[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |

Bryssel, 17.9.2009

KOM(2009) 461 slutlig

RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET, EUROPAPARLAMENTET, EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN OCH REGIONKOMMITTÉN

EU-RAPPORT OM EN KONSEKVENT POLITIK FÖR UTVECKLING 2009SEK(2009) 1137 slutlig

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

1. EU:s åtaganden för konsekvens i politiken för utveckling 2

2. Organisatoriska mekanismer 3

3. Framsteg på de tematiska områdena 5

3.1. Handel 5

3.2. Miljö 5

3.3. Klimatförändringar 6

3.4. Säkerhet 6

3.5. Jordbruk 7

3.6. Fiske 7

3.7. Globaliseringens sociala dimension, främjande av sysselsättning och drägligt arbete 7

3.8. Migration 8

3.9. Forskning 8

3.10. Informationssamhället 8

3.11. Transporter 8

3.12. Energi 9

4. Bedömning av hur en mer konsekvent politik för utveckling påverkar millennieutvecklingsmålen: ett resultatbaserat synsätt 9

5. Slutsats 11

1. EU:S ÅTAGANDEN FÖR KONSEKVENS I POLITIKEN FÖR UTVECKLING

I vetskap om att EU:s politik på andra områden än utveckling medför vissa oavsiktliga konsekvenser för tredjeländer och för att bygga vidare på OECD:s arbete på detta område har unionen utarbetat begreppet ”en konsekvent politik för utveckling” som syftar till att förstärka synergieffekterna mellan dessa andra politikområden och utvecklingsmålen. Större omsorg vid utformningen och genomförandet av EU:s politik skulle leda till att både utvecklingsbiståndet och de övriga politiska åtgärderna blev mer ändamålsenliga, och att resurserna skulle utnyttjas effektivare genom att inkonsekvenserna i politiken skulle minskas och synergieffekter skapas.

För att förverkliga denna strategi gjorde EU djärva åtaganden om konsekvens i utvecklingspolitiken på tolv politikområden[1] 2005, och har sedan dess ägnat tid och kraft åt att förstärka förfaranden, instrument och mekanismer på alla nivåer. Dessa ansträngningar inlemmades formellt med det ”Dokument om europeiskt samförstånd” som antogs i december 2005, och kommissionen utfärdade i september 2007 en första lägesrapport om en konsekvent politik för utveckling i unionen, där kommissionens och EU:s medlemsstaters synpunkter och sakkunskap integreras, i linje med uppdraget från rådet i maj 2005.

En resultatbaserad syn på bedömningen av konsekvensen i politiken för utveckling

Den debatt som följde efter rapporten om en konsekvent politik för utveckling 2007 ledde tillsammans med diskussionerna om dessa frågor med det civila samhällets organisationer och internationella organisationer, i synnerhet OECD, till att EU:s metodik för rapporteringen om en konsekvent politik för utveckling 2009 förändrades och att tyngdpunkten förflyttades mot konsekvenserna för utvecklingsländerna.

2009 års rapport har utarbetats utifrån en tudelad strategi, på grundval av de positiva erfarenheterna från 2007 och vissa faktabaserade analyser av en konsekvent politik för utveckling. Analysen av de politiska förändringarna har uppdaterats med hjälp av bidrag från medlemsstaterna och kommissionens avdelningar. 2009 års rapport är i sig ett försök från EU:s sida att spegla europeiska försök att främja en konsekvent politik för utveckling på nationell, europeisk och internationell nivå och redogöra för vilka framsteg som har gjorts när det gäller att uppfylla åtagandena om konsekvens.

