EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 22.07.1998 
KOM(1998) 394 slutlig 
98/0229 (COD) 
98/0230 (COD) 
98/0231 (COD) 
Förslag till 
EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING 
om ändring av rådets förordning (EEG) nr 1612/68 
för fri rörlighet inom gemenskapen för arbetstagare 
Förslag till 
EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV 
om ändring av rådets direktiv 68/360/EEG om avskaffande av restriktioner 
för rörlighet och bosättning inom gemenskapen 
för medlemsstaternas arbetstagare och deras familjer 
Förslag till 
EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS BESLUT 
om inrättande av en rådgivande kommitté för fri rörlighet och social trygghet 
för arbetstagare inom gemenskapen och om ändring av 
rådets förordningar (EEG) nr 1612/68 och (EEG) nr 1408/71 
(Framlagda av kommissionen) 

INLEDNING 
Detta förslag är ett led i de åtgärder som presenterades i kommissionens handlingsplan 
för fri rörlighet för arbetstagare, vilken antogs den 12 november 19971. 
1 denna handlingsplan presenterade kommissionen åtgärder för att förbättra den fria 
rörligheten för arbetstagare utifrån två infallsvinklar. 
• För det första, genom att ge unionsmedborgarna ett effektivt och genomsynligt 
instrument för att kunna utöva denna grundläggande frihet som fastslogs i 
Rom fördraget och genomfördes för trettio år sedan. 
• För del andra kan den fria rörligheten, som rättsligt redskap för att främja 
arbetstagarnas rörlighet, bidra till samordningen av de olika medlemsstaternas 
sysselsättningspolitik. I denna bemärkelse framstår rörligheten som ett grundläggande 
instrument för att öka det europeiska mervärdet av de sysselsättningsfrämjande 
åtgärderna. De europeiska arbetstagarnas sysselsättningsmöjligheter kan öka om del 
skapas ett område med en fungerande fri rörlighet för arbetstagarna. Dessa skulle dä 
dels kunna få tillgång till en enda stor gemensam arbetsmarknad inom unionen, dels 
kunna förbättra sina kvalifikationer och sin erfarenhet genom att skaffa sig 
internationell yrkeslivscrfarenhet, vilket borde förbättra deras anslällbarhet och 
anpassningsbarhet till arbetsmarknaden. 
Mot denna bakgrund presenteras i det följande ett förslag till ändring av 
förordning (EEG) nr 1612/68 och direktiv 68/360/EEG om fri rörlighet för arbetstagare 
(första delen). 
Vidare är det av avgörande betydelse att arbetsmarknadens parter deltar i denna debatt, 
vilket slagits fast i den ovan nämnda handlingsplanen. Det är därför viktigt att se till att 
de befintliga strukturerna för denna medverkan förenklas. Kommissionen föreslår därför, 
pä inrådan av arbetsmarknadens parter, en sammanslagning av de två rådgivande 
kommittéer för fri rörlighet som finns idag: den rådgivande kommittén för fri rörlighet 
för arbetstagare och den rådgivande kommittén för social trygghet för migrerande 
arbetare. För detta ändamål presenteras ett förslag till beslut (andra delen). 
KOM(97) 586 slutlig. 
FÖRSTA DELEN 
Förslag till 
EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING 
om ändring av rådets förordning (EEG) nr 1612/68 
för fri rörlighet inom gemenskapen för arbetstagare 
(Text av betydelse för EES) 
Förslag till 
EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV 
om ändring av rådets direktiv 68/360/EEG om avskaffande av restriktioner 
för rörlighet och bosättning inom gemenskapen 
för medlemsstaternas arbetstagare och deras familjer 
(Text av betydelse för EES) 
MOTIVERING 
A. ALLMÄNNA BETRAKTELSER 
I. Motiv till den föreslagna översynen 
Reglenia för den fria rörligheten för arbetstagare är i kraft sedan flera årtionden tillbaka. 
Den fria rörligheten är en av Romfördragets mest utvecklade och avancerade rättsliga 
mekanismer för att främja ett europeiskt medborgarskap. Rätten till fri rörlighet ger 
automatiskt gemenskapens arbetstagare direkt tillgång till arbetsmarknaderna i alla 
medlemsstaterna. 
Genomförandet av denna rättighet i praktiken är avhängigt hur effektiva de rättsregler är 
som skall göra det möjligt att utan hinder utöva rätten till fri rörlighet. Dessa regler är 
emellertid trettio år gamla. Under dessa år har EG-domstolen haft många tillfällen att 
yttra sig om reglerna och tolka dem. Det har med andra ord utvecklats en omfattande 
rättspraxis med tolkningar av lagstiftningen. För att stärka rättsskyddet och 
gcnomsynligheten, till fromma för medborgarna, behövs nu en anpassning av 
rättsreglerna till existerande rättspraxis. 
Trots att den fria rörligheten existerat i trettio år i unionen, visar erfarenheterna från 
tillämpningen av lagstiftningen att det finns vissa luckor i den som måste täppas till och 
vissa brister som måste åtgärdas. 
Bristerna i lagstiftningen om den fria rörligheten för arbetstagarna, vissa rättsreglers 
obsoleta karaktär och de nationella administrativa myndigheternas tillämpning utgör 
erkända hinder för genomförandet av den inre marknaden. Statistiken visar t.ex. att 
rörligheten i Europa fortfarande är liten i jämförelse med USA2. Att underlätta den fria 
rörligheten är följaktligen ett viktigt mål för Europa. Om detta mål skall kunna uppnås 
beror dock delvis på effektiviteten i de rättsregler som skall undanröja hindren för den 
fria rörligheten. 
För att ta ett nytt grepp om denna fråga inrättade kommissionen 1996 en högnivågrupp 
för den fria rörligheten för personer. Under Simone Veils ordförandeskap presenterade 
denna grupp i mars 1997 en rapport som påpekar dessa fel och brister. Vidare betonas det 
i rapporten att det är nödvändigt att man i lagstiftningen inte bara beaktar utvecklingen i 
rättspraxis utan också "den politiska och sociologiska utvecklingen" i Europeiska 
unionen sedan 1968. 
Furopaparkuncntet har ä sin sida gäng på gäng uttalat sig för en förbättring av del 
rättsliga ramverket för den fria rörligheten för arbetstagarna. Parlamentet har yttrat sig 
positivt3 om kommissionens lagstiftningsförslag från 1989 beträffande 
förordning (EEG) nr 1612/68 och direktiv 68/360/EEG4. Inom ramen för uppföljningen 
av rapporten frän högnivägruppen lorden fria rörligheten, har Europaparlamentet nyligen 
ännu en gäng bekräftat behovet av alt stärka den rättsliga ramen för den fria rörligheten 
och behovet av en effektiv tillämpning frän medlemsstaternas sida. 
Sc kommissionens rapport "Sysselsättningen i Ktiropa 1997". 
•' Parlamentets yttrande av den 14 februari 1989 ( A3-(X) 13/90). 
4 KOM(88) 815 slutlig. 
4 
Kommissionen antog i november 1997 en handlingsplan för fri rörlighet för arbetstagare, 
i linje med parlamentets uppfattning i frågan, och tillmötesgick därigenom delvis 
högnivågruppens rekommendationer. I denna handlingsplan meddelade kommissionen att 
man skulle lägga fram lagstiftningsförslag i syfte att förbättra förutsättningarna för den 
fria rörligheten. 
De hinder som kvarstår än idag visar sig inte bara i administrativa problem (för t.ex. 
praktikanter och arbetssökande) att få sin uppehållsrätt erkänd, utan också i problem att 
få utbildningsbevis och yrkeserfarenhet från en medlemsstat erkända i en annan. 
Förbättringar på dessa områden är nödvändiga för att öka unionens kapacitet att på 
europeisk nivå erbjuda arbetstagarna en effektiv arbetsmarknad. 
I riktlinjerna för sysselsättningen, som antogs vid Europeiska rådets möte i Luxemburg 
i november 1997, understryks hur viktigt det är att öka arbetstagarnas förmåga att ta sig 
in pä arbetsmarknaden (anställbarhet), vilket särskilt gäller de arbetslösa. Därför borde 
de arbetslösa, särskilt arbetslösa ungdomar och långtidsarbetslösa, erbjudas fler 
möjligheter att skaffa sig utbildning och yrkeserfarenhet. Rörligheten ger fler möjligheter 
till utbildning och yrkeserfarenhet. Den erfarenhet som arbetstagare, arbetslösa, 
praktikanter eller studerande skaffar sig i andra medlemsstater kommer att ha ett icke 
försumbart kvalitativt värde i den mån dessa erfarenheter leder till att de lär sig ett nytt 
språk eller en annan företagarkultur än den egna. På detta vis kan man öka sin 
anställbarhet inte bara i sitt hemland utan i hela unionen. 
Unionsmedborgarna har stora förväntningar på de möjligheter som Europa kan erbjuda 
dem, vilket visas av deras stora intresse för information om vilka rättigheter de har. 
Med stöd i del II av förordning (EEG) nr 1612/68 och ett beslut från 1993, har 
Europeiska kommissionen redan utvecklat EURES-nätverket i samarbete med 
medlemsstaternas arbetsförmedlingar och andra samarbetspartners, särskilt 
arbetsmarknadens parter. Med hjälp av ca 500 "euro-rådgivare" ger dessa 
samarbetspartners allmän information och individuell rådgivning till arbetstagare, 
arbetssökande och arbetsgivare om den fria rörligheten för arbetstagare, och även tillgång 
till en databas över lediga arbetstillfällen. 
Del allt större utnyttjandet av denna tjänst och de första resultaten av kampanjen 
"Medborgarnas Europa" har visat att medborgarna vill veta vilka möjligheter de har att 
hitta arbete i andra medlemsstater. Ett stort antal personer har följaktligen tagit kontakt 
med den vägledningsservice som har upprättats inom ramen för "Medborgarnas Europa" 
tor att på ett neutralt och objektivt sätt hjälpa medborgarna att belysa ett problem och att 
föreslå möjliga lösningar. Av utvärderingsrapporten "Att lyssna till medborgarna", som 
ingår som en bilaga till den andra resultattavlan gällande den inre marknaden (maj 1998), 
framgår att medborgarna särskilt vill ha hjälp med att söka arbete i en annan medlemsstat. 
I samband med den permanenta dialogen med medborgarna och företagen, som startade 
den 14 juni 1998 som ett led i handlingsplanen för den inre marknaden, har det också 
getts ut en praktisk guide "Vägledning för arbetssökande". Denna guide informerar 
medborgarna om det faktum att FL) erbjuder dem en enda slor gemensam arbetsmarknad 
där de kan arbela. Det är därför mycket viktigt all se till att de konkreta rättsreglerna och 
deras tillämpning inte i praktiken ställer hinder i vägen för det budskap som 
medlemsstaterna och unionen vill nä ut med till medborgarna. 
Det är vidare nödvändigt att betona att befolkningsutvecklingen i Europa utgör 
ytterligare ett skäl att undanröja hindren för den fria rörligheten för arbetstagare i 
gemenskapen, så att man kan motverka den demografiska obalans som kan uppstå i vissa 
regioner. 
Det skall också understrykas att de industriella omställningarna och den nya tekniken 
i framtiden kommer att främja en större rörlighet bland arbetstagarna. Den nya tekniken 
har en europeisk, och till och med global, dimension och gör det möjligt för arbetstagarna 
alt utöva sitt yrke på en europeisk arbetsmarknad där de tekniska hindren minskar. Vidare 
kan de industriella omställningar arbetsmarknaden drabbas av leda till att 
yrkeskompetensen inte i tillräcklig utsträckning hinner anpassas till marknadens behov, 
vilket kan ge upphov till ett underskott på kvalificerade arbetstagare i vissa delar av 
unionen. Arbetstagarnas rörlighet kan utgöra en viktig mekanism för att råda bot på dessa 
problem. 
Av allt det ovannämnda framgår att en ändring av rättsreglerna för den fria rörligheten för 
arbetstagare utgör en rättslig, social, ekonomisk och politisk prioritering för Europa och 
att en sådan ändring ryms inom ramen för gemenskapsinitiativen för att främja en modern 
och effektiv sysselsättningspolitik på det nationella planet. 
Lagstifiningsförslagen i detta dokument skall alltså ses mot denna bakgrund och som ett 
resultat av den nya infallsvinkel som aviserades i handlingsplanen. I och med att dessa 
nya förslag presenteras, drar kommissionen tillbaka de lagstiftningsförslag avseende 
förordning (EEG) nr 1612/68 och direktiv 68/360/EEG som presenterades 1989. 
Kommissionen har för avsikt att se till att målsättningen med dessa förslag uppnås, 
nämligen förbättrade förutsättningar för den fria rörligheten i rättspraxisens anda. 
Rättspraxis innebär grundläggande landvinningar för unionsmedborgarna och 
kommissionen kommer att se till att diskussionerna om dessa förslag i rådet inte leder till 
en tillbakagång vad beträffar dessa landvinningar. 
Slutligen skall noteras att detta förslag är av betydelse för Europeiska ekonomiska 
samarbetsområdet i så måtto att EES-medborgare enligt artikel 28 i EES-avtalet omfattas 
av rätten till fri rörlighet för arbetstagare. 
2. Översynens omfattning vad gäller unionsmedborgarnas ställning 
Den föreslagna ändringen avser lagstiftning om anställda och deras familjemedlemmar. 
Bestämmelserna är tillämpliga pä alla unionsmedborgare som Hyllar för all ta anställning 
eller för alt söka arbete. 
Ändringen påverkar alltså inte de medborgare som utövar verksamhet som enskild 
näringsidkare eller som inte förvärvsarbetar alls, med undanlag för familjemedlemmar till 
anställda. På gemenskapsrättens nuvarande stadium omfattas dessa medborgare av andra 
rättsliga instrument.5 
Kommissionen ser detta förslag som en grund på vilken det är nödvändigt att bygga 
vidare för att få till stånd en enhetligare behandling av gemenskapens medborgare och 
deras familjer i de olika medlemsstaterna. Konjmissionen har därför i sin handlingsplan 
om den inre marknaden meddelat att förslag till en aktualiseringen av villkoren för 
uppehållsrätten skall utarbetas, så att dessa kan anpassas till unionsmedborgarskapet. 
Det måste dock betonas att förslaget till översyn endast avser arbetstagare och deras 
familjemedlemmar och att det utgör ett komplement till initiativen på 
medborgarskapsområdet. Det skall också noteras att gemenskapsrätten på sitt nuvarande 
stadium är långt ifrån enhetlig vad gäller det materiella innehållet i rättigheterna för de 
olika kategorierna unionsmedborgare (arbetstagare, studerande, icke förvärvsarbetande, 
pensionärer, personer som tillhandahåller och utnyttjar tjänster, etc). Det är denna 
materiella skillnad som gör det befogat att föreslå ändringar beträffande arbetstagarnas 
och deras familjemedlemmars rättsliga ställning. 
