Diagram 1.5: Uppdelning av de nominella enhetsarbetskostnadernas förändringstakt i Finland per inflationsförändring, real ersättning per anställd, bidrag till produktiviteten, de nominella enhetsarbetskostnadernas förändringstakt i euroområdet

Den potentiella tillväxten håller på att återhämta sig men Finlands åldrande befolkning förväntas sätta press på den framtida ekonomiska utvecklingen. Den potentiella tillväxten har förbättrats under de senaste åren. Det är emellertid osannolikt att den på medellång sikt återgår till den tillväxttakt som rådde före krisen på grund av den väntade nedgången i befolkningen i arbetsför ålder. Produktiviteten ligger fortfarande under 2009 års nivå, vilket avspeglar det senaste årtiondets omställning från högteknologisk tillverkning till medelteknologiska produkter.

Arbetsmarknaden fortsätter att återhämta sig och det finns tidiga tecken på arbetskraftsbrist. Sysselsättningsgraden har nu nått en ny rekordnivå men ligger fortfarande lägre än i övriga nordiska länder. Sysselsättningstillväxten tilltog under 2018, och mer än hälften av de nya arbetstagarna hade tidigare stått utanför arbetskraften. Denna trend torde fortsätta under 2019 och 2020, om än i lägre takt. Arbetslösheten har sjunkit och närmar sig snabbt sin strukturella nivå. Den strukturella arbetslösheten har förbättrats men är fortfarande relativt hög, vilket tyder på bristande incitament för att börja arbeta och växande matchningsproblem på arbetsmarknaden. Vakanserna ökar i vissa sektorer, vilket beror på brist på kvalificerad arbetskraft, problem med arbetskraftens rörlighet och en åldrande befolkning.

Den starka ekonomiska tillväxten fortsatte under 2018, och BNP tog sig till slut över den tidigare toppnoteringen från 2008. BNP i fasta priser förväntas ha ökat med 2,5 % under 2018. Den solida tillväxten fick draghjälp av en robust inhemsk efterfrågan samtidigt som bidraget från nettoexporten, som var mycket stark under 2017, försvagades. Företagens investeringar fortsätter uppåt, med stöd av ökande vinster och ihållande låga räntor. Inflationen ligger kvar under EU-genomsnittet. Den gynnsamma konjunkturen hjälper regeringen att stärka de offentliga finanserna ytterligare och den offentliga skuldkvoten har därmed sjunkit under 60 %. Framöver beräknas Finlands ekonomiska tillväxt bli måttlig och ligga på i genomsnitt 1,8 % per år, jämfört med 2,6 % under de senaste tre åren, särskilt som uppgången i den internationella handeln tappar fart.

Inflationen förväntas stiga gradvis (se diagram 1.3). Under 2018 låg inflationen kvar under euroområdets genomsnitt på grund av en tämligen blygsam ökning av priserna på tjänster. Ökade arbetskostnader och energipriser var de viktigaste drivkrafterna för inflationen. Till följd av att löneökningarna får större genomslag och pressar upp priserna för tjänster beräknas den totala inflationen gradvis ta fart upp till nära 2 % år 2020.

Parallellt med detta har produktiva investeringskategorier sjunkit kraftigt eller legat kvar på relativt låg nivå. Detta innebär en risk att Finlands ekonomi kommer att fastna i en relativt låg tillväxt (se avsnitt 3.4). Finlands investeringar som andel av BNP ligger under andra jämförbara EU-länders ( ) för de investeringskategorier som stöder produktivitetstillväxten som mest. Detta stämmer särskilt för investeringar i utrustning, trots det konjunkturuppsving som kunnat iakttas under de senaste kvartalen. I fjol var företagens investeringar på klar uppgång men företagen ackumulerade också betydande finansiella reserver. Efter den omvälvande tekniska förändring som drabbade landets största privata investerare i forskning och utveckling (Nokia) för ett årtionde sedan verkar de immateriella investeringarna ha stabiliserats på en nivå som ligger nära EU-genomsnittet men under nivån för jämförbara EU-länder. Detta förväntas påverka landets medelfristiga produktivitetstillväxt. Därför kommer den potentiella tillväxten på medellång sikt sannolikt inte att återgå till de höga nivåerna före krisen.

Efter en god tillväxt (2,8 %) under 2017 beräknas den ekonomiska tillväxten ha stannat av under 2018 (diagram 1.1). BNP-tillväxten beräknas ha blivit relativt stark på 2,5 % under 2018, med stöd av export, investeringar i utrustning och privat konsumtion. Finansieringsvillkoren för investeringar var fortsatt gynnsamma och företagens förtroende var fortsatt starkt. Högt förtroende bland konsumenterna och ökande sysselsättning drev på den privata konsumtionen. Ekonomin förväntas fortsätta att öka med 1,9 % under 2019 och 1,7 % under 2020, med den inhemska efterfrågan som främsta drivkraft. Trots en avslagen utveckling av efterfrågan från utlandet förväntas nettoexporten fortsätta att bidra till tillväxten, då Finland drar nytta av sin förbättrade kostnadskonkurrenskraft.

Ytterligare vinster i kostnadskonkurrenskraft kan dock snart bli svåra att uppnå. Under 2018 återgick de nominella ersättningarna till tillväxt samtidigt som produktivitetstillväxten försvagades. Detta drog upp de nominella enhetsarbetskostnaderna. Uppgången i dessa förväntas fortsätta under 2019 och 2020. Trots framväxten av den finländska lönebildningsmodellen (se avsnitt 2 och faktaruta 3.4.1 i avsnitt 3.4.1) är ett tryck uppåt på lönerna högst troligt mot bakgrund av den krympande befolkningen i arbetsför ålder och ihållande kompetensunderskott (se avsnitt 3.3.1). Samtidigt ligger den andel av BNP som utgörs av ersättning till anställda nära sin lägsta nivå någonsin. Detta tyder på att kostnadskonkurrenskraften kommer att mattas efter några år av snabba förbättringar.