Dessutom utgör 2009 års rapport en övergripande begreppsmässig ram som sammanbinder EU:s 12 politikområden med millennieutvecklingsmålen i utvecklingsländerna. I rapporten redovisas tre konkreta fallstudier från utvecklingsländer i Afrika, med tanke på den särskilt dramatiska situationen i fråga om millennieutvecklingsmålen där. Två av dessa fallstudier handlar om millennieutvecklingsmål (millennieutvecklingsmål 1 om hunger och millennieutvecklingsmål 6 om kampen mot hiv/aids) i tre utvecklingsländer (Etiopien, Moçambique och Senegal när det gäller millennieutvecklingsmål 1, Rwanda, Tanzania och Zambia när det gäller millennieutvecklingsmål 6). Den tredje fallstudien är inriktad på den gemensamma EU–Afrika-strategin som en ram med stor potential att främja en konsekvent politik för utveckling.

2. Organisatoriska mekanismer

Sedan 2007 har EU förstärkt sina bemödanden att främja en konsekvent politik för utveckling betydligt, med tyngdpunkt på att genomföra de politiska åtagandena från 2005 samt att utveckla mekanismerna för att främja konsekvens i politiken för utveckling, tillämpa dem mer effektivt och öka medvetenheten.

Kommissionen har skaffat sig en hög profil i sitt arbete med att främja en konsekvent politik för utveckling, vilket framgår av den senaste sakkunnigbedömningen om EG-stöd från kommittén för utvecklingsbistånd (DAC)[2]. 2008 vidareutvecklade kommissionen sitt arbete för en konsekvent politik för utveckling genom att förstärka och bättre utnyttja samråden mellan olika avdelningar och konsekvensbedömningarna, som båda är kraftfulla mekanismer när det gäller att främja konsekvens. På internationell nivå bidrog kommissionen till kommitténs för utvecklingsbistånd översyn av sitt mandat och bidrog därmed till att fortsatt göra en konsekvent politik för utveckling till en prioriterad framtidsfråga för OECD.

Rådet har gjort en del framsteg genom det rullande arbetsprogrammet för en konsekvent politik för utveckling och granskningen av att en konsekvent politik för utveckling beaktas i rådets agenda och vid gemensamma rådssammanträden, även om den systematiska uppföljningen av dessa åtgärder var ganska begränsad. EU:s ordförandeskap kan visserligen spela en ledande roll i fråga om en konsekvent politik för utveckling, men deras insatser begränsar sig med nödvändighet till deras mandatperioder, vilket ofta leder till bristande kontinuitet mellan ordförandeskapen.

Europaparlamentet intresserade sig mer för en konsekvent politik för utveckling under andra hälften av sin mandatperiod. Ledamöterna ställde många skriftliga frågor om olika delar av EU:s politik, såsom migration, handel och fiske, och dessas inverkan på utvecklingsländerna. Den 17 juni 2008 antog parlamentet också en resolution om konsekvens i utvecklingspolitiken och effekterna av EU:s exploatering av vissa biologiska naturresurser på utvecklingen i Västafrika.

Medlemsstaterna har också gjort framsteg var för sig. Många av dem ökade sitt engagemang för en konsekvent politik för utveckling, förfinade sina institutionella mekanismer för att främja konsekvens i utvecklingspolitiken och förde en mer intensiv dialog med samhället i stort. De medlemsstater som har en rättslig grund för en konsekvent politik för utveckling fann det enklare att främja konsekvens. Det återstår fortfarande hinder i form av bristande medvetenhet om utvecklingsfrågor hos ministerier som ägnar sig åt andra områden än utveckling. Dessa förvärras av problemen med att bevisa hur andra politiska åtgärder i slutändan påverkar fattigdomen i utvecklingsländerna, vilka gör det svårt att visa vad en konsekvent politik för utveckling leder till.

Bilden är dock inte entydigt positiv. De svårigheter som finns på nationell nivå sprider sig ofta till EU-nivå och förstärker ibland sig själva. Medlemsstaterna framhåller bristen på politisk vilja och att en minskning av fattigdomen i världen inte är högt prioriterad som stora hinder för att lyckas i arbetet med att göra utvecklingspolitiken mer konsekvent. Motstridiga intressen kan ibland göra det svårt att se till att rådets budskap om en konsekvent politik för utveckling är sammanhängande.