Eftersom arbetstagarnas rörlighet är så viktig för unionens ansträngningar att stärka den 
nationella sysselsättningspolitiken krävs en omedelbar punktinsats, som inte till alla delar 
kan tas upp till debatt inom ramen för den bredare diskussionen om 
unionsmedborgarskapet. Dessa förslag rör särskilt praktikanters och arbetssökandes 
ställning, samt frågan om erkännande i alla medlemsstater av de personliga och 
yrkesmässiga omständigheter som rör arbetsvillkoren för migrerande arbetstagare. Dessa 
frågor, som syftar till att på europeisk nivå stärka genomförandet av ett område inom 
vilket arbetstagarna kan röra sig fritt, bör följaktligen tas upp till behandling med särskild 
hänsyn till arbetstagarna. 
För att kunna vidareutveckla den rättsliga ställningen för medborgarkategorier som tas 
upp i sekundärrätten är det alltså nödvändigt att förbättra villkoren för den fria rörligheten 
för arbetstagarna. Rättsreglerna för gemenskapens arbetstagare utgör en hörnsten för 
unionsmedborgarskapet och är ett av de mål som måste uppnås för att alla 
unionsmedborgare verkligen skall kunna integreras i värdmedlemsstaten. 
Översynen av reglerna om den fria rörligheten för arbetstagare är följaktligen helt i linje 
med möjligheten att ändra bestämmelserna om rätten till inresa och vistelse som grundar 
sig på artikel 8a i fördraget så som den ändrats av Amsterdamfördraget och som syftar till 
att skapa en gemensam rättslig ställning för alla unionsmedborgare. Förslagen som följer 
nedan är helt i linje med kommissionens strategi till förmån för unionsmedborgarskapet 
och tar hänsyn till gemenskapens bidrag till sysselsättningspolitiken. 
Rådets direktiv 73/148/EEG av den 21 maj 1973 (EGT L 172, 28.6.1973), rådets direktiv 90/364/EEG 
av den 28 juni 1990 om rätt till bosättning (EGT L 180, 13.7.1990), rådets direktiv 90/365/EEG av 
den 28 juni 1990 om rätt till bosättning för anställda och egna företagare som inte längre är 
yrkesverksamma (EGT L 180, 13.7.1990), rådets direktiv 93/96/EEG av den 29 oktober 1993 om 
studerande (EGT L 317, 18.12.1993). 
7 
3. Rättslig grund 
Eftersom ändringen avser lagstiftning som reglerar den fria rörligheten för arbetstagare, 
är det artikel 49 i fördraget som är den rättsliga grunden , såväl vad gäller 
direktiv 68/360/EEG som vad gäller förordning (EEG) nr 1612/68. I denna artikel 
fastställs att rådet beslutar enligt förfarandet i artikel 189b efter att ha hört Ekonomiska 
och sociala kommittén. 
4. Syftet med ändringen 
Ändringen rör villkoren för arbetstagarnas rätt till uppehåll och utövandet av den fria 
rörligheten. 
De viktigaste målen är: 
• Att göra det lättare att få uppehållsrätt för arbetssökande, praktikanter och arbetstagare 
som i en medlemsstat har flera på varandra följande korttidsanställningar. 
• Att utvidga gemenskapsrätten till att omfatta arbetstagarnas och deras makars alla 
föräldrar och barn, liksom övriga familjemedlemmar som är beroende av dem för sin 
försörjning eller som i ursprungslandet ingår i samma hushåll. 
• Att stärka familjemedlemmarnas rättsliga ställning för att underlätta deras integration i 
värdmedlemsstaten, särskilt i händelse av äktenskapsskillnad. 
• Stärka regeln om likabehandling av alla arbetstagare från gemenskapen genom att 
fastställa principen om likvärdiga situationer för yrkesmässiga syften och genom att ta 
hänsyn till gränsarbetarnas särskilda situation. 
• Förenkla de administrativa förfarandena för arbetstagare och deras familjemedlemmar 
som utövar rätten till fri rörlighet, 
I avsnitt II redogörs mer i detalj för omfattningen av den föreslagna ändringen. 
B. GENOMGÅNG AV DE FÖRESLAGNA ÄNDRINGARNA AV 
FÖRORDNING (EEG) nr 1612/68 OCH DIREKTIV 360/68/EEG 
I. ÄNDRINGAR AV FÖRORDNING (EEG) NR 1612/68 
I. Klausul om ickc-diskriminering 
Enligt förslaget förbjuds i den nya artikel la diskriminering på grund av ras, religion, 
kön, ålder eller funktionshinder i tillämpningsområdet för förordning (EEsG) nr 1612/68. 
Denna artikel erbjuder på så vis ett direkt och utvidgat skydd för alla som omfattas av 
förordning (EEG) nr 1612/68, för alt undvika diskriminering som kränker de 
grundläggande fri- och rättigheterna. 
Artikel la är ett uttryck för Europeiska unionens strävan all stärka de mänskliga 
rättigheterna i samband med genomförandet av gemenskapsrätten, i linje med domstolens 
8 
rättspraxis. Denna strävan tas också upp i kommissionens meddelande om en 
handlingsplan mot rasism6. 
Det bör noteras att de former av diskriminering som avses i den nya artikel la i sig utgör 
hinder för den fria rörligheten och alltså strider mot artikel 48 i fördraget. Den fria 
rörligheten syftar till att de migrerande arbetstagarna och deras familjemedlemmar skall 
kunna integreras fullt ut. De kulturella, sociala, religiösa och etniska skillnaderna i 
Europa gör att det existerande skyddet mot diskriminering på grund av nationalitet inte 
räcker för att verkligen möjliggöra ett fritt utövande av rätten till fri rörlighet. Det är 
följaktligen viktigt att precisera att all form av diskriminering strider mot den europeiska 
integration som är det mål som avses i artikel 48 i fördraget. 
Denna nya artikel är också i linje med utvecklingen av gemenskapsrätten, som när 
Amsterdamsfördraget trätt i kraft kommer att innehålla en ny klausul om icke 
diskriminering (artikel 13). 
2. Territoriellt tillämpningsområde 
Domstolen har vid åtskilliga tillfällen påpekat att gemenskapsrättens tillämplighet i 
frågor som rör den fria rörligheten för arbetstagare inte på något vis är avhängig den plats 
där verksamheten utförs7. Man kan inte utesluta tillämpning av gemenskapsreglerna ens 
när det är fråga om platser som är belägna utanför Europeiska unionens territorium, under 
förutsättning att arbetet har en tillräckligt nära anknytning till Europeiska unionens 
territorium. 
En sådan anknytning kan bestå i omständigheten att en arbetstagare i gemenskapen 
anlitas av ett företag från en medlemsstat, att han eller hon är ansluten till en 
medlemsstats sociala trygghetssystem och har arbetat för detta företags räkning under sin 
stationcring i Europeiska unionen eller i tredje land. 
Principen om likabehandling kan också tillämpas även när det inte är fråga om 
utlandsstationering, i de fall när arbetsrelationen i tillräcklig mån har anknytning till en 
medlemsstats rättsordning och därigenom till relevanta tillämpliga 
gemcnskapsrättsregler. Detta är t.ex. fallet när ett avtal sluts på lokal nivå utanför 
unionens territorium med en arbetstagare från en medlemsstat i enlighet med en 
medlemsstats rättsordning och avtalet således är underställt denna medlemsstats 
jurisdiktion*. 
I sädana fall skall en arbetstagare frän en medlemsstat kunna havda principen om 
likabehandling i förhållande till de inhemska arbetstagarna. Det är alltså inte (Väga om all 
skapa en ny rätt för arbetstagare från en medlemsstat som arbetar utanför unionen, ulan 
om att göra det möjligt för dem alt bli behandlade som medborgare frän den medlemsstat 
vars lagstiftning de är underställda, samtidigt som de arbetar utanför denna stat. 
" K()M( 1998) 183 slutlig, 25.3.1998. 
7 Se t.ex. dom av den 12.4.1984, Prodest, mal ('-237/83, RliCi s. 3153) och dom av den 30.4.1990, 
Boukhalfu, mål C- 214/94, RHG s. 2253. 
8 Se ovannämnda dom i Uoukhalfa-mälet, not 7. 
Därför föreslås en ny artikel 9a omfatta de arbetstagare som är stationerade inom unionen 
eller utanför unionen, liksom arbetstagare som arbetar utanför unionen, när arbetstagarens 
arbetsförhållande har en tillräckligt nära anknytning till en medlemsstats territorium. 
Denna nya bestämmelse har följaktligen ansetts nödvändig, utan att detta påverkar 
tillämpningen av direktiv 96/71/EG om utstationering av arbetstagare i samband med 
tillhandahållande av tjänster9, eftersom tillämpningsområdet för detta direktiv är snävare 
än för förordning (EEG) nr 1612/68. 
3. Personligt tillämpningsområde 
Arbetssökande och praktikanter 
Domstolen har redan klart och tydligt fastslagit att den fria rörligheten för arbetstagare 
även skall tillämpas på personer som söker arbete eller som utför praktik10. Därför 
innehåller artikel 1 nu en hänvisning till arbetssökande och praktikanter. 
Korslaget innebär inte en utvidgning av det personliga tillämpningsområdet utan speglar 
rådande rättspraxis. Förslaget har sin motsvarighet i ändringarna i direktiv 68/360/EEG. 
Vad gäller artikel 5, föreslås att man låter principen om likabehandling omfatta även 
anställningsstöd för arbetstillfällen eller praktikperioder, vilket borde öka möjligheterna 
för arbetslösa att hitta arbete och öka möjligheterna för ungdomar att hitta praktikplatser 
nar de flyttar till en annan medlemsstat för att arbeta. Det bör noteras att hänvisningen till 
arbetssökande i princip inte påverkar domstolens rättspraxis, enligt vilken arbetssökande 
inte omfattas av avdelning II i förordningen". Praktikanterna bör däremot betraktas som 
arbetstagare, genom tillämpning av denna avdelning II, i den mån deras avlönade 
verksamhet är en reell verksamhet, oaktat verksamhetens utbildande karaktär12. 
Familjeåterförening 
Rätten att tillsammans med den anställda arbetstagaren bosätta sig i en medlemsstat ges 
tor närvarande i förordningen åt make, åt deras barn under 21 års ålder eller som de har 
försörjningsbördan för, samt åt deras föräldrar som är beroende av dem för sin 
försörjning, oavsett deras medborgarskap. 
Vad gäller de övriga familjemedlemmarna bör medlemsstaterna underlätta deras 
mottagande om de är beroende av den migrcrande arbetstagaren för sin försörjning eller 
om de ingår i dennes hushåll i ursprungslandet. 
9 HOT K 108, 21.1.1997 (s. 1-6). 
10 Om arbetssökande, se dom av den 26.2.1991, Antonisscn, mål C-292/89, Ritt i s.745 och dom av den 
20.2.1997, kommissionen mot Belgien, mål 0-344/95, RUG s. 1035. Om praktikanter, se l.ex. dom av 
den 3.7.1986, l.awrie-Miim, mål (-66/85, RlXi s. 2121 och dom av den 21.11.1997, I.e Manoir. 
mäl(-27/91, RlXis. 5531. 
1 ' Se dom av den 18.6.1987,1-ebon, mäl I -316/85, RIX i s. 2811. 
Se ovannämnda dom i Lawrie-liliim inälet. 
1 10 i: 
Dessa regler är dock otillräckliga och vållar fortfarande arbetstagarna problem. Som 
högnivägruppen påpekat "är dessa svårigheter inte förenliga med den dubbla 
målsättningen att bevara familjen intakt och integrera familjen i värdlandet, vilket är 
intimt förknippat med den fria rörligheten för människor". 
För att råda bot på dessa problem föreslås en utvidgning av det personliga 
tillämpningsområdet, så att familjeåterföreningen kan svara mot dagens demografiska 
och sociologiska utveckling inom europeiska unionen. Det förefaller vara oförenligt med 
ett fritt utövande av rätten till fri rörlighet att en familj bosatt i någon medlemsstat skall 
behöva splittras därför att en EU-arbetstagare utövar en grundläggande frihet, som rätten 
till fri rörlighet inom Europeiska unionen. 
Den föreslagna artikel 10.1 erkänner rätten för barn och föräldrar till en arbetstagare i 
gemenskapen att bosätta sig i värdmedlemsstaten utan villkor om försörjning eller 
åldersgräns. Detta gäller även andra familjemedlemmar som är beroende av arbetstagaren 
för sin försörjning eller ingår i dennes hushåll i ursprungslandet. Det måste noteras att i 
princip fortsätter nationella myndigheterna ansvara huvudsakligen för frågor i förbindelse 
med inresa inom europeiska unionen av medborgare från tredje land. 
Avskaffandel av äldersvillkoret (under 21 är) och försörjningsvillkoret syftar till att 
undanröja hindren för dem av arbetstagarens eller makens barn eller föräldrar som inte 
uppfyller ålders- eller försörjningsvillkoret att följa efter familjen på samma villkor som 
övriga familjemedlemmar. 
Vidare är de nuvarande reglerna motsägelsefulla i så måtto att de familjemedlemmar som 
inte är beroende av arbetstagaren för sin försörjning, och som det alltså är mindre troligt 
att värdstaten kommer att behöva försörja, inte kan komma i fråga för familjeåterförening 
enligt förordning (EEG) nr 1612/68. De familjemedlemmar som arbetstagaren försörjer, 
och som kan göra att denne tvingas be värdstaten om socialhjälp, kan däremot dra fördel 
av familjeåterföreningens samtliga förmåner. 
Som exempel kan nämnas att de idag gällande reglerna inte tillåter barn över 21 som inte 
försörjs av sina föräldrar att följa med familjen. Om de vill följa med sina föräldrar måste 
dessa barn skaffa sig etl eget uppehållstillstånd. Sålunda måste en arbetstagares 
universitetsstuderande barn som denne inte försörjer ansöka om uppehållstillstånd enligt 
direktiv 93/96/EG13 om de vill följa med sina familjer till en annan medlemsstat. Dessa 
barn beviljas ett uppehållstillstånd som är tidsbegränsat till studietiden, de måste skaffa 
sig en sjukförsäkring och de måste deklarera att de förfogar över tillräckliga medel för sin 
försörjning. Om de inte längre skulle uppfylla dessa villkor kan de bli utvisade, även om 
resten av familjen har lemäriga uppehållstillstånd som automatiskt förlängs och har lör 
avsikt att stanna och integreras i värdmcdlcmsstalen. Dessutom kan de barn som inte 
omfattas av förordning (EEG) nr 1612/68 inte dra nytta av principen om likabchandling 
vad gäller sociala förmåner, till skillnad från barn under 21. 
Situationen för de barn som inte utgör en försörjningsbörda kan vara ännu myckel mer 
dramatisk i de fall dä de inte är medborgare i någon medlemsstat och de nationella 
invandringsreglerna kan lägga allvarliga hinder i vägen för deras familjeåterförening, 
eftersom de inte omfattas av gemenskapsreglerna om uppehällsrätt. 