Arbetskraftskostnaderna har minskat i Finland under de senaste åren och konkurrenskraften har förbättrats. Under 2017 minskade den genomsnittliga ersättningen till anställda i landet med 1,2 % (diagram 1.5), medan produktivitetstillväxten förblev stark. Till följd av detta förbättrades den nominella enhetsarbetskostnaden markant (-2,7 %). Samtidigt gynnades Finland av högre arbetskraftskostnader i de huvudsakliga konkurrentländernas ekonomier (se diagram 1.6). Detta bidrog till konkurrenskraftens återhämtning.

Skillnaderna på arbetsmarknaden är begränsade. Finlands sysselsättningsgrad under perioden 2015–2017 låg 2,5 procentenheter över EU-genomsnittet. Sysselsättningsgraden sträckte sig från 1 procentenhet under EU-genomsnittet i regionen Norra och Östra Finland till 16 procentenheter över EU-genomsnittet på Åland (den region i Europa som har den minsta befolkningen men den högsta sysselsättningsgraden i EU). I Storhelsingfors låg sysselsättningsgraden 6,5 procentenheter över EU-genomsnittet. Arbetslösheten i hela landet var 8,6 % år 2017 och därmed högre än EU-genomsnittet på 7,6 %. I vissa regioner råder brist på arbetskraft i de snabbast växande sektorerna. Skillnaderna i utbildningsnivå och andelen unga med högst grundskoleutbildning är tydliga mellan städerna och landsbygdsområdena, där detta kan leda till mer ihållande arbetslöshet och social utestängning. Risken för fattigdom eller social utestängning uppvisar ingen betydande variation mellan regionerna men stora avstånd kan försvåra tillgången till tjänster i glesbygden (se avsnitt 3.3.2).

Diagram 1.5:Uppdelning av de nominella enhetsarbetskostnadernas förändringstakt i Finland per inflationsförändring, real ersättning per anställd, bidrag till produktiviteten, de nominella enhetsarbetskostnadernas förändringstakt i euroområdet

De regionala skillnaderna i Finland har minskat de senaste åren. I många av EU:s medlemsstater är den regionala klyftan, mätt som BNP per capita, högre än i Finland. BNP i Storhelsingfors stod för 39 % av landets BNP 2016, jämfört med en befolkningsandel på 30 %. Storhelsingfors BNP per capita (144 % av EU-genomsnittet) var 1,6 gånger högre än den mindre utvecklade regionen Norra och Östra Finland. Mellan 2010 och 2016 minskade dock produktiviteten jämfört med EU-genomsnittet allra mest (med 11 procentenheter) i Storhelsingfors (se diagram 1.4). Samtidigt var Helsingfors-Nylandregionen den största nettomottagaren av inhemsk migration. Detta bidrog till en ökning med nästan 7 % mellan 2010 och 2016, snabbare än EU-genomsnitt, samtidigt som den naturliga befolkningstillväxten nästan stannade av helt i Finland. Dessutom är befolkningen med migrantbakgrund koncentrerad till de största städerna, särskilt Storhelsingfors (se avsnitt 3.3.2).

Arbetslösheten minskar tack vare det ekonomiska uppsvinget. Sysselsättningstillväxten tilltog till 2,3 % under 2018. Mer än hälften av de nya arbetstagarna stod tidigare utanför arbetsmarknaden. Denna trend väntas fortsätta under 2019 och 2020, om än i lägre takt. Efter två år med långsam nedgång föll arbetslösheten snabbt från 8,5 % under tredje kvartalet 2017 till 7,3 % under samma period 2018. Arbetslösheten närmar sig sin strukturella nivå, som uppskattas vara 7,0 %( ) och därmed ligga något under EU-genomsnittet. Den strukturella arbetslösheten förbättras men är fortfarande relativt hög. Möjliga orsaker till detta är fortfarande bland annat begränsade incitament att ta ett arbete och den relativt begränsade regionala rörligheten. Parallellt med detta ökar arbetskraftsbristen inom vissa sektorer på grund av brist på kvalificerad arbetskraft, problem med rörligheten och en åldrande befolkning.

Skuldkvoten väntas sjunka under referensvärdet på 60 % under 2018. Den offentliga bruttoskulden förväntas minska från 61,3 % av BNP 2017 till 59,8 % 2018 och 58,5 % 2019, efter en topp på 63,5 % av BNP 2015. Kommissionen förutspår att skuldkvoten börjar öka igen mot slutet av 2020-talet. Detta tyder på risker när det gäller den offentligfinansiella hållbarheten. Den viktigaste faktorn för detta är ökningen av de åldersrelaterade kostnaderna, framför allt för hälso- och sjukvård och för långvarig vård och omsorg.

Regeringen fortsätter att konsolidera de offentliga finanserna. Den växande ekonomin och ökande sysselsättningen kommer att förbättra de offentliga finanserna ytterligare till följd av ökade skatteintäkter och minskade sociala utgifter. Regeringen fortsätter att genomföra den konsolideringsplan som den beslutade om i början av sin mandatperiod 2015. De planerade åtgärderna på utgiftssidan för 2018 och 2019 förväntas minska de offentliga utgifterna med 0,7 miljarder euro eller 0,3 % av BNP per år. Under 2018 mildrades effekterna av dessa åtgärder av att de offentliga inkomsterna samtidigt minskade, till följd av sänkta skatter på personliga inkomster och sociala avgifter. Tillsammans med ytterligare negativa effekter från vissa tillfälliga faktorer ledde detta till att offentliga finansernas saldo försämrades något från -0,7 % 2017 till -0,8 % 2018. Under 2019 kommer åtgärder på utgiftssidan, i kombination med höjningar av indirekta skatter, att bidra till att förbättra de offentliga finansernas saldo till -0,2 % av BNP.

Finlands nettoutlandsställning blev återigen negativ 2018. Nettoutlandsställningen förbättrades från -3,2 % av BNP 2014 till 2,4 % 2017 i takt med att de direkta utländska nettoinvesteringarna stärktes. Under 2018 blev dock nettoutlandsställningen negativ igen, men på en mycket låg nivå i en EU-jämförelse (se diagram 1.10). Detta var delvis en återspegling av bytesbalansunderskottet som blev större än väntat. Nettoutlandsställningen förväntas förbli negativ under perioden 2019–2020. Detta skulle ligga i linje med den pågående återhämtningen och de högre investeringsnivåer som finansieras genom extern upplåning och goda utländska direktinvesteringar.

