[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |

Bryssel den 1.6.2005

KOM(2005) 231 slutlig

MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET

De offentliga finanserna i EMU – 2005 {SEK(2005) 723}

MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET

De offentliga finanserna i EMU – 2005

Detta meddelande tar upp de viktigaste ekonomiskpolitiska budskapen från 2005 års rapport om de offentliga finanserna i EMU som utarbetas av kommissionen[1]. Denna rapport har publicerats varje år sedan 2000. Rapporten ger en översikt av den senaste budgetutvecklingen inom EU, följer upp budgetövervakningen och analyserar finanspolitiska frågor som är relevanta för den politiska debatten inom EU.

Bestående obalanser i budgeten i vissa länder…

Efter att ha försämrats tre år i följd, vilket till stor utsträckning berodde på konjunkturnedgången, förbättrades euroområdets underskott i de offentliga finanserna marginellt 2004 (från 2,8 % som andel av BNP till 2,7 % 2004). Det totala underskottet i EU-25 minskade också (från 2,9 till 2,6 % som andel av BNP), vilket till stor del berodde på avsevärt förbättrade underskott i några av de nya medlemsstaterna. Enligt kommissionens vårprognoser 2005 väntas euroområdets och EU:s underskott i huvudsak att förbli stabila under 2005 och 2006 baserat på antagandet om en oförändrad politik. Däremot förväntas skuldkvoterna öka för både euroområdet och EU totalt, och uppgå till 71,9 respektive 64,2 % som andel av BNP 2006. De totala underskottstalen döljer anmärkningsvärda skillnader mellan länderna. År 2004 hade sex EU-länder, varav tre ingår i euroområdet, offentliga finanser som var i balans eller som uppvisade överskott. Å andra sidan uppvisade fyra länder i euroområdet (Grekland, Tyskland, Frankrike och Italien) och sju länder som inte ingår i euroområdet (Tjeckien, Cypern, Ungern, Malta, Polen, Slovakien och Storbritannien) underskott som låg över referensvärdet 3 % som andel av BNP. Även om underskottet planeras att minska under 2005 och 2006 i ett antal länder som för närvarande omfattas av förfarandet vid alltför stora underskott (Tyskland, Frankrike, Cypern och Malta) förväntas underskottet i Italien och Portugal överstiga gränsvärdet på 3 % av BNP 2005 på basis av deras nuvarande politik.

… och ytterligare åtgärder inom ramen för förfarandet vid alltför stora underskott har varit nödvändiga

Sedan sommaren 2004 har tio EU-länder omfattats av förfarandet vid alltför stora underskott. I december 2004 klargjorde kommissionen och rådet sin ställning vad gäller förfarandet vid alltför stora underskott avseende Tyskland och Frankrike till följd av domstolens avgörande i juli 2004. Eftersom båda länderna hade vidtagit åtgärder som bör kunna leda till att det alltför stora underskottet korrigerades under 2005 beslutades det då att inga ytterligare åtgärder inom ramen för förfarandet vid alltför stora underskott var nödvändiga. När det gäller förfarandet vid alltför stora underskott avseende Nederländerna beslutade rådet i oktober 2004 att den nederländska regeringen hade vidtagit effektiva åtgärder. Till följd av rapporterna om de offentliga finanserna i mars 2005, som visade att underskottet i Nederländerna hade fallit till 2,5 % som andel av BNP 2004, föreslog kommissionen den 18 maj 2005 att beslutet om att det föreligger ett alltför stort underskott skulle upphävas. När det gäller Tjeckien, Cypern, Ungern, Malta, Polen och Slovakien beslutade rådet efter deras anslutning att det förelåg ett alltför stort underskott och gav därför dessa länder rekommendationer enligt artikel 104.7 i fördraget. En andra rekommendation enligt samma artikel i fördraget gavs i februari 2005 till Ungern som, till skillnad från de andra fem nya medlemsstaterna, hade misslyckats att vidta effektiva åtgärder till följd av den första rekommendationen.