11 Rädcts dirkrliv 93/9(,/|:i'(j om sludciaiules iippi'liallsiilll (IXÎT I. 317, 18.12.1996. s.59) 
11 
Som angivits ovan innefattar den nya artikel 10.1 också rätt till familjeåterförening för 
arbetstagarens eller dennes makes familjemedlemmar som är beroende av arbetstagaren 
för sin försörjning eller ingick i dennes hushåll i ett ursprungsland inom europeiska 
unionen (ny artikel 10.1 .c). Det rör sig om det hushåll som arbetstagaren hade bildat i det 
land där han eller hon var anställd innan han eller hon utövade rätten till fri rörlighet. 
Denna utvidgning av familjeåterföreningen är inte helt ny. Artikel 10.2 föreskrev redan 
tidigare att medlemsstaterna skall underlätta mottagandet av dessa familjemedlemmar. 
Stärkandet av familjemedlemmarnas rättigheter rättfärdigar att man nu skapar en specifik 
rättighet snarare än att behålla den tidigare formuleringen när det rör sig om medlemmar 
av familjer och hushåll som bildats av arbetstagaren inom europeiska unionen. Om EU-
arbetslagaren kommer frän elt tredje land bibehåller det nya förslaget kravet frän den 
förra förordningen att återföreningen med hans familjemedlemmar skall underlättas. 
Den föreslagna artikel 10.1 fastslår också att partner som jämställs med make skall kunna 
följa med arbetstagaren, i de fall som värdmedlemsstaten, när det gäller de egna 
medborgarna, tillerkänner sådana par samma ställning. Denna möjlighet, som egentligen 
bara speglar den sociologiska utvecklingen i vissa medlemsstater, har redan erkänts i 
rättspraxis och är endast en tillämpning av principen om likabehandling14. Denna 
bestämmelse tvingar inte medlemsstaterna att erkänna ogifta sammanboende par utan 
skall endast tillämpas i de fall då dessa erkänts av den nationella lagstiftaren. 
Slutligen, i samma anda att underlätta familjeåterförening och därigenom arbetstagarnas 
och deras familjers rörlighet inom ett enda gemensamt område, har villkoret att familjen 
skall ha tillgång till en bostad som anses normal tagits bort i den nya formuleringen. 
Familjemedlemmarnas rättigheter 
Som nämnts ovan, i linje med högnivågruppens ståndpunkt, syftar familjeåterföreningen 
också till att familjemedlemmarna skall integreras i värdlandet. En fullständig och verklig 
integration måste även åtföljas av en juridisk integration. 
På gemenskapsrättens nuvarande stadium har inte familjemedlemmarna någon direkt 
egen rättslig ställning utan denna är avhängig deras egenskap av just 
familjemedlemmar15. 
Följaktligen bör familjemedlemmarna tillerkännas egna rättigheter, samtidigt som man 
bevarar kopplingen mellan dessa rättigheter och deras egenskap av familjemedlemmar. 
I artikel I OJ föreskrivs all de familjemedlemmar som avses i föregående stycken har rätt 
till likabehandling vad gäller ekonomiska, skatterältsliga, sociala, kulturella och andra 
förmåner. Domstolens rättspraxis har klart och tydligt slagit fast att likabehandling lör 
familjemedlemmar är en rättighet som är kopplad till arbetstagaren16. ViSv att stärka det 
rättsliga skyddet och göra det möjligt för familjemedlemmarna att hävda och försvara 
sina intressen gentemot myndigheter och i domstol, är det dock viktigt att tillerkänna 
dem denna rättighet direkt. 
14 Dom av den 17.4.1986, Reed, mal (-59/85, RIXi s. 1283. 
15 Se ovannämnda dom i Lebon-mälct. 
1(1 Ibidem. 
12 
Artikel 11 i förordningen innehåller, såväl i den gamla ordalydelsen som i den föreslagna, 
en rätt för make och barn att ta anställning. I den nya lydelsen preciseras att denna 
rättighet även gäller rätten att utöva ekonomisk verksamhet som egen företagare. Det 
fanns ingen grund för denna lucka. 
Vidare, i enlighet med utvidgningen av rätten till familjeåterförening, utvidgas i 
artikel 11 rätten att utöva ekonomisk verksamhet till alla grupper som omfattas av 
artikel 10. 
Samtidigt måste tillträdet till utbildning, som behandlas i artikel 12, utvidgas till alla som 
omfattas av familjeåterföreningen. Tillträdet till utbildning innefattar naturligtvis såväl 
universitetsutbildning som icke universitetsutbildning. 
Dessa fristående rättigheter har fortfarande kvar en direkt anknytning till egenskapen av 
familjemedlem. Den nya ordalydelsen i artikel 10 gör det möjligt för familjemedlemmar 
att direkt åberopa sina rätlighcter, men de måste fortfarande kunna styrka denna egenskap 
av familjemedlem. Dessa rättigheter går följaktligen förlorade när egenskapen av 
familjemedlem försvinner. 
Integrationen, som stärks av de nya förslagen, och som den gällande gemenskapsrätten 
enligt domstolens tolkning eftersträvar, skulle bli meningslös om den plötsligt kunde 
upphöra helt och hållet genom att äktenskapet upplöses. Den make vars samtliga 
rättigheter är kopplade till äktenskapet skulle kunna hamna i en dramatisk situation ur 
moraliskt, rättsligt och ekonomiskt hänseende om han eller hon förlorade alla sina 
rättigheter vid en eventuell äktenskapsskillnad. 
Denna ovisshet kan även drabba övriga familjemedlemmar eftersom skilsmässor ofta 
leder till att familjemedlemmar bryter kontakten med varandra, vilket ur rättslig 
synvinkel allvarligt kan påverka de familjemedlemmar vilkas rättigheter uteslutande är 
kopplade till arbetstagaren. 
Av alla dessa skäl har det ansetts nödvändigt att få ett slut pä denna rättsliga ovisshet 
efter en vistelse av skälig längd som gör det möjligt att förmoda att familjemedlemmarna 
och särskilt den frånskilda maken, har hunnit integreras i betydande utsträckning. 
Vid en eventuell äktenskapsskillnad föreskriver artikel 10.4 att familjemedlemmar skall 
ha rätt till egen uppehållsrätt om de varit bosatta i värdlandet i tre år. Artikel 11, sista 
stycket, föreskriver också att familjemedlemmar skall få behålla rätten att arbeta om 
äktenskapet upplöses. Dessa bestämmelser tillämpas enbart på familjemedlemmar som 
inte är medborgare i någon medlemsstat. Vid äktenskapsskillnad omfattas 
familjemedlemmar som är medborgare i någon medlemsstat direkt av 
gemenskapsreglerna om fri rörlighet och uppehållsrätt. 
Villkoren för utövande av rätten till uppehåll ingår i förslaget till översyn av 
direktiv 68/360/EEG. 
13 
Denna rättsliga utveckling grundar sig på artiklarna 48 och 49 i fördraget och är en direkt 
följd av den fria rörligheten. Rättspraxis har klart och tydligt fastslagit betydelsen av 
familjens integration för att det skall bli möjligt att fritt utöva rätten till fri rörlighet17. 
Integrationen skall beaktas självständigt till förmån för familjemedlemmarna. Denna 
tolkning är för övrigt inte ny, eftersom kommissionens förordning (EEG) nr 1251/70 på 
grundval av artikel 49 i fördraget sedan mer än 25 år tillbaka erkänner 
familjemedlemmars rätt att stanna kvar inom en medlemsstats territorium om 
arbetstagaren avlider. När äktenskapet i sådana fall upplöses på grund av arbetstagarens 
frånfalle leder detta inte till att familjemedlemmar som är medborgare i tredje land 
förlorar sina rättigheter18. Det nuvarande systemet är däremot till viss del inkoherent, 
eftersom familjemedlemmar som inte är medborgare i någon medlemsstat kan bibehålla 
sin uppehällsrätt om maken/makan avlider, men förlora denna rätt vid en eventuell 
skilsmässa. Högni vågruppens rapport påtalade också denna situation och 
rekommenderade kommissionen att vidta åtgärder till förmån för den frånskilda maken. 
4. Arbetstagarens materiella rättigheter 
Översynen av förordning (EEG) nr 1612/68 påverkar inte arbetstagarens materiella 
rättigheter. Det är klart att han eller hon har rätt till likabehandling i värdmedlemsstaten, 
följaktligen är arbetstagarens materiella rättigheter de samma som de inhemska 
arbetstagarnas. 
Med tanke på att likabehandling inte alltid tillämpas fullt ut i medlemsstaterna är det 
dock nödvändigt att skärpa ordalydelsen i artiklarna i avdelning II. Förslagen följer i 
huvudsak domstolens rättspraxis. 
De ändringar som föreslås för artikel 7 påverkar inte materiellt rättigheterna så som de 
crkänns i rättspraxis, men de tillfogar en del viktiga preciseringar. 
1 artikel 7.1 har likabehandling vad gäller säkerhet och hygien lagts till. Detsamma vad 
gäller åtgärder för återanpassning till arbetet vid ofrivillig arbetslöshet. 
Artikel 7.2 har formulerats tydligare för att återspegla domstolens rättspraxis, som syftar 
till alt arbetstagaren skall integreras fullt ut på alla nivåer: ekonomiskt, kulturellt, socialt, 
på fritiden, etc. Enligt domstolen "skall sociala förmåner anses avse alla de förmåner 
som, med eller utan anknytning till ett anställningsavtal, i allmänhet tillerkänns de 
inhemska arbetstagarna, pä grund av deras objektiva status som arbclstagare eller enbart 
därför att de är bosatta inom det nationella territoriet, och vars utsträckning till att även 
gälla arbetstagare som är medborgare i andra medlemsstater således kan antas underlätta 
deras rörlighet inom gemenskapen"19. Den nya formuleringen i artikel 7.2 syftar till att 
täcka domstolens definition. 
17 Dom av den 15.3.1989, l-chtemach oeh Moritz, mäl C 389/87 och 390/87, R1XÎ s. 723 och dom av 
den 13.11.1990, Di Leo, mål C-308/89, RHCi s. 4185. 
18 Dom av den 30.9.1975. Crislini, mål C-32/75, RH< i s. 1085. 
10 Dom av den 27.5.1993, Schmid, mål 310/91, Rltfi s. Î0II och dom av «len 27.11.1997, Meinls, 
mäl 57/96, RIK i, s. 6689. 
14 
1 artikel 7.3 har "yrkesskolor" ersatts med "yrkesutbildning", som bättre svarar mot den 
aktuella utbildningssituationen i medlemsstaterna. Denna artikel är av grundläggande vikt 
idag med tanke på det livslånga lärandets betydelse för att arbetstagarna hela tiden skall 
kunna anpassa sig till de industriella omställningarna och den tekniska utvecklingen. 
Artikel 7.3 täcker de fall då arbetstagaren avbryter sitt yrkesutövande för att förbättra 
eller komplettera sin utbildning eller sin kompetens. Det är också möjligt att 
arbetstagaren beslutar att ändra sin yrkesinriktning till följd av industriella omställningar 
på arbetsmarknaden. Att utan åtskillnad ha tillgång till utbildning, och följaktligen till 
vidareutbildning, är alltid en faktor av avgörande betydelse för de anställdas anställbarhet 
och anpassningsbarhet. Denna bestämmelse är på så vis helt i linje med riktlinjerna för 
sysselsättning och slutsatserna från G8-mötet om anställbarhet20. Bestämmelsen tar 
vidare upp domstolens rättspraxis, som, vad gäller rätten till yrkesutbildning, har 
fastställt att "vissa av de rättigheter som är knutna till arbetstagarna garanteras de 
migrerande arbetstagarna även om dessa inte längre är engagerade i ett 
arbetsförhållande"21. 
Slutligen föreslås att begreppet tjänst som regleras av offentlig rätt i artikel 8.1 ersätts 
med "innebär myndighetsutövande och tillvaratagande av allmänna intressen på statlig 
eller lokal nivå", för att återge domstolens rättspraxis avseende artikel 48.422. Att utesluta 
arbetstagare som är medborgare i en medlemsstat från deltagande i ledningen av 
organisationer som regleras av offentlig rätt kan inte göras generellt, vilket kunde utläsas 
av den tidigare formuleringen av artikel 8.1. Det är endast med hänvisning till den 
specifika karaktären på den funktion som skall utföras inom organisationen som regleras 
av offentlig rätt som man kan utesluta en arbetstagare som är medborgare i en 
medlemsstat. 
Principen om likvärdiga situationer 
En ny artikel 7.5 har tillfogats. Denna punkt syftar till att införliva principen om 
likvärdiga situationer för yrkesrelaterade ändamål. Principen utgör själva grunden till 
skapandet av ett område där arbetskraften kan röra sig fritt. Enligt denna princip kan 
arbetstagaren flytta med "sitt personliga och yrkesmässiga bagage" utan att drabbas av 
ekonomisk eller yrkesmässig skada eller förlust. 
De erfarenheter som har gjorts vid tillämpningen av förordningen har visat på de 
svårigheter som arbetstagarna har haft alt fa rätt till vissa sociala och yrkesmässiga 
förmåner pä grund av att de lagar och andra författningar som beaktats bara lar hänsyn till 
de omständigheter och händelser som ägt rum på det nationella territoriet. 
Följaktligen finns det skatteavdrag för barn man har försörjningsbördan för som bara 
beviljas om barnen i fråga verkligen bor pä det nationella territoriet. Befordringsgängen i 
offentlig tjänst är avhängig åren i militärtjänsten, om denna gjorts under nationens fana. 
-° Londonkonferensen. Februari 1998. 
-1 Dom i det ovannämnda (ïislim-inalcl (pimkl II) och dom av den 21.6.1988, Lan, mål C 19/86, 
RIXis. 3161. 
22 Se ovannämnda dom i Lawrie-Blum-mälet. 
15 
En tjänstemans slutliga placering i befordringsgången beror på antalet tjänsteår, men bara 
i nationell offentlig tjänst. 
1 ovannämnda exempel, och i andra som behandlats i rättspraxis, har domstolen klart och 
tydligt uttalat sig för att samma slags personliga och yrkesmässiga omständigheter och 
händelser från andra medlemsstater skall erkännas23. 
Det bör noteras att principen om likvärdiga situationer kommer att kunna tillämpas 
särskilt för offentliganställda tjänstemän i medlemsstaterna. Det är just i dessa yrken, som 
är mycket strikt reglerade i vissa medlemsstater, som anställningsvillkoren beror på en 
rad omständigheter som klart avgränsas av stadgar och tjänsteföreskrifter. 
I vissa fall är det dock kollektivavtal som fastställer kriterierna för fastställande av 
anställningsvillkor för offentliganställda tjänstemän. Dessa kollektivavtal brukar, som 
t.ex. tjänsteföreskrifter, endast innehålla hänvisningar till nationella omständigheter (t.ex. 
till nationella universitetsexamina, nationella utbildningar eller nationens militärtjänst). I 
mindre utsträckning kan kollektivavtalen för den privata sektorn också innehålla 
hänvisningar till nationella omständigheter för anställning och avlöning av arbetstagare. 
