt finns kollisionsrättsliga normer i bl a lagen (1964:528)
om tillämplig lag beträffande internationella köp av lösa saker. Köp
av värdepapper, varmed också aktier avses, är emellertid enligt 1 §
undantaget från lagens tillämpningsområde. Något motsvarande undantag
finns däremot inte i de bestämmelser i Romkonventionen som enligt lagen
(1998:167) om tillämplig lag för avtalsförpliktelser numera gäller som
lag här i landet. Inte heller dessa bestämmelser är emellertid tilllämpliga
eftersom de inte gäller för avtal som ingåtts före d 1 juli 1998.
Frågan om tillämplig lag skall i stället bestämmas utifrån de allmänna
principer som anses gälla för bedömningen av det s k avtalsstatutet.
I överensstämmelse med artikel 4.1 i Romkonventionen anses detta, i
avsaknad av överenskommelse mellan parterna, i princip vara lagen i det
land som avtalet har sin närmaste anknytning till. På motsvarande sätt
som enligt Romkonventionen avgörs dock anknytningsfrågan normalt med
stöd av olika presumtionsregler som endast frångås om rättsförhållandet
har en klart starkare anknytning till ett annat land än det som pekas
ut enligt presumtionsregeln (jfr NJA 1990 s 734 och 1992 s 823 samt
Göransson, A Swedish Centre of Gravity Test? - Law, Fact and Fiction on
the "Individualizing Method" i Festskrift till Pålsson s 47 ff).
En sådan presumtion har ansetts vara att även vid köp av lös egendom
som inte omfattas av den nyssnämnda lagen om tillämplig lag beträffande
internationella köp av lösa saker så skall som huvudregel säljarens lag
tillämpas. Detta överensstämmer också i princip med bestämmelsen
i Romkonventionen artikel 4.2 om att ett avtal skall antas ha närmast
anknytning till det land där den part som skall utföra den prestation
som är karaktäristisk för avtalet har sin vanliga vistelseort eller, om
det gäller ett bolag, en förening eller en annan juridisk person, sin
centrala förvaltning. Vid tillämpning av Romkonventionen anses vid köp
regelmässigt säljaren, som den som skall svara för naturaprestationen,
vara den som skall utföra den för avtalet karaktäristiska prestationen.
En presumtion får således anses gälla för att svensk lag är tillämplig på
avtalsförhållandet. Som redovisats i TR:ns dom finns det också flera andra
anknytningsmoment till svensk rätt än den omständigheten att säljaren
har sitt hemvist i Sverige. Frågan är då om det finns några särskilda
förhållanden som med tillräcklig styrka kan anses tala för att något annat
lands lag skulle tillämpas.
Vad som närmast kan anses tala för att nederländsk rätt skall tillämpas är
den omständigheten att köpet avser aktier i ett nederländskt aktiebolag
som i en rad olika hänseenden är underkastat tvingande nationella
regler (jfr Romkonventionen artikel 1.2.e). Enbart den omständigheten
kan emellertid inte anses vara tillräcklig för att köp av aktier i ett
utländskt bolag mer generellt skulle vara underkastat lagen i det land
där bolaget har sitt säte (jfr Hertz, a a s 125). Inte heller i övrigt kan
det anses föreligga några sådana omständigheter som gör att det finns
tillräckliga skäl för att gå ifrån presumtionen att säljarens lag skall
tillämpas på avtalsförhållandet. Frågan om uppfyllelseorten för Vastints
betalningsskyldighet skall alltså avgöras med tillämpning av svensk lag.
Uppfyllelseorten enligt svensk lag
Enligt 1 § i lagen (1987:822) om internationella köp skall vissa artiklar
i Förenta nationernas konvention d 11 april 1980 angående avtal om
internationella köp av varor (CISG) i originaltexternas lydelse gälla som
lag här i landet. Konventionen gäller i förhållande till bl a Nederländerna.
(Jfr Custom Made Commercial v Stawa 1994 ECR I-2913.) Köp av
värdepapper, varmed också aktier avses, är emellertid enligt artikel 2. d)
undantaget från konventionens tillämpningsområde. Svensk tillämplig lag
är i stället köplagen (1990:931), se 5 § denna lag.