Fastighetsskattereformen har skjutits upp. Intäkter från fastighetsskatter, som anses vara en av de skatter med minst negativ inverkan på tillväxten, svarar för bara 0,8 % av BNP, vilket är långt under EU-genomsnittet på 1,6 % av BNP. Fastighetsskatten omfattar både mark och byggnader. Medan värdet på byggnader uppdateras årligen utifrån ett byggnadsindex, är de beskattade fastighetsvärdena generellt lägre än marknadsvärdena och denna skillnad har visat sig öka. Inom ramen för ett långsiktigt projekt av Finansministeriet planerades en reform av fastighetsbeskattningen i två steg från och med 2019. Till följd av synpunkter som inkom under samrådet har reformen skjutits upp fram till efter valet i april 2019. Den ska nu genomföras i ett enda steg, vilket innebär att höjningen av beskattningsvärdena och sänkningen av skattesatserna kommer att äga rum samtidigt. Detta kommer att tidigast ske 2022.

Totalt sett ligger Finlands utgifter för hälso- och sjukvård nära EU-genomsnittet, men utgifterna för långvarig vård och omsorg är relativt höga och lär stiga. Med utgifter för hälso- och sjukvård som uppgick till 9,2 % av BNP 2017 ligger Finland strax under EU-genomsnittet, medan utgifterna per capita ligger något över EU-genomsnittet. Hälso- och sjukvård finansieras huvudsakligen med offentliga medel: 61 % jämfört med 36 % för EU-genomsnittet (Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling (OECD), 2018b). Patientavgifterna är högre än EU-genomsnittet och har stigit de senaste tre åren. Utgifterna för långvarig vård och omsorg (som i Finland kallas socialservice) är med en andel på 2,2 % av BNP bland de högsta i EU. Utgifterna för långvarig vård och omsorg förväntas stiga under kommande år till följd av befolkningens åldrande.

Den offentliga skuldsättningen minskar under prognosperioden. Enligt kommissionens höstprognos 2018 och de gemensamt överenskomna antagandena om skuldhållbarhetsanalysen ( ) beräknas den offentliga skuldkvoten minska till omkring 54,5 % av BNP runt 2026 tack vare en gynnsam snöbollseffekt och det strukturella primärsaldot. Därefter kommer den att börja öka igen 2028 till 55,1 % av BNP 2029 (se bilaga B). Om de åldersrelaterade kostnaderna (pensioner, utgifter för långvarig vård och omsorg, samt hälso- och sjukvård) exkluderas i skuldprognoserna skulle skuldkvoten gradvis minska till omkring 45 % av BNP under samma period.

Bostadsbyggandet tycks ha nått en topp 2018. Bostadsbyggandet uttryckt i procent av BNP (se diagram 3.2.3), som ökade snabbt under åren 2016–2017, tros ha legat på ungefär samma nivå 2018 som under åren 2005–2007 (6,4–6,6 %). Byggsektorn har de senaste åren haft draghjälp av en stark bostadsefterfrågan i kombination med låga räntor och stigande inkomster. Uppgifter om bygglov för bostäder (i m² användbar golvyta) visar att byggtakten börjar plana ut. Rapporter om arbetskraftsbrist visar också att byggsektorn närmar sig fullt kapacitetsutnyttjande. På grund av de många projekt som redan startats kan det emellertid hända att byggtakten ligger kvar på ungefär samma nivå 2019 som 2018. Med tanke på att penningpolitiken förväntas vara ackommoderande är det inte sannolikt att efterfrågan på bostäder kommer att sjunka markant, i synnerhet inte i tillväxtregionerna.

Nordeas flytt ökar arbetsbelastningen och ansvarsområdena för Finansinspektionen i Finland Nordeas balansräkning är 2,6 gånger större än Finlands BNP, vilket gör det till den största banken i bankunionen i förhållande till sitt hemlands ekonomi. Flytten av ett sådant stort finansinstitut ändrar på många sätt hela banksektorns struktur och de systemrisker som existerar. Finlands deltagande i den europeiska bankunionen och de många regleringsreformer som har genomförts de senaste åren minskar dessa risker. Flytten till Helsingfors innebär även att Nordea står under Europeiska centralbankens direkta tillsyn. Precis som i andra jurisdiktioner sköts merparten av tillsynsarbetet dock på den lokala finansiella tillsynsmyndigheten. Det betyder att flytten även får betydande följder för både personalresurser och ekonomiska resurser hos Finlands finansiella vakthund, som redan har nyanställt 30 personer. I november 2017 godkände den finländska riksdagen dessutom en ändring av kreditinstitutslagen för att introducera en systemriskbuffert. Detta har (fr.o.m. 2018) gjort det möjligt för Finansinspektionens styrelse att tillämpa ytterligare kapitalkrav på upp till 5 % av primärkapitalet på kreditinstitut och värdepappersföretag utifrån den strukturella sårbarheten i det finansiella systemet. Myndigheterna är för närvarande väl rustade att hantera konjunkturrelaterade och strukturella systemrisker och fortsätter att fokusera på att se till att banksystemet är välkapitaliserat och på att begränsa hushållens skuldsättning.

Ungdomsarbetslösheten har minskat något men är fortfarande över EU-genomsnittet. Under det andra kvartalet 2018 låg ungdomsarbetslösheten på 17,5 % (EU-genomsnittet 15,1 %). Andelen unga som varken arbetar eller studerar är emellertid lägre än EU-genomsnittet (10,9 % jämfört med EU-genomsnittet på 13,4 % för åldersgruppen 15–29 år 2017). Finlands ungdomsgarantiprogram nådde 66 % av de unga i åldrarna 15–24 år som varken arbetade eller studerade under 2017 (Europeiska kommissionen, 2018f). Vägledningscentrumen för unga, de s.k. navigatorerna, etablerades permanent, med finansiellt stöd tryggat fram till 2021. Det finns fler än 50 kontaktpunkter. De första nationella resultaten från 2016 var lovande och visade att över 13 000 personer hade hänvisats till tjänster eller åtgärder via navigatorerna (Kohtaamo, 2018). Inkörningsperioden och utvidgningen av servicemodellen samfinansierades av Europeiska socialfonden.

