HÖGSTA DOMSTOLEN
PROTOKOLL
2005-02-23
Mål nr Ö 4968-04
Stockholm
NÄRVARANDE
M, L och V
JUSTITIERÅD
FÖREDRAGANDE
K REVISIONSSEKRETERARE
TILLIKA PROTOKOLLFÖRARE
PARTER
KLAGANDE
FS S.p.A
BIELLA, Italien
Ombud: advokaten SB
MOTPART
M Sverige AB
GÖTEBORG
Ombud: advokaten CB och jur. kand.
SAKENAvvisande av talan
ÖVERKLAGADE
Svea hovrätt, avd. 1, beslut den 8 november 2004 i mål
AVGÖRANDET
Ö 5071-04
Målet föredras.
Högsta domstolen meddelar prövningstillstånd.
NK
Uppvisat och lämnat för expediering 2005-02-23
JM
RÄTTEN
Hovrättslagmannen ÅR, hovrättsrådet KB och tf. hovrättsassessorn CK,
referent
PROTOKOLLFÖRARE
Hovrättsfiskalen MF, även föredragande
PARTER (inte närvarande)
KLAGANDE
FS S.p.A
BIELLA
Italien
Ombud
Advokaten SB
MOTPART
M Sverige AB
GÖTEBORG
Ombud
Advokaten CB och jur. kand. HD
SAKEN
Avvisning
ÖVERKLAGAT AVGÖRANDE
Stockholms tingsrätts, avd. 4, beslut 2004-05-25 i mål nr T 10619-03
FS S.p.A (F) har överklagat tingsrättens beslut och yrkat att hovrätten
skall avvisa M Sverige AB:s (M) käromål såvitt det avser F. Som grund
för sitt yrkande har F i allt väsentligt vidhållit vad bolaget anförde vid
tingsrätten. F har i hovrätten huvudsakligen pekat på att käromålen mot
F respektive Tullverket grundas på två påstådda uppdragsförhållanden
och att det därmed inte rör sig om väsentligen samma grund, att det inte
föreligger någon risk för oförenliga domar samt att förekomsten av en
möjlighet till regresstalan inte utgör grund för tillämpning av artikel 6.1 i
Bryssel I-förordningen.
M har bestritt ändringsyrkandet och som grund vidhållit vad som bolaget
anförde vid tingsrätten. M har särskilt framhållit att käromålen stödjer sig
på väsentligen samma grund, att en skild handläggning skulle kunna leda
till oförenliga domar samt att ett exempel på oförenliga domar vore om M
skulle vinna bifall i båda målen.
Parterna har yrkat ersättning för rättegångskostnader i hovrätten.
Målet föredras och hovrätten fattar följande
BESLUT (att meddelas 2004-11-08)
Skäl
Som tingsrätten funnit är Bryssel I-förordningen (förordningen) tillämplig
i målet. De i målet relevanta artiklarna har i allt väsentligt motsvarigheter
även i de äldre Bryssel- och Luganokonventionerna varför tidigare praxis
på området alltjämt är aktuell. I den mån äldre praxis redovisas i det
följande kommer dock förordningens artikelnumrering att användas.
Enligt huvudregeln i förordningen skall talan mot den som har hemvist i
en medlemsstat väckas i den medlemsstaten (art. 2). Talan får väckas i
annan medlemsstat endast med stöd av bestämmelserna i förordningens
avsnitt 2-7 (art. 3). Som EG-domstolen uttalat i Kalfelis-målet (mål nr
189/87, Athanasios Kalfelis ./. Banque Schröder m.fl.) måste undantag
från huvudregeln att talan skall väckas i svarandens hemland utformas på
ett sådant sätt att inte själva principen kan ifrågasättas.
Frågan som är föremål för hovrättens prövning är om det finns tillräckliga
skäl att, med tillämpning av art. 6.1, frångå förordningens huvudregel och
tillåta att talan mot det italienska bolaget F väcks vid svensk domstol.
I art 6.1 stadgas att talan mot en av flera svarande kan väckas vid den
domstol där någon av svarandena har hemvist förutsatt att det finns
ett tillräckligt nära samband mellan käromålen för att en gemensam
handläggning och dom skall vara påkallad för att undvika att oförenliga
domar meddelas som en följd av att käromålen prövas i olika rättegångar.