I februari 2005 beslutade rådet för första gången att utfärda en formell underrättelse enligt artikel 109.4, som är det sista steget innan åtgärder vidtas. Den formella underrättelsen riktades till Grekland och innehöll en förlängning med ett år (till och med 2006) av tidsgränsen för att komma till rätta med det alltför stora underskottet. Detta på grund av att underskottet hade reviderats betydligt. I rapporterna om de offentliga finanserna i september 2004 och mars 2005 hade Greklands uppgifter om de offentliga finanserna genomgått en revision utan motstycke. Underskotten sedan 1997 hade reviderats uppåt, och 2003 och 2004 års underskott rusade upp till 5,2 respektive 6,1 % som andel av BNP.

Den exceptionellt stora revideringen av Greklands offentliga räkenskaper gjordes vid en tid då ökad tonvikt lades på att förbättra den statistiska styrningen inom budgetområdet. Rådet uppmanade kommissionen att förbättra övervakningen av kvaliteten på de rapporterade uppgifterna om de offentliga finanserna och lägga fram förslag för att stärka den statistiska styrningen inom EU. I sitt meddelande ”På väg mot en europeisk strategi för styrning av statistiken över de offentliga finanserna” från december 2004 drog kommissionen upp tre handlingslinjer för detta ändamål: i) att bygga upp de rättsliga ramarna, ii) att förbättra kommissionens operativa förmåga och iii) att utarbeta europeiska normer för statistikmyndigheternas oberoende. Kommissionen vidtog även åtgärder för att genomföra dessa handlingslinjer. Den 2 mars 2005 antog kommissionen ett förslag om ändring av rådets förordning (EG) nr 3605/93 som reglerar rapporteringen av uppgifterna om de offentliga finanserna för att förbättra kvaliteten på de statistiska uppgifter som används vid förfarandet vid alltför stora underskott. Dessutom antog kommissionen ett meddelande den 25 maj 2005 med en rekommendation till medlemsstaterna om gemenskapsnormer för de statistiska myndigheterna. Meddelandet innehöll bland annat principer om yrkesmässigt oberoende, sekretess, uppgifternas tillförlitlighet och aktualitet samt om resurstilldelning till statistikmyndigheterna.

En sund finanspolitisk ram som dock måste förbättras: 2005 års reform av stabilitets- och tillväxtpakten

Genom EU:s finanspolitiska ram har viktiga resultat kunnat uppnås under den senaste tioårsperioden. De mycket höga underskotten under början av 1990-talet har bringats under kontroll och ett antal medlemsstater uppvisar betydande överskott i sina offentliga finanser. Under tiden har dock behovet att se över vissa av den finanspolitiska ramens delar ökat för att förbättra dess effektivitet.

Den översyn som ledde till 2005 års reform av stabilitets- och tillväxtpakten inleddes av kommissionen genom meddelandet om bättre ekonomisk styrning och förtydligande av hur stabilitets- och tillväxtpakten skall genomföras[2]. Som svar på detta meddelande höll eurogruppen, Ekofinrådet och kommissionen en rad intensiva förhandlingar för att uppnå enighet. Dessa diskussioner stimulerades också av teknisk input från kommissionen och medlemsstaterna. Vid förhandlingarna avslöjades medlemsstaternas avvikande åsikter när det gäller storleken på det handlingsutrymme som krävs för att kunna korrekt beakta den ekonomiska utvecklingen vid bedömning av budgetutfallet. Behovet av handlingsutrymme vägdes mot målet att bevara enkla och öppna regler, och att säkerställa lika behandling.

Vid det extrainsatta mötet med Ekofinrådet den 20 mars 2005 antog rådet en rapport om att förbättra genomförandet av stabilitets- och tillväxtpakten med sikte på att förbättra EU:s finanspolitiska ram. Rapporten, som senare godkändes av Europeiska rådet den 22–23 mars 2005, uppdaterar och kompletterar den befintliga rättsliga ramen för stabilitets- och tillväxtpakten. Överenskommelsen i Ekofin-rapporten innebär förändringar både vad gäller paktens förebyggande och korrigerande delar, och innehåller också rekommendationer om förbättring av budgetstyrningen och den statistiska styrningen på såväl gemenskapsnivå som på nationell nivå.

