RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN - Stabiliserings- och associeringsprocessen i sydöstra Europa - Andra årsrapporten { SEK (2003) 339; SEK (2003) 340; SEK (2003) 341; SEK (2003) 342; SEK (2003) 343 }

Sammanfattning

I kommissionens andra årsrapport granskas de framsteg som gjorts sedan den första rapporten gavs ut i april 2002. I rapporten bekräftas möjligheterna till ännu närmare förbindelser med och slutligen medlemskap i Europeiska unionen och erkänns att betydande framsteg har gjorts för att skapa stabilitet i regionen.

I rapporten påpekas också brister och att reformprocessen går långsamt framåt i många sektorer i flera av länderna. Det som särskilt betonas i både denna rapport och rapporterna om de enskilda länderna är det allmänt dåliga genomföranderesultatet. De viktigaste framtida utmaningarna identifieras i rapporten och kommissionen kommer att fortsätta att stödja länderna i deras ansträngningar för att klara av dem. En äkta politisk vilja och engagemang från länderna själva är nödvändigt för att ta sig förbi de kvarstående hindren för övergång, utveckling och integrering med EU.

I denna rapport beskriver kommissionen några åtgärder som kan övervägas för att stärka processen ytterligare och närma länderna ännu mer till unionen genom vad som kan betraktas som ett gemensamt program för integrering med EU. Detta visar Europeiska unionens fortsatta engagemang i regionen. När och hur snabbt regionen kommer att kunna integreras fullständigt med Europeiska unionen beror emellertid i sista hand på länderna själva.

Det tragiska mordet på den serbiske premiärministern Zoran Djindjic, som modigt arbetade för att bygga en demokrati och spelade en nyckelroll när det gällde att föra ut Serbien ur sin isolering, har chockat regionen och det internationella samfundet. Detta brott är en påminnelse om det svåra historiska arvet och också om behovet att i oförminskad takt fortsätta regeringens arbete för stabilisering, demokratisering och reform. Zoran Djindjic arbetade hängivet för att hålla Serbien och Montenegro kvar på vägen mot Europeiska unionen. I denna rapport och den separata rapporten om Serbien och Montenegro anges de reformer som är nödvändiga för att på bästa sätt föra denna vision vidare. Kommissionen kommer att fortsätta att tillhandahålla allt stöd som är möjligt till myndigheterna i Serbien och Montenegro i deras arbete för att bekämpa de krafter som har försökt angripa den serbiska demokratin.

1. BAKGRUND

Europeiska rådet bekräftade vid sitt möte i Köpenhamn i december 2002 möjligheterna till integrering med EU för de fem länderna på västra Balkan och betonade än en gång Europeiska unionens beslutenhet att stödja deras arbete för att - som potentiella kandidatländer - närma sig Europeiska unionen. Stabiliserings- och associeringsprocessen utgör fortsättningsvis ramen för politiken för att hjälpa länderna på vägen och den erkänns och erhåller stöd av hela det internationella samfundet och av länderna i regionen. Den är en strategi för inträde varigenom europeiska värderingar, principer och normer introduceras i regionen och som så småningom kommer att ge dem inträde i Europeiska unionen. Processen och de möjligheter den erbjuder fungerar som ett stöd för reformerna på västra Balkan på samma sätt som anslutningsprocessen har gjort i Central- och Östeuropa.

Av denna årsrapport framgår att samtliga länder gör stadiga framsteg. I de flesta av länderna uppnås framstegen emellertid långsamt och ibland mer genom internationella insatser och påtryckningar än ländernas egen vilja eller förmåga att ta ansvar för reformprocessen och driva den vidare.

I rapporterna om de enskilda länderna anges ett antal områden där förbättringar och ytterligare reformer krävs i de enskilda länderna för att möjliggöra närmare förbindelser med Europeiska unionen. Kommissionen hjälper dem hela tiden i deras ansträngningar för att överkomma hindren för övergång och utveckling, t.ex. svaga institutioner och bristande administrativ förmåga, svag tillämpning av rättsstatsprincipen och en allmänt låg nivå i genomförandet.

I rapporterna visas också på kopplingarna mellan stabiliserings- och associeringsprocessen och Europeiska unionens gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik. Ett exempel är EU:s nyligen inrättade polisuppdrag i Bosnien och Hercegovina som skall stödja en bredare tillämpning av rättsstatsprincipen och således kompletterar andra program inom ramen för stabiliserings- och associeringsprocessen. Den planerade EU-ledda fortsättningen på Natos operation "Allied Harmony" i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien och på Natos multinationella fredsstyrka "Stabilisation Force" (SFOR) i Bosnien och Hercegovina är andra exempel på stabiliseringsinsatser som kommer att bidra till reformerna och associeringsprocessen på längre sikt.

Stabiliserings- och associeringsprocessen är avsedd att hjälpa länderna i regionen med övergången och är tillräckligt flexibel för att anpassas efter de enskilda ländernas behov och utvecklingsnivå - men den kan inte göra jobbet på egen hand. Den bör ses som ett "kontrakt" mellan Europeiska unionen och länderna. Kommissionen söker ständigt nya sätt att förbättra och intensifiera processen och dess instrument för att på så sätt stadigt komma närmare en process för integrering med EU. Ökade insatser från unionens sida måste åtföljas av ett lika starkt politiskt engagemang i länderna när det gäller att genomföra de nödvändiga reformerna. Man måste gemensamt arbeta för en integrering med EU.

Europeiska unionen handlar sist och slutligen om gemensamma värderingar. Regeringarna i regionen måste ansluta sig till dessa värderingar - värderingar som handlar om demokrati, rättsstaten, respekt för de mänskliga rättigheterna, skydd av minoriteter och marknadsekonomi - och gör det också i allt större utsträckning. Det ligger i deras eget intresse och befolkningen i regionen förtjänar det. Värderingar förändras emellertid inte över en natt och vi måste ge länderna den tid de behöver - och inse att stabiliserings- och associeringsprocessen inte är någon snabb affär utan en långsiktig politik som kommer att leda till hållbara resultat.

Metodiken och uppställningen i den andra årsrapporten är i stort sett samma som i den första, som offentliggjordes i april 2002 [1]. I rapporterna om de enskilda länderna granskas de framsteg som gjorts under året, bedöms i vilken utsträckning rekommendationerna i den första årsrapporten har genomförts och belyses prioriterade områden som behöver uppmärksammas under de kommande tolv månaderna. I denna rapport, som är en sammanställning av rapporterna om de enskilda länderna, sammanfattas den viktigaste utvecklingen och de kvarstående utmaningarna i regionen, undersöks den regionala dimensionen inom ett antal särskilda sektorer och diskuteras samordningen och genomförandet av två av de viktigaste instrumenten inom ramen för stabiliserings- och associeringsprocessen: gemenskapens stödprogram (Cards [2]) och handelsåtgärderna (bilaga I). Genomförandet av stabiliserings- och associeringsavtalen kommer att utvärderas när de har varit i kraft tillräckligt länge för att en sådan utvärdering skall kunna göras. Sammanfattningar av rapporterna om de enskilda länderna bifogas i bilaga II.

[1] KOM (2002) 163 och SEC (2002) 339-343.

[2] Gemenskapens stöd för återuppbyggnad, utveckling och stabilisering.

1.1. Utvidgningen och västra Balkan

Enandet av Europa kommer inte att vara slutfört innan de sydöstra delarna är inkluderade. Utvidgningen 2004 kommer att föra Europeiska unionen fysiskt närmare länderna på västra Balkan, de facto ända fram till deras tröskel. Ett framgångsrikt slutförande av förhandlingarna med några av regionens närmaste grannar - som förväntas gå med i Europeiska unionen i maj 2004 - kommer att skapa en ny dynamik i den europeiska integreringsprocessen och följaktligen ha en djupgående inverkan på länderna på västra Balkan. Detta bör bidra till att göra deras egna möjligheter mer verkliga och tydliga och förstärka budskapet att det hårda arbete och de ibland smärtsamma reformer och anpassningar som krävs för att nå dit kommer att vara mödan värt. Med tillräcklig politisk vilja och förmåga att genomföra reformer och ansluta sig till Europeiska unionens grundläggande värderingar och principer kommer länderna på västra Balkan att vara de nästa som står på tur att gå med i unionen, i deras egen takt.

Under rådande förhållanden är de framtidsutsikter som EU erbjuder länderna på västra Balkan av yttersta betydelse och visar att Europeiska unionen är redo att stå vid de västbalkanska folkens sida i mycket svåra situationer. Vid toppmötet i Thessaloniki i juni 2003 bör man betona unionens åtagande att dessa länder i framtiden skall kunna utgöra en del av EU.

Utvidgningen av unionen har praktiska konsekvenser. För att uppfylla förpliktelserna i gemenskapens regelverk och de åtaganden som gjorts i anslutningsförhandlingarna, måste de nya medlemsstaterna säkerställa en hög skyddsnivå vid unionens yttre gränser för att garantera den inre säkerheten samtidigt som man säkerställer en välfungerande och smidig gränspassage. Detta innebär ett närmare samarbete med unionens framtida grannar i söder. Förbättringar vid de framtida yttre gränserna kommer att förkorta väntetiden vid gränserna, vilket gynnar alla resenärer.

Utvidgningen kommer oundvikligen att leda till att det viseringsfria resandet mellan de nya medlemsstaterna och länderna på västra Balkan avskaffas, utom när det gäller Kroatien, som har viseringsfri ställning i förhållande till Schengenländerna. Detta är en naturlig följd av att kandidatländerna anpassar sig till gemenskapens regelverk om visering.

Det faktum att västra Balkan är en av portarna till Europeiska unionen för brottslig verksamhet, olaglig invandring och andra hot ökar behovet av ett bredare samarbete för brottsbekämpning i regionen. Att samarbeta med angränsande kandidatländer som arbetar för att genomföra gemenskapens regelverk kommer att hjälpa Balkanländerna i deras dagliga ansträngningar för att utveckla nya metoder och färdigheter.

De nya medlemsstaterna kommer att anta Europeiska unionens gemensamma handelspolitik fullt ut efter anslutningen. De handelsavtal som är i kraft mellan kandidatländerna och tredje land kommer att avslutas samtidigt som EU:s internationella avtal och unilaterala handelsförmåner omedelbart kommer att börja tillämpas i de nya medlemsstaterna. Mer än 70 % av västra Balkans utrikeshandel kommer att ske med den utvidgade unionen. Med beaktande av att EU:s handelsförmåner för regionen ger bättre tillträde till marknaden än de nuvarande handelsordningarna med kandidatländerna, kommer detta att vara mycket fördelaktigt och medföra större exportmöjligheter. Utvidgningen förväntas dessutom ha en positiv inverkan på den ekonomiska tillväxten i de nya medlemsstaterna, vilket troligtvis kommer att märkas även i länderna på västra Balkan, t.ex. genom ökad handel. Kommissionen kommer att fortsätta att övervaka EU:s handel med regionen.

På det hela taget kommer utvidgningsprocessen att innebära att grannländerna i högre grad exponeras för demokratiska traditioner inom till exempel det administrativa, rättsliga och polisiära området, vilket i sin tur kommer att bidra till att befästa rättsstatsprincipen och institutionernas förmåga på västra Balkan. Dessutom har kandidatländerna egna erfarenheter av övergång och integrering med EU och genom att dela med sig av dessa kan de tillhandahålla värdefullt stöd för länderna på västra Balkan. Dessa faktorer kan endast förbättra utsikterna till närmare integrering med EU.

Kroatien lämnade den 21 februari 2003 in en ansökan om medlemskap i EU på grundval av artikel 49 i Fördraget om Europeiska unionen. Ansökan kommer att behandlas enligt de regler som fastställs i fördraget. Det första steget är att rådet uppmanar kommissionen att utarbeta ett preliminärt yttrande om huruvida och när anslutningsförhandlingarna bör inledas.

Villkoren för medlemskap - de s.k. Köpenhamnskriterierna - fastställdes vid Europeiska rådets möte i Köpenhamn år 1993. Enligt dessa kriterier krävs att kandidatländerna har

- stabila institutioner som garanterar demokrati, rättssäkerhet, mänskliga rättigheter samt respekt för och skydd av minoriteter,

- en fungerande marknadsekonomi och förmåga att hantera konkurrens och marknadskrafter inom unionen, och

- förmåga att påta sig de skyldigheter som följer av medlemskapet, inbegripet att sluta upp kring målen för den politiska, ekonomiska och monetära unionen.