Funktionsnedsättning eller sjukdom är huvudorsaken till att män i arbetsför ålder står utanför arbetskraften Det här är tydligt framförallt bland män i åldersgruppen 35–54 år (se diagram 3.3.5). Förekomsten av psykiska hälsoproblem kan vara en pådrivande orsak till att man ställs utanför arbetskraften (Eurostat, 2018b). Antalet manliga arbetstagare som slutat söka jobb har legat över EU-genomsnittet sedan 2010, visserligen med en minskning av deras andel från 10,4 % under 2016 till 9,5 % under 2017. Situationen är annorlunda för kvinnor som står utanför arbetskraften, bland dem beror detta huvudsakligen på vårdansvar och familjerelaterade eller personliga skäl (se avsnitt 3.3.2). Utgående från uppskattningar från statistikcentralen i Finland finns det omkring 600 000 personer med funktionsnedsättning, varav 240 000 har invaliditetspension, medan omkring hälften är i arbetslivet. Vissa av dem kunde ha möjlighet att arbeta på heltid eftersom deras utbildningsnivå är densamma som för hela befolkningen. Regeringen har nyligen startat projekt för att bidra till ökad arbetsförmåga hos personer med funktionsnedsättning men tjänstesystemet verkar inte fullt ut motsvara dessa människors särskilda behov (Social- och hälsovårdsministeriet, 2018). Trots att de vill arbeta hindras personer med funktionsnedsättningar från att komma ut på arbetsmarknaden på grund av bristande samordning mellan de stödjande tjänsterna och ett splittrat socialförsäkringssystem.

Arbetskraftsdeltagandet är lågt jämfört med Finlands nordiska EU-grannländer, i synnerhet bland lågutbildade. Arbetskraftsdeltagandet är lägre än i de övriga nordiska länderna på alla utbildningsnivåer och i alla åldersgrupper (se diagram 3.3.4). Andelen lågutbildade arbetstagare är rätt låg (11,7 %) i Finland. Deras arbetskraftsdeltagande och sysselsättningsgrad (på respektive 47,5 % och 53,2 % under 2017) ligger emellertid under EU-genomsnittet (53,6 % och 55,6 %)

Inkomstskillnaderna är bland de lägsta i EU. Under 2017 låg den rikaste femtedelens inkomster stadigt på en nivå som var 3,5 gånger inkomsterna för den fattigaste femtedelen, vilket kan jämföras med EU-genomsnittet på 5,1. Det är fortsättningsvis låg risk att utsättas för fattigdom eller social utestängning, trots att vissa skillnader förekommer mellan olika regioner. Under 2017 sjönk andelen av befolkningen som riskerar fattigdom eller social utestängning till den lägsta på tio år, dvs. 15,7 % (17,4 % under 2007), vilket är rejält under EU-genomsnittet på 22,5 %. Transfereringssystemet fungerar bättre än EU-genomsnittet när det gäller att minska inkomstskillnaderna. Det finns dock belägg för att barn till lågutbildade föräldrar utsätts för en stor och växande risk att drabbas av fattigdom eller social utestängning (en ökning från 45 % 2010 till 63,1 % 2017, medan ökningen i EU har gått från 59,8 % till 62,9 %). Allmänt taget är Finlands utbildningssystem fortsättningsvis utmärkt, även om utbildningsresultaten i viss mån har försämrats och skillnaderna mellan olika grupper har ökat. Andelen med endast grundskoleutbildning ökade till 8,2 % under 2017. Landet hör till de bästa i fråga om digitala färdigheter eftersom 76 % av befolkningen har grundläggande eller bättre digitala färdigheter (EU-genomsnittet är 57 %). Andelen självrapporterade icke tillgodosedda vårdbehov har minskat i viss mån men ligger fortfarande bland de högsta i EU (3,6 % under 2017, då EU-genomsnittet är 1,6 %), vilket främst beror på de långa väntetiderna.

Vissa tecken på arbetskraftsbrist förekommer i samband med det ökande arbetskraftsbehovet och den sjunkande arbetslösheten. Under konjunkturcykelns expansiva fas fortsatte den uppåtgående rörelsen på Beveridgekurvan (se diagram 3.3.3) som återger förhållandet mellan arbetslösheten och vakansgraden under det andra kvartalet av 2018. Det här kan vara ett tecken på en allt mer överhettad arbetsmarknad och kan i slutändan leda till ett tryck på löneförhöjningar. Antalet vakanser fortsatte att öka under 2018 och vakansgraden låg i genomsnitt på 2,4 % under de två första kvartalen 2018. Av de 109 600 lediga arbetsplatserna under de två första kvartalen 2018 var 49 % svåra att tillsätta i jämförelse med 39 % under motsvarande period 2017 ( ).

Den strukturella arbetslösheten förblir relativt hög trots att sysselsättningen fortsätter att öka inom de viktigaste ekonomiska sektorerna i Finland. Sysselsättningstillväxten accelererade under 2018 (ökade med 2,3 procentenheter från det tredje kvartalet 2017 till det tredje kvartalet 2018) och var särskilt hög inom icke-kommersiella tjänster, den offentliga sektorn, industrin och byggnadssektorn (se diagram 3.3.2). Detta bidrog till att arbetslösheten minskade till 7,4 % under det tredje kvartalet 2018, vilket är närmare dess strukturella nivå på 7,0 % ( ), jämfört med 8,5 % under det tredje kvartalet 2017. Denna trend väntas fortsätta.

Arbetsmarknaden har börjat dra nytta av återhämtningen. Sysselsättningen och arbetskraftsdeltagandet närmar sig nivån före krisen. Under 2017 ökade sysselsättningsgraden (för åldersgruppen 20–64 år) med nästan en procentenhet jämfört med föregående år, till 74,2 % (se diagram 3.3.1). Den fortsatte att öka under 2018 (till 76,3 % under det tredje kvartalet 2018) och låg över genomsnittet i EU (72,2 %) men var fortfarande lägre än i de övriga nordiska länderna ( ). Arbetskraftsdeltagandet har också förbättrats och nådde 80,7 % under 2017. Dessa förbättringar beror på att efterfrågan på arbetskraft växer och att fler äldre arbetstagare anställs. Inom åldersgruppen 55 till 64 år ökar sysselsättningsgraden hela tiden, från 54 % under 2007 till 65 % i medlet av 2018 (Eurostat, 2018a).