I offentlig tjänst kan t.ex. militärtjänsten påverka tjänstemannens tjänsteklassplacering, 
eftersom åren i militärtjänst räknas med när antalet tjänsteår fastställs. 1 offentlig tjänst 
uppmuntras och kompenseras ofta tjänstemän som under karriären fortbildar sig eller 
skaffar sig akademiska kvalifikationer. Sådana akademiska kvalifikationer kan alltså 
påverka tjänstemännens lön eller befordringsgång. Slutligen har ofta kandidatemas 
akademiska och yrkesmässiga kvalifikationer stor betydelse för att de över huvud taget 
skall få tillträde till uttagningsproven. 
Arbetstagarnas fria rörlighet kan inte fungera fullt ut om de migrerande arbetstagarna inte 
på samma sätt som de inhemska medborgarna för sin karriär kan använda sina 
akademiska, yrkesmässiga eller personliga (militärtjänsten) kvalifikationer från andra 
medlemsstater. Direktiven om erkännande av yrkeskvalifikationer är inte tillräckliga för 
att uppnå detta mål. Dessa direktiv tillämpas bara för tillträde till reglerade yrken. De 
tillämpas inte för erkännande av yrkesmässiga (eller personliga) kvalifikationer som inte 
är nödvändiga för att få tillträde till ett yrke, men som kan förbättra fönitsättningarna för 
att kunna utöva det. Sålunda kan en arbetstagare åberopa ett direktiv om erkännande av 
yrkeskvalifikationer för att få tillträde till ett reglerat yrke, men han eller hon kan inte 
göra det för att bli befordrad om han eller hon har andra yrkesmässiga eller akademiska 
kvalifikationer. 
Artikel 7.5 i förslaget syltar därför till att komma till rätta med denna situation, som för 
övrigt är föremål för ett stort antal klagomål hos kommissionen och framställningar hos 
Europaparlamentet. Formuleringen är av nödvändighet allmänt hållen eftersom det i 
praktiken rör sig om ett sä stort antal situationer. Vidare måste det noteras alt omsättandet 
av denna princip i praktiken är en fråga om politisk vilja från medlemsstaternas sida. Det 
ömsesidiga förtroendet kan svårligen tvingas pä dem genom regleringar i en förordning. 
Det ankommer följaktligen pä de nationella myndigheterna och pä arbetsmarknadens 
-M Dom av den 15.10.1969, llgliola, mål (-IV69, KH<j s. 363; dom av den 23.7.1994, Scltolz, 
mal (-419/92, Rl-XJ s. 505; dom av den 22.11 1995, Voup,ioukas, mål ( -443/93, Kl* i s. 4033; dom 
av den 15.1.1998, Schöning, mål CM 5/96, ännu inte publicerad; dom av den 12.3.1998, 
kommissionen mot Grekland (ännu inte publicerad). 
16 
parter, vad gäller kollektivavtalen, att ha en öppen och flexibel attityd gentemot de 
migrerande arbetstagarna och deras personliga och yrkesmässiga omständigheter som 
härrör från andra medlemsstater. 
Denna teknik att jämställa likvärdiga situationer är inte ny för medlemsstaterna, eftersom 
den används i stor utsträckning i samband med tillämpningen av 
förordning (EEG) nr 1408/7124 om samordningen av systemen för social trygghet 
(sammanräkning av försäkringsperioder, anställningsperioder och bosättningsperioder för 
förvärvande av rätt till och beräkning av sociala trygghetsförmåner). 
Gränsarbetare 
Problematiken med arbetstagare som bor i en medlemsstat och arbetar i en annan är mer 
komplicerad än för migrerande arbetstagare i allmänhet eftersom dessa gränsarbetare ofta 
är underställda två rättssystem samtidigt och inte ett som fallet är med arbetstagare som 
bor i det land de arbetar i. Det är dock otvetydigt att förordning (EEG) nr 1612/68 skall 
tillämpas på gränsarbetare. I förordningen anges detta i beaktandesatserna och domstolen 
har klart och tydligt uttalat sig i denna riktning25. 
Gränsarbetarnas skatterättsliga och sociala ställning ger dock upphov till speciella 
problem som inte är de samma som för andra arbetstagare som omfattas av 
förordning (EEG) nr 1612/68 och som har utövat rätten till fri rörlighet. Domstolens 
rättspraxis har gjort det möjligt att fastställa gränsarbetarnas rättsliga ställning i 
skattehänseende26 och vad gäller sociala förmåner27 och social trygghet28. Trots 
rättspraxis är den rättsliga ställningen oviss i så måtto att medlemsstaterna inte alltid 
juridiskt och administrativt är i stånd att bemästra situationen för de arbetstagare som bor 
i en annan medlemsstat, där de har sina familjer och personliga intressen. 
Europaparlamentet har också betonat vikten av gränsarbetet (Van Lancker-rapporten), 
även om parlamentet medger att proportionen gränsarbetare i förhållande till det totala 
antalet arbetstagare fortfarande är mycket liten (0,5 %). Gränsarbetet är dock av stort 
politiskt intresse eftersom det kan tjäna som måttstock för hur den europeiska 
integrationen fungerar, särskilt vad gäller skapandet av en enda stor arbetsmarknad (Van 
Lancker-rapporten). 
Högnivägruppen har under Simone Veils ordförandeskap ägnat en del av sin slutrapport 
ät frågan om gränsarbetarna. Enligt gruppens bedömning krävs gemenskapsregler för att 
lösa frågan om bosatta och icke bosatta, med tanke på all de dubbelbeskattningsavtal som 
finns mellan medlemsstaterna inte löser problemen. 
Som svar på dessa frågor tas gränsarbetarnas situation upp i artikel 7a. Denna 
bestämmelse, som av nödvändighet är allmänt hällen, utgör grunden för att stärka det 
24 LdTL 149, 5.7.1971. 
25 Ovannämnda dom i Meints-målet. 
Dom av den 8.5.1990, Biehl, mål C-175/88, s. 1779; dom av den 14.2.1995, Schumacker, 
mål C-279/93); dom av den 11.8.1995, Wielockx, mål C 80/94, RI-XÎ s. 2493. 
Ovannämnda dom i Mcinls-målct. 
Dom av den 12.6.1986. Mielhe, mål I/KS, KliC • s. 1837. 
17 26 
rättsliga skyddet för gränsarbetarna. De huvudsakliga frågor som behandlas är hur man 
skall bestämma vilka fördelar och förmåner som gränsarbetaren har rätt till enligt 
lagstiftningen i det land där han eller hon är anställd. Denna lagstiftning är vanligtvis 
tänkt för arbetstagare som är bosatta i landet. Det är tänkt att gränsarbetaren i regel skall 
omfattas av samma förmåner som de i landet bosatta arbetstagarna.29 
Under vissa omständigheter är det dock nödvändigt att fastställa om situationen för en 
arbetstagare som är bosatt i landet och för en som inte är bosatt i landet är objektivt 
jämförbar. Det gäller särskilt vid vissa skattemässiga fördelar.30Den objektiva 
jämförbarheten mellan olika situationer kan klart fastställas på grundval av faktiska 
omständigheter. Som grund för denna tolkning borde kommissionens rekommendation 
av den 21 december 1993 "om beskattning av vissa inkomster för icke bosatta i en 
medlemsstat" tjäna. 
Det måste dock understrykas att artikel 7a till sin natur inte är sådan att den kommer att 
påverka tillämpningsområdet för förordning (EEG) nr 1408/71 om samordningen av 
systemen för social trygghet. Bestämmelserna i denna förordning (speciallag) har 
företräde framför förordning (EEG) nr 1612/68 (allmän lag), och det skall noteras att 
förordning (EEG) nr 1408/71 i vissa fall garanterar gränsarbetarna förmåner i 
bosältningsstaten snarare än i anställningsstaten. Artikel 42.2 i 
förordning (EEG) nr 1612/68 fastställer för övrigt att denna förordning inte skall påverka 
åtgärder som vidtagits i enlighet med artikel 51 i fördraget. 
II. ÄNDRINGAR AV DIREKTIV 68/360/EEG 
1. Arbetssökande och praktikanter 
En av de viktigaste målsättningarna med ändringen av detta direktiv är att göra det lättare 
för arbetssökande att resa till andra medlemsstater och uppehålla sig där. Enligt 
domstolens rättspraxis31 är det obestridligt att arbetstagarnas rätt till fri rörlighet 
innefattar rätt till uppehåll för att kunna söka arbete. Förordning (EEG) nr 1612/68 syftar 
till att få denna rättsliga verklighet att avspeglas i lagstiftningen. Direktiv 68/360/EEG 
bör ändras i samma anda. 
Följaktligen preciseras i artikel 2.1 att den fria rörligheten innebär rätt att lämna en 
medlemsstats territorium för att söka arbete eller utföra yrkespraktik i en annan 
medlemsstat. 
I samma anda läggs till artikel X. I etlnytl slyeke_d som föreskriver att medlemsstaterna 
tillerkänner arbetssökande uppehällsrält utan all dessa behöver uppehållstillstånd. 
Uppehällsrätt lillerkänns en arbetssökande automatiskt för en period av sex månader. 
Ration till uppehåll kan bibehållas efter denna period om den arbetssökande aktivt söker 
2<> Se domstolens dom i Meints-målet. 
30 Se rättspraxis i målen Biehl oeh Schumacher (ovannämnda domar). 
Se ovannämnda domar i Anlonisscn-mälct och målet kommissionen mot Hel^ien. 
10 M 
arbete och har rimliga möjligheter att finna ett arbete. Denna bestämmelse bygger direkt 
på domstolens rättspraxis när det gäller arbetssökande.32 
Vidare är det sällan man på dagens arbetsmarknad finner en omedelbar 
anställningstrygghet. Följaktligen kan inträdet i yrkeslivet i en medlemsstat leda till att 
arbetstagare får varva tidsbegänsade anställningar med perioder av arbetslöshet. För att 
undvika de administrativa problem som denna typ av situation kan ge upphov till är det 
lämpligt att i artikel 6.4 föreskriva att arbetstagare från en medlemsstat som redan har ett 
tidsbegränsat uppehållstillstånd har rätt att automatiskt få detta förnyat även om han eller 
hon är arbetslös, under förutsättning att han eller hon försätter att söka arbete. 
Det är också viktigt att fastställa att när en arbetssökande har beviljats 
arbetslöshetsunderstöd bör uppehållstillståndet vara giltigt under den tid han eller hon har 
rätt till detta stöd. Den arbetslöse som tas om hand av arbetsförmedlingen tillhör i sådana 
fall den nationella arbetsmarknaden, om än i egenskap av arbetssökande och skall därför 
ges rätt till uppehåll. 
Slutligen är det viktigt att stryka artikel 7.2. En arbetstagare som har ett femårigt 
uppehållstillstånd befinner sig i situation i vilken han eller hon enligt gemenskapsrätten 
présumeras ha för avsikt att stanna i värdmedlemsstaten. Det faktum att han eller hon har 
förlorat sitt arbete undanröjer inte denna presumtion. En sådan arbetstagare skall 
följaktligen anses höra till den nationella arbetsmarknaden. Under dessa förutsättningar 
finns det ingen anledning att tidsbegränsa förlängningen av uppehållstillståndet. 
I den föreslagna artikel 2.1 tas även praktikanter upp. Likaså föreskrivs i artikel 4.3 b att 
det räcker med ett intyg om yrkesutbildningspraktik för att få uppehållstillstånd. Som 
kommissionen hävdat i sin grönbok "Utbildning, yrkesutbildning och forskning. Hinder 
för rörligheten över gränserna" är det lämpligt att förbättra praktikanternas administrativa 
ställning. Vidareutbildning och lärlingskap i omskolningssyfte är grundläggande inslag i 
en aktiv sysselsättningspolitik som syftar till att förbereda arbetstagarna på framtida 
omställningar i industrin. Under sådana förutsättningar är det mycket viktigt att man 
undanröjer de administrativa hinder och den rättsliga osäkerhet som ofta omgärdar den 
fria rörligheten för praktikanterna, vilkas ställning mellan studerande och arbetstagare för 
närvarande inte har definierats. Att låta praktikanterna omfattas av 
förordning (EEG) nr 1612/68 påverkar inte deras skatterättsliga och sociala ställning, 
som lyder under medlemsstaternas behörighet. Utvidgningen av förordningen syftar 
endast till att göra det lättare för dem att få uppehållsrätt och till att garantera 
likabehandling i förhållande till inhemska praktikanter. 
2. Familjemedlemmar 
l förordning (EEG) nr 1612/68 har genom ändringen betydande förändringar införts vad 
gäller den migrerandc arbetstagarens familjeställning, samtidigt som 
familjemedlemmarnas direkta och individuella rättigheter erkänns. Dessa ändringar bör 
därför införas även i direktiv 68/360/EEG. 
'•' Se ovannämnda domar i Anlonisscn-målcl och mälel kommissionen mot lielgien. 
19 
Familjeåterförening 
Ändringarna i förordning (EEG) nr 1612/68 syftar till att utvidga rätten till 
familjeåterförening samt avskaffa ålderskravet för barn och försörjningskravet för 
föräldrar och barn. Familjemedlemmar som försörjts av arbetstagaren eller ingått i 
samma hushåll som denne i ursprungslandet tillerkänns också rätt till familjeåterförening. 
Dessa ändringar tas upp i artikel 4.3 e. 
I samma anda, för att underlätta familjeåterförening, föreslås slutligen en ny artikel 3.3. 
Denna bestämmelse syftar till att göra det lättare att få visum för familjemedlemmar från 
tredje land som redan är stadigvarande bosatta i någon medlemsstat. Dessa personers rätt 
att röra sig fritt inom unionen, om än endast i egenskap av familjemedlemmar, kan 
härledas direkt ur gemenskapsrätten. Visumkravet är inte längre absolut nödvändigt och 
under alla omständigheter har ett visum endast ett deklarativt värde och ger inte i sig 
upphov till denna rättighet. Följaktligen borde dessa familjemedlemmar, om de behöver 
visum, kunna skaffa det i den medlemsstat där de bor eller i den där de skall etablera sig 
tillsammans med arbetstagaren. Det är särskilt viktigt att undvika att familjemedlemmar 
som redan är stadigvarande bosatta i en medlemsstat tvingas återvända till sina 
ursprungsländer för att skaffa visum för uppehållstillstånd när de flyttar från en 
medlemsstat till en annnan tillsammans med en arbetstagare. 
Detta förslag om visum grundar sig på ett realistiskt synsätt som tar hänsyn till de 
tekniska problemen med ett avskaffande av visumen. Detta står inte i strid med den 
reflektion som kommissionen har inlett om möjligheten att i framtiden helt avskaffa 
visumtvånget för familjemedlemmar till arbetstagare från en medlemsstat. Dessa 
familjemedlemmars rätt till uppehåll härleds, som nämnts ovan, direkt ur 
gemenskapsrätten i den mån familjemedlemmarna har rätt till återförening. 
Fristående uppehållsrätt för familjemedlemmar 
l sin nya skepnad syftar förordning (EEG) nr 1612/68 till att familjemedlemmar som har 
sambott med arbetstagaren på grundval av artikel 10 skall tillerkännas en fristående 
uppehållsrätt i händelse av äktenskapsskillnad. Så som nämnts ovan har denna fristående 
uppchållsrätt för familjemedlemmar som är medborgare i tredje land sin rättsliga grund i 
artikel 49 och är en ofrånkomlig följd av arbetstagarnas fria rörlighet. 