Förutsättningarna för tillämpning av art. 6.1 har varit föremål för såväl
EG-domstolens som Högsta domstolens prövning; se t.ex. ovannämnda
Kalfelis-målet, Réunion européenne-målet (mål nr C-51/97, Réunion
européenne SA m.fl. ./. Spliethoffs's Bevrachtingskantoor BV o.a.) och
NJA 2001 s. 386. Av denna praxis framgår att det för tillämpning av art.
6.1 krävs dels att käromålen vilar på väsentligen samma sakförhållanden
och att de rättsliga grunderna har ett nära samband med varandra, dels
att en gemensam dom för käromålen är påkallad för att undvika risken
att oförenliga domar meddelas som en följd av att käromålen prövas i
olika rättegångar. I Kalfelis-målet har EG-domstolen understrukit att det
ankommer på de nationella domstolarna att i varje enskilt fall pröva om
dessa villkor är uppfyllda. Högsta domstolen har i 2001-års fall tolkat
detta som att det ankommer på den nationella domstolen att inom ramen
för konventionen pröva lämpligheten av en kumulation i det enskilda
fallet.
I det aktuella målet gäller båda käromålen ersättning för
förvaringskostnader av ett och samma parti skor. Kostnaderna har,
enligt M, uppkommit som en följd av att F ansökt och Tullverket beslutat
om kvarhållande av de aktuella skorna. Enligt hovrättens mening bör
forumfrågan prövas med utgångspunkt från vad käranden påstått i målet.
Hovrätten finner vid denna prövning att käromålen vilar på väsentligen
samma sakförhållanden och att de rättsliga grunderna även om de inte är
identiska har ett nära samband med varandra.
Frågan är då om det finns en sådan risk för att oförenliga domar
meddelas om käromålen handläggs i olika rättegångar att tillräckliga
skäl föreligger för att med tillämpning av art. 6.1 i förordningen frångå
huvudregeln om att talan skall väckas i svarandens hemland.
Begreppet "oförenliga domar" förekommer förutom i art. 6.1 även i art.
28.3 samt i art. 34.3 och 4. Tillämpningen av Brysselkonventionens
motsvarighet till art. 34 har präglats av stor restriktivitet. I Hoffman-
målet (mål nr C-145/86, Horst L. M. Hoffman ./. Adelheid Krieg) uttalade
EG-domstolen att begreppet oförenliga domar i art. 34, endast omfattar
domar som har ömsesidigt uteslutande domslut. Någon risk för oförenliga
domar av detta slag föreligger enligt hovrättens mening inte i målet.
EG-domstolen har i Tartry-målet (mål nr C-406/92, The owner of the
cargo lately laden on board the ship "Tatry" ./. The owner of the ship
"Maciej Rataj") prövat innebörden av begreppet oförenliga domar
i Brysselkonventionens motsvarighet till förordningens artikel 28.
Domstolen framhåller i sin dom att art. 34 och art. 28 har olika ändamål
och att art. 28 därför inte kan ges en så begränsad tolkning som art.
34. I stället skall art. 28 ges en bred och självständig tolkning som
täcker alla de fall där det finns en risk för motstridiga avgöranden även
om dessa kan verkställas separat och rättsföljderna inte ömsesidigt
utesluter varandra. EG-domstolen har i både Kalfelis-målet och i Réunion
européenne-målet uttalat att såväl artikel 6.1 som artikel 28 syftar till att
undvika att det i de enskilda konventionsstaterna meddelas avgöranden
som sinsemellan är oförenliga.
Mot denna bakgrund får det anses råda viss osäkerhet om EG-
domstolens uttalanden i Tartry-målet innebärande att art. 28 skall ges
en bred och självständig tolkning även skall tillämpas vid tolkning av
art. 6.1 (se Pålsson i SvJT 2002, Nyare rättspraxis till Bryssel- och
Luganokonventionerna, s. 696f). En sådan tolkning har föreslagits i viss
doktrin (se t.ex. Briggs, Civil Jurisdiction and Judgements, 1997, s. 132)
och även fått genomslag i svensk praxis (se rättsfallet RH 2001:81).