Mot denna bakgrund borde ett mer strategiskt tillvägagångssätt kunna föreslås. Rapporteringen om framstegen i fråga om en konsekvent politik för utveckling på de 12 politikområdena var ett viktigt sätt att öka medvetenheten och framhålla vikten av en vidare EU-agenda för utveckling. Det var nödvändigt att förstärka instrumenten för en konsekvent politik för utveckling för att bättre ta till vara potentialen i EU:s utvecklingspolitik. För att göra verkliga framsteg måste dock EU förändra sin strategi. Det vore bättre om EU främjade en konsekvent politik för utveckling på ett effektivare sätt genom en mer fokuserad strategi i stället för att övervaka hur alla politiska åtgärder påverkar utvecklingsländerna. EU bör välja ut några viktiga utvecklingsutmaningar, analysera hur unionen kan bidra till att klara dem med alla sina politiska åtgärder och instrument och mobilisera politiskt inför dessa utmaningar.

I denna tredje fas bör EU också röra sig mot en partnerskapsstrategi för att skapa konsekvens i utvecklingspolitiken. EU och utvecklingsländerna bör till exempel lansera en översyn av samrådsmekanismerna i riktlinjerna för konsekvensbedömningar, Cotonouavtalet och eventuellt också partnerskapet mellan Afrika och EU, och vid behov förbättra dem.

3. FRAMSTEG PÅ DE TEMATISKA OMRÅDENA

Det har gjorts ojämna framsteg på de 12 politikområdena. I rapporten om en konsekvent politik för utveckling granskas de framsteg som har gjorts på respektive område och kvarstående problem som måste lösas för att öka synergieffekterna mellan de olika politikområdena framhålls.

[pic]

3.1. Handel

Det har gjorts framsteg i fråga om de handelspolitiska åtaganden för en konsekvent politik för utveckling på de områden där EU kan styra resultatet – till exempel autonoma förmåner för utvecklingsländer (såsom ordningen med allmänna tullförmåner och övergångsbestämmelsen om marknadstillträde för AVS-länder som har skrivit under avtal om ekonomiskt partnerskap). När det gäller andra frågor har EU aktivt arbetat för att få till stånd ett lyckat resultat och fortsätter detta arbete för att försöka nå verkligt utvecklingsvänliga resultat. På multilateral nivå måste alla viktiga aktörer, däribland de stora tillväxtekonomierna, engagera sig för att ett genombrott i WTO:s[3] utvecklingsrunda från Doha ska komma till stånd. På bilateral nivå krävs det betydande ansträngningar från båda parter (EU och partnerländerna) att nå överenskommelser som främjar regional integration och tar hänsyn till utvecklingsdimensionen för att avtal om ekonomiskt partnerskap och frihandelsavtal ska kunna ingås.

3.2. Miljö

Det har gjorts en del framsteg i EU när det gäller att integrera utvecklingsfrågor med miljöpolitiken. Några exempel är initiativet om hållbar konsumtion och produktion, skogspaketet och den förstärkta dialogen med utvecklingsekonomier, inklusive tillväxtekonomier. Det återstår emellertid en del avgörande frågor, såsom förbättrad internationell miljöstyrning och förstärkt genomförande av konventionen om biologisk mångfald.

Från miljöpolitisk synpunkt måste utvecklingspolitiken bli konsekventare för att ”grönare” ekonomier i industri- och utvecklingsländerna ska kunna infria löftena om en säkrare och mer gästvänlig värld. Det krävs kraftfulla och samstämmiga politiska åtgärder för att ge den breda allmänheten tydlig vägledning och därmed möjliggöra en snabb och smidig miljövänlig global ekonomisk omställning. En konsekvent politik för utveckling tillhandahåller de verktyg som behövs (till exempel samrådsmekanismer och konsekvensbedömningar) för att se till att utvecklingsländerna verkligen blir delaktiga i denna utveckling.