Paktens förebyggande delar har stärkts genom säkerställandet av att de grundläggande kraven på finanspolitikens hållbarhet uppmärksammas tillräckligt när de medelfristiga budgetmålen läggs fast. Detta underbyggs ytterligare av medlemsstaternas åtagande att intensifiera sina ansträngningar att aktivt stärka de offentliga finanserna under gynnsamma ekonomiska konjunkturer och av kommissionens möjlighet att direkt ge politiska råd till en medlemsstat om den misslyckas med detta. Den nya överenskommelsen innehåller även incitament till medlemsstaterna att genomföra strukturreformer för att den finanspolitiska ramen skall stämma bättre överens med den förnyade Lissabonstrategin.[3] Effekterna av större strukturreformer som har kontrollerbar positiv inverkan på den långfristiga finanspolitiska hållbarheten kommer särskilt att beaktas vid bedömningen av budgetpolitiken.

De viktigaste ändringarna av paktens korrigerande delar gäller definitionen av ”alltför stora underskott” och metoderna för hur de skall korrigeras. Dessa ändringar medför en mer omfattande ekonomisk bedömning av budgetutvecklingen vid genomförandet av förfarandet vid alltför stora underskott. De nya bestämmelserna medger särskilt att tidsgränsen på ett år för att korrigera ett alltför stort underskott kan förlängas med ytterligare ett år (av ekonomiska skäl) och att vissa steg i förfarandet vid alltför stora underskott får upprepas (om oväntade ogynnsamma ekonomiska händelser skulle inträffa och, förutsatt att, den berörda medlemsstaten har vidtagit effektiva åtgärder i överensstämmelse med rekommendationerna). I den nya överenskommelsen anges ett antal ”relevanta faktorer” som kommissionen och rådet kan beakta när de fattar beslut inom ramen för förfarandet vid alltför stora underskott. Dessa faktorer innefattar, bland annat, utveckling av potentiell tillväxt och befintliga konjunkturvillkor, men också överväganden med avseende på skuldens hållbarhet och genomförande av åtgärder som är inriktade på att uppfylla målen på Lissabonagendan. Budgetdisciplin och snabb korrigering av alltför stora underskott säkerställs. Länder med ett underskott på över 3 % som andel av BNP, vilkas underskott inte ligger nära referensvärdet eller inte är tillfälligt, skall anses ha ett alltför stort underskott. Dessutom måste medlemsstater som omfattas av förfarandet vid alltför stora underskott vidta ett minimum av budgetåtgärder. Vid bedömningen om huruvida det alltför stora underskottet har korrigerats skall rådet slutligen noggrant undersöka om överskridandet av referensvärdet kan avspegla genomförandet av pensionsreformer som innebär en obligatorisk partiell eller total övergång från ett pensionssystem med löpande inbetalningar till ett fonderat pensionssystem.

För att återupprätta paktens trovärdighet fullt ut och stärka genomförandet av budgetdisciplinen innehåller Ekofinrapporten kompletterande delar för att förbättra budgetstyrningen . För att stärka det ömsesidiga stödet åtar sig rådet och kommissionen för det första att offentligt klargöra sina ställningar vid de olika relevanta stadierna i EU:s budgetövervakning. För det andra föreslås det att nationella bestämmelser och institutioner skulle ha en mer framträdande roll vid den inhemska budgetövervakningen för att därmed stödja och komplettera övervakningsförfarandena på EU-nivå. Med vederbörlig hänsyn till de nationella rättigheterna inom detta område efterlyses det för det tredje i rapporten större engagemang från de nationella parlamenten vid EU:s budgetövervakningsprocess, bland annat när det gäller att diskutera stabilitets- och konvergensprogrammen eller åtgärder som vidtagits som svar på rekommendationer inom ramen för förfarandet vid alltför stora underskott. Slutligen stödjer överenskommelsen det pågående arbetet med att stärka styrningen av statistiken över de offentliga finanserna.