Försöket med en allmän basinkomst väntas ge viss information om lämpliga alternativ inför reformen. Den prövade reformmodellen förenklar det nuvarande förmånssystemet genom att slå ihop flera olika slag av grundläggande socialförmåner som alla betalas av Folkpensionsanstalten i Finland (Folkpensionsanstalten, 2019). Preliminära resultat presenterades den 8 februari 2019. Ett annat försök som utforskar olika riktlinjer för inkluderande social trygghet inleddes i fem kommuner under 2018 och avslutas under 2019. Syftet med detta försök är att testa om intensifierad rådgivning och mer riktade arbetsmarknadstjänster kan få dem som har fastnat i arbetslöshetsfällor att återgå till arbetslivet.

Risken att utsättas för fattigdom eller social utestängning förblir låg, trots att vissa skillnader förekommer mellan olika regioner och grupper. Under 2017 sjönk andelen av befolkningen som löper risk för fattigdom eller social utestängning till den lägsta på tio år. Andelen är 15,7 % vilket var gott och väl under EU-genomsnittet på 22,5 %. Bland egenföretagare är andelen fattiga större än bland arbetstagarna (Europeiska kommissionen 2018h). Främst beror detta på att de har lägre inkomster och lägre andel frivilliga försäkringar. Läget var sämst i de västra delarna av Finland där andelen av befolkningen som löpte risk för fattigdom eller social utestängning under 2017 var 18,5 % medan Helsingfors–Nyland noterade den lägsta nivån (11,8 %). Barn till lågutbildade föräldrar löper hög risk att drabbas av fattigdom eller social utestängning (63,1 % vilket är något högre än EU-genomsnittet på 62,9 %). Barn till invandrare löper en betydligt större risk för fattigdom än barn med inhemsk bakgrund, med en skillnad på 20 procentenheter. Som en del av Europa 2020-strategin åtog sig Finland att minska antalet personer som löper risk för fattigdom eller social utestängning med 150 000 fram till 2020. Trots att statistiken visar att målet i dag ligger utom räckhåll med en differens på runt 100 000 så är målet ändå möjligt att nå ifall Finland fortsätter enligt samma trend som 2016–2017 (en minskning med 47 000).

Regeringen har ökat betoningen på aktiveringen av arbetslösa. Ett förmånssystem som kopplas till ekonomiska sanktioner, under namnet ”aktiveringsmodellen”, trädde i kraft 2018 (Europeiska kommissionen, 2018b). Målet var att öka kraven genom att sänka förmånerna för de arbetslösa inom ramen för modellen. I juni–juli 2018 stod 158 000 arbetslösa inför nedskärningar i deras arbetslöshetsförmåner (Rundradion AB, 2018). Det förefaller som om möjligheterna för de arbetslösa att påvisa tillräckligt med aktivitet är begränsade ( ) och de offentliga arbetsförmedlingarna kan inte erbjuda adekvata aktiveringsåtgärder. Bristerna i systemet kan tvinga de arbetslösa att söka utjämning via socialbidrag, vilket gör att de blir ännu mer beroende av förmånssystemet i stället för att de skulle integreras på arbetsmarknaden. Nya regler för att aktivera arbetslösa personer genom mer intensifierat arbetssökande och rapportering till arbetsförmedlingen utarbetas som bäst.

Sysselsättningsklyftan är stor inom den utrikes födda befolkningen i Finland. De utrikes födda i Finland är sysselsatta i lägre grad än den inhemska befolkningen (49,9 % under 2017 jämfört med EU-genomsnittet på 57,4 %), och detta gäller framförallt utrikes födda kvinnor (36,1 % jämfört med EU-genomsnittet på 47,1 %). Sysselsättningsklyftan hör också till de största inom EU, vilket kan bero på systemet för familjeförmåner. Den kan också inverka på integrationen av barn med utrikes födda föräldrar som har svårigheter att nå framgång i det finländska skolsystemet (OECD, 2018e). Integrationspolitiken har utvecklats i olika omgångar för att svara på tillströmningen av asylsökande under 2015. Undervisnings- och kulturministeriet genomför olika åtgärder, såsom att ge medel till utbildningsinrättningar för att förbättra utbildningstjänsterna för invandrare.

Trots att den utrikes födda andelen av befolkningen fortfarande är liten i ett internationellt perspektiv har dess tillväxt ändå hört till de snabbaste bland OECD:s medlemsländer. Under 1990 utgjorde den utrikes födda andelen av befolkningen i Finland endast 1,0 % av befolkningen, men andelen ökade till 6,5 % 2016 (OECD, 2018d). Den utländska befolkningen uppgick till 249 500 totalt under 2017, varav runt 20 % var estländare (Statistikcentralen Finland, 2018a). Över 65 % av den utländska befolkningen bor i de tio största städerna, de flesta i Helsingfors där 10 % av befolkningen är invandrare. Nettomigrationen väntas ha positiva förtecken även under kommande år med ett ökande antal som flyttar till Finland från länder utanför EU.

En omfattande reform av yrkesutbildningssystemet är på gång i Finland sedan början av 2018. Andelen studerande i gymnasieutbildning och yrkesutbildning låg under 2016 stabilt på en nivå om 71,3 % vilket är långt över EU-genomsnittet på 49,3 %. Sysselsättningen bland dem som genomgått yrkesutbildning 2017 (76,9 % av de nyutexaminerade från yrkesutbildning (ålder 20–34 år) och fortbildning) ligger strax över EU-genomsnittet (76,6 %). Reformens huvudelement är att främja inriktningen på kompetens och de studerande själva, att erbjuda individuella och flexibla studievägar skräddarsydda för de enskilda studerande och att integrera olika finansieringsmodeller (högskolebaserade, läroavtal, yrkesinriktad vuxenutbildning och partiellt lärande på arbetsplatsen) i ett enhetligt finansieringssystem. Syftet är också att utveckla och öka läroavtalsutbildningen och andra former av arbetsbaserat och livslångt lärande. Reformen inför individuella kompetensutvecklingsplaner för alla studerande. Ett lyckat genomförande av reformen kan förbättra samordningen med arbetsmarknadens behov och bidra till en högkvalificerad arbetskraft, liksom till att den senaste tekniken sprids och anammas.