På gemenskapsrättens nuvarande stadium är det odiskutabelt att den fria rörligheten 
innefattar ett visst mätt av social integrering lör arbetstagarens familj. A rbel st agarens 
flyttning, under utövandet av rätten till fri rörlighet, är inte bara ett yrkesrelateral och 
ekonomiskt beslut, utan också ett familjebeslut. Under sädana omständigheter kan inte 
familjemedlemmarna for obestämd framtid betraktas som "bihang" till arbetstagaren, 
särskilt inte om familjen splittras pä grund av att äktenskapet upplöses. 
Den nya artikel 4a föresläs fastställa villkoren för att familjemedlemmarna skall kunna 
åtnjuta denna fristående rätt. 
Denna bestämmelse rör familjemedlemmar som inte är medborgare i någon medlemsstat 
och som skulle bli helt skyddslösa vad beträffar uppehällsrätlen om äktenskapet 
upplöstes (make från en icke-medlemsstal och familjemedlemmar frÅn en icke 
medlemsstat som omfattats av ailikd 10 i ffttofdfiims, fl'l'fij ni \h\/Hti) 
Familjemedlemmar från en medlemsstat garanteras uppehållsrätt i händelse av 
äktenskapsskillnad genom relevanta föreskrifter som är tillämpliga på arbetstagare, icke 
förvärvsarbetande eller studerande. 
För erkännandet av denna uppehållsrätt i händelse av äktenskapsskillnad fastställs i 
artikel 4a ett villkor om tillräckliga ekonomiska medel och sjukförsäkring för 
familjemedlemmar som inte förvärvsarbetar. För anställda familjemedlemmar är 
villkoren för bosättning de samma som för arbetstagare från en medlemsstat i den män 
direktiv 68/360/EEG är tillämpligt på dem. 
Det bör noteras att denna rättsliga utveckling är ett grundläggande inslag i 
integrationspolitiken för Europeiska unionens lagliga invandrare. Kommissionen har 
klart och tydligt markerat denna politiska prioritering i sitt meddelande av den 
23 februari 1994 om invandringspolitik och asyl33. Kommissionen betonar i detta 
meddelande att "integrationen består i att erbjuda invandrarna och deras barn möjligheten 
att leva ett normalt liv i värdlandet". Längre fram uppger kommissionen: 
"124. En lyckad integrationspolitik måste med nödvändighet bestå av flera inslag. 
Det första grundläggande inslaget är utsikten att uppnå den trygghet som 
följer med ställningen som stadigvarande bosatt. Tryggheten i vistelsen och 
ställningen som stadigvarande bosatt för alla dem som uppfyller 
stabilitetskriterierna är nödvändiga förutsättningar för en lyckad 
integration..." 
Familjemedlemmarnas rättsliga skydd, oavsett deras nationalitet, bör därför ses inte bara 
som en rättslig målsättning, på grundval av artikel 48, utan också som en politisk och 
social målsättning. Det är dock helt klart att medborgare från tredje land pä 
gemenskapsrättens nuvarande stadium inte åtnjuter rätt till fri rörlighet och ändringarna i 
förordning (EEG) nr 1612/68 och direktiv 68/360/EEG kan inte skapa en sådan rätt. 
3. Stärkande av uppehållsrätten och förenkling av de administrativa 
förfarandena 
Domstolen har vid flertalet tillfällen påpekat att det inte är de administrativa dokumenten 
som ger upphov till uppehållsrätten. Det är följaktligen viktigt att förenkla de 
administrativa förfarandena för att undvika att dessa hindrar utnyttjandet av denna rätt. 
Artikel 6.1 b föreskriver att uppehållstillstånd som är giltiga i fem är eller mer skall 
förlängas automatiskt. För alt öka tryggheten för den migrerande arbetstagaren och hans 
eller hennes familj föresläs att förlängningen skall ske för tio är i taget. Vissa 
medlemsstater beviljar redan idag uppehållstillstånd som gäller i tio år. 
Artjkcl_ 6.2 har av sociala och rättsliga skäl kompletterats för att föreskriva att avbrott i 
vistelsen pä grund av medicinska skäl, moderskap, studier eller utlandsstationering inte 
skall påverka uppehällsrätlen. 
K()M('>4) 2.* slutlig. 
21 
I linje med högnivågruppens slutsatser innehåller artikel 6.3 sista stycket en viktig nyhet. 
Denna artikel föreskriver att uppehållstillstånd skall beviljas för fem år om arbetstagaren 
under en period av 18 månader innehaft flera anställningar på mindre än ett år. Dagens 
system tvingar arbetstagaren att söka nytt uppehållstillstånd varje gång han eller hon blir 
anställd på kortare tid än ett år. Sålunda kan en arbetstagare under flera år få åtskilliga 
tidsbegränsade uppehållstillstånd utan att någonsin få rätt till ett femårigt 
uppehållstillstånd som kan förlängas, om han eller hon inte skriver på ett avtal om 
tillsvidareanställning. Rekvisitet i den nya artikeln att man ska ha arbetat tolv månader 
under en artonmånadersperiod syftar till att undvika att man samlar på sig korta 
anställningsperioder under lång tid. 
I artikel 9.3 föreskrivs att medlemsstaterna skall närma sina administrativa förfaranden 
för beviljande av uppehållstillstånd till de existerande förfarandena för erhållande av 
nationella identitetshandlingar. Detta administrativa närmande, som i sig skulle kunna 
minska byråkratin, skulle dessutom ha fördelen av att stärka känslan av att vara 
unionsmedborgare och av att tillhöra Europa. 
För att göra unionsmedborgarskapet mer påtagligt föreslås att benämningen på 
uppehållstillståndet i artikel 4 ändras genom att formuleringen "uppehållstillstånd för 
medborgare i Europeiska unionen" införs. Direktivets bilaga ändras på samma sätt. 
Slutligen kan en arbetstagare från en medlemsstat och hans eller hennes 
familjemedlemmar förlora uppehållsrätten genom tillämpning av åtgärder med hänsyn till 
den allmänna ordningen eller den allmänna säkerheten. Eftersom denna översyn av 
uppehållsrätten för och behandlingen av arbetstagare och deras familjemedlemmar syftar 
till att dessa personer skall integreras fullt ut i värdmedlemsstaten, föreslås en 
begränsning av räckvidden av avvisningsförfarandena. 
Därför läggs ett andra stycke till i artikel 10 för att begränsa tillämpningen av 
avvisningsförfaranden i de fall då den berörda personen är helt integrerad i 
värdmedlemsstaten och har speciella sociala och kulturella band eller familjeband till den 
medlemsstat där han eller hon är bosatt. 
22 
98/0229 (COD) 
Förslag till 
EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING 
om ändring av rådets förordning (EEG) nr 1612/68 
för fri rörlighet inom gemenskapen för arbetstagare 
(Text av betydelse för EES) 
EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT 
DENNA FÖRORDNING, 
med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt 
artikel 49 i detta, 
med beaktande av kommissionens förslag,34 
med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande,35 
enligt förfarandet i artikel 189b i fördraget,36 och 
av följande skäl: 
1. Det är viktigt att se till att den rättsliga ställningen för de arbetstagare från en 
medlemsstat och deras familjemedlemmar som flyttar för att arbeta i en annan 
medlemsstat anpassas till den europeiska integrationsutvecklingen. 
2. Genom artikel 8 i fördraget införs ett unionsmedborgarskap. Den fria rörligheten 
för arbetstagarna utgör en väsentlig del av detta medborgarskap. 
3. För att gemenskapen, på det sätt som anges i rådets resolution av den 
15 december 1997 om riktlinjer för sysselsättningen under 199837, skall kunna 
bidra till den nationella sysselsättningspolitiken krävs en fullständigt fri rörlighet 
för arbetstagarna. Rörligheten är ett viktigt redskap för att öka arbetstagarnas 
anpassningbarhet och anställbarhet, eftersom den ger tillträde till utbildning i 
andra medlemsstater och en möjlighet att skaffa yrkeserfarenhet från andra 
medlemsstater. 
4. Det är nödvändigt att anpassa bestämmelserna i rådets 
förordning (EEG) nr 1612/68 ™, senast ändrad genom 
förordning (EEG) nr 2434/92''', till gemenskapens nya socioekonomiska och 
politiska sammanhang. Det är också viktigt att införliva de principer som kan 
härledas ur rättspraxis pä detta område från Europeiska gemenskapernas domstol i 
lagstiftningen. 
34 I'xrrc... 
* IXJI C ... 
36 i;<iTc... 
37 IXiTC 3(),28.l.l998,s. I. 
,x 1-CiT 1.257, 19.10, I968,s.2. 
•w l-XiT L 245, 26.8.1992, s. I. 
23 
5. Diskriminering på grund av kön, ras, etniskt ursprung, religion eller övertygelse, 
funktionshinder, ålder eller sexuell läggning utgör ett hinder för den fria 
rörligheten för arbetstagare och deras familjemedlemmar. Integrationen i 
värdmedlemsstaten av arbetstagare som utövar sin rätt till fri rörlighet och av 
deras familjer kan försvåras påtagligt av sådan diskriminering. Det är därför 
viktigt att förbjuda sådan diskriminering inom tillämpningsområdet för 
förordning (EEG) nr 1612/68. 
6. Fri rörlighet för arbetstagare innebär att de migrerande arbetstagarna och deras 
familjemedlemmar verkligen integreras fullt ut. Familjeåterföreningen bör 
utvidgas för att undvika att familjen splittras på grund av att arbetstagaren utövar 
sin rätt till fri rörlighet. 
7. Integrationen av familjemedlemmarna kan inte bli en realitet utan en rättslig 
integration. Det är därför nödvändigt att tillerkänna familjemedlemmarna direkta 
rättigheter så att de kan hävda sin rätt till likabehandling direkt, samtidigt som 
rättigheterna även fortsättningsvis skall vara knutna till ställningen som 
familjemedlem. 
8. Särskilt de familjemedlemmar som inte är unionsmefdborgare får inte vara helt 
utan rättsligt skydd i fråga om uppehållsrätten i händelse av äktenskapsskillnad. 
De måste därför garanteras rätt till uppehåll i värdmedlemsstaten efter det att de 
varit bosatta där under en period av tre år, eftersom det därefter är rimligt att anta 
att de i tillräcklig utsträckning har integrerats i värdmedlemsstaten. 
9. För att den grundläggande rätten till fri rörlighet för arbetstagare verkligen skall 
kunna utövas och för att förbättra villkoren för att sysselsättningstillfällen skall 
kunna skapas inom gemenskapen, är det nödvändigt att undanröja de hinder som 
ännu finns kvar för arbetstagarnas fria rörlighet när det gäller individuella 
rättigheter, särskilt de som härleds ur det faktum att territorialitetsvillkoret 
begränsar tillämpningen av likabehandlingen och gör det svårt att ta hänsyn till 
personliga och yrkesmässiga omständigheter, när dessa härrör från en annan 
medlemsstat än den där anställningen finns. 
K). Sysselsättningsläget i gemenskapen och riktlinjerna för sysselsättningen gör att 
det är nödvändigt att se till att arbetstagarna har möjlighet att röra sig fritt inom 
gemenskapen för att söka anställning eller göra yrkesutbildningspraktik. Det är 
viktigt att arbetstagarna har tillgång till alla former av omskolning så att deras 
anställbarhet och anpassningsbarhet kan öka. 
11. Förordning (EEG) nr 1612/68 bör ändras i enlighet härmed. 
24 
HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE: 
Artikel 1 
Förordning (EEG) nr 1612/68 ändras på följande sätt: 
1 ) Artikel 1.1 skall ersätts av följande: 
" 1. Varje medborgare i en medlemsstat skall, oavsett var han eller hon har sitt 
hemvist, ha rätt att söka anställning, göra yrkesutbildningspraktik, ta 
anställning och arbeta inom en annan medlemsstats territorium, i enlighet 
med de villkor som enligt lagar och andra författningar om anställning 
gäller för medborgare i denna stat." 
2) Följande artikel skall införas som artikel 1 a: 
"Arlikc_Ma 
Inom denna förordnings tillämpningsområde är all diskriminering på grund av 
kön, ras, etniskt ursprung, religion eller övertygelse, funktionhinder, ålder eller 
sexuell läggning förbjuden." 
3) l artikel 5 skall följande andra stycktc läggas till: 
"Han eller hon skall också på samma villkor som medlemsstatens egna 
medborgare ha tillgång till anställningsstöd för att utföra ett arbete eller genomgå 
en yrkesutbildningspraktik." 
4) Artikel 7 skall ändras på följande sätt: 
a) Punkterna 1, 2 och 3 skall ersättas med följande: 
" 1. En arbetstagare som är medborgare i en medlemsstat får inte på grund 
av sin nationalitet behandlas annorlunda inom de övriga 
medlemsstaternas territorium än de inhemska arbetstagarna i fråga om 
anställnings- och arbetsvillkor, t.ex. vad avser hälsa, säkerhet och 
hygien, lön, uppsägning eller omskolning, återinsättande i arbete eller 
återanställning, om han eller hon skulle bli arbetslös eller helt eller 
delvis arbetsoförmögen. 
2. lin arbetstagare som är medborgare i en medlemsstat skall åtnjuta 
samma ekonomiska, skatlemässiga, sociala, kulturella eller andra 
förmåner som landets egna medborgare. 
3. En arbetstagare som är medborgare i en medlemsstat skall, med stöd av 
samma rättighet och på samma villkor som landels egna arbetstagare, 
ha tillgäng till yrkesutbildning och annan utbildning pä alla nivåer, 
även pä högskolenivå, samt till omskolning, fortbildning och 
omplacering". 
;r> 
b) Följande punkt 5 skall läggas till: 
"5. Om fastställande av arbetsvillkor, befordringsgång eller beviljande av 
vissa förmåner för arbetstagare i en medlemsstat är beroende av vissa 
omständigheter eller händelser, skall samma verkan uppnås eller 
samma förmåner beviljas på grundval av jämförbara omständigheter 
eller händelser från en annan medlemsstat." 
5) Följande artikel skall införas som artikel 7a: 
"Artikel 7a 
Medlemsstaterna får inte neka en arbetstagare, som är medborgare i en 
medlemsstat och som arbetar på en medlemsstats territorium, men som är bosatt 
utanför denna medlemsstats territorium, de fördelar som avses i artikel 7.2." 
6) I artikel 8.1 första stycket skall den andra meningen ersättas med följande: 
"Arbetstagaren får uteslutas från deltagande i ledningen av organisationer som 
regleras av offentlig rätt och från att inneha en tjänst som regleras av offentlig rätt 
endast i den mån tjänsten i fråga innebär myndighetsutövning och tillvaratagande 
av allmänna intressen när det gäller förvaltning på statlig eller lokal nivå," 
7) I artikel 9.1 skall punkt 1 ersättas med följande: 
"1. En arbetstagare som är medborgare i en medlemsstat och som är anställd 
inom en annan medlemsstats territorium skall åtnjuta alla rättigheter och 
förmåner som beviljas landets medborgare i bostadsfrågor, även omfattande 
rätten att äga den bostad han eller hon behöver samt finansieringsmedel och 
bidrag". 
