Förslag till RÅDETS BESLUT om bemyndigande för de medlemsstater som är fördragsslutande parter i Pariskonventionen av den 29 juli 1960 om skadeståndsansvar på atomenergins område att i Europeiska gemenskapens intresse underteckna protokollet om ändring av konventionen

(framlagda av Komissionen)

MOTIVERING

1. Förslagens syfte

Kommissionen föreslår att rådet bemyndigar de medlemsstater som är fördragsslutande parter i Pariskonventionen av den 29 juli 1960 om skadeståndsansvar på atomenergins område (nedan kallad Pariskonventionen) att i Europeiska gemenskapens intresse underteckna, ratificera eller ansluta sig till protokollet om ändring av konventionen (nedan kallat ändringsprotokollet), antaget inom ramen för Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling.

2. Protokollet om ändring av Pariskonventionen

2.1 Pariskonventionen

Pariskonventionen av den 29 juli 1960 om skadeståndsansvar på atomenergins område ingicks inom ramen för Organisationen för europeiskt ekonomiskt samarbete, sedermera Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling. Syftet var att se till att de som drabbats av nukleära olyckor skulle få en tillräcklig och rättvis ersättning för sina skador.

Genom Pariskonventionen instiftas ett särskilt skadeståndsansvar på atomenergins område, särskilt avpassat för områdets unika problem. Ansvaret skiljer sig på flera punkter från det traditionella utomobligatoriska skadeståndsansvaret. Det föreskriver t.ex. ett strikt och exklusivt ansvar för innehavare av nukleära anläggningar upp till en ansvarsgräns. Anläggningsinnehavaren är skyldig att täcka sitt ansvar med en försäkring eller annan ekonomisk säkerhet. Konventionen gäller nukleära olyckor som inträffar inom vissa nukleära anläggningar eller under transport av (i konventionen angivna) nukleära substanser inom de fördragsslutande parternas territorium eller vatten.

Pariskonventionen kompletteras av Brysselkonventionen av den 31 januari 1963 utgörande tillämplig till Pariskonventionen (nedan kallad Brysselkonventionen), som innehåller ett kompletterande system för ersättning ur allmänna medel. Enligt systemet delas ersättningen i tre delar. Den första delen är anläggningsinnehavarens ansvar, och skall täckas av denne genom försäkring eller annan ekonomisk säkerhet. Den andra delen avser belopp från ansvarsgränsen för anläggningsinnehavaren och upp till 175 miljoner särskilda dragningsrätter [1], och skall täckas av allmänna medel av den stat där den nukleära anläggningen finns. Den tredje delen, från 175 miljoner till 300 miljoner särskilda dragningsrätter, tillhandahålls av de fördragsslutande parterna.

[1] Enligt de valutakurser, uttryckta i särskilda dragningsrätter, som Internationella valutafonden publicerade den 2 januari 2002 är en dragningsrätt = 1,39732 euro.

Pariskonventionen har ändrats genom tilläggsprotokollet av den 28 januari 1964 och protokollet av den 16 november 1982. Konventionen är i kraft mellan 15 länder, varav 12 är medlemsstater i Europeiska unionen. Irland, Luxemburg och Österrike är inte parter.

2.2 Ändringsprotokollet

För att åstadkomma en förbättring av systemet för ersättning vid atomolyckor inledde parterna 1998 förhandlingar om en revidering av Pariskonventionen. Syftet är att tillhandahålla större ersättning till fler offer och att utvidga skadebegreppet.

Den slutliga texten till protokollet om ändring av Pariskonventionen godkändes av parterna i februari 2002, och av styrelsen för OECD:s kärnenergibyrå i maj 2002.

Enligt ändringsprotokollet utvidgas konventionens geografiska tillämpningsområde vid nukleära skador till att även omfatta skador som drabbar länder (inbegripet kustområden och territorialvatten) som inte är fördragsslutande parter. Vidare utvidgas skadebegreppet till att omfatta även skador på immateriell egendom och kostnader för skydd och återställande av miljön.