Vikten av att inte endast införliva gemenskapens regelverk i den nationella lagstiftningen, utan också säkerställa en effektiv tillämpning genom lämpliga administrativa och rättsliga strukturer, har betonats vid Europeiska rådets senare möten.

1.2. Gemensamma europeiska värderingar och normer

Inom ramen för stabiliserings- och associeringsprocessen och möjligheterna till närmare förbindelser med Europeiska unionen erbjuds länderna ett program för reform och införande av europeiska värderingar och normer. För en ytterligare närmning till unionen måste stränga krav uppfyllas.

Europeiska rådet (allmänna frågor) fastställde i maj 2002 att: "Hur snabbt varje land klarar av de olika etapperna i stabiliserings- och associeringsprocessen och tar över den är avhängigt landets ökande förmåga att fullfölja skyldigheterna i samband med en allt närmare associering med EU samt efterlevnaden av den villkorspolitik som fastställdes av rådet den 29 april 1997." Dessa villkor är en grundläggande del av stabiliserings- och associeringsprocessen och skrivs in i stabiliserings- och associeringsavtalen.

Den grad av överensstämmelse som krävs varierar: för att ingå avtalsförbindelser krävs den högsta graden, medan ekonomiskt stöd och samarbete kan övervägas på basen av ett annat slag av överensstämmelse. Dessutom är särskilda villkor förenade med de olika stödprogrammen - till exempel krav på reformer i en viss sektor, som därefter kan erhålla ekonomiskt stöd.

Graden av överensstämmelse med de villkor som fastställs i rådets slutsatser från 1997, hur långt länderna kommit med genomförandet av reformer för att göra sin lagstiftning förenlig med gemenskapens regelverk samt deras administrativa förmåga bedöms i de bifogade rapporterna om de enskilda länderna.

Av denna årsrapport framgår att inom många områden har framstegen inte varit optimala (t.ex. vad gäller ett fullständigt samarbete med den internationella krigsförbrytar tribunalen för f.d. Jugoslavien och ekonomisk reform). Kommissionen överväger för närvarande hur olika kriterier, metoder för riktmärkning och färdplaner kan göras effektivare och hur man kan stödja deras genomförande och därigenom uppmuntra reformer. Riktmärkning och färdplaner kan vara användbara, men måste åtföljas av en rad tydliga och förutsebara åtgärder om villkoren inte uppfylls eller riktmärkena inte nås. Samtidigt bör de länder som uppfyller villkoren fortsätta att erhålla ett verkligt stöd i sina framsteg mot integrering med EU. Villkorligheten måste kompletteras med ett effektivt stöd och råd om hur de nödvändiga reformerna kan genomföras, för att underlätta framstegen mot en integrering med EU:s strukturer.

Framstegen kommer att bero på ländernas förmåga och politiska vilja att införa nödvändiga reformer och genomföra och följa allmänt godtagna regler och normer. Dessa demokratiska normer är de samma som de som förespråkas av Europarådet och OSSE och de ekonomiska reformerna är de samma som de som Världsbanken och IMF vill åstadkomma.

1.3. Den allmänna opinionen och Europeiska unionen

Även om uppgifterna om den allmänna opinionen varierar från land till land, är allmänhetens stöd för närmare förbindelser med Europeiska unionen fortsättningsvis starkt, och bilden av unionen är i allmänhet positiv. Det är viktigt att Europeiska unionens politik för västra Balkan ger resultat som är förståeliga och framför allt påtagliga för befolkningen i regionen. För att åstadkomma stöd för reformprocessen och realistiska förväntningar på vad den kommer att resultera i krävs förståelse av vad stabiliserings- och associeringsprocessen innebär. Regionens historiska band och de lokala befolkningarnas önskan att återförenas med resten av Europa kan användas som ett instrument för att främja reformer.

En strategi för att öka samordningen och informationen om olika verksamheter samt förbättra förståelsen av Europeiska unionen och vad den kan erbjuda länderna på västra Balkan har utarbetats av rådet. Men detta arbete bör utföras gemensamt. Länderna i regionen måste fullgöra sin roll när det gäller att för befolkningen förklara realiteterna och mekaniken bakom en närmare associering med Europeiska unionen. Detta skulle också främja den nödvändiga känslan av delaktighet i processen.

2. LÄNDERNAS FRAMSTEG I STABILISERINGS- OCH ASSOCIERINGSPROCESSEN

2.1. Den övergripande politiska utvecklingen

Länderna på västra Balkan har investerat mycket arbete i stabiliserings- och associeringsprocessen. Stabiliteten har i huvudsak återställts, säkerheten har förbättrats, samtliga länder har demokratiskt valda regeringar, en omfattande återuppbyggnad har ägt rum i hela regionen, ett betydande antal flyktingar och internflyktingar har återvänt hem, reformer är på gång inom många sektorer - den kumulativa effekten av allt detta är att det lägger en grund för ekonomisk, social och institutionell utveckling, normalisering av det dagliga livet och för ett gradvis närmande av länderna till Europeiska unionen.

En viktig och positiv utveckling under den period som rapporten omfattar är de tydliga tecknen på ökande politisk stabilitet i Albanien, vilket har gjort att landet har kunnat ta ytterligare ett steg i riktning mot närmare förbindelser med Europeiska unionen. Rådet antog i oktober 2002 direktiv för förhandlingar om ett stabiliserings- och associeringsavtal med Albanien och förhandlingarna inleddes formellt i slutet av januari 2003. Bosnien och Hercegovina har gått vidare med sina reformer, som inbegriper viktiga åtgärder för att öka effektiviteten och främja samverkan mellan de styrande organen på alla nivåer. Under hösten färdigställdes EU:s färdplan på alla viktiga punkter och kommissionen kommer att undersöka möjligheterna att inleda förhandlingar och ingå ett stabiliserings- och associeringsavtal med Bosnien och Hercegovina. Kroatien fortsätter att göra goda framsteg i processen för övergång och har antagit en plan för genomförande av stabiliserings- och associeringsavtalet i en snabbare takt som speglar landets ambitioner att bli medlem i EU. I f.d. jugoslaviska republiken Makedonien tillämpas Ohridavtalet och folkräkningen genomfördes smidigt - det finns en växande vilja att finna kompromisslösningar, vilket bekräftar att stabiliserings- och normaliseringsprocessen är stadigt på väg. I Serbien och Montenegro genomförs ekonomiska reformer och framsteg har gjorts mot en nödvändig konstitutionell omstrukturering liksom i de regionala förbindelserna. Den serbiska regeringen har visat stabilitet och lugn i sin reaktion efter mordet på premiärminister Zoran Djindjic. I Kosovo fortsätter framstegen, med en fokusering på standard före status. På basen av fortsatta framsteg i Serbien och Montenegro bör kommissionen kunna göra en genomförbarhetsundersökning med avseende på ett stabiliserings- och associeringsavtal.

Många av de brådskande politiska, ekonomiska och sociala utmaningar som anges i den första årsrapporten kvarstår dock och kommissionen kommer att fortsätta att stödja länderna i deras ansträngningar att ta itu med dessa utmaningar och med de andra reformer som krävs för närmare förbindelser med Europeiska unionen.

Länderna ansluter sig till de demokratiska principerna. Dock finns fortfarande brister i styrelsekulturen och de demokratiska institutionernas verksamhet, exempelvis bristande respekt för de konstitutionella ramarna och utövande av politiskt inflytande över rättsväsendet och medierna - men skillnaderna mellan länderna är stora. De parlamentariska strukturerna har förbättrats, men parlamentens och de parlamentariska organens verksamhet hindras fortfarande av den långsamma reformtakten, avsaknaden av demokratiska traditioner och effektiva förfaranden, en utbredd avsaknad av erfarenheter och teknisk expertis samt en tendens att politisera parlamentens förvaltning. De allmänna och lokala val som hölls i flera av länderna under det senaste året kan på det hela taget anses ha varit fria och rättvisa, men valdeltagandet var i allmänhet lågt, och när det gäller presidentvalen i Serbien och Montenegro så lågt att valet ogiltigförklarades. Det låga valdeltagandet är oroväckande i flera avseenden: det tyder på besvikelse med eller bristande förtroende för det politiska etablissemanget och fäster även uppmärksamheten på de strukturella problemen, exempelvis behovet att se över vallagstiftningen i Serbien och Montenegro. Många politiska ledares uppförande lämnar också mycket övrigt att önska - konfrontationspolitik, personliga ambitioner, korruption, obstruktion och ljusskygg verksamhet i stället för en fokusering på att tillgodose befolkningens behov på medellång till lång sikt påverkar utvecklingen negativt och undergräver förtroendet för de offentliga institutionerna.

Icke fastställda, komplicerade eller bräckliga konstitutionella bestämmelser fortsätter att bromsa upp reformerna i flera av länderna och således genomförandet av stabiliserings- och associeringsprocessen. Det blir allt mer brådskande att överkomma hindren för övergång och utveckling.

Arbetet med att reformera och modernisera de offentliga förvaltningarna fortsätter och resultaten håller på att förbättras. Trots de framsteg som hittills gjorts och de stora svårigheter som de inneburit är den offentliga förvaltningen fortfarande svag i flera av länderna och saknar administrativ förmåga, utbildad personal och ekonomiska resurser. Lagstiftningsprocessen och genomförandet av lagstiftningen går långsamt av en rad olika anledningar, inbegripet avsaknad av genomförandemekanismer, blockeringar, oenighet inom de politiska partierna och en oklar maktfördelning mellan olika styrelsenivåer. Liksom när det gäller kandidatländerna fäster kommissionen störst vikt vid att säkerställa att länderna förstärker sin administrativa och rättsliga förmåga och tillhandahåller därför ett omfattande stöd för institutionell uppbyggnad och kapacitetsuppbyggnad.

Under år 2002 gjorde experter från medlemsstaterna och kommissionen bedömningar av sektorn för rättsliga och inrikes frågor. Framsteg har gjorts i hela regionen när det gäller att reformera rättssystemen - en nyckelfaktor för att säkerställa rättsstatsprincipen. Dock kvarstår ett antal gemensamma svagheter. Domarkårens oberoende är i allmänhet inte säkerställt. Samtliga länder har ett stort antal oavslutade ärenden i domstolarna, inte så mycket på grund av att antalet domare är otillräckligt, utan på grund av föråldrad processlagstiftning, otillräcklig infrastruktur, en ineffektiv domstolsorganisation med ett stort antal små domstolar och ojämn arbetsfördelning. Länderna behöver förbättra utbildningen av domare, åklagare och domstolstjänstemän. En gemensam svaghet är det långsamma genomförandet och verkställandet av domar i civilrättsliga ärenden. Förfarandena för verkställande måste förenklas och exekutionsmyndigheternas effektivitet förbättras.

Den organiserade brottsligheten och korruptionen är utbredd i regionen, vilket påverkar den institutionella och ekonomiska utvecklingen negativt. Ländernas åtaganden för att åtgärda dessa problem har inte i tillräcklig grad omvandlats till konkreta åtgärder. Rådets beslut att ge Europol möjlighet att inleda förhandlingar om avtal mellan Europol och länderna på västra Balkan kan i sinom tid resultera i ett användbart instrument för bekämpning av den organiserade brottsligheten. Fram till dess att dessa avtal träder i kraft måste det polisiära och rättsliga samarbetet förbättras genom befintliga instrument, särskilt Interpols nätverk. Den organiserade brottligheten och korruptionen hindras inte av gränserna - den har en tydlig regional dimension och problemen kan därför åtgärdas effektivt endast om länderna samarbetar. Vid ministerkonferensen om organiserad brottslighet som hölls i London i november 2002 erkände länderna att dessa problem utgör ett allvarligt hot mot stabiliseringen och demokratiseringen och gjorde ett gemensamt åtagande att samarbeta för att bekämpa brottsligheten vid källan, vid transitering och på bestämmelseorten, och att vidta ett antal prioriterade åtgärder vad gäller t.ex. internationella normer, lagstiftning, kapacitetsuppbyggnad och samordning. Vid toppmötet i Thessaloniki i juni 2003 kan framstegen granskas och länderna i fråga har möjlighet att bevisa sitt åtagande genom att informera om de första konkreta resultaten av kampen mot organiserade brottslighet och korruption. Det vore önskvärt att varje land lade fram en nationell plan med de viktigaste riktlinjerna för hur man kommer att bekämpa den organiserade brottsligheten på ett framgångsrikt sätt.

Den allmänna situationen vad gäller respekten för de mänskliga rättigheterna och skyddet av minoriteter har förbättrats, men i ett antal länder finns behov av ytterligare förbättringar, till exempel vad gäller genomförandet av lagstiftning, likställdhet inför lagen, försvunna personer och äganderätt.