8) Följande artikel skall införas som artikel 9a: 
"Artikel 9a 
Bestämmelserna i artiklarna 7, 8 och 9 skall tillämpas på varje medborgare i en 
medlemsstat som arbetar inom en medlemsstats territorium och som av sin 
arbetsgivare blivit stationerad inom en annan medlemsstats territorium eller i 
tredje land, liksom på den arbetstagare som är medborgare i en medlemsstat och 
som är anställd i tredje land om arbetstagarens anställningsförhållande har 
tillräcklig ariknytning till en medlemsstats rättsordning". 
9) Artiklarna 10 och 11 skall ersättas med följande: 
"Artikel 10 
1. Följande personer skall, oavsett sin nationalitet, ha rätt att bosätta sig 
tillsammans med en arbetstagare som är medborgare i en medlemsstat och 
som är anställd i en annan medlemsstats territorium: 
26 
a) Arbetstagarens make, liksom varje person som i värdmedlemsstatens 
lagstiftning likställs med make och deras barn. 
b) Föräldrarna till arbetstagaren och dennes make. 
c) Varje annan medlem av arbetstagarens eller dennes makes familj, om 
de är beroende av arbetstagaren för sin försörjning eller ingår i 
arbetstagarens hushåll i den medlemsstat arbetslagaren kommer ifrån. 
2. Medlemsstaterna skall underlätta mottagandet av alla familjemedlemmar 
som inte avses i punkt 1, om de är beroende av en arbetstagare som avses i 
punkt 1 eller ingår i hans eller hennes hushåll i det land arbetstagaren 
kommer ifrån. 
3. Familjemedlemmar som på grundval av punkterna 1 och 2 har uppehållsrätt 
i en medlemsstat skall åtnjuta alla de ekonomiska, skattemässiga, sociala, 
kulturella och övriga förmåner som de inhemska medborgarna åtnjuter. 
4. Om äktenskapet upplöses, skall de familjemedlemmar som avses i denna 
artikel och som inte är medborgare i en medlemsstat fa behålla sin 
uppehållsrätt i den medlemsstat där de är bosatta, under förutsättning att de 
under en period av tre på varandra följande år har varit bosatta i landet i 
fråga på grundval av denna artikel. 
Villkoren för utfärdande av uppehållstillstånd åt dessa familjemedlemmar 
efter en äktenskapsskillnad fastställs i artikel 4a i rådets 
direktiv 68/360/EEG/ 
Artikel 11 
De familjemedlemmar som avses i artikel 10 till en medborgare i en medlemsstat 
som inom en medlemsstats territorium är anställd eller driver egen rörelse, skall 
ha rätt att ta anställning eller driva egen rörelse inom hela denna stats territorium, 
i enlighet med de lagar och andra författningar om anställning som gäller för de 
inhemska arbetstagarna i denna stat. Om äktenskapet upplöses skall denna rätt 
kvarstå, under förutsättning att den sökande har varit bosatt i landet i enlighet med 
vad som föreskrivs i artikel 10.1 under en period av minst tre på varandra följande 
år. 
liGT 1.257, 19.10.1968, s. 13" 
10) I artikel 12 skall första stycket ersättas med följande: 
"De familjemedlemmar som avses i artikel 10 till en arbetstagare som är 
medborgare i en medlemsstat och som är eller har varit anställd inom en annan 
medlemsstats territorium, skall ha tillträde till denna siats allmänna skolor, 
lärlings- och yrkesutbildningar, även på högskolenivå, på samma villkor som 
medborgarna i denna stal, om de är bosatta inom denna stats territorium". 
27 
Artikel 2 
Denna förordning träder i kraft den tjugonde dagen efter det att den har offentliggjorts i 
Europeiska gemenskapernas officiella tidning. 
Denna förordning är till alla delar bindande och direkt tillämplig i alla medlemsstater. 
Utfärdad i Bryssel den 
Pä Europaparlamentets vägnar På rådets vägnar 
Ordförande Ordförande 
28 
98/0230 COD 
Förslag till 
EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV 
om ändring av rådets direktiv 68/360/EEG om avskaffande av restriktioner 
för rörlighet och bosättning inom gemenskapen 
för medlemsstaternas arbetstagare och deras familjer 
(Text av betydelse för EES) 
EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT 
DETTA DIREKTIV 
med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt 
artikel 49 i detta, 
med beaktande av kommissionens förslag,40 
med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande,41 
enligt förfarandet i artikel 189b i fördraget42, och 
av följande skäl: 
1. Rådets direktiv 360/68/EEG43, senast ändrat genom Anslutningsakten för Finland, 
Österrike och Sverige fastställer de villkor på vilka vissa restriktioner för resa och 
uppehåll avskaffas för dem som omfattas av rådets förordning (EEG) nr 1612/68, 
om arbetskraftens fria rörlighet inom gemenskapen44, senast ändrad genom 
Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr [...]45. 
2. Förordning (EEG) nr 1612/68 har ändrats bland annat för att den personkrets den 
omfattar skall utvidgas. Till följd av detta behöver bestämmelserna i 
direktiv 68/360/EEG anpassas till dessa ändringar, såväl vad gäller arbetstagarna 
och deras familjemedlemmar som är unionsmedborgare som vad gäller 
familjemedlemmar som inte är unionsmedborgare. 
3. De arbetssökandes administrativa ställning har inte alltid varit helt klar, även om 
de har omfattats av artikel 48 i fördraget och av förordning (EEG) nr 1612/68, 
som Europeiska gemenskapernas domstol vid ett flertal tillfallen har fastslagit. 
Del är följaktligen nödvändigt att precisera deras rail till uppehöll för att söka en 
anställning, för den period som krävs lör detta ändamål, utan att de skall behöva 
skaffa uppehållstillstånd. 
••» BJTC... 
" I:<;K ... 
•»' IXJTC... 
•*•' IXrr 1.257, I9.I0.196S, s. I.V 
44 i:(i'll,257, |9.l().196,S,s. 2. 
45 i:i;n.... 
29 
4. Det bör vara möjligt att räkna samman flera vistelser för erhållande av ett femårigt 
uppehållstillstånd, om arbetstagaren har haft flera anställningar som sammanlagt 
varat mer än tolv månader under en sammanhängande vistelse på mer än 
18 månader. Denna ändring är av stor betydelse för den tillfälliga migrationen, 
liksom för att svara mot verkligheten på arbetsmarknaden i gemenskapen, där det 
inte alltid är möjligt för arbetstagarna att få en fast anställning redan första gången 
man (ar ett anställningskontrakt. 
5. En arbetstagare som varit bosatt inom en medlemsstats territorium under en 
period pä fem är bör ha rätl att automatiskt fö sitt uppehällsli I Island förnyat för tio 
är i taget. Förfarandet för beviljande av uppehållstillstånd bör förenklas och 
eventuellt närmas förfarandena för nationella identitetshandlingar. 
6. Utvisning av arbetstagare som är medborgare i en medlemsstat eller av deras 
familjemedlemmar av hänsyn till den allmänna ordningen eller säkerheten är en 
drastisk åtgärd som allvarligt kan skada personer som, genom att utöva de fri- och 
rättigheter fördraget tillerkänner dem, verkligen har integrerats i 
värdmedlemsstaten. Därför bör räckvidden av sådana åtgärder begränsas och 
hänsyn tas till graden av integration och till vilka ekonomiska band och 
familjeband som den person har som blir utsatt för sådana åtgärder. 
7. Beviljandet av att bevilja en direkt uppehällsrätt för familjemedlemmar som under 
tre pä varandra följande är har varit bosatta i medlemsstaten i fråga har införts i 
förordning (EEG) nr 1612/68. Detta behöver följaktligen införas i 
direktiv 68/360/EEG för att villkoren för erkännandet av denna rätt skall kunna 
fastställas. 
8. Direktiv 68/360/EEG bör ändras i enlighet härmed. 
HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE: 
Artikel 1 
Direktiv 68/360/EEG ändras på följande sätt: 
l ) I artikel 2.1 skall första meningen ersättas med följande: 
"Medlemsstaterna skall ge de medborgare som avses i artikel I rätt all lämna 
deras territorium för all söka arbete, göra yrkesutbildningspraklik eller ta 
anställning och arbeta inom en annan medlemsstats territorium." 
2) I artikel 3.2 skall följande stycke läggas till: 
"Medlemsstaterna skall göra del möjligt för familjemedlemmar som är 
medborgare i tredje land och som ilr stadigvarande bosalla i en medlemsstat att lä 
de visum som krävs eller andra motsvarande handlingar i i\cn medlemsstat i 
vilken de var bosatta eller i den medlemsstat i vilken de skall etablera sig 
30 
tillsammans med en arbetstagare i enlighet med artikel 10 i 
förordning (EEG) nr 1612/68." 
3) Artikel 4 skall ändras pä följande sätt: 
a) 1 punkt 2 skall orden "uppehållstillstånd för medborgare i en medlemsstat i 
EEG" ersättas med "uppehållstillstånd för medborgare i Europeiska unionen". 
b) Punkt 3 skall ändras pä följande sätt: 
i) I den inledande meningen skall orden "uppehållstillstånd för en 
medborgare i en av EEG:s medlemsstater" ersättas med orden 
"uppehållstillstånd för medborgare i Europeiska unionen". 
ii) Led b skall ersättas med följande: 
"b) en bekräftelse på anställning från arbetsgivaren eller ett intyg om 
anställning eller yrkesutbildningspraktik." 
iii) Led e skall ersättas med följande: 
"c) i de fall som avses i artikel 10.1 c och 10.2 
i förordning (EEG) nr 1612/68, en handling utfärdad av behörig 
myndighet i ursprungslandet eller det land de senast kommer ifrån, 
som intygar att de för sin försörjning är beroende av arbetstagaren, 
eller att de ingår i hans eller hennes hushåll i landet i fråga." 
4) Följande artikel skall införas som artikel 4a: 
"Artikel 4a 
1. I händelse av äktenskapsskillnad skall medlemsstaterna i enlighet med 
punktenia 2 och 3 i denna artikel ge familjemedlemmar till en arbetstagare 
frän en medlemsstat rätt till uppehåll på sitt territorium, även om 
familjemedlemmarna inte är medborgare i en medlemsstat, om de har varit 
bosatta i medlemsstaten under tre på varandra följande år på grundval av 
artikel 10 i förordning (EEG) nr 1612/68. 
2. De familjemedlemmar som inte är förvärvsarbetande skall beviljas rätt till 
uppehåll om de kan styrka att do förfogar över tillräckliga ekonomiska medel 
lör sin försörjning och löt de personer som är beroende av dem för sin 
försörjning samt att de har en heltäckande sjukförsäkring i den medlemsstat i 
vilken de är bosatta. 
Bestämmelserna i rådets direktiv 90/364/EEG* om bestämmande av 
tillräckliga tillgångar samt om uppehållstillståndens giltighetstid och 
förlängning skall pä motsvarande sätt tillämpas vid tillämpningen av första 
stycket. 
3. De familjemedlemmar som förvärvsarbetar i enlighet med artikel 11 i 
förordning (EEG) nr 1612/68 skall beviljas rätt till uppehåll om de uppvisar 
ett anställningskontrakt, ett anslällningsintyg eller ett intyg pä all de driver en 
egen rörelse. Artiklarna 6-9 i detta direktiv skall på motsvarande sätt 
tillämpas på uppehållstillståndens giltighetstid och villkoren för förlängning. 
4. Frånvaro som inte överstiger sex månader i följd och frånvaro på grund av 
militärtjänst, studier, moderskap eller medicinska skäl skall inte räknas som 
avbrott i vistelsen vid sammanräkningen av de tre år som avses i punkt 1. 
EGTL 180, 13.7.1990, s. 26." 
5) Artikel 6 skall ändras pä följande satt: 
a) Punkt I b skall ersättas med följande: 
"b) skall vara giltigt minst fem år från dagen för utfärdandet och kunna 
förnyas automatiskt för tioårsperioder." 
b) Punkt 2 skall ersättas med följande: 
"2. Avbrott i bosättningen vilket inte överstiger sex månader i följd och 
frånvaro för militärtjänst eller pä grund av medicinska skäl, moderskap, 
studier eller utlandsstationcring skall inte påverka giltigheten av ett 
uppehållstillstånd." 
c) l punkt 3 skall följande stycke läggas till efter första stycket: 
"Om arbetstagaren har haft flera på varandra följande tidsbegränsade 
anställningar som tillsammans varat mer än tolv månader under en vistelse på 
18 månader, skall värdmedlemsstaten till honom eller henne utförda ett 
sådant uppehållstillstånd som avses i punkt 1, under förutsättning att 
arbetstagaren uppvisar en bekräftelse på anställning från arbetsgivaren eller 
ett anställningsintyg, även om det rör sig om en anställning som är kortare än 
ett år." 
d) Följande punkt 4 skall läggas till: 
"4. Utan att det påverkar vad som föreskrivs i artikel 8.1 d, skall den 
arbetstagare som blivit arbetslös efter all ha arbetat i en medlemsstat och 
som har ett sådant uppehållstillstånd som avses i punkt 3 forsla stycket 
ha rätt atl automatiskt la sitt uppehållstillstånd förnyat lör perioder om 
minst sex månader, under förutsättning atl han eller hon söker arbete. 
Ulan att del påverkar tillämpningen av första stycket, skall 
uppehållstillståndet, om personen i fråga har beviljats rätt till 
arbetslöshetsunderstöd, förnyas automatiskt tills rätten till 
arbetslöshetsunderstöd upphör." 
;»2 
6) Artikel 7 skall ersättas med följande: 
"Artikel 7 
Ett giltigt uppehållstillstånd får inte återkallas enbart på grund av att arbetstagaren 
inte längre är anställd, vare sig orsaken är att han eller hon är tillfälligt oförmögen 
att arbeta på grund av sjukdom, olycksfall eller moderskap, eller att han eller hon 
är ofrivilligt arbetslös och detta bekräftats av behörig arbetsförmedling. 
Om uppehållstillståndet går ut under den tid som arbetstagaren är 
arbetsoförmögen, skall det förnyas automatiskt i enlighet med artikel 6." 
7) I artikel 8.1 skall följande led d läggas till: 
"d) En medborgare i en medlemsstat som söker arbete inom medlemsstaternas 
tcrrilorium. Om sökandet efter arbete drar ut på tiden mer än sex månader, 
kan medlemsstaten kräva att den arbetssökande styrker att han eller hon 
aktivt söker arbete och att han eller hon har rimliga förutsättningar att hitta ett 
arbete." 
8) Artikel 9 skall ändras pä följande sätt: 
a) Punkt 1 skall ersättas med följande: 
" 1. De uppehållstillstånd som utfärdas till dem som omfattas av detta 
direktiv skall utfärdas och förnyas gratis eller mot betalning av ett belopp 
som inte är högre än de avgifter och skatter som tas ut vid utfärdandet av 
identitetskort till landets egna medborgare." 
b) Punkt 3 skall ersättas med följande: 
"3. Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som krävs för att i möjligaste 
män närma förfarandena för utfärdande av de uppehållstillstånd som 
avses i detta direktiv till de existerande förfarandena för utfärdande av 
nationella identitetshandlingar eller motsvarande nationella handlingar." 