Den viktigaste ändringen är dock höjningen av ansvarsgränsen för innehavare av nukleära anläggningar, från 15 miljoner särskilda dragningsrätter till ett referensbelopp på minst 700 miljoner euro. Dessutom får de fördragsslutande parterna fastställa en högre ansvarsgräns - eller helt avskaffa den - i sin nationella lagstiftning. Ansvarsgränsen för anläggningsinnehavaren höjs också beträffande lågriskanläggningar, från 5 miljoner särskilda dragningsrätter till minst 70 miljoner euro, och beträffande olyckor vid transporter av nukleära substanser, från 5 miljoner särskilda dragningsrätter till minst 80 miljoner euro.

De höjda ansvarsgränserna för anläggningsinnehavaren kommer att kompletteras av en höjning av beloppen för de allmänna medel som skall ställas till förfogande enligt Brysselkonventionen. Enligt förslaget till ändring av Brysselkonventionen kommer ansvarsgränserna i den första delen (anläggningsinnehavarens ansvar) att höjas till minst 700 miljoner euro; i den andra delen (som skall täckas av allmänna medel av den stat där den nukleära anläggningen finns) höjs den övre gränsen till 1,2 miljarder euro; och den tredje delen skjuter till ytterligare 300 miljoner euro. De tre delarna tillhandahåller alltså sammanlagt 1,5 miljarder euro.

3. Rådets förordning (EG) nr 44/2001

I förordning (EG) nr 44/2001 [2] av den 22 december 2000 fastställs allmänna regler om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område. Förordningen är bindande för alla medlemsstater utom Danmark. Brysselkonventionen från 1968 är fortfarande tillämplig i förbindelserna mellan Danmark och övriga medlemsstater.

[2] EGT L 12, 16.1.2001, s. 1.

Behörighetsreglerna i förordning (EG) nr 44/2001 gäller när svaranden har sitt hemvist i någon av de medlemsstater som är bundna av förordningen. En svarande som inte har sitt hemvist i en medlemsstat kan i princip ställas inför rätta i en medlemsstat om detta är i enlighet med domstolslandets behörighetsregler (jfr dock artikel 22 om exklusiv behörighet och artikel 23 om avtal om behörig domstol).

Huvudregeln i forumbestämmelserna är att talan skall väckas där svaranden har sitt hemvist (forum domicilii). I mål som rör utomobligatoriskt skadestånd får den som har hemvist i en medlemsstat ställas inför domstol i den medlemsstat där den händelse som gav, eller kan ge, upphov till skadan inträffade. Enligt EG-domstolens praxis omfattar detta även den plats där en skadebringande handling företogs eller skadan uppstod. Försäkringsgivare med säte i en medlemsstat kan ställas inför rätta a) i den medlemsstat där denne har sitt säte; b) om talan har väckts av försäkringstagaren, den försäkrade eller förmånstagaren, i den medlemsstat där käranden har sitt hemvist; eller c) när det gäller samförsäkrare, i den medlemsstat där talan har väckts mot huvudförsäkringsgivaren. Den som tillhandahåller en ansvarsförsäkring kan också ställas inför rätta där den skadebringande händelsen inträffade eller, om domstolslandets lag medger det, i den domstol där den skadelidande har väckt talan mot den försäkrade.

Enligt förordning (EG) nr 44/2001 skall domstolsbeslut meddelade i en medlemsstat erkännas och verkställas i övriga medlemsstater utan att något särskilt förfarande skall behöva fullgöras. Erkännande kan dock vägras i vissa undantagsfall med hänvisning till att beslutet strider mot grunderna för rättsordningen (ordre public) eller principen att svaranden skall ha rätt att försvara sig. Ett beslut behöver inte heller erkännas om ett beslut redan har meddelats i samma sak i den medlemsstat där beslutet görs gällande.