Antalet flyktingar och fördrivna personer som återvänder hem ökar stadigt [3]. Fortfarande finns emellertid 1,1 miljoner fördrivna personer på västra Balkan [4]. Samtidigt som man välkomnar de betydande framsteg som gjorts under de senaste åren, finns det fortfarande hinder som behöver undandröjas för att alla individer skall kunna utöva sin rätt att välja om de skall återvända eller inte. Återbördandet av egendom går framåt i Bosnien och Hercegovina, som har det största antalet flyktingar och fördrivna personer, medan processen fortfarande går långsamt i Kroatien och Kosovo. Kroatien har gjort framsteg när det gäller att reformera lagstiftningen om återbördande av egendom, men ändå utgör svårigheterna att återfå egendom ett stor hinder för att återvända. Reglerna för återbördande av egendom varierar mellan länderna och behöver harmoniseras. Säkerheten är fortfarande en faktor som hindrar personer från att återvända till Kosovo. De administrativa förfarandena är ofta besvärliga och gör det inte lättare att använda de grundläggande rättigheterna, t.ex. rättigheten till medborgarskap och sociala förmåner. I många av de områden som flyktingarna återvänder till ligger den ekonomiska verksamheten och sysselsättningsmöjligheterna långt under det nationella genomsnittet. I områden som haft en stor inströmning av flyktingar har budgetmedlen för hälsovård och socialskydd inte ökats i motsvarande grad. Det regionala informationsutbytet behöver förbättras och man behöver finna nya sätt att finansiera kostnaderna för återvändande flyktingar.

[3] Mer än 120 000 återvändande personer registrerades i regionen år 2001, inbegripet mer än 100 000 återvändande personer från minoriteter. Under år 2002 registrerades i Bosnien och Hercegovina, enligt UNHCR:s statistik, mer än 102 000 återvändande personer från minoriteter och i Kosovo registrerades enligt UNMIK:s statistik totalt 2 741 återvändande personer. Enligt ODPR (Kroatiens ministerium för offentliga arbeten, återuppbyggnad och konstruktion, avdelningen för fördrivna personer, återvändande personer och flyktingar) återvände 9 640 personer från minoriteter till Kroatien 2002.

[4] Sammanlagt finns fortfarande 615 000 fördrivna personer i Serbien och Montenegro, inbegripet mer än 121 000 flyktingar från Bosnien och Hercegovina, 228 000 från Kroatien och 234 000 internflyktingar från Kosovo. I Kosovo finns 31 000 fördrivna personer. I Bosnien och Hercegovina finns sammanlagt 405 000 flyktingar och fördrivna personer, varav 28 000 är flyktingar från Kroatien samt Serbien och Montenegro och 377 000 är internflyktingar. Mer än 9 000 personer är internflyktingar i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien (UNHCR:s statistik som uppdaterats för att spegla situationen den 18 december 2002). Det finns vissa skillnader i siffrorna från olika källor, vilket man bör beakta vid tolkningen av dem.

Utbildning är en viktig fråga som är kopplad till demokratiseringsprocessen och de strukturella reformerna. Utbildningssystemen måste utvecklas ytterligare för att främja demokratiseringen, mångfalden och sysselsättningen. Också de icke-statliga ungdomsorganisationerna har en viktig roll att spela för utvecklingen av öppna och demokratiska samhällen genom att främja dialogen mellan olika etniska grupper och ett aktivt deltagande av ungdomar.

Ett aktivt civilt samhälle håller långsamt men säkert på att växa fram på västra Balkan, även om utvecklingsnivån varierar avsevärt från land till land. Det civila samhällets organisationer engagerar sig i ett växande antal områden, inbegripet kultur, miljöskydd, öppenhet vid val samt främjande av demokratiska idéer och institutioner. Men inom många andra områden är organisationerna, exempelvis branschorganisationer och fackföreningar, fortfarande svaga. Majoriteten av det civila samhällets organisationer är fortfarande i ett tidigt utvecklingsskede och behöver stärkas för att kunna agera mer effektivt i frågor som rör den politiska, sociala och ekonomiska miljön.

De flesta av länderna har gjort stora ansträngningar för att utveckla en effektiv rättslig ram för medierna. Reformprogrammen måste fortsätta genom att man antar, ändrar och effektivt genomför den lagstiftning som är nödvändig för att cementera en oberoende och hållbar kultur. Inrättandet av reglerande organ i de flesta av länderna är en välkommen utveckling, men graden av oberoende i deras verksamhet varierar och i vissa fall saknas ett tydligt mandat. Ansträngningarna bör inriktas på att säkerställa ett öppet, förutsebart och ur rättslig synvinkel säkert genomförande av nya regelverk. Ytterligare ansträngningar behövs också för att befästa yrkesstrukturerna och höja de yrkesmässiga och etiska normerna.

Den senaste händelseutvecklingen bekräftar vikten av att mångfaldiga ansträngningarna för demokratisering av de offentliga strukturerna. I ljuset av detta är samarbetet fortfarande otillräckligt mellan Bosnien och Hercegovina (särskilt Republika Srpska), Kroatien och Serbien och Montenegro samt den internationella krigsförbrytar tribunalen för f.d. Jugoslavien i Haag. Samarbete med domstolen i Haag är en skyldighet enligt säkerhetsrådets resolution 827 av den 25 maj 1993 liksom för de länder som undertecknat Daytonavtalet samt en förutsättning för en ytterligare närmning till Europeiska unionen.

2.2. Ekonomisk utveckling [5]

[5] Man bör komma ihåg att statistiken från regionen i allmänhet har dålig tillförlitlighet. Uppgifter om tillväxttakt, arbetslöshetsnivåer och andra ekonomiska uppgifter bör därför tolkas med försiktighet.

Västra Balkan har en befolkning på omkring 25 miljoner människor och en ekonomisk storlek (BNP) på omkring 50 miljarder euro. Kroatien är den största ekonomin med en BNP på omkring 23 miljarder euro och står således ensam för nästan hälften av regionens BNP och tillsammans med Serbien och Montenegro för nästan 75 % av regionens BNP. Den genomsnittliga inkomsten per capita i regionen motsvarar 2 000 euro. Inkomsten per capita i Kroatien är ungefär 5 100 euro, medan genomsnittet för de övriga länderna är omkring 1 350 euro.

År 2002 var tillväxttakten i ekonomin i länderna på västra Balkan närmare 4 %, vilket var snabbare än tillväxttakten för världsekonomin, som var omkring 2,5 %. Detta berodde delvis på ett inflöde av utländska bidrag och lån som enligt en grov uppskattning utgjorde 7 % av regionens BNP. Med tanke på att EU:s ekonomi saktat farten och dess betydelse för regionen, kan detta i stort sett anses vara tillfredsställande. Dock har levnadsstandarden knappt förbättrats jämfört med före kriget och den låga inkomsten per capita betyder att det finns potential för en avsevärt högre tillväxttakt i framtiden. Tillväxten i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien var endast omkring 0,3 % och det är tydligt att landet fortfarande lider av återverkningarna av krisen i mitten av 2001. Trots att tillväxttakten under de senaste åren i allmänhet varit hygglig, är den registrerade arbetslöshetsnivån fortfarande hög och sträcker sig från omkring 15 % i Albanien till 40 % i Bosnien och Hercegovina. Inflationen i regionen har stadigt minskat och var nere på 6 % år 2002. Serbien och Montenegro är det enda landet i regionen som fortfarande har en tvåsiffrig inflationstakt (men den minskar snabbt).

Ländernas finansiella ställning är svag. Budgetunderskottet för regionen som helhet, före bidrag, uppgick till omkring 6 % av BNP år 2002. Situationen har under år 2002 förbättrats något i alla länder utom Serbien och Montenegro. Allmänt taget måste skatteuppbörden förbättras för att minska beroendet av extern finansiering och även utgiftskontrollen måste förbättras. I de offentliga utgifterna bör ökad prioritet ges till nödvändiga investeringar och de administrativa strukturerna måste rationaliseras.

I de strukturella reformerna behövs ytterligare framsteg för att omvandla länderna på västra Balkan till fullständigt fungerande marknadsekonomier. Takten för privatisering och omstrukturering av stora offentliga företag har i allmänhet varit långsam, trots att vissa framsteg gjorts i Serbien och Montenegro och f.d. jugoslaviska republiken Makedonien. Detta är en nyckelfråga för de kommande åren. Resultaten är bättre vad gäller privatiseringen av små och medelstora företag. Också vad gäller reformen av banksektorn har utvecklingen varit positiv. Framsteg kan noteras när det gäller reformen av den rättsliga ramen och när det gäller att öka förtroendet för banksystemet. Bankernas utlåningsnivå är emellertid fortfarande relativt låg.

I samtliga länder i regionen är små och medelstora företag nödvändiga för den ekonomiska utvecklingen. Det är därför viktigt att förbättra deras institutionella och ekonomiska förutsättningar. Vidare rekommenderas länderna att anta och tillämpa principerna i Europeiska stadgan för småföretag, eftersom företagsklimatet därmed skulle förbättras ytterligare så att det överensstämde med bästa praxis i EU:s medlemsstater.

År 2001 fortsatte regionens handel att växa trots den globala ekonomiska nedgången. Importen ökade med 17 % och exporten med 13 %. Handeln fortsatte att öka under de första sex månaderna 2002, om än i långsammare takt. EU är fortfarande regionens viktigaste handelspartner. År 2001 stod EU för omkring 55 % av västra Balkans totala handel (siffran rörde sig från omkring 45 % för f.d. jugoslaviska republiken Makedonien och Bosnien och Hercegovina till omkring 80 % för Albanien). Italien och Tyskland är västra Balkans två viktigaste handelspartner i EU och står för omkring 35 % av EU:s handel med regionen.

En första bedömning av de handelsåtgärder som Europeiska unionen infört ger uppmuntrande resultat, även om mycket återstår att göra för att öka exportpotentialen ytterligare. Under de senaste åren har tillväxttakten i exporten från västra Balkan till EU varit större än ökningen i regionens export till resten av världen. Exportnivån är emellertid fortfarande relativt låg och motsvarar omkring 0,5 % av EU:s totala import. Regionens import är mer än dubbelt så stor som exporten, vilket resulterar i betydande handelsunderskott. Handelsunderskotten motsvarar från 20 % av BNP i Serbien och Montenegro till nästan 45 % av BNP i Bosnien och Hercegovina. Emellertid är regionens bytesbalansunderskott begränsat till omkring 7 % av BNP tack vare privata överföringar av pengar från utlandet, officiella överföringar och en positiv balans i handeln med tjänster. Handeln med kandidatländerna är viktig (särskilt med Slovenien) och utgör nästan 20 % av regionens totala handel. Handeln inom regionen är fortfarande liten och utgör omkring 6 % av den totala handeln. Den är dock viktig för Bosnien och Hercegovina, där den utgör omkring 20 % av den totala handeln.

Att ett nätverk av frihandelsavtal ingåtts mellan länderna i regionen inom ramen för stabilitetspaktens arbetsgrupp för liberalisering av handeln utgör ett stort framsteg. När dessa börjar tillämpas fullt ut förväntas de ge fart åt handeln inom regionen, förbättra effektiviteten, öka konkurrensen och möjliggöra skalekonomi. Mot bakgrund av att ländernas ekonomier är små förväntas en integrering av den regionala handeln också locka ytterligare utländska direktinvesteringar till regionen. Först när de nödvändiga villkoren är uppfyllda och administrativa bestämmelser har införts kan man tänka sig att utvidga det alleuropeiska systemet med diagonal kumulation av ursprung till västra Balkan, vilket skulle göra det ännu lättare att dra full nytta av integreringen av den regionala handeln. Om en utvidgning av det slaget skulle bli aktuell bör den ske på ett sätt som är helt i överensstämmelse med gemenskapens politik på alla relevanta områden.

På multilateral nivå avslutade f.d. jugoslaviska republiken Makedonien år 2002 sina förhandlingar om medlemskap i WTO, medan Bosnien och Hercegovina samt Serbien och Montenegro inledde sina. De två länder som redan är medlemmar i WTO, Albanien och Kroatien, fortsatte sina reformprogram för att uppfylla villkoren för anslutning till WTO.

För att länderna skall inse de fullständiga fördelarna med en liberalisering av handeln inom ramen för WTO och/eller stabiliserings- och associeringsavtalen behövs betydande förbättringar inom områdena infrastruktur, tull och institutionell förmåga samt en stegvis anpassning till EU:s normer och politisk vilja att genomföra avtalen.