Av 3 § köplagen framgår att lagens bestämmelser inte skall tillämpas
i den mån annat följer av avtalet, av praxis som har utbildats mellan
parterna eller av handelsbruk eller annan sedvänja som måste
anses bindande för parterna. Det har i målet inte påståtts att någon
överenskommelse har träffats mellan parterna angående uppfyllelseorten
för prestationerna enligt avtalet. Det är emellertid ostridigt mellan
parterna att prestationerna skall utväxlas Zug um Zug. Av den
utredning om innehållet i nederländsk rätt som parterna förebringat
framgår vidare att överförandet av aktierna kan ske endast genom
ett registreringsförfarande i Nederländerna under medverkan av en
nederländsk notarie och med säljaren och köparen eller företrädare för
dessa närvarande. Härav måste också anses följa att uppfylleseorten för
överlåtelsen av själva aktierna enligt avtalet är belägen i Nederländerna
(jfr Romkonventionen artikel 7). Frågan blir då om uppfyllelseorten för
betalningen trots detta kan vara belägen i Sverige.
Enligt 48 § 1 st första meningen köplagen skall betalning som huvudregel
ske hos säljaren. Om betalning skall ske mot överlämnande av varan
eller dokument avseende varan skall emellertid enligt andra meningen
betalning ske där överlämnandet äger rum (jfr ang aktieköp Hultmark,
Kontraktsbrott vid köp av aktie s 50). Den senare bestämmelsen har
nära samband med föreskriften i 49 § om att köparen inte är skyldig att
betala förrän varan hålls honom till handa eller ställs till hans förfogande
enligt avtalet och syftar till att inte någon av parterna samtidigt skall
kunna förfoga över såväl varan som betalningen för denna. De dokument
som avses får således antas vara sådana som avskär säljaren från
dispositionsrätten över varan. Såvitt gäller de i målet aktuella aktierna är
det genom registreringen som säljaren avskärs från dispositionsrätten. Att
det i samband med registreringen inte upprättas eller överlämnas något
dokument som är självständig bärare av rätten till aktierna kan inte anses
utgöra tillräckligt skäl för att inte tillämpa bestämmelsen i 48 § 1 st andra
meningen.
Mot en tillämpning av bestämmelsen har i målet dock anförts att
köpeskillingen uppgår till betydande belopp och att betalning i sådana
fall erläggs genom att köparen genom s k bokbetalning låter överföra
köpeskillingen från sitt eget bankkonto till säljarens bank. Det skulle
därför ankomma på Vastint att efter klartecken från notarien låta överföra
köpeskillingen till CA:s konto i CA:s bank i Kalmar.
Frågan om uppfyllelseort för betalningsskyldighet har efterhand fått en
allt mindre praktisk betydelse genom de ökade möjligheterna att snabbt
föra över pengar mellan olika konton och länder. Dessa möjligheter
utesluter emellertid inte att frågan om var betalning skall ske kan
vara av avgörande betydelse för bedömningen när tvister uppkommer.
Detta gäller inte minst beträffande frågor om domstols behörighet.
(Jfr Hertz, a a s 165 och 171.) Vid större internationella affärer torde
parterna i allmänhet komma överens om att betalning skall ske genom s
k bokbetalning. Hur en sådan arrangeras kan emellertid växla väsentligt
mellan olika tillfällen. Något underlag finns inte för att sluta sig till att
det såvitt nu är i fråga skulle föreligga något sådant handelsbruk eller
annan sedvänja som gör att köplagens bestämmelser om uppfyllelseort
för betalning inte skall tillämpas.
Sammanfattning
Frågan om svensk domstols behörighet i målet skall avgöras enligt
Luganokonventionen. Uppfyllelseorten enligt artikel 5.1 är den ort
där Vastint enligt avtalet skall erlägga betalning. Enligt svenska
kollisionsnormer skall svensk rätt tillämpas på tvisten. Enligt svensk rätt
skall betalningen erläggas i Nederländerna. Eftersom uppfyllelseorten
inte är i Sverige ger artikel 5.1 inte stöd för svensk domstols behörighet.
HovR:ns beslut skall därför fastställas.
HD:s avgörande.
HD fastställer HovR:ns beslut.
HD:s beslut meddelades d 3 nov 1999 (mål nr Ö 2590-98).