A4-0374/96

Resolution om effekten av penningpolitikens inverkan på realekonomi, inflation, räntesatser, tillväxt och sysselsättning under tredje etappen av EMU och konvergenskriteriernas ekonomiska betydelse

Europaparlamentet utfärdar denna resolution

- med beaktande av sina resolutioner av den 27 oktober 1993 om EMS programmet för 1992: Lärdomar inför genomförandet av EMU ((EGT nr C 315, 22.11.1993, s. 91.)) och 15 december 1993 om de nationella centralbankernas oberoende under den andra och tredje etappen av EMU ((EGT nr C 20, 24.1.1994, s. 97.)) och den 25 oktober 1995 om kommissionens grönbok om praktiska åtgärder vid införandet av den gemensamma valutan ((EGT nr C 308, 20.11.1995, s. 54.)) och den 30 november 1995 om den ekonomiska och monetära unionen ((EGT nr C 339, 18.12.1995, s. 65.)),

- med beaktande av artikel 148 i arbetsordningen,

- med beaktande av betänkandet från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik (A4-0374/96) och med beaktande av följande:

A. De grundläggande frågorna i samband med den centraliserade penningpolitiken i EMU:s tredje etapp är följande:

a) planering, intern struktur, förfaranden för beslutsfattande och Europeiska centralbankens (ECB) mål,

b) ECB:s potentiella roll i att påverka BNP:s tillväxttakt på medellång sikt eller risken för lågkonjunktur,

c) samordningen av en centraliserad penningpolitik som genomförs av en gemensam myndighet, ECB, med den decentraliserade ekonomiska politik som planeras och genomförs av minst femton regeringar i medlemsstaterna,

d) samordningen av en centraliserad penningpolitik som genomförs av en gemensam myndighet med ansvar för penningpolitik och en valutakurspolitik som består av ett växelkursordning med tredje land, femton regeringars antagande av gemensamma ståndpunkter och EU:s ännu så länge odefinierade representation i internationella organ.

B. EMU:s institutionsstruktur återspeglar vad man kan och inte kan uppnå med penningpolitik, det vill säga föra en penningpolitik som är inriktad på stabilitet och använda ett politiskt övergångsmål - såsom penningutbudsmålet - vilket lämnar följande frågor obesvarade:

a) Hur kan man maximera nyttan med självständig penningpolitik genom att bättre samordna medlemsstaternas finanspolitik?

b) Hur kan man på bästa sätt uppnå en situation där principen hos en självständig myndighet med ansvar för penningpolitiken vars främsta mål är prisstabilitet och principerna hos decentraliserade finansmyndigheter vars främsta mål är tillväxt ömsesidigt förstärker varandra?

c) Vilka är de politiska konsekvenserna av att en självständig myndighet med ansvar för penningpolitiken är med och bestämmer valutakurspolitiken?

C. Det ligger tydligt i Europeiska unionens intresse att euron får status av reservvaluta. Denna ställning som reservvaluta kommer att vara beroende av vilken andel av världshandelsvolymen som de länder som använder euron kommer att ha och av eurons stabilitet. Därför måste man försöka uppnå en optimal stabilitet mellan de handelsfrämjande verkningarna och verkningarna på eurons stabilitet.

D. Principerna om legitimitet, öppenhet och ansvar är oumbärliga för ett lämpligt institutionellt system för EMU då de säkerställer centralbankens självständighet.

E. ECB:s politiska, rättsliga och ekonomiska oberoende garanteras i EG- fördragets artikel 109b och artikel 15 i ECB:s stadgar, men detta innebär dock att:

a) konjunkturåtgärder som är ett utslag av valtaktik inte är en politisk möjlighet,

b) de nationella regeringarnas möjligheter att finansiera nya utgifter utan att höja skatterna eller sänka andra utgifter kommer att vara begränsade,

c) de nationella regeringarna kommer inte längre att kunna lätta den statliga skuldbördan genom inflation.

F. Både ECB:s och medlemsstaternas nationella centralbankers självständighet garanteras i EG-fördraget (artikel 107),

G. Samordningen av en enda penningpolitik med decentraliserad finanspolitik bör säkras genom sekundärlagstiftning i gemenskapen, ECB:s oberoende bör stärkas genom en lämplig ram för ansvarigheten så att allmänheten kan få ett lugnande besked om att ECB:s uppdrag är att tjäna den stora allmänheten, noggrann övervakning bör övervägas och stärkas och de internationella aspekterna på EMU bör ses som ett bidrag till en ny världsordning för valuta.

1. Parlamentet understryker behovet av att genomföra EMU enligt villkoren i Fördraget om Europeiska unionen och inom tidsplanen för att man skall få en lämplig mix av politik till stöd för den reala ekonomin för att öka förtroendet hos de ekonomiska aktörerna och för sysselsättningsintensiva investeringar och tillväxt,

2. anser att man, medan man förbereder tredje etappen av EMU och innan man beslutar vilka instrument man skall använda för att genomföra den gemensamma penningpolitiken, bör överväga principen om «vad penningpolitik kan och inte kan uppnå» genom att ta hänsyn till följande:

a) de allvarliga strukturförändringar som skett på kapital- och finansmarknaderna på grund av avreglering, informationsteknik och ökat ekonomiskt beroende sinsemellan,

b) processen för avskaffande av mellanhänder där långivare och låntagare träffas utan finansiella mellanhänder,

c) lämpliga institutionella system i syfte att säkra samordningen av politiken, stärka ECB:s oberoende genom demokratisk legitimitet och förbättra kontrollen över utnämningen av ledamöter till Ekonomiska och finansiella kommittén,