År 2002 uppgick inflödet av utländska direktinvesteringar till regionen till omkring 2,2 miljarder euro, vilket motsvarar omkring 4,5 % av västra Balkans BNP eller omkring 90 euro per capita, vilket är en liten minskning jämfört med 2001 då inflödet av utländska direktinvesteringar uppgick till 2,5 miljarder euro. Kroatien tar emot hälften av inflödet av utländska direktinvesteringar till regionen, vilket motsvarade 230 euro per capita år 2002. Som en jämförelse motsvarade de utländska direktinvesteringarna i de tio kandidatländerna omkring 5 % av deras BNP eller grovt räknat 250 euro per capita år 2001. Med undantag för Kroatien är inflödet av utländska direktinvesteringar otillräckligt för att finansiera ländernas bytesbalansunderskott. De måste locka till sig mer betydande utländska direktinvesteringar, inte minst investeringar i nyetablering av företag.

Flera av de makroekonomiska indikatorerna för utvecklingen av regionens ekonomi rör sig i rätt riktning. Tillväxten upprätthålls, inflationen är snart under kontroll och handeln ökar. Det finns dock fortfarande några anledningar till oro. Skillnaderna i inkomstfördelningen har ökat i regionen och fattigdomen har blivit mer utbredd. Uppskattningarna visar fortfarande en hög arbetslöshet, till och med om man beaktar att en avsevärd del av den ekonomiska verksamheten inte är registrerad. Länderna är fortfarande mycket beroende av utländsk finansiering. Biståndsgivarna förväntas gradvis minska sitt stöd till regionen och det är nödvändigt att de länder som är mest beroende av det börjar byta till andra källor för finansiering (och tillväxt). Ett ständigt flöde av människor lämnar dessutom regionen för att söka sig en framtid på annat håll. Enligt UNHCR [6] finns fyra eller fem av länderna på västra Balkan med bland de 40 nationaliteter som ligger överst på listan över asylsökande i industriländerna, och antalet asylsökande från vissa av länderna ökade stadigt det senaste året [7]. Denna process är ett uttryck för bristande framtidstro och leder till en förlust av mänskliga resurser, vilket i sin tur kan få allvarliga följder för ländernas utveckling på lång sikt. Det är nödvändigt att återupprätta medborgarnas förtroende och få vanliga människor att känna att deras situation förbättrats påtagligt.

[6] UNHCR: Trends in asylum applications, January-September 2002: Europe, North America, Australia, New Zealand and Japan (excluding the UK).

[7] Serbien och Montenegro ligger på andra plats, Bosnien och Hercegovina på femtonde och f.d. jugoslaviska republiken Makedonien och Albanien på 26:e respektive 27:e plats. Kroatien finns inte med bland de 40 översta länderna.

Det finns ett verkligt behov av fortsatta institutionella och strukturella reformer. En fortsatt bristfällig tillämpning av rättsstatsprincipen i kombination med utbredd korruption och en betydande informell sektor undergräver förtroendet för de politiska ledarna, vilket i sin tur påverkar den ekonomiska utvecklingen. Den betydande informella sektorn skapar en ojämn spelplan för de ekonomiska aktörerna och minskar skatteintäkterna. Detta kan i sin tur leda till svårigheter för staten att fullgöra sina grundläggande uppgifter och skyldigheter, inbegripet att uppfylla skyldigheterna i stabiliserings- och associeringsavtalen och genomföra dem.

3. UTVECKLING AV DET REGIONALA SAMARBETET

Regionalt samarbete är en hörnsten i Europeiska unionens politik för regionen. Europeiska unionen bygger på en djupt rotad grund av regionalt samarbete. På basen av EU:s egna erfarenheter av fördelarna med regionalt samarbete - att det skapar politisk förståelse och ekonomisk och social välfärd - anser man i EU att länderna på västra Balkan skulle ha stor nytta av ett närmare samarbete. Regionalt samarbete är också en del av förberedelserna inför en integrering med EU:s strukturer. Varje lands bidrag till att uppnå de regionala målen kommer att beaktas när man bedömer huruvida landet i fråga är redo att klara av det som krävs för en fullständig integrering med EU.

Utvecklingen under det senaste året ger anledning att vara optimistisk. Stora framsteg har gjorts, särskilt inom områdena energi, handel och transporter. Framsteg har också gjorts inom området polisiärt och rättsligt samarbete - med stöd av programmet Cards. De regelbundna bilaterala och multilaterala kontakterna har ökat och en regional strategi ses allt mer som ett självklart alternativet och inte enbart som en sista utväg. Utmaningen under det kommande året är att säkerställa att detta samarbete fortsätter att ge resultat.

3.1. Politiskt och institutionellt samarbete

Under det senaste året ökade de multilaterala och bilaterala kontakterna i regionen och med länder utanför regionen i frekvens såväl som innehåll. Gränsförvaltning, bekämpning av korruptionen, dubbelt medborgarskap, återvändande flyktingar, pensions- och socialförsäkringsrättigheter samt ekonomiskt samarbete är områden som har varit föremål för bilaterala diskussioner och, i många fall, avtal i regionen. Det finns fortfarande ett antal olösta frågor som har potential att störa förbindelserna, men lösningen av tvister, exempelvis vad gäller gränsövergången i Kostajnica mellan Bosnien och Hercegovina/Kroatien och framstegen mot en lösning av de viktigaste frågorna i gränstvisten mellan Kroatien/Serbien och Montenegro (Donau och Prevlaka), visar att förhandlingar och kompromisser är en metod som tillämpas allt oftare.

3.2. Framsteg inom särskilda sektorer

Infrastruktur: Ett av de särskilda målen för stabilisterings- och associeringsprocessen är att integrera länderna på västra Balkan i de alleuropeiska infrastrukturnätverken - att hjälpa de berörda länderna att utveckla infrastrukturstrategier med en internationell dimension som omfattar öppnande av marknaderna och utveckling av sammanlänkad infrastruktur. De konkreta resultaten anges i en förteckning över regionala infrastrukturprojekt, som för närvarande omfattar 46 projekt till ett totalt värde av omkring 3,46 miljarder euro, varav 52 % har börjat förverkligas (dubbelt mer än i december 2001).

Samarbetsprocessen för Donau och samarbetet för floden Savas avrinningsområde: Under det gångna året inrättades två regionala initiativ för infrastruktursamarbete: samarbetsprocessen för Donau och samarbetet för floden Savas avrinningsområde. Samarbetsprocessen för Donau inrättades av 13 länder i Wien i maj 2002 - inbegripet Bosnien och Hercegovina, Kroatien, Serbien och Montenegro och f.d. jugoslaviska republiken Makedonien (som observatör). Ramavtalet om floden Savas avrinningsområde - som undertecknades av Bosnien och Hercegovina, Kroatien, Serbien och Montenegro och Slovenien i december 2002 - är ett bra exempel där länder tar regionalt ansvar för en fråga och omvandlar möjligheter till verklighet. Avtalet är främst inriktat på vattenförvaltning, navigering och miljöskydd. En åtgärdsplan skall nu utarbetas och genomförandet påbörjas.

Transporter: Med beaktande av att avstånden i de enskilda länderna och på västra Balkan som helhet är relativt korta är en transnationell strategi för transportinvesteringar det enda som är realistiskt och hållbart. På detta område tillämpar Europeiska unionen en metod liknande den som använts i kandidatländerna. Efter det att studien av regionens transportinfrastruktur (TIRS, Transport Infrastructure Regional Study) slutfördes i juni 2002 kommer politik att, på basen av en studie av Balkanregionens transportinfrastruktur (REBIS, Regiona Balkans Infrastructure Study - Transport) fram till juni 2003, utformas i ett antal nyckelfrågor, bl.a. identifiering/prioritering av projekt för ett kärnnät, reform av de olika transportsektorerna, operativa verktyg för att stödja de planerande myndigheterna och investerarna i deras beslutsfattande. År 2002 undertecknades samförståndsavtal om de alleuropeiska korridorerna VI (floden Donau) och VIII (förbinder Italien med Turkiet via vägar genom Albanien, Bulgarien, f.d. jugoslaviska republiken Makedonien och Grekland), som båda är av avgörande betydelse för regionen.

Energi: Endast genom regionalt samarbete kan man garantera en hållbar elförsörjning för hela sydöstra Europa, jämna ut säsongsbundna variationer i produktionen, tillhandahålla reservkapacitet för nettoimportörer och välfungerande marknader för nettoexportörer. Undertecknandet av samförståndsavtalet om den regionala elmarknaden i sydöstra Europa och integreringen av denna med Europeiska unionens inre marknad för el i Aten i november 2002 utgjorde ett viktigt framsteg. Genom undertecknandet inleddes "Atenprocessen" som innebär att länderna på västra Balkan, Bulgarien, Grekland, Rumänien och Turkiet (med Österrike, Italien, Ungern, Moldova och Slovenien som observatörer) förbinder sig att följa en plan för att på medellång till lång sikt skapa förutsättningar för en fungerande elmarknad i sydöstra Europa och anpassa elnätet till EU:s elnät. Kommissionen kommer att utarbeta regelbundna rapporter för att följa upp framstegen med användning av metoder som riktmärkning och expertgranskning, och dessa kommer också att fungera som en viktig måttstock på ländernas framsteg i stabiliserings- och associeringsprocessen. Anpassning av lagstiftningen till gemenskapens regelverk och förbättrad administrativ förmåga är viktiga steg som skall tas. Under år 2003 avser Europeiska kommissionen att fastställa de grundläggande principerna för en regional strategi för gasmarknaden i sydöstra Europa.

Miljö: Länderna på västra Balkan deltar aktivt i det regionala programmet för återuppbyggnad av miljön (REReP) och samarbetar allt mer med Europeiska miljöbyrån för att ansluta västra Balkan till Europeiska nätverket för miljöinformation och miljöövervakning (EIONET). Detta innebär att miljösamarbetet mellan länderna i regionen och med Europeiska unionen har ökat avsevärt. Gemenskapens åtgärdsprogram för att främja icke-statliga organisationer inom miljöområdet utvidgades år 2002 till att omfatta västra Balkan.

Vetenskap och teknik: Genom det europeiska området för forskningsverksamhet och inledandet år 2002 av sjätte ramprogrammet för forskning och utveckling (2002 -2006) [8] sammanlänkas de berörda ländernas politik inom detta område med politiken i medlemsstaterna och kandidatländerna. Sjätte ramprogrammet är öppet för deltagande av länder som ingått nödvändiga avtal och är på projektnivå även öppet för deltagande av parter från tredje land och internationella organisationer. Deltagande av vetenskapsmän och institutioner från utvecklingsländerna, länderna i Medelhavsområdet, västra Balkan samt Ryssland och de nya oberoende staterna kommer att främjas. Forskning med inriktning på krigets effekter i regionen och med särskild betoning på miljö och hälsa kommer att prioriteras. Även verksamhet som rör jordbruket och industrin kan övervägas. Kravet att projekten bör inbegripa minst två partner som deltar i stabiliserings- och associeringsprocessen samt tre deltagare från medlemsstaterna/kandidatländerna kommer att direkt främja regionalt samarbete i forskarvärlden. Ett möte om en gemensam åtgärdsplan för EU/västra Balkan kommer att hållas i Thessaloniki i juni 2003 i syfte att anta en politik för regionalt vetenskapligt och tekniskt samarbete ("en gemensam vision") samt en åtgärdsplan och ett arbetsprogram. Detta bör underlätta en ytterligare integrering av dessa länder i det europeiska området för forskningsverksamhet.

[8] Europaparlamentets och rådets beslut nr 1513/2002/EG av den 27 juni 2002 om sjätte ramprogrammet för Europeiska gemenskapens verksamhet inom området forskning, teknisk utveckling och demonstration med syfte att främja inrättandet av det europeiska området för forskningsverksamhet samt innovation (2002-2006). EGT L 232, 29.8.2002, s.1.

Informations- och kommunikationsteknik är ett område som till sin natur är sådant att det kan främjas av en internationell strategi. Länderna i regionen har genom undertecknande av eSEE-agendan på ministernivå åtagit sig att genomföra planer för informationssamhällets utveckling. Samtliga länder har antagit lagar om telekommunikation, men ytterligare framsteg behövs i införlivandet och särskilt genomförandet innan lagstiftningen kan anses vara lockande för investerare. I samtliga länder behöver den institutionella förmågan stärkas.