Andelen som omfattas av småbarnspedagogik har ökat. Mellan 2007 och 2016 ökade andelen till 32,7 % för barn under tre år och till 87,4 % för dem som är fyra år och äldre. Den förra andelen ligger på EU-genomsnittet men är fortfarande lägre än i de övriga nordiska länderna medan den senare fortsätter att ligga 7,9 procentenheter under EU-genomsnittet. Långsamt tilltagande skillnader observeras i utbildningsresultaten mellan olika regioner och skolor, men orsakssambandet är ännu inte helt klart.

Den totala faktorproduktiviteten är fortfarande lägre än 2007 men ökar snabbt. Den totala faktorproduktiviteten har haft en negativ utveckling i Finland under åren 2008–2015, delvis på grund av den förskjutning som har skett från högteknologiska till medelteknologiska produkter. Från 2016 började den totala faktorproduktiviteten öka i en takt som innebar att Finland så småningom gick om sina nordiska grannländer (se diagram 3.4.1). Finlands totala faktorproduktivitet förväntas 2018 ändå ha legat långt från toppnivån 2007 (Europeiska kommissionen, 2018b). Skälet kan vara att investeringarna i utrustning och produkter som skyddas av immateriell äganderätt fortfarande är relativt låga (se även avsnitt 1 och avsnittet under ”Investeringsbehov”).

Arbetsproduktiviteten har ökat men ligger fortfarande under toppnivån före krisen. Under åren 2008–2015 sjönk arbetsproduktiviteten i Finland samtidigt som den i snitt ökade något i EU och euroområdet totalt. Nedgången märktes inom alla sektorer men framför allt inom tillverkningsindustrin, vilket var en följd av motgångarna inom elektronikbranschen. Under 2016 började arbetsproduktiviteten återhämta sig och steg över hela linjen. I takt med att nyanställningarna ökade avtog arbetsproduktivitetsutvecklingen till 0,6 % under 2018, vilket är långt under nivåerna före krisen och 2017 på 1,6 %.

Stora infrastrukturinvesteringar planeras därför för att förbättra Finlands tillgänglighet. Nya transportförbindelser i både norr och söder övervägs för närvarande (The Barents Observer, 2018, Statsrådets kansli, 2018b). I norr gäller det en förbindelse till Norra ishavet och i söder en förbindelse till det europeiska järnvägsnätet via en tunnel mellan Helsingfors och Tallinn och Rail Baltica.

Finland knyts till den europeiska kontinenten genom två stomnätskorridorer i de transeuropeiska näten: Nordsjön–Östersjön (som förbinder hamnar i Östersjön med hamnar i Nordsjön) och Skandinavien–Medelhavet (som sträcker sig från Finland och Sverige till Medelhavet). Stomnätets totala längd i Finland är 2 460 km. Utnyttjandet av medel från Fonden för ett sammanlänkat Europa för att finansiera finländska infrastrukturprojekt har varit begränsat under den nuvarande fleråriga budgetramen och kan förbättras under nästa fleråriga budgetram.

Regionala skillnader kvarstår. De regionala skillnaderna har minskat något (se avsnitt 1) men är fortfarande stora, framför allt i landets norra och östra delar. Finlands BNP per capita (i köpkraftsstandarder) motsvarade 109 % av EU-genomsnittet 2016, med regionala skillnader mellan 144 % i Storhelsingfors (Helsingfors-Nyland) och 90 % i Norra och Östra Finland. Utvecklingen i Norra och Östra Finland var sämst bland fastlandsregionerna i fråga om produktivitet ( ) och arbetslöshet ( ). Befolkningsutvecklingen i dessa delar (-0,02 % under åren 2010–2016), möjligheterna att nå dem via väg och järnväg samt internetanvändningen var också lägst bland Finlands fem regioner. Norra och Östra Finland har dessutom en extremt låg befolkningstäthet (högst 8 personer per kvadratkilometer). Denna del kommer därför få fortsatt stöd från strukturfondernas särskilda anslag för glesbefolkade områden i norr 2021–2027. I fråga om invånarantal har de regioner som har de största stadsområdena vuxit. Landsbygdsområden som ligger längre bort från städerna samt småstäder tenderar att vara eftersatta jämfört med städer och områden som är direkt eller funktionellt kopplade till dessa.

En undervattenskabel via nordostpassagen (Arctic Connect) har varit föremål för studier i flera år (Kommunikationsministeriet, 2016). Kabelförbindelsen skulle göra det möjligt att inrätta en snabb fysisk telekommunikationsväg från Asien till norra och centrala Europa via Norge, Ryssland och Finland. Detta skulle vara möjligt eftersom den skulle vara ansluten till fiberkabelförbindelsen i Östersjön mellan Helsingfors och Rostock. Förutom att erbjuda hög hastighet skulle kabeln även svara mot det snabbt växande behovet av kapacitet och utgöra ett säkert alternativ till de riskabla södra vägarna.

Ansträngningar görs för att stärka konkurrensneutraliteten. Konkurrens- och konsumentverket har redan rätt att ingripa i tillhandahållandet av varor och tjänster i offentlig verksamhet som bedrivs av staten, kommuner, samkommuner eller enheter som lyder under dem. Detta kan ske när affärsmodeller eller strukturer hindrar eller snedvrider konkurrensen på marknaden. Detta kan till exempel vara fallet om priserna inte avspeglar kostnaderna. För att ytterligare stärka konkurrensneutraliteten har regeringen lagt fram ett förslag om ändring av konkurrenslagen. Syftet är att det ska vara obligatoriskt för enheter på statlig nivå, på kommunal- eller samkommunal nivå, eller för enheter som lyder under dessa, att ta upp tillhandahållande av varor och tjänster som sker inom ramen för deras verksamhet i sina finansiella rapporter. Den föreslagna ändringen håller för närvarande på att granskas av riksdagen. Denna öppenhet kommer att göra det lättare att slå fast om konkurrensen mellan privata och offentligt kontrollerade enheter är rättvis.