Europeiska rådet den 22–23 mars 2005 uppmanade kommissionen att lägga fram lagstiftningsförslag om att anpassa de befintliga förordningarna till den nya överenskommelsen. Den 20 april 2005 antog kommissionen förslag om ändring av rådets förordningar (EG) nr 1466/97 och 1467/97.[4] Dessa förslag måste antas av rådet efter samråd med Europaparlamentet och Europeiska centralbanken.[5]

På det hela taget kommer genomförandet av stabilitets- och tillväxtpakten att kännetecknas av mer utrymme för ekonomisk bedömning under budgetövervakningsförfarandet och vid analys av enskilda länder. Detta gör det möjligt att ha en mer konstruktiv och öppen politisk dialog mellan kommissionen och rådet och bland medlemsstaterna, och kommer att främja en ökad nationell tillämpning av bestämmelserna. Den nya överenskommelsen kommer att sättas på prov under de kommande månaderna och åren. Genom det större utrymmet för bedömning framhålls betydelsen av att säkerställa lika behandling och effektiv tillämpning vid genomförandet av det nya systemet. Därmed läggs en större del av ansvaret både på kommissionen som bedömer budgetutvecklingen och på rådet som beslutar om vilka åtgärder som skall vidtas under övervakningsförfarandet.

Budgetövervakning inom EU

I rapporten om de offentliga finanserna i EMU tillhandahålls regelbundet analyser för att förbättra förståelsen av frågor som rör de offentliga finanserna inom EU och budgetövervakningen. I år innehåller rapporten bland annat en analys av skillnaden mellan de budgetplaner som presenterats inom ramen för stabilitets- och konvergensprogrammen och resultatet, en analys av de faktorer som är avgörande för skuldutvecklingen och en analys av de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet.

Säkerställande av effektiv budgetplanering och övervakning av denna

Budgetövervakningsförfarandet har gjort det möjligt att samla in en stor mängd uppgifter om budgetplaner, utfall och bedömningar som har använts för att jämföra det verkliga budgetutfallet med planerna och för att utvärdera hur kommissionens bedömning av stabilitets- och konvergensprogrammen har utvecklats under åren. När det gäller den första aspekten framgår det av uppgifterna att avvikelser mellan budgetplanerna och utfallen har varit vanligt förekommande och ganska stora vissa år, även efter det att oväntad tillväxt hade beaktats. Dessa avvikelser verkar i huvudsak hänga samman med skillnader mellan planerade och verkliga utgifter i förhållande till BNP, medan skillnader i inkomstkvoterna bara har spelat en mindre roll. Dessa analyser betonar vikten av att hitta lösningar för att undvika utgiftsavvikelser och planera utgiftsmönstren bättre för att öka deras kvalitet – särskilt för att svara mot de nya Lissabon-prioriteringarna – och säkerställa deras hållbarhet. Kommissionen har reagerat på skillnaderna mellan budgetplanerna och utfallet genom att i högre grad fokusera sina bedömningar på anpassningsbanans trovärdighet, som beskrivs i stabilitets- och konvergensprogrammen, och genom att göra mer omfattande bedömningar av medlemsstaternas finanspolitik över tiden. Därmed beaktar kommissionen i större utsträckning också aspekter som rör de offentliga finansernas hållbarhet och kvalitet.

Förståelse av de faktorer som är avgörande för skuldutvecklingen

Vid EU:s budgetövervakning läggs ökad vikt vid skuldutvecklingen. Dynamiken i förhållandet mellan skuld och BNP beror på verkligt budgetsaldo, nominell tillväxt och den så kallade stock-/flödesjusteringen som inbegriper den resterande skillnaden mellan förändringen av den utestående skulden och underskottet i de offentliga finanserna i enlighet med definitionen i protokollet till Maastrichtfördraget. Den vanliga analysen är inriktad på underskott och nominell tillväxt, medan stock-/flödesjusteringen har fått mycket mindre uppmärksamhet. Denna komponent förmedlar dock relevant information om de offentliga tillgångarna och skuldernas utveckling (exempelvis till följd av privatiseringstransaktioner) och skillnaden mellan kassa- och periodiseringsunderskott. Rapporten om de offentliga finanserna i EMU skall fylla detta tomrum genom en analys av de avgörande faktorerna för medlemsstaternas stock-/flödesjustering. Den visar att stock-/flödesjusteringen under de senaste åren i genomsnitt har varit positiv (och bidrar därför till skuldökningen) och att den i vissa länder delvis hänger samman med att kassaunderskotten är systematiskt högre än ”Maastrich-underskotten”. Dessa bevis framhåller i ännu högre grad hur viktigt det är att vid budgetövervakningen uppmärksamma skuldutvecklingen.