Statistik är ett område som kräver internationellt samarbete. Länderna på västra Balkan deltar i olika verksamheter inom ramen för det europeiska statistiska systemet, exempelvis Eurostats arbetsgruppmöten med medlemsstaterna och kandidatländerna. Genom pilotprojekt kommer länderna att gradvis anpassa sin lagstiftning inom detta område till gemenskapens regelverk.

3.3. Att säkerställa komplementaritet mellan regionala initiativ

Arbetet inom ramen för stabiliserings- och associeringsprocessen kompletteras av ett antal andra regionala och subregionala initiativ. Viktigast bland dessa är stabilitetspakten för sydöstra Europa. Ett annat viktigt initiativ är den sydösteuropeiska samarbetsprocessen (SEECP, South East Europe Co-operation Process), som är ett forum för politisk samordning mellan alla länder i regionen. Andra initiativ som det adriatisk-joniska initiativet och samarbetsprocessen för Donau innefattar länder med särskilda gemensamma geografiska särdrag. Alla dessa spelar en viktig roll när det gäller att normalisera förbindelserna och bidrar därigenom till att uppnå målen för stabiliserings- och associeringsprocessen.

Inom ramen för stabilitetspakten har ansträngningarna fortsatt för att rationalisera och trappa ner verksamheten i linje med det mandat som den nya särskilda samordnaren tilldelats av Europeiska unionens råd. I mars 2002 presenterade den särskilda samordnaren för stabilitetspakten de prioriterade målen för 2002 och i december 2002 godkände det regionala forumet en ytterligare rationalisering av stabilitetspakten och prioriteringarna för 2003. Ett av de primära målen är att förbättra komplementariteten mellan paktens verksamhet och stabiliserings- och associeringsprocessens verksamhet.

4. ETT STÄRKT PARTNERSKAP FÖR PROCESSEN FRAMÅT

4.1. Fortsatta utmaningar

I kommissionens bedömning av länderna i denna årsrapport framhävs fem viktiga aspekter:

* Europeiska unionen bekräftar sitt åtagande gentemot regionen och stöder ett fortsatt närmande till unionen. Reella utsikter till ett EU-medlemskap är en stark drivfjäder när det gäller att genomföra genomgripande reformer av dessa samhällen. De möjligheter EU erbjuder är klara och tydliga. Samtidigt måste det betonas att det slutliga ansvaret ligger hos länderna själva. Framstegen kommer att bero på deras vilja att genomföra nödvändiga reformer och ansluta sig till europeiska normer och värderingar. Det finns inga genvägar till integrering med EU.

* Stabiliserings- och associeringsprocessen har visat sig vara framgångsrik när det gäller att åstadkomma stabilitet på västra Balkan. Denna process behöver emellertid befästas. Således bör ansträngningarna mångfaldigas för att aktivt främja säkerhet, demokrati och välstånd i regionen.

* Utvecklingen under den tid som rapporten omfattar har i flera länder varit långsammare än förväntat och länderna har inte använt hela sin potential - de rekommendationer som görs i den första årsrapporten är fortfarande till stor del ouppfyllda. Alltför ofta beror de långsamma framstegen på bristande politiskt engagemang, och vi vill än en gång betona att inget kan ersätta ett sådant engagemang.

* Stabiliserings- och associeringsprocessen är redan en strategi för anslutning, som anpassats till de berörda ländernas utvecklingsnivå. Detta mål bekräftades nyligen, i december 2002, av Europeiska rådet i Köpenhamn och det är nu viktigt att länderna i regionen fokuserar på de konkreta steg som de skall ta för att komma närmare detta mål. Reformprogrammet måste slutföras och reformerna måste genomföras ordentligt. Länderna bör uppmuntras att fastställa former och möjliga slutdatum för genomförande av reformerna och uppfyllande av de krav som anses nödvändiga för att utveckla ännu närmare förbindelser med unionen i syfte att nå det slutliga målet att bli fullvärdiga medlemmar. Hur snabbt denna process kan genomföras beror i sista hand på hur beslutna dessa länder är att uppfylla alla de förpliktelser och kriterier som krävs av varje enskilt land som önskar gå med i Europeiska unionen.

* Europeiska unionen, dess politik och det som står på spel för regionen måste bli tydligare för alla delar av samhället. En stor del av Europeiska unionens insatser - och de resultat som förväntas i framtiden - märks inte för befolkningen, medan de kortsiktiga och mödosamma reformerna är mer märkbara. Som det anges ovan måste både EU och regeringarna i unionen tydliggöra vad det är som vi försöker uppnå i regionen.

Som det anges i denna rapport och i rapporterna om de enskilda länderna står regionen inför enorma utmaningar, som inte har ändrats i någon större utsträckning sedan bedömningen i den första årsrapporten. Den framgångsrika stabiliseringen i regionen, som uppnåtts genom stabiliserings- och associeringsprocessen och dess instrument, har lagt grunden för ytterligare reformer och en snabbare övergång - om den politiska viljan är tillräcklig. De fortsatta utmaningarna kan delas in i fem huvudområden:

* Att bygga fungerande demokratiska stater. För detta krävs bland annat ytterligare demokratisering, stärkande av den institutionella förmågan och tillämpning av rättsstatsprincipen, respekt för mänskliga rättigheter, en lösning på de konstitutionella problemen, utveckling av ett aktivt civilt samhälle och oberoende medier, uppfyllande av internationella förpliktelser (t.ex. gentemot den internationella krigsförbrytar tribunalen för f.d. Jugoslavien) och ett starkt engagemang för ett ambitiöst reformprogram från de politiska ledarnas sida.

* För att förbättra effektiviteten i genomförandet av stabiliserings- och associeringsprocessen och samordningen av EU-relaterade frågor, måste länderna inrätta myndigheter för integrering med EU som har ett starkt stöd på högsta politiska nivå.

* Social och ekonomisk utveckling. En viktig utmaning för länderna är att säkerställa en fortsatt ekonomisk tillväxt, särskilt inför den oundvikliga minskningen av det utländska biståndet, samtidigt som processen för finanspolitisk konsolidering stärks ytterligare. Företagsklimatet måste förbättras för att underlätta utveckling och skapande av arbetstillfällen i den privata sektorn, vilket skulle tillhandahålla en grund för ytterligare ekonomisk utveckling och social sammanhållning.

* Att garantera rättigheten för alla kvarvarande flyktingar och fördrivna personer att återvända till den plats där de kommer ifrån och skapa hållbara förutsättningar för att de skall kunna återvända, t.ex. genom återbördande av egendom och ekonomisk hjälp.

* Åtagandena att bekämpa den organiserade brottsligheten och korruptionen måste omsättas i konkreta åtgärder och synliga resultat. De länder som önskar ansluta sig till europeiska värderingar och normer och så småningom bli medlemmar i Europeiska unionen måste helt enkelt lösa dessa problem.

Alla dessa områden är förstås relaterade till varandra. Att dra till sig utländska direktinvesteringar är en viktig förutsättning för ländernas ekonomiska utveckling - men investerare lockas endast till länder som är politiskt stabila, har tydliga bestämmelser om äganderätt, respekterar avtal och har ett fullständigt fungerande rättsligt system. För att flyktingarna skall återvända behövs en rättsligt, socialt och ekonomiskt trygg miljö, en lösning på alla problem kring äganderätten, förtroende för de lokala myndigheterna och goda framtidsutsikter. För framsteg i dessa frågor krävs att länderna i regionen engagerar sig i dem.

4.2. Att stärka stabiliserings- och associeringsprocessen

Allteftersom reformtakten ökar och länderna går framåt inom ramen för stabiliserings- och associeringsprocessen kommer arbetet naturligt nog att intensifieras och instrumenten kommer att anpassas därefter. Europeiska unionen kommer i allt större omfattning att tillämpa delar av "utvidgningsmetoden" - ett område där kommissionen under årens lopp har skaffat sig stor erfarenhet och expertis. Detta sker redan i viss utsträckning. Alla delar av kommissionen kommer att arbeta för att stödja länderna på västra Balkan.

Det ekonomiska stöd som ges genom Cards-programmet avser perioden 2001-2006, med ett flerårigt vägledande program som täcker perioden 2002-2004. Det är mycket litet av det som gjorts genom Phare-programmet i kandidatländerna som inte också kan göras genom Cards. Men den typ av stöd som tillhandahålls måste återspegla de särskilda behoven och prioriteringarna på västra Balkan - där flera länder, på grund av det som hänt i regionen under det senaste årtiondet, fortfarande kämpar med följderna av konflikterna, varför länderna har olika utgångspunkter. Kommissionens stöd kommer att anpassas allteftersom länderna utvecklas och behoven förändras.

Efter en inledande fas med stark fokusering på fysisk återuppbyggnad och återställande för att skapa en grund för ytterligare utveckling - som innebar förhandsutbetalning av medel - har fokuseringen flyttats till institutionell uppbyggnad på främst offentlig nivå, i syfte att stödja reformprocessen och förbereda länderna för närmare förbindelser med Europeiska unionen. Det finns många andra områden som är av vital betydelse för ländernas utveckling, exempelvis lokalt styre och det sociala området, men som inte finns med bland Cards-programmets viktigaste prioriteringar. Mer insatser inom ytterligare sektorer skulle kräva antingen att prioriteringarna ändras i riktning bort från satsningen på offentlig uppbyggnad, eller att ytterligare medel erhålls från annat håll genom olika finansieringsformer, från andra biståndsgivare eller från regeringarna själva, för att dela finansieringsbördan inom dessa sektorer. En ökning av Cards-programmets anslag diskuteras för närvarande och skulle göra det möjligt för kommissionen att intensifiera arbetet inom områdena social och ekonomisk utveckling och det civila samhället samt inom sektorer som påverkas av utvidgningsprocessen och sektorer som kräver särskild uppmärksamhet, t.ex. rättsliga och inrikes frågor, samt att ge ytterligare stöd till de provisoriska förvaltningarna i Bosnien och Hercegovina samt Kosovo.

Kommissionen avser att utvidga projekten för partnersamverkan till alla länder i regionen. Sådana projekt genomförs som bäst eller är under planering i Albanien och Kroatien inom ramen för Cards-programmet. Huruvida införandet av dem kommer att vara framgångsrikt beror emellertid både på ländernas förmåga att utnyttja de erbjudna möjligheterna och tillgången på experter i medlemsstaterna.

Europeiska unionens beslut att unilateralt liberalisera handeln med länderna på västra Balkan och att förbinda sig till detta genom långvariga avtalsförbindelser i form av stabiliserings- och associeringsavtal börjar få en positiv inverkan på den ekonomiska utvecklingen i regionen. Under de närmaste åren kommer ansträngningar från ländernas sida för att liberalisera handeln att vara nödvändiga för att ytterligare stärka utsikterna till ekonomisk tillväxt och därigenom bereda vägen för en förbättrad levnadsstandard. Handeln är en av hörnstenarna i Europeiska unionens politik för sydöstra Europa.

Granskningen och bedömningen av ländernas lagstiftning och överensstämmelsen med EU:s normer kommer att fördjupas inom vissa sektorer, eventuellt med hjälp av liknande stöd som det som tillhandahållits kandidatländerna genom TAIEX (Byrån för tekniskt bistånd och informationsutbyte).

Kommissionen överväger för närvarande att gradvis utvidga deltagandet i gemenskapens program till länderna på Västra Balkan. Detta skulle bland annat kräva en ändring av det befintliga regelverket och att ramavtal ingås för att skapa en rättslig grund för deltagande i dessa program. Deltagande i gemenskapens program inom ramen för föranslutnings strategin har visat sig vara ett värdefullt verktyg för att bekanta kandidatländerna och deras befolkningar med unionens politik och arbetsmetoder.

Länderna har uttryckt ett särskilt intresse för en liberalisering av EU:s viseringssystem och migrationspolitiken i allmänhet. Utvecklingen av en dialog om dessa frågor skulle ha stor betydelse för de ovannämnda problemen vad gäller uppfattningen av EU i regionen. Om den hanteras med försiktighet kan den var en positiv faktor för både unionen och de berörda länderna. Den kan också ingå som en del i unionens strategi för att hantera invandringen, med tanke på den fortsatta strömmen av olagliga invandrare som fortfarande kommer från regionen. Först när länderna, som ett minimikrav, avsevärt har förbättrat sin administrativa förmåga och tillämpningen av rättsstatsprincipen, kan garantera en effektiv gränskontroll och tillräckliga system för dokumentsäkerhet och har vidtagit allvarliga åtgärder för att bekämpa organiserad brottslighet och korruption kan EU på allvar överväga en revidering av sitt viseringssystem. Ett smidigt genomförande av återtagandeavtal skulle också beaktas i detta sammanhang. Kommissionen är beredd att föra konkreta diskussioner med länderna om vad som behöver göras för att rent konkret komma vidare i dessa frågor.