År 2017 fanns det 849 000 personer som löpte risk för fattigdom eller social utestängning i Finland, vilket är 52 000 färre än under 2008 och 48 000 färre än under 2016.

Primärenergiförbrukningen i Finland minskade med 1,1 %, från 32,1 Mtoe år 2016 till 31,7 Mtoe år 2017. Den slutliga energiförbrukningen låg oförändrat på 25,2 Mtep år 2017. Finlands primärenergiförbrukning och slutliga energiförbrukning är redan lägre än de vägledande nationella målen för 2020. Efter en ökning under 2016 bör den stabilisering (liten minskning av primärenergi) som konstaterades under 2017 kunna behållas så att det säkerställs att målen för 2020 uppnås.

Inga framsteg har gjorts mot målet. Den offentliga FoU-intensiteten ökade med 0,3 % per år under 2007–2017, men de privata FoU-utgifterna som andel av BNP minskade med 2,6 % per år under samma tid, vilket resulterat i att den totala FoU-intensiteten har minskat med 1,8 % per år sedan 2007. Finland kommer inte att nå sitt nationella mål för 2020 om inte det inte sker en kraftig vändning när det gäller de privata FoU-utgifternas utveckling.

Det finns relativt stora skillnader när det gäller tillgången till vägar mellan de finländska regionerna, men de flesta av dem har geografiska orsaker. Den genomsnittliga tillgången till vägar i Finland motsvarar 95 % av EU-genomsnittet. Storhelsingfors uppnår 122 % av EU-genomsnittet och Södra Finland 110 %, medan Västra Finland ligger på 79 % och Åland på 75 %. Norra och Östra Finlands tillgänglighet via vägar (67 % av EU-genomsnittet) är lägst. Norra och Östra Finland har betydligt mer mark per capita än övriga regioner. Västra Finland omfattar många landsbygdsområden och Åland är en öregion.

Tabell C.4:Indikatorer för social delaktighet och hälsa Källa: Europeiska kommissionen, OECD.

Tabell C.5:Resultat- och policyindikatorer för produktmarknaden Källa: Europeiska kommissionen, Världsbanken – Doing Business (för verkställande av avtal och tidsåtgång för att starta ett företag), OECD (indikatorer för produktmarknadsreglering) och SAFE (små och medelstora företags ansökningar om banklån).

Tabell C.6:Grön tillväxt Källa: Europeiska kommissionen och Europeiska miljöbyrån (andel växthusgasutsläpp som omfattas av utsläppshandelssystemet), Europeiska kommissionen (miljöskatter och skatter på arbete och BNP) och Eurostat (alla övriga indikatorer).

Bilaga D: Investeringsriktlinjer för sammanhållningspolitiska medel 2021-2027 för Finland

I denna bilaga redogör kommissionens avdelningar för sin preliminära syn på prioriterade investeringsområden och grundläggande villkor för ett effektivt genomförande av sammanhållningspolitiken under 2021–2027. Resonemanget baseras på kommissionens förslag till flerårig budgetram 2021–2027 som lades fram den 2 maj 2018 (COM[2018] 321). De prioriterade investeringsområdena har fastställts med beaktande av flaskhalsar i fråga om investeringar och de investeringsbehov och regionala skillnader som diskuteras i rapporten. Bilagan utgör grunden för en dialog mellan Finland och kommissionens avdelningar inför programplaneringen av de sammanhållningspolitiska medlen (Europeiska regionala utvecklingsfonden och Europeiska socialfonden+) ( ).

Politiskt mål 1: Ett smartare Europa genom innovativ och smart ekonomisk omvandling Trots satsningar på att skapa ett välfungerande innovationsekosystem har företagens FoU-intensitet, det offentliga stödet till forskning och utveckling och andra innovationsutgifter i företag minskat. Samarbetet mellan forskning och näringsliv och internationaliseringen kan fortfarande förbättras. Det har därför konstaterats att det finns prioriterade behov av investeringar för att förbättra forsknings- och innovationskapaciteten och användningen av avancerad teknik, särskilt följande: ·Förbättra innovationsresultaten och främja produktivitetsökning genom att fastställa områden för smart specialisering utifrån nationella och regionala behov och möjligheter,