Högsta domstolen har dock intagit en mer försiktig hållning till Tartry-
målet och synes mena att Tartry-målet inte står i motsättning till den
restriktiva tolkning av art. 6.1 som EG-domstolen ger uttryck för i Kalfelis-
målet. Begreppet "oförenliga domar" skulle därmed ha i vart fall tre
olika innebörder i förordningen. Enligt hovrättens mening skiljer sig
art. 28.3 och art 6.1 sig åt så till vida att medan art. 28.3 utgör en
handläggningsregel så utgör art. 6.1 ett undantag från huvudregeln och
en mer restriktiv tolkning är därmed påbjuden.
I förevarande fall har M gjort gällande att F och Tullverket gemensamt
är ansvariga att ersätta bolaget för lagerkostnaderna, alternativt att
någon av F och Tullverket är ansvarig för kostnaderna. Om käromålen
mot F och Tullverket prövades genom olika domar skulle t.ex. en italiensk
domstol kunna komma till slutsatsen att ansvaret för lagerkostnaderna
åvilar Tullverket och därför ogilla käromålet mot F medan en svensk
domstol skulle kunna komma till slutsatsen att ansvaret åvilar F och
därför ogilla käromålet mot Tullverket. Grunderna för respektive domstols
ogillande dom skulle därmed vara motstridiga även om domsluten i
och för sig inte är inbördes oförenliga. På motsvarande vis kan tänkas
att båda processerna resulterar i att respektive svarande bedöms som
ensamt ansvarig för lagerkostnaderna. Sammantaget finner hovrätten
att motstridiga eller oförenliga domar i den mening som avses i art. 6.1
skulle kunna komma att meddelas om käromålen handläggs i separata
rättegångar.
Hovrätten finner således att det finns ett tillräckligt nära samband mellan
käromålen mot Tullverket och F för att en gemensam handläggning och
dom skall vara påkallad för att undvika att oförenliga domar meddelas.
Överklagandet skall därför avslås.
Vid detta förhållande skall F ersätta M för rättegångskostnader i
hovrätten. Om detta belopp råder inte tvist.
Slut
1. Hovrätten avslår överklagandet. 2. FS S.p.A skall ersätta M Sverige AB
för rättegångskostnader i hovrätten med femtusen (5 000) kr jämte ränta
på beloppet. enligt 6 § räntelagen (1975:635) från dagen för detta beslut
till dess betalning sker.
HUR MAN ÖVERKLAGAR, se bilaga Överklagande senast 2004-12-06
MF Protokollet uppvisat/
RÄTTEN rådmannen MG, tillika protokollförare
PARTER
Kärande
M Sverige Aktiebolag
GÖTEBORG
Ombud:
Advokaten CB och jur kand HD
Svarande
1. Tullverket
STOCKHOLM
Ombud: Chefsjuristen PK
2. FS S.p.A.
BIELLA
Italien
Ombud:
Advokaten SB
SAKEN
Fordran; nu fråga om avvisande av talan
M Sverige Aktiebolag (M) har i ansökan om stämning i första hand
yrkat att svarandena skall förpliktas att solidariskt till M betala 809
744 kr jämte ränta, i andra hand yrkat att tingsrätten skall förpliktiga
svarandena att var för sig betala fordrat kapitalbelopp och ränta. Fordrat
kapitalbelopp har senare justerats till 875 744 kr.
M har i huvudsak anfört följande omständigheter till stöd för sin talan. M
har på uppdrag av PT International Limited transporterat ett parti skor
i containrar (godset) från Kina till Göteborg. Omdirigering av godset
beordrades till Italien, varför M sedan godset anlänt till Göteborg och
intagits i förvar av M till Tullverket anmälde transitering av två containrar
och återexport av fyra containrar. FS S.p.A. (F) ansökte därefter att
Tullverket skulle agera beträffande godset för att tillvarata F:s rättigheter
såvitt avsåg dess registrerade varumärke. Ansökan skedde i enlighet
med Rådets förordning (EG) nr 3295/94 i fråga om varor som misstänks
vara varumärkesförfalskade. Tullverket biföll F:s ansökan och beslöt
att hålla kvar containrarna med godset, samt förelade F att inkomma
med bevis om att talan hade väckts vid behörig domstol. Tullverkets
beslut innefattade inte något krav på att F skulle ställa säkerhet för
förvaringskostnaderna.