Politisk dialog är en annan hörnsten i processen som kan utvecklas ytterligare. Bilaterala möten av olika slag hålls regelbundet mellan EU och länderna på västra Balkan. När stabiliserings- och associeringsavtalen väl har trätt i kraft kommer den politiska dialogen formellt att äga rum i stabiliserings- och associeringsråden. Med beaktande av att många av ländernas problem liknar varandra eller är av gränsöverskridande natur värdesätter kommissionen särskilt en process med en regelbunden gemensam politisk dialog mellan Europeiska unionen och alla de fem länderna i regionen, vilket föreslås i kommissionens första årsrapport 2002 och har fått stöd av rådet.

Det toppmöte som kommer att hållas i Thessaloniki i juni 2003 mellan stats- och regerings cheferna från medlemsstaterna, kandidatländerna och de potentiella kandidatländerna på västra Balkan syftar till att sända ett starkt politiskt meddelande till länderna och folken i regionen, nämligen att EU kommer att arbeta för att integrera alla de balkanska länderna med unionen och att Europa kommer att vara återförenat först när denna region är en del av Europa. Vid mötet bör de länder som omfattas av stabiliserings- och associeringsprocessen även bekräfta sitt åtagande för en närmning till och gradvis integrering med unionen och att de är beslutna att arbeta för att uppfylla alla därmed förbundna kriterier och villkor, inbegripet genomföra demokratiska och ekonomiska reformer och vidareutveckla det regionala samarbetet. Mötet kommer att utgöra ett viktigt tillfälle att främja den politiska dialogen, bedöma de framsteg som gjorts inom ramen för stabiliserings- och associeringsprocessen och, slutligen, utbyta synpunkter om betydelsefull utveckling i unionen, regionen och på internationell nivå.

BILAGA I

Bedömning av stabiliserings- och associeringsprocessens instrument

1. Handelsåtgärder

Genom utvidgningen av Europeiska unionens autonoma handelsåtgärder hösten 2000 inrättades ett enhetligt system med handelsförmåner för länderna på västra Balkan [9], [10]. År 2001 ingicks avtalsförbindelser med Kroatien och f.d. jugoslaviska republiken Makedonien som i stort sätt täcker dessa åtgärder genom undertecknandet av stabiliserings- och associeringsavtal med respektive land [11]. I väntan på att avtalen skall ratificeras regleras unionens handelsförbindelser med dessa två länder av interimsavtal.

[9] Rådets förordning (EG) nr 2007/2000 (från november 2000), ändrad genom förordningarna (EG) nr 2563/2000 och (EG) nr 2487/2001.

[10] Tidigare omfattades Albanien av EU:s allmänna preferenssystem, medan Bosnien och Hercegovina och Kroatien var berättigade till handelsförmåner inom ramen för den första generationen autonoma handelsåtgärder som inrättades 1997 (rådets förordning (EG) nr 70/1997, ändrad genom förordningarna (EG) nr 2636/97 (för 1998) och (EG) nr 2863/98 (för 1999), och rådets förordning (EG) nr 6/2000 (januari-oktober 2000)) och som också för en kort tid tillämpades på Serbien och Montenegro innan förmånerna återkallades. Handeln med f.d. jugoslaviska republiken Makedonien reglerades av ett samarbetsavtal med Europeiska unionen från 1998.

[11] EU:s handelsförmåner för länderna på västra Balkan som erbjuds genom de autonoma handelsåtgärderna eller fastställs i avtalsförbindelserna med Kroatien och f.d. jugoslaviska republiken Makedonien benämns nedan "handelsåtgärder".

Genom dessa handelsåtgärder beviljar EU länderna på västra Balkan tullfritt tillträde till unionens marknad för praktiskt taget alla varor, inbegripet jordbruksprodukter, och utan kvantitativa restriktioner, utom vad gäller tullfria kvoter eller preferenskvoter för vissa fiskeriprodukter, "baby-beef" och vin [12]. Den största förändringen från och med år 2000 jämfört med tidigare system är den nästan fullständiga liberaliseringen av importen av jordbruksprodukter och avskaffandet av kvoter för känsliga industriprodukter.

[12] Handeln med textilprodukter omfattas dessutom av bilaterala avtal som medger tillträde till EU med befrielse från tullar och kvoter. Serbien och Montenegro har inte ingått sådana avtal med EU, utan har tilldelats kvoter av gemenskapen på unilateral grund.

Det har gått kort tid sedan handelsåtgärderna utvidgades. I början av 2003 var handelsstatistik för mindre än två hela kalenderår tillgänglig för analys [13]. Det är följaktligen för tidigt att ge en definitiv och detaljerad bild av hur dessa åtgärder fungerar. För att tillhandahålla en första grund för utvärdering av hur effektiva handelsåtgärderna är ges nedan en beskrivning av utvecklingen i EU:s import från västra Balkan fördelat på de olika länderna och olika produkter. Denna beskrivning kommer att behöva kompletteras senare när nödvändig handelsstatistik och ekonomiska uppgifter blir tillgängliga.

[13] I januari 2003 var statistik tillgänglig om medlemsstaternas import från länderna på västra Balkan fram till och med september 2002. Denna översikt baserar sig därför på EU:s import från länderna på västra Balkan under 12-månaders perioder som sträcker sig bakåt med början den sista månad för vilken statistik var tillgänglig (september 2002). Fyra perioder har valts: oktober 1998-september 1999, oktober 1999-september 2000, oktober 2000-september 2001 och oktober 2001-september 2002.

Det har skett en avsevärd ökning av EU:s import från västra Balkan under de senaste åren, om än från låga absoluta nivåer (se bild 1). Procentuellt har EU:s import ökat med omkring 40 % sedan september 1999 och med 21 % sedan handelsåtgärderna infördes i september 2000. Trots en viss minskning av tillväxttakten för EU:s import under senare tid, har regionens export till EU vuxit snabbare än dess export till resten av världen (baserat på uppgifter från IMF).

>Hänvisning till>

Källa: COMEXT.

Kroatien är den största exportören i regionen och står för nästan hälften av EU:s import från västra Balkan. Tillsammans med Serbien och Montenegro står dessa två länder för ungefär 70 % av regionens export till EU. Exportresultatet för dessa två länder är således en viktig faktor för utvecklingen av exporten från regionen som helhet. Sedan utvidgningen av handelsåtgärderna har vissa länder visat ett bättre exportresultat än andra. Kroatiens export till Europeiska unionen har ökat med omkring 15 %. Motsvarande siffra för Serbien och Montenegro är mer än 70 %. Exporten från Albanien och Bosnien och Hercegovina till EU har ökat med nästan 30 %, medan EU:s import från f.d. jugoslaviska republiken Makedonien har minskat oavbrutet sedan Kosovokonflikten 1999.

Av bild 2 framgår Europeiska unionens import av viktigare produktgrupper från länderna på västra Balkan. För nästan alla produktkategorier har EU:s import ökat sedan handelsåtgärderna utvidgades hösten 2000. De största importkategorierna, diverse industrivaror och industriella basprodukter, som står för nästan 60 % av EU:s import från regionen, har minskat något den senaste tiden, vilket överensstämmer med mönstret för den sammanlagda handeln i bild 1.

>Hänvisning till>

Västra Balkans export av maskiner och transportutrustning samt livsmedel och levande djur har ökat betydligt sedan handelsåtgärderna utvidgades. EU:s import från den sistnämnda kategorin har mer än fördubblats, vilket återspeglar det förbättrade tillträde till marknaden som medgavs genom handelsåtgärderna.

Socker står för ungefär hälften av ökningen av EU:s import av livsmedel och levande djur. Med anledning av att EU:s import av socker från regionen ökat avsevärt samtidigt som exporten av socker från EU till regionen ökat har kommissionen vidtagit flera åtgärder för att säkerställa en korrekt tillämpning av de förmånliga handelsavtalen för socker, t.ex. offentliggörande av ett meddelande till importörerna i juni 2002, förstärkt kontroll och ett närmare samarbete med tullmyndigheterna i regionen. Det beslöts också att upphöra med bidragen för export av socker från EU till de fem länderna i regionen, eftersom detta stimulerar ett mönster med export åt båda hållen.

Av det som anges ovan framgår att det finns flera tecken på att handelsåtgärderna kan ha haft en positiv inverkan på EU:s import från västra Balkan. Dock behöver länderna mer tid för att kunna dra full nytta av handelsåtgärderna. De ekonomiska operatörerna i länderna måste bli medvetna om de möjligheter handelsåtgärderna erbjuder, kontakter måste etableras med motparter i medlemsstaterna, distributionskanaler måste etableras och investeringar kan vara nödvändiga för att dra full nytta av de förbättrade exportmöjligheterna. Dessutom måste systemet för veterinära samt sanitära och fytosanitära kontroller förbättras och standarderna behöver harmoniseras ytterligare. Sådan verksamhet som syftar till att främja exporten bör utvecklas mer och den lagstiftning som antagits om handelsrelaterade frågor måste genomföras.

2. Gemenskapens stöd för återuppbyggnad, utveckling och stabilisering (Cards)

Eftersom man formellt enades om programplaneringen av gemenskapens stöd först i slutet av 2001 är Cards [14] fortfarande ett relativt nytt instrument - genomförandet av de strategiska riktlinjerna inleddes egentligen 2002.

[14] Rådets förordning (EG) nr 2666/2000 av den 5 december 2000 (EGT L 306, s. 1.)

>Hänvisning till>

Mellan 1998 och 2002 [15] var gemenskapens stöd till regionen som helhet i huvudsak inriktat på infrastruktur och demokratisk stabilisering (inbegripet flyktinghjälp), som erhöll 27 % respektive 20 % av de totala stödanslagen (bild 1).

[15] För att kunna ge en bild av utvecklingen omfattar analysperioden 1998-2002. Innan Cards blev operativt förmedlades gemenskapens stöd till Albanien, Bosnien och Hercegovina och f.d. jugoslaviska republiken Makedonien genom programmen Phare och Obnova och stödet till Kroatien och Serbien och Montenegro förmedlades genom Phare.

Rättsliga och inrikes frågor, administrativ kapacitetsuppbyggnad och ekonomisk och social utveckling tilldelades vardera i genomsnitt omkring 10 % av de totala anslagen.

Fördelningen speglar den prioritet som i det inledande skedet gavs till återuppbyggnad och flyktingproblemet. Från och med år 2001 har de belopp som anslagits för rättsliga och inrikes frågor och administrativ kapacitetsuppbyggnad ökat stadigt (bild 2) - vilket speglar stabiliserings- och associeringsprocessens betoning på förstärkning av förvaltningarnas genomförandekapacitet.

>Hänvisning till>

Gemenskapens stöd har genomgått tre breda faser: först gavs det som hjälp i en krissituation, med inriktning på krisinsatser och återuppbyggnad, därefter inriktades det mer på att stödja politisk, institutionell och ekonomisk övergång och i den tredje fasen har betoningen legat på att förbereda och genomföra associeringsprocessen.

I stort sett är den första av dessa faser nästan slutförd. Den andra och den tredje fasen är i olika stadier av genomförande - beroende på vilket land det är frågan om.

Även om Cards är inriktat på att vidmakthålla strategiska prioriteringar, framgick det i samband med krisen senaste år i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien att stödet från Cards kan anpassas efter hur situationen på platsen förändras. Vid detta tillfälle tillhandahöll Cards stöd för EU:s krisinsatser och för Ohrid-avtalet, genom hjälp till flyktingar och fördrivna personer, samt till den återuppbyggnad som framgångsrikt genomfördes av Europeiska byrån för återuppbyggnad.

>Hänvisning till>

I slutet av 2002 hade kontrakt tilldelats (kontrakt undertecknats) för 66 % av de totala medel som anslogs år 2001 och 45 % hade betalats ut (bild 3). Resultaten varierar dock från land till land beroende på verksamhetens inriktning, genomförandemekanismerna och - i de länder där förvaltningen har decentraliserats, särskilt Albanien - de nationella myndigheternas förmåga att utnyttja stödet.