3.3. Klimatförändringar

Det har gjorts stora framsteg inom klimatförändringspolitiken i takt med att dess utvecklingsdimension successivt har blivit mer känd och uttalad. Inom EU kommer det energi- och klimatförändringspaket som antogs 2008 att ge särskilt utvecklingsländerna viktiga möjligheter när det gäller mekanismen för ren utveckling, avskiljning och lagring av koldioxid, hållbar produktion av biobränsle, utvecklingen av strategier för koldioxidsnål utveckling med mera. Framsteg har också gjorts med lanseringen av den globala klimatförändringsalliansen 2007, med FN:s förhandlingar om klimatförändringar för perioden efter 2012, där hänsyn ska tas till utvecklingsfrågor inför FN:s klimatförändringskonferens i Köpenhamn i december 2009, och med en utvecklingspolitik som nu bättre integrerar begränsnings- och anpassningsåtgärder, även om vi fortfarande befinner oss i ett tidigt skede av genomförandeprocessen.

Under den finansiella och ekonomiska krisen, som kan förväntas få både industrialiserade länder och utvecklingsländer att fokusera på de mest trängande behoven och fördela budgetmedlen därefter, är det oerhört viktigt att den politiska dialogen utvidgas så att en gemensam vision kan utarbetas tillsammans med de mest sårbara utvecklingsländerna. På så sätt kan den erforderliga konsekvensen i våra åtgärder i fråga om klimatförändringar, energi och utveckling framhållas.

3.4. Säkerhet

Europeiska unionen stöder fredsarbetet i många utvecklingsländer politiskt, ekonomiskt och militärt för att dessa länder ska få den stabilitet och den arbetsro som är en förutsättning för utveckling. Som framgår av den rapport om genomförandet av den europeiska säkerhetsstrategin som Europeiska rådet ställde sig bakom i december 2008 behöver dock sammanhållningen förbättras ytterligare.

På EU-nivå förhindrar pelarstrukturen fortfarande konsekvens mellan ESFP-uppdrag och utvecklingssamarbetet. Kommissionens och rådets olika enheter håller varandra informerade, men det finns utrymme för ytterligare förbättringar av den interinstitutionella samordningen, planeringen och beslutsfattandet. I vilken ordning EU:s åtgärder ska genomföras och samordningen av dem är särskilt viktig, liksom anpassningen till partnerländernas initiativ. EU bör också öka sina ansträngningar att tala med en röst. Det strategiska partnerskapet om fred och säkerhet mellan Afrika och EU är helt klart en milstolpe på vägen mot en mer konsekvent politik för utveckling.

3.5. Jordbruk

Den globala livsmedelspriskrisen 2007-2008 kastade nytt ljus över livsmedelssituationen i utvecklingsländerna och underströk de många faktorer som spelar in och deras komplicerade inbördes samband. Med tanke på denna komplexitet måste konsekvenserna av EU:s jordbrukspolitik noggrant begrundas, och således är antagandet av den gemensamma jordbrukspolitiken nyligen ett steg i rätt riktning, i synnerhet genom att en större del av inkomststödet till jordbrukare har frikopplats och exportsubventionerna minskats i EU de senaste åren. Vid sidan av förändringarna av den inhemska jordbrukspolitiken svarade EU snabbt på livsmedelspriskrisen genom att bland annat införa en snabbinsatsmekanism för att hantera de kraftigt stigande livsmedelspriserna värd 1 miljard euro, och därigenom visa sitt starka engagemang för att utrota fattigdomen och verka för livsmedelstrygghet i partnerländerna. Som en kompletterande åtgärd beslutade EU att förstärka inriktningen på jordbruk i sitt utvecklingsarbete och erbjöd en skyddsklausul om livsmedelstrygghet, som bidrar till ökad livsmedelstrygghet i de avtal om ekonomiskt partnerskap som har förhandlats fram med länder i Afrika, Västindien och Stilla havet.