Ökad fokus på de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet

Inför de hotande effekterna på budgeten av åldrande befolkningar och kravet på en hållbar finansiering av den europeiska sociala modellen måste förvaltningen av de offentliga finanserna och budgetövervakningen inom EU också innefatta överväganden om långsiktig hållbarhet. I linje med den förnyade Lissabonstrategin och riktlinjerna för medlemsstaternas sysselsättningspolitik[6] har många länder genomfört viktiga reformer för att stärka hållbarheten. Reformernas effekt på hållbarheten är varken lätt att kvantifiera eller att jämföra mellan länderna.

Sedan 2001 utför kommissionen hållbarhetsanalyser på EU-nivå i samband med bedömningen av stabilitets- och konvergensprogrammen på grundval av uppgifter i dessa och beräkningar av åldersrelaterade utgifter fram till år 2050. I rapporten om de offentliga finanserna i EMU 2005 anges att de flesta medlemsstater inte kommer att uppnå en hållbar budgetställning utan att genomföra en konsolidering av budgeten på medellång sikt. I tio medlemsstater finns risker för hållbarheten (Belgien, Tjeckien, Tyskland, Grekland, Frankrike, Italien, Cypern, Ungern, Malta och Slovenien). I rapporten beskrivs även kommissionens nuvarande strategi för genomförande av hållbarhetsanalyser, diskuteras skuldprognosernas och hållbarhetsindikatorernas tillförlitlighet med avseende på de viktigaste antagandena som ligger till grund för analysen och dessutom presenteras förslag till eventuella förbättringar.

Mot bakgrund av 2005 års reform av stabilitets- och tillväxtpakten kommer långfristiga överväganden att framhävas ytterligare vid EU:s budgetövervakning. I detta sammanhang skall ökat informationsutbyte mellan medlemsstaterna och med kommissionen om nationella åldersrelaterade utgiftsprognoser öka insynen och leda till bättre bedömningar av de offentliga finansernas långfristiga hållbarhet och av deras effekter på fastställandet av medelfristiga mål.[7]

Strukturreformer och budgetmål

Kommissionens halvtidsöversyn av Lissabonstrategin och riktlinjerna för medlemsstaternas sysselsättningspolitik har i högre grad riktat uppmärksamheten mot ekonomiska reformer som ökar tillväxten och sysselsättningen genom åtgärder på makro-, mikro- och sysselsättningsnivå. I del III i rapporten om de offentliga finanserna i EMU granskas och diskuteras kopplingen mellan genomförandet av strukturreformerna och budgetar i samband med genomförandet av EU:s finanspolitiska ramar som är ett ganska outforskat område och som förväntas bli mer relevant vid EU:s budgetövervakning.

Reformer kan förbättra de offentliga räkenskaperna avsevärt på medellång och lång sikt. Till exempel kan reformer som syftar direkt till att begränsa tillväxten av vissa typer av offentliga utgifter (såsom pensionsreformer eller effektivitetsförbättringar inom hälso- och sjukvården för att bättre bemöta det åldersrelaterade trycket) inverka på den framtida strategin avseende de offentliga budgetarna och skulden.[8] Reformer som förbättrar det potentiella resultatet och tillväxten (däribland till exempel reformer på arbets- och produktmarknaderna) kan också ha indirekt positiva effekter. Det hävdas ofta att numeriska regler för att begränsa underskotten kan motverka strukturreformer. Ett första skäl till denna motsägelse mellan reformer och budgetmål beror på förekomsten av kortfristiga direkta budgetkostnader för reformer (till exempel pensionsreformer med ett inslag som finansieras utanför den offentliga sektorn eller offentliga investeringar i utbildning och fortbildning som medför långsiktiga fördelar som mer än kompenserar för de ursprungliga kostnaderna). Det andra skälet hänger samman med det faktum att reformer kan vara dyra för vissa samhällsgrupper så att det krävs skattesänkningar eller bidrag från den offentliga sektorn för att övervinna motståndet mot deras genomförande.