>Hänvisning till>

Nivåerna för kontraktstilldelning och utbetalning är högre för de projekt som avser infrastruktur och demokratisk stabilisering och lägre för de projekt som är inriktade på rättsliga och inrikes frågor och administrativ kapacitetsuppbyggnad (bild 4). Detta speglar skillnaderna i den typ av insatser som görs inom dessa sektorer - särskilt det extra förberedande arbete som ofta krävs för stöd till rättsliga och inrikes frågor och administrativ kapacitetsuppbyggnad.

Både Europeiska byrån för återuppbyggnad och delegeringsstrategin i allmänhet har visat sig fungera effektivt när det gäller att förmedla stöd på platsen - vilket bevisas av det arbete som utförts av kommissionens delegation i Bosnien och Hercegovina.

Delegeringen har utvidgats till både Albanien och Kroatien med verkan från och med den 1 december 2002 respektive den 1 januari 2002. Syftet har varit att öka genomförandetakten och dra nytta av kunskaper och erfarenheter på lokal nivå.

Gemenskapsstödets nuvarande inriktning på institutionell uppbyggnad och rättsliga och inrikes frågor speglar de prioriteringar som fastställdes 2001 - även om stödet till infrastruktur fortfarande är betydande, särskilt i Serbien och Montenegro. Särskild betoning läggs på att stärka de nationella förvaltningarnas förmåga att genomföra de reformer som är nödvändiga för associering.

Gemenskapens stöd till rättsliga och inrikes frågor är avsett att skapa en långsiktig ram för införande eller förstärkning av rättsstatsprincipen - vilket är en förutsättning för att uppnå de mer övergripande målen, dvs. demokratisk, institutionell, ekonomisk och social utveckling. Genom de delegationer som sändes ut under år 2002 för att ta fram fakta har kommissionen kunnat skapa sig en detaljerad bild av den aktuella situationen och göra en bedömning av behoven. På basen av denna bedömning vidareutvecklar kommissionen sin övergripande strategi för rättsliga och inrikes frågor i regionen för att hjälpa de brottsbekämpande organen i länderna att börja tillämpa europeiska eller internationella standarder och bästa metoder.

Hur reformerna utvecklar sig i de olika länderna beror på ett antal samverkande faktorer: de nationella regeringarnas initiativ, de nationella institutionernas arbete och stödet från det internationella samfundet - särskilt Europeiska unionen. Syftet med denna rapport är att utvärdera de övergripande framstegen i reformprocessen. Cards kommer att omfattas av en särskild rapport enligt vad som anges i Cards-förordningen [artikel 13.2 - senast den 30 juni 2004].

3. Exceptionellt (makroekonomiskt) stöd från gemenskapen

Gemenskapen har med makroekonomiskt och exceptionellt stöd även bidragit till ett antal stabiliserings- och reformprogram på västra Balkan som finansieras av IMF. År 2002 godkände rådet två nya makroekonomiska stödinsatser till förmån för Serbien och Montenegro (upp till 130 miljoner euro) och Bosnien och Hercegovina (upp till 60 miljoner euro), båda i form av bidrag och lån. Utbetalningarna under år 2002 (inbegripet för tidigare beslutade insatser för Serbien och Montenegro, Kosovo och f.d. jugoslaviska republiken Makedonien) uppgick till 152 miljoner euro. En förutsättning för att denna typ av stöd skall kunna frigöras är att det IMF-finansierade programmet i fråga genomförs på ett tillfredsställande sätt och att de villkor för den ekonomiska politiken som överenskommits med myndigheterna har uppfyllts. (En mer detaljerad redogörelse av dessa insatser ges i årsrapporterna om stabiliserings- och associeringsprocessen i respektive land samt i årsrapporten om genomförandet av makroekonomiskt stöd år 2002, som ännu inte har offentliggjorts.)

BILAGA II

ALBANIEN

Stabiliserings- och associeringsrapport

SAMMANFATTNING

Albanien har gjort begränsade framsteg när det gäller att bemöta de många utmaningar som landet står inför. Rekommendationerna i 2002 års rapport om stabiliserings- och associeringsprocessen har endast delvis åtgärdats. Den relativa men ändå sköra politiska stabilitet och den förnyade dialog mellan partierna som uppnåddes våren 2002 möjliggjorde ett lugnt presidentval, men har ännu inte resulterat i några betydande reformresultat.

Det nya politiska klimatet har lett till vissa framsteg i genomförandet av det internationella samfundets rekommendationer för att förbättra Albaniens valförfaranden. Det har dock inte räckt för att uppfylla de konstitutionella bestämmelserna om återbördande av eller kompensation för mark som beslagtogs under kommunisttiden. Medan framsteg har gjorts för att utveckla ett gott regionalt samarbete finns det fortfarande brister i tillämpningen av rättsstatsprincipen, särskilt på grund av svaga brottsbekämpande institutioner, begränsad administrativ förmåga, korruption och organiserad brottslighet. De individuella friheterna och mänskliga rättigheterna garanteras i albansk lag, men det finns ett tydligt utrymme för förbättringar i genomförandet. I Albanien är inställningen till minoriteter i allmänhet konstruktiv, men ambitionerna att eftersträva högre normer har varit begränsade.

Albaniens BNP fortsatte att öka och steg med mellan 4,5 % och 5 %, jämfört med 6,5 % 2001. De ekonomiska resultaten för den period som rapporten omfattar har totalt sett varit sämre än förväntat. Huvudskälen till att takten dämpats är de fortsatta problemen inom elsektorn, den allmänna nedgången i världsekonomin, begränsad tillväxt i jordbrukssektorn och otillfredsställande insatser från tullen och skatteförvaltningen. Myndigheterna lyckades delvis hantera dessa ogynnsamma omständigheter: både budgetunderskottet och inflationstakten hölls inom målramarna. Framstegen vad gäller privatiseringsprocessen och omstruktureringen av finanssektorn har varit begränsade. Det övergripande företagsklimatet har inte förbättrats i någon större utsträckning, trots vissa initiativ som syftar till att stödja främjandet av företag och uppmuntra lokala och utländska investeringar. Rättssäkerheten är fortfarande bristfällig och handelsrätten är otillräcklig om man vill gynna utvecklingen av företag. Vissa steg har tagits för att förbättra den i allmänhet ogynnsamma situationen inom de olika ekonomiska sektorerna, exempelvis transport, energi eller jordbruk, men dessa ansträngningar måste fortsätta på medellång sikt för att uppnå några betydande resultat.

Efter förseningar som berodde på Albaniens svårigheter att garantera politisk stabilitet och genomföra reformer inleddes officiellt förhandlingar om ett stabiliserings- och associeringsavtal i slutet av januari 2003. Med nuvarande reformeringstakt riskerar förhandlingarna dock att bli långa och utdragna. Innan förhandlingarna kan avslutas måste Albanien visa sin förmåga att genomföra bestämmelserna i det framtida avtalet och åtgärda de prioriterade problem som Europeiska unionen identifierat i olika rapporter och övervakningsinstrument. Albanien bör ägna särskild uppmärksamhet åt sektorn för rättsliga och inrikes frågor, om man vill göra meningsfulla framsteg i stabiliserings- och associeringsprocessen. Vissa förbättringar har noterats när det gäller att minska den olagliga migrationen till EU, men människo- och narkotikasmugglingen och andra former av organiserad brottslighet samt korruptionen inom nyckelområden som rättssystemet, tullen och polisen ger fortfarande anledning till djup oro. Förbättringarna inom domstolsväsendet har varit begränsade och antalet åtal som väckts för brott har varit lågt, trots ett ökat antal häktningar. Albanien kommer att kunna ta itu med dessa utmaningar endast om regeringen, den albanska politiska makten och de brotts bekämpanden organen (inbegripet åklagarmyndigheten och domarkåren) verkligen engagerar sig i detta och är fullständigt beslutna att omsätta sitt engagemang i handling.

BOSNIEN OCH HERCEGOVINA

Stabiliserings- och associeringsrapport

SAMMANFATTNING

Oberoende av alla ambitioner att ansluta sig till Europeiska unionen måste Bosnien och Hercegovina utvecklas till en självstående stat. I annat fall kan Bosnien och Hercegovina inte uppfylla medborgarnas grundläggande behov av säkerhet, institutionaliserad frihet och ekonomisk välfärd, inte heller kan det integreras med EU:s strukturer. Att vara självstående är därför en förutsättning för att Bosnien och Hercegovina skall kunna gå vidare från att ta hand om efterverkningarna av kriget (återuppbyggnad och genomförande av fredsavtal) till ett program för övergång där man, liksom landets central- och östeuropeiska grannar, koncentrerar sig på de reformer och tekniska anpassningar som är nödvändiga för integrering med EU. Under det senaste året har stora framsteg gjorts, men det är ännu inte säkerställt att landet förmår bli självstående. De regeringar som nyligen tillsatts med ett mandat på fyra år kommer att ha en avgörande roll när det gäller att bestämma huruvida detta kan uppnås inom en rimlig tidsram.

De allmänna valen i oktober 2002 bekräftade att Bosnien och Hercegovina oberoende av de politiska och institutionella utmaningarna ansluter sig till de grundläggande demokratiska principerna. Beslutet om att genomföra det beslut som Bosniens och Hercegovinas författningsdomstol fattade år 2000 om de konstituerande folken utgör en milstolpe som har ändrat dynamiken i den nationella politiken och är ett steg på vägen mot integrering. Inom andra områden har framsteg gjorts på bred front, t.ex. en stegvis nedmontering av parallella strukturer i federationen Bosnien och Hercegovina, utstationering av tjänstemän från den statliga gränskontrollen vid alla gränsövergångsställen och framgångsrika nedskärningar av militären. Tecknen på ett verkligt engagemang i reformerna och en hållbar dynamik i inrikespolitiken är dock begränsade: för många av de reformer som inletts krävdes påtryckningar från den höge representanten och det internationella samfundet. Ett exempel på att man inte lyckats gå vidare från efterkrigsfasen till ett program för övergång är att misstänkta krigsförbrytare som Radovan Karadzic i Republika Srpska fortfarande är ostraffade. Kampen mot korruption och organiserad brottslighet behöver stärkas. Om man inte lyckas åtgärda dessa problem är en integrering med EU:s strukturer omöjlig.

Vad gäller den ekonomiska situationen är långsiktig hållbarhet fortfarande långt ifrån säkerställd. Efter en hög tillväxttakt under andra halvan av 1990-talet som till stor del berodde på återuppbyggnadsstödet, minskar nu tillväxten. Enligt beräkningarna är BNP fortfarande mindre än hälften av BNP före kriget (Bosnien och Hercegovina förväntas nå samma nivå som före kriget först år 2010 eller senare), även om den informella ekonomin gör att denna siffra kan vara missvisande. De ekonomiska och sociala kostnaderna av en bristfällig intern harmonisering och samordning hindrar staten från att fungera effektivt och eliminerar decentraliseringens fördelar. De offentliga utgifterna är fortfarande alltför höga, medan Bosnien och Hercegovina när det gäller betalningsbalansen fortsätter att visa underskott både i handeln och bytesbalansen. Under år 2002 vidmakthöll Bosnien och Hercegovina emellertid en makroekonomisk stabilitet och låg inflation och fortsatte sina ansträngningar att minska budgetunderskottet. De utländska direktinvesteringarna ökade år 2002, men Bosnien och Hercegovina måste fortfarande göra mer för att dra till sig utländska investerare. Det finns litet som tyder på att Bosnien och Hercegovina har försökt åtgärda sitt kroniska biståndsberoende - trots att detta problem kommer att bli allt mer akut vartefter det internationella stödet minskar.

Framsteg har noterats i stabiliserings- och associeringsprocessen. Färdplanen hade i huvudsak färdigställts i september 2002. Naturligtvis är en färdplan aldrig ett recept för perfekt styrning eller omedelbar anslutning till EU, utan anger vilka frågor som brådskar och ger ett mått på den politiska viljan att ta itu med dem. Beklagligt nog tog det alltför lång tid att färdigställa den och fortsatt uppmärksamhet krävs för att kontrollera att den genomförs fullständigt. Nästa skede i stabiliserings- och associeringsprocessen är att utarbeta en genomförbarhetsrapport, där man kommer att bedöma huruvida Bosnien och Hercegovina är redo att inleda förhandlingar om ett stabiliserings- och associeringsavtal. Om Bosnien och Hercegovina skall hinna ifatt sina grannar, av vilka vissa kanske kommer att ha hunnit till övergångsfasen, måste reformerna påskyndas, inbegripet de som anges i den senaste stabiliserings- och associeringsrapporten, och verkligt självstående strukturer måste utvecklas.