Livsmedel och jordbruk kommer att stå kvar högt upp på den internationella politiska agendan under de närmaste åren, och på längre sikt bör jordbrukspolitiken i både EU och utvecklingsländerna ta hänsyn till de begränsningar som åtgärder mot klimatförändringar, demografiska trender, förändrade konsumtionsmönster och begränsade arealer ny odlingsbar mark innebär. För att världens växande befolkning ska kunna äta sig mätt måste den globala livsmedelsproduktionen fördubblas till 2050, och fyrdubblas i Afrika. I det sammanhanget kommer ökad produktivitet i jordbruket, särskilt i utvecklingsländerna, och hållbar produktion att bli avgörande utmaningar som en sammanhängande jordbruks- och utvecklingspolitik i EU kan bidra till att klara.

3.6. Fiske

Genom att alla gamla fiskeavtal har ersatts med partnerskapsavtal om fiske har EU förverkligat den mer utvecklingsvänliga politiska ram som fastställdes genom reformeringen av den gemensamma fiskepolitiken 2002 och 2004. De åtgärder som har vidtagits på EU-nivå för att bekämpa olagligt, orapporterat och oreglerat fiske är viktiga steg för att undvika att resurserna minskar och att utvecklingsländerna går miste om potentiella fångster och inkomster. Det finns dock fortfarande farhågor när det gäller avtalens hållbarhet och sociala konsekvenser. Den kommande reformeringen av den gemensamma fiskepolitiken är ett tillfälle att omvärdera denna politiks externa dimension i syfte att göra den mer utvecklingsvänlig.

3.7. Globaliseringens sociala dimension, främjande av sysselsättning och drägligt arbete

När det gäller globaliseringens sociala dimension är de frågor som måste lösas vittomfattande (program för drägligt arbete, jämställdhet, barn, ungdom och sysselsättning) och det är viktigt men svårt att få till stånd samordning och sammanhållning. EU fortsätter att ta upp viktiga frågor i internationella forum. Mot bakgrund av den globala ekonomiska krisen blir globaliseringens sociala dimension och drägligt arbete än viktigare för utveckling och minskad fattigdom. Att förbättra det sociala skyddet och finansieringen av sociala skyddsnät och använda agendan för drägligt arbete som verktyg för att hantera krisen är viktiga faktorer när det gäller att ta itu med dessa frågor. I det avseendet är det viktigt att som en automatisk reflex i alla sammanhang främja och ta hänsyn till jämställdhetsperspektivet.

3.8. Migration

Genom sin övergripande strategi för migration försöker EU se till att fördelarna med migration tas till vara till fromma för både EU och dess partnerländer. Arbetet med att skapa en konsekvent politik för utveckling bidrar till att bibehålla denna ömtåliga balans. EU har förstärkt sin dialog med tredjeländer om migrations- och utvecklingsfrågor samtidigt som ömsesidiga migrationsproblem och utmaningar ytterligare integreras i samarbetet med dessa länder. Dessa bemödanden måste fortsätta om vi ska klara den politiska utmaningen att erbjuda invånare i utvecklingsländer som på laglig väg söker anställning i EU verkliga möjligheter till migration och rörlighet. Överföring av socioekonomiska rättigheter är också en fråga som diskuteras, men som måste utredas ytterligare under de närmaste åren. Vidare har genomförandet av en rad åtgärder, särskilt i fråga om penningöverföringar, ökad rörlighet och bättre förbindelser och dialog med diasporaorganisationer, börjat och måste fortsätta. Det är också viktigt att underlätta arbetskraftsmigration, matchning mellan utbud och efterfrågan på arbetskraft och effektivitet i fråga om överföring och erkännande av nya färdigheter samt att ta itu med kunskapsflykten. Slutligen kommer nya frågor som hur den ekonomiska krisen och klimatförändringarna påverkar migrationen att granskas mer ingående.

3.9. Forskning

EU fortsätter att bidra till utvecklingsmål genom sina forskningsprogram och genom att främja utvecklingsländers forskares deltagande i forskningsprojekt och rörlighetsprogram. Genom att finansiera projekt om en lång rad frågor, till exempel på hälso- och livsmedelstrygghetsområdena, har forskningspolitiken avgjort bidragit till utveckling.