9) Artikel 10 skall ersättas med följande: 
"Artikel 10 
Medlemsstaterna lär inte avvika frän detta direktivs bestämmelser utom med 
hänsyn till allmän ordning, säkerhet och hälsa. 
För att begränsa räckvidden av de undantag som avses i förslå stycket skall 
medlemsstaterna vid tillämpningen av dessa ta hänsyn till i vilken utsträckning 
den person som berörs av dessa undantagsätgärder har intégrerais i 
mcdlcmssstatcn. 
For att fastställa graden av integration i den medlemsstat där personen i fråga är 
bosatt, skall medlemsstatenia ta hänsyn till sädana omständigheter som till 
exempel att den berörda personen är född i staten i fråga, alt han eller hon gjort 
33 
merparten av sina studier där eller att han eller hon har starka kulturella, sociala 
eller yrkesmässiga band eller starka familjeband till denna stat." 
Artikel 2 
1. Medlemsstaterna skall sätta i kraft de bestämmelser som är nödvändiga för att 
följa detta direktiv senast den 31 december 2000 och skall genast underrätta 
kommissionen om detta. 
När en medlemsstat antar dessa bestämmelser skall de innehålla en hänvisning till 
detta direktiv eller åtföljas av en sådan hänvisning när de offentliggörs. Närmare 
föreskrifter om hur hänvisningen skall göras skall varje medlemsstat själv utfärda. 
2. Medlemsstaterna skall till kommissionen överlämna texterna till de bestämmelser 
i nationell lagstiftning som de antar inom det område som omfattas av detta 
direktiv. 
Artikel 3 
Delta direktiv träder i kraft den tjugonde dagen efter det att det har offentliggjorts i 
Europeiska gemenskapernas officiella tidning. 
Artikel 4 
Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna. 
Uttlirdat i Bryssel den 
ä parlamentets vägnar Pä rådets vägnar 
Ordförande Ordförande 
34 
ANDRA DELEN 
Förslag till 
EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS BESLUT 
om inrättande av en rådgivande kommitté för fri rörlighet och social trygghet 
för arbetstagare inom gemenskapen och om ändring av 
rådets förordningar (EEG) nr 1612/68 och (EEG) nr 1408/71 
35 
MOTIVERING 
I. Behovet av det föreslagna beslutet 
l förordning (EEG) nr 1612/68 och förordning (EEG) nr 1408/71 föreskrivs att en 
rådgivande kommitté med tre parter inrättas för att granska frågor som rör den fria 
rörligheten för arbetstagare respektive samordningen av systemen för social trygghet. 
Dessa två kommittéer, som har existerat i över tjugo år, är de gemenskapsinstanscr där 
kommissionen, medlemsstaterna och arbetsmarknadens parter i betydande grad bidrar till 
den fria rörligheten. 
För att dessa två kommittéer skall fungera bättre och för att de ekonomiska och 
mänskliga resurserna skall utnyttjas mer rationellt, har arbetsmarknadens parter begärt att 
kommittéerna skall slås ihop. 
I meddelandet om den sociala dialogen av den 18 september 1996 tar kommissionen upp 
arbetsmarknadsparternas begäran om en översyn av de uppgifter och funktioner som 
kommittén för den fria rörligheten och kommittén för den sociala tryggheten skall ha4(). 
Arbetsmarknadens parter rekommenderade på yrkesövergripande nivå.(juni 1993) alt 
dessa båda kommittéer, liksom andra kommittéer, borde ses över. 
I meddelandet av den 12 november 1997 om en handlingsplan för arbetstagarnas fria 
rörlighet, tillkännagav kommissionen sin avsikt att lägga fram förslag till en sådan 
översyn. Detta förslag behandlas på nytt i kommissionens meddelande av den 
20 maj 1998 "Anpassa och främja den sociala dialogen på gemenskapsnivå"47. 
Delia förslag till beslut är ett svar på arbetsmarknadsparternas begäran. 
Kommissionen ansåg vidare i sin handlingsplan om den fria rörligheten att det är 
nödvändigt att ha ett övergripande förhållningssätt till den fria rörligheten för att denna 
skall kunna införlivas i gemenskapens politik och behörighet, särskilt i den nationella 
sysselsättningspolitiken. Genom undertecknandet av Amsterdam fördraget kommer 
Europeiska unionen att uppmanas att bidra allt mer i frågor som rör sysselsättningen i 
Europa. 
1 detta perspektiv är det nödvändigt att placera den fria rörligheten i den europeiska 
integrationens ekonomiska och politiska kontext. Sammanslagningen av kommittén för 
fri rörlighet och kommittén för social trygghet kommer atl skapa en ny instans där man 
kommer att kunna samla arbetsmarknadsparternas bidrag till detta nya övergripande 
förhållningssätt (ill den fria rörligheten. 
Utan att det påverkat de nuvarande kommittéernas kontinuitet, kommer den nya 
rådgivande kommittén all ha en ny politisk uppgift som sträcker sig längre än (ill 
tekniska frågor for att tjäna som diskussionsforum för frågor som rör rörligheten i 
Europa. Samtidigt kräver de nya sociala, demografiska, politiska och ekonomiska 
4" KOM(%)448 slutlig. 
47 KOM(IWK) 322 slutlig. 
36 
perpektiven ett nytt förhållningssätt till arbetstagarnas rörlighet inom Europeiska 
unionen. 
2. Rättslig grund 
Detta beslut grundar sig på artiklarna 49, 51 och 235 i fördraget. Artiklarna 49 och 51 
i fördraget utgör den rättsliga grunden för förordning (EEG) nr 1612/68 respektive 
förordning (EEG) nr 1408/71, genom vilka de nuvarande kommittéerna inrättats. 
Ändringen av dessa förordningar för att skapa en ny sammanslagen rådgivande kommitté 
kräver följaktligen att ovannämda rättsliga grund används. 
Den nya rådgivande kommittén skall även vara behörig att diskutera och analysera frågor 
som rör ställningen i Europeiska unionen för arbetstagare som är medborgare i tredje land 
och som inte är familjemedlem till en medborgare i gemenskapen. 
Pä gemenskapsrättens nuvarande stadium erbjuder inte artiklarna 49 och 51 någon rättslig 
grund vid behandling av frågor som rör medborgare från tredje land. Följaktligen är det 
nödvändigt att åberopa artikel 235 för att ge den nya rådgivande kommittén denna 
behörighet. Artikel 235 används sålunda som supplementär rättslig grund, så till vida att 
den nya kommitténs behörighet i frågor som rör medborgare i tredje land är av avgörande 
betydelse. I det nya Amsterdamfördraget nämns, inom ramen för gemenskapens 
behörighetsområden, sålunda särskilt rättigheter och förpliktelser i EU för medborgare 
frän tredje land. Den nya kommitténs behörighet skulle snart bli otillräcklig om den inte 
skulle kunna behandla frågor som gäller medborgare från tredje land. 
3. Sammansättning av den rådgivande kommittén för fri rörlighet och social 
trygghet 
Den sammansättning och den arbetsordning som föreslås bygger i stort på de regler som 
redan existerar för de två nuvarande rådgivande kommittéerna. Sammansättningen är 
identisk i fråga om de tre parterna och antalet medlemmar. Vid utnämningen av nya 
medlemmar är det viktigt att behålla expertkunskap och företrädare från båda de berörda 
områdena, den fria rörligheten och den sociala tryggheten, eftersom varje område har sin 
särart. 
Av detta skäl föreslås i artikel 3 att regeringarna skall företrädas av en medlem i den 
tekniska kommittén lör fri rörlighet och av en medlem frän Administrativa 
kommissionen försocial trygghet för migrerandc arbetare. 
Erfarenheterna har vidare visat alt en mandatperiod på tvä är är alltför kort för att 
kommittémedlemmarna skall kunna arbeta effektivt. Därför föreslås alt mandatperioden 
skall förlängas till fyra är, sä som är fallet med andra kommittéer. 
För att forenkla utnämningsreglerna har del ansetts vara lämpligt att föreskriva alt 
medlemsstaterna skall meddela namnen pä de nationella företrädarna direkt till 
kommissionen. 
37 
Slutligen föreslås i artikel 2.3 att medlemsstaterna skall anstränga sig för att se till att 
fördelningen mellan kvinnor och män blir balanserad i kommitténs sammansättning. 
Denna klausul svarar mot anvisningarna i det fjärde ramprogrammet för lika möjligheter, 
vilket föreskriver att jämställdhetspolitiken skall integreras i den övriga 
gemenskapspolitiken (s.k. mainstreaming). 
4. Den rådgivande kommitténs uppgifter 
Vad gäller den rådgivande kommitténs uppgifter skall den rådgivande kommittén utföra 
de uppgifter som de två nuvarande kommittéerna tidigare har utfört. 
Det är vidare viktigt att understryka att sysselsättningen kommer att uppta en väsentlig 
del av den nya kommitténs uppgifter. Den rådgivande kommittén skall ha som en av sina 
huvudsakliga uppgifter att betona rörlighetens betydelse för den nationella 
sysselsättningspolitiken. Som nämnts ovan bör man ha ett övergripande förhållningssätt 
till arbetstagarnas rörlighet, för att man skall kunna påvisa kopplingen mellan 
arbetstagarnas rörlighet och den nationella sysselsättningspolitiken och rörlighetens 
betydelse för densamma. 
Samordningen av medlemsstaternas nationella sysselsättningspolitik är en prioritering 
idag i Europa och utgör redan ett grundläggande inslag i de nuvarande rådgivande 
kommittéernas uppgifter, särskilt för rådgivande kommittén för fri rörlighet. Redan 
trettio år före Amsterdamfördraget gav förordning (EEG) nr 1612/68 den rådgivande 
kommittén för fri rörlighet i uppgift att bidra till samordningen av den europeiska 
sysselsättningspolitiken. 
Även om denna möjlighet hittills inte riktigt har utnyttjats, kommer den nya rådgivande 
kommittén att inleda sitt arbete i kraft av denna nya behörighet i sysselsättningsfrågor. 
Sammanslagningen och den nya politiska ram som är en följd av handlingsplanen kan ge 
den rådgivande kommittén en viktig impuls på detta område. 
Kommissionen inledde redan i handlingsplanen en debatt om den fria rörligheten för 
arbetstagare. Handlingsplanen bygger på premissen att den fria rörligheten inte bara är en 
rättslig mekanism för att underlätta rörligheten på arbetsmarknaden, utan att den kan ses 
som ett instrument för sysselsättningspolitiken i Europa. 
Utan att det påverkar denna behörighet inom sysselsättningsområdet skall den rådgivande 
kommittén vara behörig att studera alla frågor som rör rörligheten i sig, däribland 
aspekter som* rör samordningen av systemen för social trygghet, samt problem som är 
specifika för särskilda yrken, bl.a. på kulturområdet (t.ex. artister och konstnärer). 
Det är också tänkt att den rådgivande kommittén skall kunna studera frågor som rör 
medborgare från tredje land vad gäller dessas situation i Europeiska unionen. 
Arbetsmarknadens parter har redan i juni 1993 i sin rekommendation uppgivit att de ville 
utvidga kommitténs behörighet i denna riktning. Det bör noteras att frågor som rör 
medborgare i tredje land redan är föremål för samråd i kommittén, t.ex. med anledning av 
den föreslagna utvidgningen av förordning (EEG) nr 1408/71 till att omfatta medborgare 
i tredje land som är lagligen bosatta i Europeiska unionen. Vidare är det viktigt att 
understryka att Amsterdamfördraget föreskriver att gemenskapen skall vara behörig i 
frågor som rör rättigheter och skyldigheter för medborgare från tredje land som är bosatta 
38 
i Europeiska unionen. Det är därför viktigt att anpassa den rådgivande kommittén för de 
behörighetsområden som förutses i Amsterdamfördraget. 
5. Avvecklingen av de nuvarande kommittéerna 
Av det ovanstående framgår att de två nuvarande kommittéerna skall avvecklas och 
lämna plats för den nya strukturen. Kontinuiteten i arbetet skall dock säkerställas, liksom 
de gjorda erfarenheterna. Medlemmarna från den tekniska kommittén för fri rörlighet och 
frän Administrativa kommissionen för social trygghet skall alla ingå i den rådgivande 
kommittén. De företrädare för arbetsmarknadens parter som ingår i de nuvarande 
kommittéerna har lång erfarenhet av fri rörlighet och kommer att kunna dela med sig av 
sin erfarenhet av fri rörlighet och samordning av systemen för social trygghet. 
39 
98/0231 (COD) 
Förslag till 
EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS BESLUT 
om inrättande av en rådgivande kommitté för fri rörlighet och social trygghet 
för arbetstagare inom gemenskapen och om ändring av 
rådets förordningar (EEG) nr 1612/68 och (EEG) nr 1408/71 
EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR BESLUTAT 
FÖLJANDE, 
med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt 
artiklarna 49, 51 och 235 i detta, 
med beaktande av kommissionens förslag,48 
med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande,49 
enligt förfarandet i artikel 189b i fördraget,50 och 
av följande skäl: 
1. Samrådet med arbetsmarknadens parter är av avgörande betydelse för 
genomförandet av den fria rörligheten. 
2. Samordningen av systemen för social trygghet är en nödvändig konsekvens av 
arbetstagarnas faktiska utövande av den fria rörligheten. Det är viktigt att ha en 
helhetssyn på de problem som rör den fria rörligheten och samordningen av 
systemen för social trygghet. 
3. Arbetsmarknadens parter har begärt att de nuvarande rådgivande kommittéerna 
för fri rörlighet och för social trygghet skall slås samman för att de skall fungera 
bättre och för att deras resurser skall användas på ett mer rationellt sätt. 
4. Inrättandet av en enda rådgivande kommitté för frågor som rör social trygghet och 
fri rörlighet kan öka denna kommittés effektivitet, genom att den därigenom kan 
ha ett övergripande förhållningssätt till de problem som är förknippade med den 
fria rörligheten. 
5. Den nya rådgivande kommittén för fri rörlighet och social trygghet lör 
arbetstagare i gemenskapen bör garantera kontinuiteten i förhällande till den 
rådgivande kommittén för fri rörlighet och den rådgivande kommittén för social 
trygghet. 
4X IXiTC... 
•'" I:<;TC... 
so l-UTC... 
40 
6. Det är viktigt att bevara struktur, sammansättning och arbetsordning liknande dem 
som tillämpas för de nuvarande kommittéerna. 
7. Det är viktigt att fördelningen mellan kvinnor och män i kommittén blir 
balanserad. 
8. Medlemmarnas mandatperiod bör, i enlighet med praxis för andra kommittéer, 
förlängas till fyra år för att öka kommitténs kontinuitet och effektivitet. 