I den analys som görs i rapporten om de offentliga finanserna i EMU beaktas reformer av arbets- och produktmarknaden samt pensionsreformer (utan hänsyn till tillväxtfrämjande projekt med kortfristiga budgetkostnader såsom utveckling av fysisk infrastruktur, utbildning och fortbildning eller FoU) och analysen koncentreras på följande två frågor: Har reformerna någon effekt på budgetarna på kort sikt, och finns det bevis för att budgetkonsolideringar förhindrar reformer? Trots begränsningar avseende uppgifter om strukturreformernas kvalitet och tillgänglighet kommer analysen med intressanta resultat. Förväntningen att reformer skulle vara mindre vanliga under de år som en budgetkonsolidering genomförs har inte något särskilt starkt stöd i uppgifterna. I efterdyningarna av reformerna förekommer det dock att budgetbalansen försämras något. Resultaten skiljer sig åt beroende på vilket slags reformer som avses och hur de är utformade. Analysen ger vissa indikationer om att reformen av stabilitets- och tillväxtpakten genomfördes i rätt riktning, men också att viss försiktighet bör iakttas med hänsyn till hur strukturreformer beaktas i samband med genomförandet av stabilitets- och tillväxtpakten. Mot bakgrund av de kraftigt varierande resultaten skall ett mekaniskt och enhetligt synsätt där alla reformer, eller alla reformer inom vissa breda kategorier, beaktas på samma sätt undvikas. Detta innebär att det krävs noggranna bedömningar från fall till fall och överväganden avseende de berörda specifika reformernas relevanta särdrag.

2005 års reformpaket av stabilitets- och tillväxtpakten innehåller bestämmelser för att säkerställa att budgetmålen för EU:s finanspolitiska ramar inte strider mot strukturreformerna som kan bidra till sunda offentliga finanser och ökad tillväxt på medellång och lång sikt. Om de tillämpas enligt ovanstående riktlinjer kan de offentliga finanserna bidra effektivt till en hållbar Lissabonstrategi.

Finanspolitiska utmaningar under konvergensfasen i de nyligen anslutna medlemsstaterna

Genom anslutningen 2004 fullbordade de tio nya medlemsstaterna en viktig etapp i integrationsprocessen i EU. Den ekonomiska integrationen förväntas emellertid fortsätta genom en återhämtning av deras inkomstnivåer och det framtida införandet av euron som valuta. Finanspolitiken kan utgöra ett viktigt bidrag till processen i dessa länder genom effektiv och hållbar skatte- och utgiftspolitik, och genom att stödja en stabil ekonomisk utveckling. På lång sikt kompletterar dessa två uppgifter varandra. Kraftig tillväxt stärker ekonomins finansieringskapacitet, medan stabilitet är avgörande för privata investeringar och hållbar återhämtning. På kort sikt riskerar dock några av de nya medlemsstaterna att ställas inför svåra beslut: ökade utgifter för infrastrukturer, utbildning och FoU kan göra det svårare att begränsa budgetunderskotten, och skatte- och pensionsreformer med inslag som finansieras utanför den offentliga sektorn kan också innebära kortfristiga budgetkostnader. I del IV i 2005 års rapport om de offentliga finanserna i EMU diskuteras de viktigaste utmaningarna när det gäller att genomföra finanspolitiken som de nya medlemsstaterna kan ställas inför under de kommande åren.

De nya medlemsstaterna har vissa fördelar som underlättar finansieringen av deras behov, det vill säga en hög potentiell tillväxt och i vissa fall en låg offentlig skuld. De kan dock även i fortsättningen få uppleva vissa fluktuationer i de offentliga finanserna, vilket avspelar de pågående omvandlingarna i den reala ekonomin och, vad gäller de baltiska och centraleuropeiska länderna, inom finanssektorn. Dessutom ligger de samlade ansvarsförbindelserna på en relativt hög nivå i många av de nya medlemsstaterna, och detta kan leda till att skuldnivåerna stegras plötsligt efterhand som de faktorer som utlöser offentliga utbetalningar i samband med direkta eller indirekta garantier realiseras.