4. Gemenskapens behörighet

Gemenskapslagstiftningen innehåller inga skadeståndsbestämmelser för kärnenergiområdet. Däremot innehåller ändringsprotokollet bestämmelser som påverkar förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000. Artikel 13 i Pariskonventionen (i dess ändrade lydelse) tillerkänner i princip domstolarna i den stat där den nukleära olyckan inträffade en exklusiv behörighet. Detta strider mot bestämmelserna i förordning (EG) nr 44/2001, enligt vilken flera länders jurisdiktion kan komma i fråga.

Enligt artikel 13 i Pariskonventionen får endast domstolarna i den fördragsslutande stat där den nukleära olyckan inträffade pröva skadeståndsmål angående skador som orsakats av olyckan. Om olyckan inte har inträffat i en fördragsslutande stat eller om platsen för olyckan inte kan bestämmas med säkerhet tillkommer behörigheten domstolarna i den fördragsslutande stat där den ansvarige anläggningsinnehavarens anläggning finns.

Eftersom jurisdiktionen är exklusiv är lagakraftvunna domar meddelade av den behöriga domstolen verkställbara i övriga fördragsslutande stater efter en förenklad formell handläggning, utan att någon omprövning i sak får förekomma.

Enligt ändringsprotokollet är det dessutom bara domstolarna i en fördragsslutande kuststat som får pröva en talan angående en nukleär olycka som har inträffat i statens exklusiva ekonomiska zon. För att denna exklusiva behörighet skall få verkan måste staten ha anmält zonen till konventionens depositarie före olyckan; en sådan anmälan ger dock - enligt uttryckliga bestämmelser i protokollet - inte upphov till några rättigheter eller skyldigheter i fråga om nationsgränserna till sjöss mellan angränsande kuststater. Inte heller utövandet av den exklusiva behörigheten ger upphov till sådana rättigheter eller skyldigheter.

Om en nukleär olycka inträffar i ett havsområde där överhögheten är omtvistad tillkommer behörigheten den domstol som bedöms ha närmast anknytning till olyckan och som berörs mest av följderna.

Gemenskapen har exklusiv behörighet i de frågor om domstols behörighet och erkännande och verkställighet av domar som ändringsprotokollet gäller, eftersom frågorna enligt EG-domstolens praxis omfattas av förordning (EG) nr 44/2001. Därmed får medlemsstaterna inte tillämpa andra regler sinsemellan eller ingå avtal med länder utanför EU som medför förpliktelser som påverkar bestämmelserna [3].

[3] Dom i mål 22/70, EART, Rec. 1971, s. 263.

För att gemenskapen skall kunna utöva behörigheten utfärdade rådet den 13 september 2002 ett mandat åt kommissionen för dess deltagande i förhandlingarna om protokollet on ändring av Pariskonventionen av den 29 juli 1960. Mandatet gällde endast de delar av förhandlingarna som berörde frågor som hör under gemenskapens behörighet. Rådets avsikt är - i detta undantagsfall - inte att gemenskapen skall ansluta sig till konventionen. Detta tillvägagångssätt får dock inte tolkas som ett prejudikat när det gäller rådets förhållningssätt.

Enligt förhandlingsdirektivet skulle gemenskapen bifalla de fördragsslutande parternas förslag till ändring av artikel 13 i Pariskonventionen. Förslaget antogs i maj 2002 av styrelsen för OECD:s kärnenergibyrå. Förslaget fastställer principen om den exklusiva behörigheten under Pariskonventionen. Utan denna odelbarhet skulle det inte kunna garanteras att de medel som ställs till förfogande fördelas rättvist mellan offren.

Kommissionen informerade (i enlighet med förhandlingsdirektivet) den 25 oktober 2002 kärnenergibyrån, depositarie för Pariskonventionen, om att gemenskapen godtog det i februari antagna förslaget till ändring av artikel 13. Därmed återtogs den reservation som de tolv medlemsstater som är fördragsslutande parter i Pariskonventionen hade ställt mot ändringen. Godtagandet bekräftades genom skriftväxling mellan kommissionen och kärnenergibyrån. Denna skriftväxling markerade slutet på förhandlingarna.