9. Den rådgivande kommitténs uppgifter bör i stort vara de samma som för de 
nuvarande kommittéerna, samtidigt som följdriktigheten och rationaliteten ökas 
för att förbättra effektiviteten och ge ett helhetsperspektiv vid analysen av den fria 
rörligheten. 
10. Den rådgivande kommitténs uppgifter bör ta hänsyn till vikten av samordningen 
av medlemsstaternas nationella sysselsättningspolitik och betona den roll som 
rörligheten för arbetstagarna har och det mervärde som följer av denna rörlighet. 
11. Ställningen i medlemsstaterna för de arbetstagare som är medborgare i tredje land 
bör också studeras och analyseras av den rådgivande kommittén. Det är därför 
viktigt att arbetsmarknadens parter för möjlighet att diskutera dessa frågor och 
uttala sig om dem. 
12. Det är nödvändigt att upphäva de bestämmelser i rådets 
förordning (EEG) nr 1612/68 av den 15 oktober 1968 om arbetskraftens fria 
rörlighet inom gemenskapen51, senast ändrad genom Europaparlamentets och 
rådets förordning (EG) nr [...]52 och i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 
14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, 
egenföretagare eller deras familjer flyttar inom gemenskapen53, senast ändrad 
genom förordning (EG) nr 16O0/9854, som inrättar de rådgivande kommittéerna 
för fri rörlighet och social trygghet. 
13. Genom att frågor som rör medborgare i tredje land tas med i kommitténs 
behörighetsområde kan arbetsmarknadens parter helt och fullt ägna sig åt frågor 
gällande arbetstagarnas rörlighet; för att uppfylla denna målsättning innehåller 
fördraget inga andra befogenheter än de som anges i artikel 235. 
51 H( ill. 257, 19.10.1968, s. 2. 
52 F(iTL... 
M l-CJTL 149,5.7.1971,8.2. 
54 IXiTt 209, 25.7.1998, s. I. 
41 
HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE: 
Artikel 1 
En rådgivande kommitté för fri rörlighet och social trygghet för arbetstagare i 
gemenskapen skall inrättas (nedan kallad "kommittén"). Den skall biträda kommissionen 
vid granskning av frågor som rör arbetstagarnas fria rörlighet, samordningen av systemen 
lör social trygghet och kopplingen mellan dessa frågor och sädana som rör 
sysselsättningen. 
Artikel 2 
1. Kommittén skall bestå av 90 ordinarie medlemmar som fördelas mellan 
medlemsstaterna enligt följande: 
a) Två regeringsföreträdare, varav en medlem av Administrativa 
kommissionen för social trygghet för migrerande arbetare som avses i 
artikel 80 i förordning (EEG) nr 1408/71 och en medlem av den tekniska 
kommittén för fri rörlighet för arbetstagare, som avses i artikel 32 
i förordning (EEG) nr 1612/68. 
b) Två företrädare för arbetstagarorganisationerna. 
c) Två företrädare för arbetsgivarorganisationerna. 
För var och en av de kategorier som avses i första stycket skall en suppleant per 
medlemsstat utses. 
2. De ordinarie medlemmarna och suppleanterna skall utses av medlemsstaterna, 
som skall sträva efter att vid sammansättningen av kommittén samla företrädare 
tor arbetstagarorganisationer och arbetsgivarorganisationer så att de olika berörda 
sektorenia tar en lämplig representation. 
Förteckningen över ordinarie' medlemmar och deras suppleanter skall meddelas 
kommissionen av varje medlemsstat. 
3. Medlemsstaterna skall vid sammansättningen av kommittén sträva efter en jämn 
fördelning mellan kvinnor och män. 
4. Mandatperioden lör de ordinarie medlemmarna och för suppleanterna skall vara 
fyra är. Deras mandat skall kunna förnyas. Vid mandatperiodens utgång skall de 
ordinarie medlemmarna och suppleanterna kvarstå i tjänst till dess de ersatts eller 
tätt sina mandat förnyade. 
42 
Artikel 3 
Ordförande för kommittén skall vara en ledamot av kommissionen eller dennes 
ersättare. Ordföranden får inte rösta. Sekretariatstjänster skall tillhandahållas av 
kommissionen. 
Kommittén skall sammanträda minst en gång per år. Den skall sammankallas av 
ordföranden, antingen på eget initiativ eller på skriftlig begäran från minst en 
tredjedel av medlemmarna. En sådan begäran skall vara ställd till ordföranden och 
innehålla ett konkret förslag till dagordning. 
På ordförandens förslag kan kommittén i undantagsfall besluta att bjuda in 
personer eller företrädare från organisationer med stor erfarenhet av fri rörlighet 
för arbetstagare eller social trygghet. 
Kommitténs yttranden och förslag skall vara motiverade. De skall antas med 
absolut majoritet av de giltiga röster som avges. De skall åtföljas av en 
redogörelse för minoritetens uppfattning om denna begär det. 
Artikel 4 
Kommittén skall pä begäran av kommissionen, Administrativa kommissionen för social 
trygghet, den tekniska kommittén för fri rörlighet för arbetstagare eller på eget initiativ 
vara behörig att verkställa följande uppgifter: 
a) Granska problem med anknytning till fri rörlighet och social trygghet for 
arbetstagare, särskilt ifråga om kopplingen mellan arbetstagarnas rörlighet och 
medlemstaternas nationella sysselsättningspolitik och rörlighetens påverkan på 
densamma. 
b) Allmänt undersöka effekterna av tillämpningen av gemenskapsreglerna om fri 
rörlighet för arbetstagare och samordningen av systemen för social trygghet samt 
eventuella kompletterande bestämmelser. 
c) Till kommissionen lägga fram motiverade förslag till översyn av 
gemenskapsreglerna om fri rörlighet för arbetstagare och samordningen av 
systemen för social trygghet. 
d) Pä begäran av kommissionen eller på eget initiativ avge yttranden om allmänna 
frågor eller principfrågor, särskilt om utbyte av information om utvecklingen pä 
arbetsmarknaden, om hur arbetslagarna flyttar mellan medlemsstaterna, om 
lämpliga program eller åtgärder för att utveckla yrkesvägledning och 
yrkesutbildning och för all öka möjlighetenia till fri rörlighet och anställning 
liksom om alla förmer av stöd till arbetstagare och deras familjer, däribland 
socialhjälp och bostad för arbetstagare. 
c) Granska allmänna frågor eller principfrågor och de problem som uppstår vid 
tillämpningen av de förordningar som antagits inom ramen för vad som föreskrivs 
i artikel 51 i fördraget. 
43 
O Granska frågor som rör rättigheter och skyldigheter i medlemsstaterna för 
arbetstagare som är medborgare i tredje land och som är bosatta i gemenskapen. 
Artikel 5 
1. Till dess medlemsstaterna har utsett medlemmarna i kommittén i enlighet med 
artikel 2, skall de ordinarie medlemmarna sammankallas till kommitténs möten 
enligt de regler som fastställs i punkterna 2 och 3 i denna artikel. 
2. De ordinarie medlemmarna i den rådgivande kommittén för fri rörlighet och den 
rådgivande kommittén för social trygghet skall betraktas som ordinarie 
medlemmar i kommittén. 
Vid kommitténs möten får dock inte mer än två ordinarie medlemmar delta från 
var och en av de kategorier som avses i artikel 2.1. Om inte annat meddelas av en 
medlemsstat, skall kommissionen till varje möte från varje kategori sammankalla 
de två som varit medlemmar längst. En företrädare skall väljas från den gamla 
rådgivande kommittén för fri rörlighet och en från den gamla rådgivande 
kommittén för social trygghet. Om fler än två medlemmar har samma anciennitet 
skall de utses i alfabetisk ordning. 
Vid sammankallandet av medlemmar från arbetstagarorganisationerna skall 
kommissionen sträva efter att se till att de olika berörda sektorerna blir 
representerade, oavsett anciennitet och alfabetisk ordning. 
3. Om en ordinarie medlem som kallats får förhinder, kan andra ordinarie 
medlemmar ersätta honom eller henne. Om även dessa får förhinder, kan de 
ersättas av suppleanterna från tekniska kommittén för fri rörlighet för arbetstagare 
och den rådgivande kommittén för social trygghet. 
Artikel 6 
Artiklarna 24 till 31 i förordning (EEG) nr 1612/68 och artiklarna 82 och 83 i 
förordning (EEG) nr 1408/71 skall upphöra att gälla. 
Artikel 7 
Medlemsstaterna skall inom tre månader frän detta besluts ikraftträdande till 
kommissionen lämna en lista på de ordinarie medlemmar och de suppleanter som utsetts i 
enlighet med artikel 2. 
44 
Artikel 8 
Detta beslut träder i kraft den tjugonde dagen efter det att det har offentliggjorts i 
Europeiska gemenskapernas officiella tidning. 
Utfärdat i Bryssel den 
Pä parlamentets vägnar På rådets vägnar 
Ordförande Ordförande 
45 
Finaniseringsöversikt 
1. ÅTGÄRDENS BETECKNING Bildande av en rådgivande kommitté för fri 
rörlighet och social trygghet för arbetstagare inom gemenskapen 
2. BERÖRD BUDGETPOST: A 7031 
3. RÄTTSLIG GRUND Artiklarna 49, 51 och 235 ifördraget 
4. BESKRIVNING AV ÅTGÄRDEN : 
4.1 Allmänt mål 
Sammanslagning av Rådgivande kommittén för fri rörlighet för arbetstagare 
och Rådgivande kommittén för social trygghet för arbetstagare till en enda 
kommitté med uppgift att biträda kommissionen i frågor som rör 
genomförandet avfördraget och åtgärder som vidtas för att tillämpa det när det 
gäller fri rörlighet, sysselsättning och social trygghet för arbetstagare. 
4.2 Period som omfattas av åtgärden och bestämmelser om förnyelse eller 
förlängning 
obegränsad 
5. KLASSIFICERING AV UTGIFTER OCH INKOMSTER 
5.1 Icke-obligatoriska utgifter 
5.2 Differentierade anslag 
5.3 Typ av avsedda intäkter 
6. TYP AV UTGIFTER OCH INKOMSTER 
Driftsanslag, del A i budgeten, bLa. återbetalning av kostnaderna för experter (se 
p.10.3) 
1. BUDGETKONSEKVENSER 
Budgetkonsekvens på del B i budgeten. Driftsanslag (ej tillämpligt) 
8. BESTÄMMELSEROM BEDRÄGERIBEKÄMPNING 
- Särskilda planerade kontrollåtgärder : Verifikat när det gäller experternas resor 
9. SÄRSKILDA OCH KVANTIFIERBARA MÅL 
/ sin handlingsplan för fri rörlighet för arbetstagarna för arbetstagare av den 
12.11.1997 (KOM 97/586.) meddelade kommissionen en sammanslagning av de två 
befintliga kommittéerna Rådgivande kommittén för fri rörlighet för arbetstagare och 
Rådgivande kommittén för samordning av de sociala trygghetssystemen. Inrättandet av 
en ny kommitté bör leda till en förbättring och en rationalisering av de befintliga 
kommittéerna genom att kommittén, utöver de tekniska frågor som skall behandlas, får 
en ny politisk uppgift när det gäller rörlighet för sysselsättningen inom Europeiska 
unionen samt de frågor som rör arbetstagare som är medborgare i länder utanför 
gemenskapen och som är bosatta i unionen. 
10. ADMINISTRATIVA UTGIFTER (DEL A I AVDELNING III I ALLMÄNNA 
BUDGETEN) 
Den faktiska avsättningen av nödvändiga administrativa medel kommer att grundas på 
kommissionens årliga beslut om fördelning av medel med hänsyn till bl.a. det antal 
tjänster och ytterligare belopp som kommer att beviljas av den budgetansvariga 
myndigheten. 
10.1 Konsekvenser för antalet tjänster: 
Typ av tjiinster 
Tjiinstemiin 
Eller tillfalligt 
anstiillda 
Ovriga tjanster 
Totalt A 
B 
C Erforderlig personal for att 
administrera insatsen 
Fasta 
tjänster 
1 
1 
2 Tillfälliga 
tjänster Varav 
Befintliga 
tjanster inom 
berort GD 
eller berord 
enhet 
1 
1 
2 Ytterligare 
tjiinster Period 
Obegransad 
10.2 Total budgetkonsekvens när det gäller personal 
(i ecu) 
Belopp Berakningsmetod 
Tjansteman * 216.000 j 
Tillfalligt anstiillda 
Ovriga (ange budgetpost) 108.000 ecu x 2-216.000 ccu/ar 
i 
Totalt 216.000" 
* genom omplacering av befintlig personal som behövs för administrationen av 
insatsen. Beräkning grundad pä avdelningarna A-l, A-2, A-4, A-5 och A-7. 
47 
10.3 Ökning av övriga administrativa utgifter till följd av insatsen 
(i ecu) 
Budgetpost Belopp Berakningsmetod 
(nr och rubrik) 
! 
2 repr. / medlemsstat x 650 ecu ! 
A 7031 64.680 x 15 x 1- mote/ar - 19.500 ecu j 
Obligatorisk kommitte 
4 pers. x 753 ecu x 15 x 1 mote/ar 
= 45.180 ecu 
i 
Totalt 64.680"~~ j 
Anslagen ryms inom GD V:s befintliga anslag. 
48 
Översikt över följder på små och medelstora företag 
Lagförslagen om fri rörlighet för arbetstagare syftar bl.a. till att underlätta rörligheten, 
inklusive rörligheten över gränserna och till att förstärka den gemensamma marknaden 
lör yrkesmässig rörlighet. Därför berör denna nya artikel alla medlemsstaters erkännande 
av yrkesmässiga meriter i andra medlemsstater. Denna bestämmelse kan således 
underlätta tydligheten när det gäller kunskaper och meriter samtidigt som den gör det 
möjligt att utveckla Europaomfattande yrkesbanor. Dessa förslag syftar till att förbättra 
villkoren för fri rörlighet för personer som genomgår yrkesutbildning. 
Dessa mål kommer att ha en gynnsam inverkan på små och medelstora företag. Det är 
mycket viktigt, vilket även bekräftas i BEST-rapporten (arbetsgruppen för enklare 
företagsvillkor), att förbättra arbetstagarnas yrkesutbildning för att det skall bli möjligt 
för dem att arbeta effektivt i små och medelstora företag och eventuellt starta eget. 1 
BEST-rapporten understryks därför vikten av rörlighet för personer under utbildning 
samt utbyte mellan institutioner och företag. 
Dessutom kommer en förbättring av rörligheten även att ha en gynnsam inverkan på små 
och medelstora företag, eftersom deras möjligheter att rekrytera arbetstagare från olika 
medlemsstater kan förstärka deras konkurrenskraft på europeisk nivå. Den 
gränsöverskridande rörlighet, som avses i lagförslagen, har även en särskild betydelse för 
små och medelstora företag i gränsregioner. 
49 

ISSN 1024-4506 
KOM(98) 394 slutlig 
DOKUMENT 
SV 06 04 16 
Katalognummer : CB-CO-9X-430-SV C 
ISBN 92-78-37K72 0 
Hymn lör lUuopdska gemenskapernas olïïeiella publikationer 
L-24)85 Luxemburg