Containrarna med godset förvarades till en början i Göteborgs hamn på
ett av M förhyrt område. Senare lät M tömma containrarna och lägga
upp godset i ett tillfälligt förhyrt lager. M har haft kostnader för förvaring
av godset och krävt ersättning härför av såväl Tullverket som F. Godset
lagras fortfarande av M
Som rättslig grund för talan har M anfört följande. Käromålet avser
ersättning för ett förvaringsuppdrag som skall anses lämnat av såväl
F som Tullverket. I och med F:s ansökan till Tullverket om ingripande
och Tullverkets beslut att kvarhålla godset och ålägga M att förvara
det uppstod betalningsansvar för Tullverket och F för M:s kostnader
för förvaring. Såvitt gäller Tullverket följder betalningsansvar av
det tvingande förvaringsuppdrag som M får anses ha erhållit. F:s
betalningsskyldighet följer av det uppdragsförhållande som får anses
ha uppstått mellan F och M genom Tullverkets agerande och det
kostnadsansvar som åligger F jämlikt 7 kap 3 § Tullagen. Parterna är i
första hand solidariskt betalningsansvariga för förvaringskostnaderna, i
andra hand föreligger betalningsskyldighet för endera Tullverket eller F.
Tullverket har bestritt käromålet. F har yrkat att käromålet skall avvisas.
M har bestritt yrkandet om avvisning.
F har begärt ersättning för rättegångskostnader.
Efter genomgång av handlingarna i målet fattar tingsrätten följande
BESLUT
Skäl
Tingsrätten har att pröva om Stockholms tingsrätt är behörig att pröva
talan mot F. Frågan skall prövas med tillämpning av Rådets förordning
(EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och
om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område
(Bryssel I-förordningen).
Enligt artikel 2 i förordningen skall såvitt annat inte föreskrivs i
förordningen – talan mot den som har hemvist i en medlemsstat väckas
vid domstol i den staten. I fall då talan riktas mot flera svaranden kan
den enligt artikel 6.1 i förordningen väckas vid domstol där någon av
svarandena har hemvist under förutsättning att det finns ett tillräckligt
nära samband mellan käromålen för att en gemensam handläggning och
dom skall vara påkallad för att undvika att oförenliga domar meddelas
som en följd av att käromålen prövas i olika rättegångar.
I förevarande mål är Stockholms tingsrätt behörig att pröva M:s talan mot
Tullverket. Frågan är om det föreligger sådant samband mellan den talan
och den som förs mot F att tingsrätten med stöd av artikel 6.1 är behörig
att även pröva talan i den del den riktas mot F.
M har i första hand gjort gällande att svarandena är solidariskt
betalningsansvariga för förvaringskostnader som uppkommit till
följd av att Tullverket på F:s ansökan beslutat om att hålla kvar det
aktuella godset. M har åberopat samma omständigheter till stöd för
betalningsansvar för Tullverket och F. En blivande dom kan kom-
ma att ge upphov till regressanspråk mellan svarandena. Sammantaget
anser tingsrätten att det får anses föreligga ett sådant samband mellan
käromålen att förutsättningar för tillämpning av artikel 6.1 föreligger. På
grund därav och då det i övrigt inte finns något hinder mot att pröva talan
mot Tullverket och F i en rättegång är Stockholms tingsrätt behörig att
pröva M talan mot F.
Slut
F:s yrkande om avvisning lämnas utan bifall.
HUR MAN ÖVERKLAGAR
Eftersom tingsrättens beslut får anses innefatta ett ogillande av en
invändning om rättegångshinder, skall den part som vill överklaga
beslutet först anmäla missnöje inom en vecka från den dag då parten
fick del av beslutet. Försummar parten detta, har han inte längre rätt
att överklaga beslutet. Om en part anmäler missnöje, skall rätten
med hänsyn till omständigheterna bestämma om beslutet skall få
överklagas särskilt eller endast i samband med att dom eller slutligt
beslut överklagas.
Som ovan
MG