utveckla kluster för forskning, kompetens och innovation som baseras på regionala styrkor i samtliga regioner, särskilt i glesbefolkade områden i norr och andra övergångsregioner, bl.a. genom att utnyttja pilotverksamhets-, test- och demonstrationsmiljöer, främja plattformar för utveckling och öka samarbetet mellan näringsliv och forskning samt samarbetet mellan olika regioner i nya värdekedjor, även över gränserna, inom ramen för relevanta strategier som EU:s strategi för Östersjöregionen. ·Förbättra innovationsarbetet i företag, bl.a. genom att främja utveckling och kommersialisering av produkter, tjänster och tillverkningsmetoder samt införande av ny teknik, stödja prototyper, pilotverksamhet och demonstration av nya produkter, material och tillverkningsmetoder, utveckla tillämpad forskning, studier och experiment samt operativa processer och kommersialiseringsprocesser som stöder företag, förbättra innovationer som minskar skadliga miljöeffekter och miljörisker samt främja sådan forskning, utveckling och innovation kring kvalitativt och hållbart utnyttjande av miljö och resurser som skapar viktiga verksamhetsförutsättningar för företag, samt motsvarande pilot- och demonstrationsverksamhet. Andelen snabbt växande innovativa företag ligger fortfarande under EU-genomsnittet. Det har därför konstaterats att det finns prioriterade behov av investeringar för att öka tillväxten och konkurrenskraften för små och medelstora företag i linje med strategin för smart specialisering, särskilt följande: ·Skapa ny affärsverksamhet, bl.a. genom att stödja uppstartföretag och utveckling av nya företag samt kommersialisering och inträde på marknaden för idéer, produkter och tjänster som har utvecklats av små och medelstora företag. ·Främja små och medelstora företags tillväxt och expansion utomlands, bl.a. genom att ge tillväxtorienterade företag som siktar på den internationella marknaden bättre kunskaper och större beredskap att expandera utomlands, stödja små och medelstora företags investeringar och utvecklingsprojekt, utveckla företagskluster, nätverk och andra former av samarbete där även större företag deltar samt öka Östersjöregionens synlighet som ett kluster för entreprenörskap, i syfte att attrahera investeringar och expertis. Finland hör till de mest avancerade digitala ekonomierna i EU, men det krävs fortsatta satsningar på den digitala omvandlingen av de offentliga tjänsterna. De digitala offentliga tjänster som erbjuds företag är begränsade och det finns stora skillnader mellan företagen vad gäller integrering av digital teknik. Dessutom släpar e-handeln och nätförsäljningen till andra länder efter. Det har därför konstaterats att det finns behov av investeringar för att se till att enskilda, företag och myndigheter kan dra nytta av fördelarna med digitaliseringen, särskilt följande: ·Öka små och medelstora företags användning av informations- och kommunikationsteknik. ·Förbättra e-förvaltningen och e-tjänsterna, bl.a. användningen av EU-omfattande och gränsöverskridande driftskompatibla tjänster. Finlands ledande ställning inom innovation har inte fått förväntad ekonomisk genomslagskraft, kompetensbristerna kvarstår och kunskapsöverföringen är otillräcklig. Det har därför konstaterats att det finns behov av investeringar för att utveckla färdigheter för smart specialisering, strukturomvandling och entreprenörskap, särskilt följande: ·Främja innovationsledning i små och medelstora företag och stödja omskolning på områden för smart specialisering i företag, regioner och smarta städer, även i samarbete med parter i Östersjöregionen. ·Se till att institutioner för högre utbildning och forskning har resurser att utveckla forskningsprojekt som i högre grad är kommersiellt bärkraftiga och relevanta för marknaden och att delta i interaktiva och öppna innovationsprocesser samt i högre grad integrera utbildningsinstitutionerna i innovationsekosystem, även över gränserna. Politiskt mål 4: Ett mer socialt Europa genom den europeiska pelaren för sociala rättigheter Arbetslösheten och andelen som står utanför arbetskraften är högre i Finland än i de övriga nordiska länderna. Arbetskraften minskar i takt med att befolkningen åldras. Det har därför konstaterats att det finns prioriterade behov av investeringar för att förbättra tillgången till sysselsättning, särskilt följande: ·Tillhandhålla en kombination av stöd och tjänster till arbetslösa och personer utanför arbetskraften, även unga. ·Stödja egenföretagande, entreprenörskap och företagsetablering. ·Utforma strategier för balans mellan arbete och privatliv. ·Engagera arbetsmarknadens parter, civilsamhället och företagen i åtgärder som gäller diskriminering, jämställdhet och löneskillnader mellan könen. Det råder brist på arbetskraft i många sektorer. Vissa grupper har en betydligt lägre utbildningsnivå än det nationella genomsnittet. Det har därför konstaterats att det finns högprioriterade behov av investeringar för att främja livslångt lärande, särskilt flexibla möjligheter till kompetenshöjning och omskolning för alla, bättre förutse förändringar och nya kompetenskrav baserat på arbetsmarknadens behov, underlätta karriärövergångar och främja yrkesmässig rörlighet, särskilt följande: ·Stödja flexibla studievägar under hela livet, vid behov i samarbete med arbetsmarknadens parter, civilsamhället och andra berörda parter. ·Stödja arbetsgivarna så att de kan utnyttja humankapitalet fullt ut, anpassa sig till förändringar, utforma utbildning för arbetstagarna och främja yrkesmässig rörlighet. ·Vidta åtgärder för att minska andelen unga med högst grundskoleutbildning inom vissa riskgrupper och för att underlätta övergången från utbildning till arbete. Andelen som står utanför arbetskraften är högre än i de övriga nordiska länderna, särskilt bland män. Det har därför konstaterats att det finns prioriterade behov av investeringar för att stödja aktiv inkludering som främjar lika möjligheter och aktivt deltagande samt förbättrar anställbarheten, särskilt följande: ·Utveckla integrerade strategier och tjänster för ökad social inkludering, bland annat vårdtjänster i närsamhället och långvarig vård och omsorg. ·Säkerställa en snabb övergång från aktiveringsåtgärder till sysselsättning, även för migranter och personer med funktionsnedsättning. ·Avhjälpa materiell fattigdom genom livsmedelsbistånd till de mest utsatta, i kombination med andra stödjande åtgärder.² Förutsättningar för ett effektivt genomförande av sammanhållningspolitiken ·Stöd till social innovation och försöksverksamhet samt till utvidgning av innovativa strategier. ·Arbetsmarknadsparternas, civilsamhällets och andra berörda parters aktiva bidrag till förverkligandet av de politiska målen. ·Större kapacitet för förmedlande organ och stödmottagare att utarbeta och genomföra projekt. ·Mer omfattande användning av finansiella instrument och/eller bidrag till Finlands del av InvestEU-programmet för verksamhet som ger avkastning och sparar kostnader. ·I tillämpliga fall bör man bygga vidare på erfarenheterna i norra och östra Finland under genomförandet av kommissionens pilotprojekt för strukturomvandling.

Källor

Finlands bank (2018), Euro ja talous 2/2018.

Finlands Näringsliv EK (2019), https://ek.fi/ajankohtaista/tiedotteet/2019/01/31/ekn-yrityskysely-viranomaisprosessit-nopeutuneet-silti-27-miljardin-investoinnit-kesken-lupakasittelyssa/

Europeiska centralbanken (2017), Survey on the access to finance of enterprises in the Euro area – October 2016 - March 2017, Frankfurt.

Europeiskt centrum för utveckling av yrkesutbildning (2018), Developments in vocational education and training policy in 2015-18, Progress towards the medium-term deliverables of the Riga conclusions — Finland, Europeiska unionens publikationsbyrå, Luxemburg.

Europeiska kommissionen (2017), Regional Innovation Scoreboard, Bryssel.

Europeiska kommissionen (2018a), Taxes in Europe Database, generaldirektoratet för skatter och tullar, Bryssel.

Europeiska kommissionen (2018b), Landsrapport Finland, Bryssel.

Europeiska kommissionen (2018c), ”Fiscal Sustainability Report 2018”, Bryssel.

Europeiska kommissionen (2018d), Survey on the access to finance of enterprises (SAFE), Bryssel, http://ec.europa.eu/growth/access-to-finance/data-surveys_en