Erfarenheter från andra medlemsstater visar att det är viktigt att utnyttja perioder med kraftig tillväxt för att uppnå budgetförbättringar och säkerställa tillräckligt utrymme för att stabilisera ekonomin under en lågkonjunktur. Detta är särskilt relevant för de nya medlemsstaterna. Mot bakgrund av eventuella kraftiga prisstegringar avseende krediter och tillgångar i dessa länder är det viktigt att det, vid fastställandet av mål för finanspolitiken, inte föreligger några överskattningar av den potentiella tillväxten och att övergångsfaktorer definieras korrekt vid bedömningen skatteinkomsternas utveckling. Inför införandet av euron är budgetplanernas tillförlitlighet och en balanserad utformning av den ekonomiska politiken dessutom särskilt viktiga. Dessa faktorer kräver försiktighet vid fastställandet av medelfristiga mål för finanspolitiken. I de länder som behåller de nationella valutorna under en längre period krävs dock försiktighet när det gäller ökade sårbarheter i balansräkningen som är kopplade till osäkrad upplåning i utländsk valuta.

Även om det finns skillnader mellan de nya medlemsstaterna har politikerna i dessa länder ett visst utrymme för att uppnå samverkanseffekter i samband med tillväxt- och stabilitetsmålen. För det första finns det utrymme att omstrukturera de befintliga utgiftsprogrammen och förbättra skatteunderlagen på ett sätt som både stärker de offentliga finanserna och förbättrar tillväxtincitamenten, eventuellt redan på kort sikt. För det andra skulle de finanspolitiska institutionerna kunna stärkas, bland annat genom ökad insyn i budgetförfarandena och effektiva ramar för flerårig budgetplanering och utgiftskontroll. För det tredje skulle en väl utformad övervakningspolitik förbättra riskhanteringen inom den privata sektorn och därmed begränsa de offentliga ansvarsförbindelserna, och en väl planerad penningpolitik skulle kunna styra marknadens förväntningar mot stabilitet.

*

På det hela taget visar analysen att även om EU:s ramar för ekonomisk och finanspolitisk övervakning har visat positiva resultat – i form av budgetresultat och reformer som redan genomförts av de flesta medlemsstater – måste man göra mer för att uppnå de förväntade resultaten. Reformen av stabilitets- och tillväxtpakten har parallellt med den förnyade Lissabonstrategin förstärkt bestämmelsernas och övervakningsprocessernas överensstämmelse med den ekonomiska verkligheten och EU:s och medlemsstaternas behov. Synergieffekterna mellan makroekonomisk stabilitet och skapande av tillväxt och sysselsättning genom viktiga reformer av ekonomin skall nu utnyttjas. Liksom i fallet med den förnyade Lissabonstrategin kommer den ändrade stabilitets- och tillväxtpakten att sättas på prov under de kommande månaderna och åren, och det sätt på vilket de nya ramarna genomförs på från början kommer att vara avgörande för deras trovärdighet och den totala framgången för den ambitiösa strategi som EU har beslutat att välja. Alla EU:s medlemsstater uppmanas starkt att följa denna strategi genom att förbättra kvaliteten och säkerställa hållbarheten när det gäller de offentliga finanserna.

[1] Se följande webbplats: http://europa.eu.int/comm/economy_finance/publications/publicfinance_en.htm

[2] KOM(2004) 581 av den 3 september 2004.

[3] Meddelande Inför Europeiska Rådets Vårmöte - Att arbeta tillsammans för tillväxt och sysselsättning - Nystart för Lissabonstrategin, KOM(2005) 24, 2.2.2005.

[4] KOM(2005) 154 och KOM(2005) 155, 20.4.2005.

[5] I fördraget föreskrivs samarbetsförfarande för rådets förordning (EG) nr 1466/97 och samrådsförfarande för rådets förordning (EG) nr 1467/97.

[6] KOM(2005) 141, 12.4.2005.

[7] Vid utgången av 2006 kommer kommissionen att rapportera om framstegen inom detta område.

[8] Effektivitetsvinster är en nyckelfaktor för att strukturreformerna skall ha positiv och långfristig inverkan på de offentliga finanserna. Förbättrad offentlig upphandling kan bidra till uppnå effektivitetsvinster.