De fördragsslutande parterna antog ändringsprotokollet slutgiltigt i den version som gemenskapen godtog. Kärnenergibyråns styrelse noterade officiellt antagandet vid sitt 106:e sammanträde (den 24 april 2003), där även en företrädare för kommissionen deltog. Styrelsen noterade även att de fördragsslutande parterna är redo att underteckna protokollet så snart gemenskapens interna förfaranden för bemyndigande medger detta.

Texten till ändringsprotokollet är förenlig med rådets förhandlingsdirektiv. Det naturliga vore att gemenskapen utövar sin behörighet på området ifråga genom att ansluta sig till protokollet. Protokollet saknar dock bestämmelser som gör det möjligt för regionala organisationer att ansluta sig, och gemenskapen kan sålunda varken underteckna, ratificera eller ansluta sig till det.

Den förbättring av skyddet för offren för nukleära olyckor som ändringsprotokollet ger är dock så viktig för gemenskapen och dess medlemsstater, att det motiverar att gemenskapen i detta undantagsfall utövar sin behörighet via de medlemsstater som är fördragsslutande parter i Pariskonventionen.

Tre medlemsstater är inte fördragsslutande parter i Pariskonventionen: Irland, Luxemburg och Österrike. Man har dock bedömt att det finns goda skäl att låta dessa tre stater stå utanför protokollet, och istället vad dessa länder beträffar tillämpa förordning (EG) nr 44/2001. Denna differentierade tillämpning av behörighetsregler inom gemenskapen kan motiveras av tre skäl:

- Protokollet ändrar en konvention som dessa medlemsstater inte har anslutit sig till.

- Förordning (EG) nr 44/2001 påverkar inte konventioner där medlemsstater är fördragsslutande parter.

- Protokollets ändringar av behörighetsreglerna är inte betydande.

I förhandlingsdirektivet fastställs därför de förfaranden som skall tillämpas för att bara de medlemsstater som för närvarande är fördragsslutande parter i Pariskonventionen skall ratificera och ansluta sig till protokollet, i gemenskapens intresse.

I enlighet med artiklarna 1 och 2 i det protokoll om Danmarks ställning som är fogat till Fördraget om Europeiska unionen och Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen är Danmark inte bundet av förordning (EG) nr 44/2001, och omfattas inte av dess tillämpning. Landet deltar därför inte i antagandet av detta beslut, är inte bundet av det och omfattas inte av dess tillämpning.

Slutsats

Av dessa skäl rekommenderar kommissionen rådet att fatta följande beslut:

- Att, å ena sidan, bemyndiga de medlemsstater som är fördragsslutande parter i Pariskonventionen att i Europeiska gemenskapens intresse underteckna ändringsprotokollet.

- Att, å andra sidan, bemyndiga de medlemsstater som är fördragsslutande parter i Pariskonventionen att i Europeiska gemenskapens intresse ratificera eller ansluta sig till ändringsprotokollet.

Förslag till RÅDETS BESLUT om bemyndigande för de medlemsstater som är fördragsslutande parter i Pariskonventionen av den 29 juli 1960 om skadeståndsansvar på atomenergins område att i Europeiska gemenskapens intresse underteckna protokollet om ändring av konventionen

EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR FATTAT DETTA BESLUT

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 61 c, artikel 67.5 och artikel 300.2 första stycket i detta,

med beaktande av kommissionens förslag [4], och

[4] EGT C ..., ..., s. ...

av följande skäl:

(1) Protokollet om ändring av konventionen av den 29 juli 1960 om skadeståndsansvar på atomenergins område, ändrad genom tilläggsprotokollet av den 28 januari 1964 och protokollet av den 16 november 1982 (nedan kallad Pariskonventionen) har förhandlats fram för att förbättra ersättningen till den som lider skada orsakad av atomolyckor. Enligt protokollet skall ansvargränserna höjas och skadeståndsansvaret vid atomolyckor utsträckas till att omfatta även miljöskador.