3. begär enträget att kombinationen av den centraliserade penningpolitiken, den ekonomiska politiken, sysselsättningspolitiken och finanspolitiken som alla är decentraliserade skall förbättras och begär en bättre samordning av politiken, vilket är nödvändigt för en optimal mix av olika politik, och efterfrågar i detta sammanhang integrerad strukturpolitik såsom föreslås i Delors' vitbok och att man skall utvidga den,

4. anser att penningpolitik inte kan fungera i ett finanspolitiskt eller institutionellt vakuum, lika lite som inflytande och begränsningar utifrån kan undvikas, vilket kräver en jämvikt mellan penning-, finans- och valutapolitik; följaktligen skulle det finansiella, institutionella och ekonomiska sammanhanget kunna påverka penningpolitikens verkningskraft; i ett sådant sammanhang skulle penningpolitik och anslagsfördelning främst avgöra räntenivån och följaktligen kapitalackumulationen; vilket kan påverka nivån på det privata sparandet och investeringarna och därmed förändra fördelningen av inkomster och förmögenhet samt fördelningen av skattebördan,

5. anser att man för att undvika den risk som det innebär att tillämpa en penningpolitik för unionen när det inte finns någon verklig finanspolitik på denna nivå, måste inrätta instrument för att i ordets rätta bemärkelse tillämpa en politik för offentliga utgifter i unionen, vilket kräver en gradvis ökning av nivån på unionens budget så att den kan finansiera en rad åtgärder som man nu har formell befogenhet till men som inte kan genomföras på ett verkningsfullt sätt på grund av otillräckliga budgetmedel,

6. upprepar sin åsikt att steget till den tredje etappen i den ekonomiska och monetära unionen och utvecklingen av en gemensam penningpolitik i vilket fall som helst måste åtföljas av en allt närmare samordning av medlemsstaternas ekonomiska politik,

7. är övertygat om att det ömsesidiga beroendet mellan penningpolitik och finanspolitik kräver en starkare tillämpning av artikel 103 i EG-fördraget om allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken, men också att man slår fast detaljregler för det multilaterala övervakningsförfarandet; uppmanar därför kommissionen att lägga fram lämpligt förslag i enlighet med artikel 103.5,

8. insisterar på att ovan nämnda förslag skall baseras på logiken i styckena B, C och H i ingressen, och inriktas på strävan efter att uppnå huvudprinciperna i artikel 2 i EG-fördraget,

9. står fast vid sin ståndpunkt att demokrati och ekonomisk frihet är det väsentliga med ECB:s självständighet; trots det kan inte självständigheten bibehållas om den inte grundar sig på demokratisk legitimitet, allmänhetens stöd och öppenhet, eller med andra ord på ansvar; anser därför att självständighet och ansvar är ömsesidigt beroende och förstärkande,

10. anser att fördragets bestämmelser om ECB:s självständighet är starka, de som avser ansvar är svaga; begär att ECB skall vara demokratiskt ansvarig på så sätt att den regelbundet rapporterar till Europaparlamentets utskott och plenum samt genom att avslöja bakgrunden till penningpolitiska beslut och kräver kontinuerlig lämplig information,

11. föreslår därför att ett interinstitutionellt avtal sluts mellan Europaparlamentet, rådet, kommissionen i syfte att göra förfarandet för utnämning av ECB:s direktion och ledamöterna i ekonomiska och finansiella kommittén öppet och demokratiskt legitimt; i det interinstitutionella avtalet skulle man sträva efter att tydliggöra artikel 109a.2 om hur man utser ECB:s direktion, artikel 109b.3 om ECB:s årsrapport och artikel 109c.2 och 109c.3 om Ekonomiska och finansiella kommitténs medlemmar och sammansättning,

12. påpekar återigen att medlemsstaternas penningpolitik under konvergensperioden bör ta hänsyn till behovet av att kompensera för de åtstramningseffekter som budgetsaneringen ger upphov till och påpekar med beaktande av detta hur viktigt det är att kommissionen och EMI, var för sig i sin respektive rapport av det slag som, det stadgats om i artikel 109j.1, erkänner vikten av de indikatorer som angivits i denna artikel, särskilt då följande:

a) kapitalbildning och investeringsmönster,

b) utvecklingen av arbetskraftskostnader,

c) bytesbalans,

d) arbetslöshetsnivå,

e) framsteg med fullbordandet av den inre marknaden,

13. uttrycker sin övertygelse om att fullföljandet av den gemensamma valutan kommer att ha en positiv inverkan i och med att stabila priser och låga räntor kommer att råda; detta kommer att skapa bättre förutsättningar för offentliga och privata investeringar (både avseende omfattningen och inriktningen på investeringsbesluten) och kommer följaktligen att ha en positiv inverkan på tillväxten och sysselsättningen,

14. anmodar kommissionen och EMI att lägga fram en rapport för parlamentet och rådet om huruvida fördragets bestämmelser (artikel 105.5 och 105.6 och artikel 25 i ECB:s stadgar) om tillsyn över kreditinstitut är lämpliga för att möta de externa chocker som uppkommer på globala finansmarknader, den otydliga uppdelningen mellan traditionell bankverksamhet och handel med värdepapper och försäkringar, och den föränderliga karaktären på de risker som möter mellanhänder på finansmarknaden,

15. uppdrar åt sin ordförande att vidarebefordra resolutionerna till rådet, kommissionen, Europeiska monetära institutet och medlemsstaternas parlamenten.