KROATIEN

Stabiliserings- och associeringsrapport

SAMMANFATTNING

Den politiska situationen i Kroatien var i allmänhet stabil och den övergripande situationen tillfredsställande, eftersom den demokratiska utvecklingen håller på att befästas. Regeringen fortsatte att visa beslutsamhet i sina ansträngningar för att införa en fullt utvecklad demokrati där rättsstatsprincipen respekteras. Det regionala samarbetet stärktes, en författningslag om de nationella minoriteternas rättigheter antogs och viktiga ändringar av lagstiftningen antogs för att göra det lättare för flyktingar att återvända. Trots denna positiva utveckling har inte tillräckligt gjorts för att uppfylla de övriga prioriteringar på kort sikt som anges i förra årets rapport. En ny lag om den kroatiska radion och televisionen (HRT) antogs i februari, men ger inte ett fullständigt skydd mot eventuell direkt eller indirekt inblandning från politiska och statliga organ. Regeringens inställning till samarbete med den internationella krigsförbrytar tribunalen för f.d. Jugoslavien är kallsinnig. I praktiken har endast begränsade framsteg gjorts i processen för att underlätta den serbiska minoritetens återvändande och en verklig integrering av den. Trots att en strategi antagits utgör domstolarnas fortsatta svaghet ett allvarligt problem och ansträngningarna inom detta område måste intensifieras. Kampen mot korruption och organiserad brottslighet måste stärkas.

Den ekonomiska situationen fortsatte att förbättras. Tillväxten i Kroatien uppskattas ha ökat till 5 % år 2002 och framtidsutsikterna är positiva. Den offentliga finanspolitiken är svag och gör ekonomin sårbar, trots en justering av budgeten på central nivå. Den höga arbetslösheten är ett stort problem. De övergripande framstegen vad gäller de strukturella reformerna har på senare tid gått långsamt, vilket speglar en svag regeringskoalition och allmänhetens motstånd mot ett antal impopulära åtgärder. Framsteg har gjorts när det gäller att rationalisera de sociala transfereringarna och genomföra den andra pelaren i pensionssystemet, inleda en decentralisering på skatteområdet och införa en gemensam statskassa. Å andra sidan släpar reformerna efter inom andra områden, exempelvis privatisering, utbildning samt sjuk- och hälsovård. Arbetsmarknadsreformen, som syftar till att öka flexibiliteten, har ännu inte antagits.

Regeringen visade ett starkt engagemang för genomförandet av stabiliserings- och associeringsavtalet och interimsavtalet. Regeringen har antagit ett ambitiöst program för Kroatiens integrering med Europeiska unionen, som omfattar en plan för harmonisering av lagstiftningen med gemenskapens regelverk. Kroatien har inlett ett intensivt arbete för att anpassa sin lagstiftning till gemenskapens regelverk och uppfylla de flesta av de prioriteringar som identifieras i 2002 års stabiliserings- och associeringsrapport. Under de senaste 12 månaderna har viktig ny lagstiftning utarbetats inom områden som konkurrens och statligt stöd, immateriell äganderätt och konsumentskydd, och antagandet av denna måste prioriteras. Samtidigt måste nödvändig administrativ kapacitet skapas, inbegripet en oberoende myndighet för statligt stöd, för att garantera efterlevnaden av ny lagstiftning. Genomförandet av den befintliga lagstiftningen är också ofta en utmaning, beroende dels på förseningar i antagandet av nödvändiga genomförandebestämmelser och dels på svag administrativ kapacitet. Mer allmänt måste Kroatien fästa särskild uppmärksamhet vid att stärka sin offentliga förvaltning, för att säkerställa att berörda ministerier och andra offentliga myndigheter har möjlighet att genomföra det stora antal lagstiftningsreformer som Kroatien har åtagit sig.

F.D. JUGOSLAVISKA REPUBLIKEN MAKEDONIEN

Stabiliserings- och associeringsrapport

SAMMANFATTNING

Efter en mycket instabil period som följde efter krisen år 2001 har den politiska situationen i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien stadigt gått mot en normalisering baserad på det ramavtal som ingicks i Ohrid. Europeiska unionen har (tillsammans med sina partner i OSSE samt Nato och Förenta staterna) konsekvent stött denna process. EU:s övertagande av Natos militära uppdrag i mars visar än en gång EU:s åtagande för fred och stabilitet i landet. Valet den 15 september visade att man gradvis håller på att återvända till ett normalt politisk liv. Skapandet av en multietnisk koalitionsregering är ett mycket positivt tecken på att det finns en samarbets- och kompromissvilja. Det är av avgörande betydelse att alla de parter som undertecknat ramavtalet, inbegripet oppositionspartierna, fortsätter på denna väg till dess att det har genomförts fullständigt, eftersom det är den enda basen för ytterligare utveckling och förstärkning av landets institutioner och dess kapacitet att närma sig EU. Efter de inledande framstegen behöver reformtakten ökas. Det politiska stöd som alla de stora politiska partierna har uttryckt för en integrering med EU bör också underlätta inledandet av de nödvändiga politiska och ekonomiska reformerna. Mycket återstår att göra och det är nu upp till regeringen att ta nödvändiga initiativ och genomföra dem.

Det ekonomiska resultatet för f.d. jugoslaviska republiken Makedonien för år 2002 var sämre än förväntat, även om den monetära stabiliteten och växelkursstabiliteten vidmakthölls. De negativa effekterna av krisen 2001 märktes ännu år 2002 och förvärrades av de svaga yttre förutsättningarna. Den politiska osäkerheten före de allmänna valen i september och det faktum att man inte lyckades ingå ett avtal med IMF förrän i februari inverkade negativt på det ekonomiska klimatet och företagsklimatet. Genomförandet av det avtal som slutligen nåddes med IMF (och som ännu skall godkännas) kommer ytterligare att öka förtroendet för den sunda marknadsorienterade ekonomiska politik som den nya regeringen kommer att föra, vilket kommer att förbättra företagsklimatet och stimulera tillväxten. Endast på detta sätt kan regeringen klara av kostnaderna för reformprocesserna. Andra nyckelfrågor som regeringen måste åtgärda är genomförandet av ett modernt system för finansförvaltning och decentraliseringen av de offentliga finanserna.

När det gäller förvaltningens struktur och verksamhet behöver en rättslig ram för decentralisering av den offentliga förvaltningen fortfarande antas och genomföras för att bidra fullständigt till en mer omfattande stabilisering av landet. Som det betonas redan i 2002 års stabiliserings- och associeringsrapport återstår en del arbete i fråga om den offentliga förvaltningens struktur och ledning innan den på ett lämpligt sätt kan fullgöra alla de uppgifter som krävs av den i en fungerande demokrati baserad på rättstatsprincipen. Det är av avgörande betydelse att regeringen fortsätter att utarbeta effektiva åtgärder mot korruptionen. Andra prioriterade reformer innefattar säkerhetssektorn och effektiva åtgärder för att åtgärda bristerna i rättssystemet.

Ett snabbt genomförande av ramavtalet kommer också att främja framsteg i stabiliserings- och associeringsprocessen, inbegripet den pågående processen för ratificering av stabiliserings- och associeringsavtalet. I mellantiden bör f.d. jugoslaviska republiken Makedonien se till att fullständigt uppfylla alla de skyldigheter som följer av interimsavtalet och att slutföra det förberedande arbete som är nödvändigt för genomförandet av det fullständiga stabiliserings- och associeringsavtalet, så att arbetet kan inledas så snart avtalet träder i kraft.

SerbiEN OCH Montenegro

Stabiliserings- och associeringsrapport

SAMMANFATTNING [16]

[16] Staten Serbien och Montenegro består av Serbien, Kosovo (under internationell förvaltning enligt FN:s säkerhetsråds resolution 1244 av den 10 juni 1999) och Montenegro. Denna stat motsvarar internationellt den juridiska enheten Förbundsrepubliken Jugoslavien.

Vissa framsteg har gjorts, men mycket återstår att göra, och ännu har man inte tagit det kvalitativa kliv framåt som krävs om staten Serbien och Montenegro skall kunna dra fullständig nytta av stabiliseringen och associeringen.

Det tragiska mordet på den serbiske premiärministern Zoran Djindjic, som modigt arbetade för att bygga en demokrati och som spelade en nyckelroll när det gällde att föra ut Serbien ur sin isolering, har chockat regionen och det internationella samfundet. Detta brott är en påminnelse om det svåra historiska arvet och också om behovet att i oförminskad takt fortsätta regeringens arbete för stabilisering, demokratisering och reform. Zoran Djindjic arbetade hängivet för att hålla Serbien och Montenegro kvar på vägen mot Europeiska unionen och i denna rapport anges de reformer som är nödvändiga för att på bästa sätt föra denna vision framåt. Kommissionen kommer att fortsätta att tillhandahålla allt stöd som är möjligt till myndigheterna i Serbien och Montenegro i deras arbete för att bekämpa de krafter som har försökt angripa den serbiska demokratin.

Framstegen mot politisk reform har varit av varierande nivå: inom områdena mänskliga rättigheter/minoriteters rättigheter och regionalt samarbete har betydande framsteg gjorts, vad gäller reformen av domstolarna och polisen har resultaten varit blandade och vad gäller den svåra uppgiften att omstrukturera den offentliga förvaltningen och bygga stabila, effektiva och trovärdiga institutioner har framstegen varit långsammare än man hade hoppats. Engagemanget för reformering kvarstår, men ett antal allvarliga hinder fortsätter att orsaka svårigheter. Det historiska arvet och det faktum att äldre strukturer finns kvar, misslyckandet att uppfylla de viktigaste av de internationella förpliktelserna, exempelvis samarbete med den internationella krigsförbrytar tribunalen för f.d. Jugoslavien, politisk oenighet om tolkningen och genomförandet av de konstitutionella bestämmelserna och utdragna tvister mellan de politiska partierna - alla dessa faktorer har bidragit till den långsamma reformtakten inom ett antal nyckelområden. Mordet på den serbiske premiärministern Djindjic är bara en alltför kraftfull påminnelse om behovet att bekämpa organiserad brottslighet och extremism i hela regionen.

Den ekonomiska situationen har förbättrats tack vare en stabilitetsinriktad makroekonomisk politik, även om de offentliga finanserna och den externa positionen fortfarande utgör en utmaning. De strukturella reformerna har fortsatt, särskilt inom bank- och företagssektorn, men måste påskyndas ytterligare. Nyckeln till att staten skall lyckas uppfylla hela sin ekonomiska potential - och också en förutsättning för avtalsförbindelser med EU - är att man lyckas införa en inre marknad och en gemensam handelspolitik.

EU:s reformprogram och stabiliserings- och associeringsprocessen är katalysatorer för reformeringen. Men mycket tid gick förlorad under 2002 och staten måste skynda på reformtakten och förbättra genomförandet av lagstiftningen om den skall uppfylla sin potential. Den fortsatta inriktningen på de konstitutionella frågorna har dragit uppmärksamheten från andra grundläggande områden - innan dessa frågor har fått en lösning kommer staten att ha problem med att hålla den nödvändiga reformtakten. Många av de rekommendationer som gjorts i 2002 års stabiliserings- och associeringsrapport, i tidigare rapporter och av EU:s rådgivande expertgrupp för f.d. Jugoslavien återstår att genomföra och är fortfarande giltiga - och många av dem är en förutsättning för genomförande av ett eventuellt framtida stabiliserings- och associeringsavtal. Hur framgångsrikt och snabbt eventuella förhandlingar om ett stabiliserings- och associeringsavtal kan genomföras beror på statens förmåga att visa sin kapacitet att genomföra ett sådant avtal, varvid stor uppmärksamhet kommer att fästas vid de resultat som uppvisats vid reformeringen. Kommissionen kommer att fortsätta att tillhandahålla staten stöd och rådgivning. Men EU:s insatser kan inte ersätta en bristande politisk vilja i staten, inte ens med den insatsnivå som hållits under de senaste åren. Endast med ett fullständigt engagemang och samarbete inom staten samt beslutsamma åtgärder för att öka reformtakten kommer staten att klara av att göra nödvändiga framsteg.

Situationen i Kosovo har sina egna särdrag på grund av närvaron av en internationell civil och militär förvaltning, men många av problemen är ändå de samma. Arbetet med att bygga en demokrati och införa rättsstatsprincipen fortsätter samtidigt med andra reformer för att uppfylla EU:s krav, inbegripet inom det ekonomiska området. Den framtida utmaningen för de provisoriska institutionerna är att ta större ansvar för reformerna och deras genomförande - inom ramarna för de befogenheter som de har tillde