(2) Kommissionen förhandlade, i enlighet med de förhandlingsdirektiv rådet utfärdade den 13 september 2002, på gemenskapens vägnar om de delar av protokollet som omfattas av Europeiska gemenskapens behörighet. Förhandlingsdirektiven innehöll dock inga mandat för förhandlingar om gemenskapens anslutning till protokollet.

(3) Protokollet har antagits slutgiltigen av de fördragsslutande parterna till Pariskonventionen. Protokollstexten överensstämmer med förhandlingsdirektiven från rådet.

(4) Gemenskapen har exklusiv behörighet i fråga om ändringen av artikel 13 i Pariskonventionen i den utsträckning ändringen får återverkningar på bestämmelserna i förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område. När det gäller frågor som inte inverkar på gemenskapsrätten behåller medlemsstaterna sin behörighet. Protokollets mål och syften innebär dock att det inte är görligt att hålla isär å ena sidan godtagandet av de bestämmelser i protokollet som rör gemenskapens behörighet och å andra sidan de bestämmelser som omfattas av medlemsstaternas behörighet.

(5) Protokollet är av särskild vikt för gemenskapen och dess medlemsstater, eftersom det kommer att medföra en förbättring av ersättningen för skador orsakade av atomolyckor.

(6) Regionala organisationer kan inte ansluta sig till Pariskonventionen eller protokollet. Gemenskapen kan alltså varken underteckna, ratificera eller ansluta sig till protokollet. I detta undantagsfall bör därför medlemsstaterna underteckna protokollet i gemenskapens intresse.

(7) Tre medlemsstater - Irland, Luxemburg och Österrike - är inte fördragsslutande parter i Pariskonventionen. Eftersom protokollet ändrar Pariskonventionen, eftersom förordning (EG) nr 44/2001 ger de medlemsstater som är fördragsslutande parter i Pariskonventionen möjlighet att tillämpa konventionens behörighetsregler och slutligen, eftersom protokollet inte i någon betydande utsträckning berör konventionens bestämmelser om behörighet har det i detta undantagsfall befunnits finnas goda skäl att låta dessa tre stater stå utanför protokollet.

(8) De medlemsstater som är fördragsslutande parter i Pariskonventionen bör alltså, i gemenskapens intresse och i enlighet med de villkor som fastställs i detta beslut, underteckna protokollet med förbehåll för att det ingås.

(9) Inom Europeiska gemenskapen kommer protokollet endast att tillämpas i fråga om de medlemsstater som i dagsläget är fördragsslutande parter i Pariskonventionen.

(10) Förenade kungariket och Irland är bundna av förordning (EG) nr 44/2001 och deltar följaktligen i antagandet av detta beslut. Förenade kungariket kommer även att tillämpa detta beslut.

(11) I enlighet med artiklarna 1 och 2 i det protokoll om Danmarks ställning som är fogat till Fördraget om Europeiska unionen och Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen deltar Danmark inte i antagandet av detta beslut och är därför inte bundet av det och omfattas inte av dess tillämpning.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

1. Utan att det påverkar gemenskapens behörighet skall de medlemsstater som är fördragsslutande parter i Pariskonventionen underteckna protokollet om ändring av Pariskonventionen i Europeiska gemenskapens intresse, med förbehåll för att det ingås.

2. Texten till protokollet om ändring av Pariskonventionen åtföljer detta beslut.

3. I detta beslut avses med medlemsstat alla medlemsstater som för närvarande är fördragsslutande parter i Pariskonventionen utom Danmark.

Artikel 2

Medlemsstaterna skall sträva efter att underteckna protokollet före den 31 december 2003.

Artikel 3

Medlemsstaterna skall vid undertecknandet av protokollet om ändring av Pariskonventionen skriftligen meddela generalsekreteraren för Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling att undertecknandet sker i enlighet med detta beslut.

Utfärdat i Bryssel den

På rådets vägnar

Ordförande