På det hela taget är dock utvecklingsländernas forskares deltagande fortfarande ofta lågt. En stor svårighet när det gäller att få utvecklingsländerna delaktiga i forskningssamarbete är deras begränsade forskningskapacitet och infrastruktur.

Vid sidan av åtgärder till stöd för utvecklingsländer, och i synnerhet för att förstärka forskningskapaciteten, förflyttas tyngdpunkten alltmer till en intensifierad dialog med regionala organ för att urskilja gemensamma forskningsprioriteringar och kapacitet för gemensam forskning. Afrikanska unionens kommission skulle kunna spela en viktig roll i detta avseende, till exempel genom att genomföra ett afrikanskt forskningsprogram och aktivt underlätta partnerskapet mellan Afrika och EU om forskning.

3.10. Informationssamhället

EU har vidtagit viktiga åtgärder för att främja ett informationssamhälle som är öppet för alla, bland annat genom att intensifiera sitt forskningssamarbete med utvecklingsländerna i fråga om informations- och kommunikationsteknik och genom att utöka samarbetet med dem om tillsynsfrågor. Hur man kan öka tillgängligheten till Internet diskuteras också av Afrikanska unionen (AU) och Europeiska unionen (EU) inom ramen för det nya strategiska partnerskapet för vetenskap, informationssamhället och rymdfrågor. Genom detta partnerskap stöder EU byggandet av infrastruktur och utökad kapacitet för informations- och kommunikationsteknik i utvecklingsländerna. Partnerskapets potential bör också utnyttjas för att intensifiera forskningssamarbetet, fortsätta med den politiska dialogen och öka ansträngningarna att bygga ut infrastrukturen för informations- och kommunikationsteknik.

3.11. Transport

På transportområdet försöker man alltmer skapa konsekvens genom att vidta mer balanserade åtgärder för olika transportsätt, särskilt i de afrikanska länderna söder om Sahara, och ta itu med sektorsövergripande frågor. Det skulle behövas bättre ramar för samordning och samarbete för att fastställa mål och initiativ för en konsekvent politik för utveckling. Partnerskapet om infrastruktur kan bli en viktig utgångspunkt om de berörda aktörerna ser till att ta tillvara möjligheterna.

Ett förstärkt samarbete mellan EU och Afrika inom transportsektorn är ett huvudtema i meddelandet om partnerskap mellan Europeiska unionen och Afrika. Samarbetet syftar till att knyta samman det transeuropeiska och det afrikanska nätet. Kommissionen kommer att ställa sin erfarenhet från transportpolitiken inom EU till förfogande för sina afrikanska partner. Den söker därmed bidra till ett effektivare transportsystem och bistå vid utvecklingen av den afrikanska kontinenten i syfte att bemöta problem som fattigdom, miljöförstöring och obalans i migrationsströmmarna.

3.12. Energi

De senaste två åren har energifrågorna fått mycket politisk uppmärksamhet och man har sökt synergieffekter med utvecklingspolitiken. EU:s energi- och klimatförändringspaket från 2008 kan till exempel påverka utvecklingsländerna, i synnerhet via kapitlet om biobränsle, genom att skapa nya möjligheter till export av biobränsle. Det kommer att skapas både möjligheter och risker, och dessa måste analyseras omsorgsfullt. Mot denna bakgrund har utvecklingsdimensionerna av EU:s biobränslepolitik noga begrundats. Utvecklingspolitiska åtgärder i utvecklingsländer kan genomföras ömsesidigt med synergieffekter så att länder med stor potential att utveckla produktion och användning av biobränslen får hjälp, med vederbörlig respekt för det hållbarhetsprogram som skisseras i EU:s direktiv om förnybara energikällor. Det har dock också gjorts framsteg med andra initiativ, som till exempel utformningen och genomförandet av energidialoger med utvecklingsländer, däribland tillväxtländer, och genom antagandet av ett tematiskt program för miljöskydd och hållbar hantering av naturtillgångar (som till exempel energi) i utvecklingsländerna.

Den framtida energipolitiken och strategin för energirelaterad teknik i EU kommer att spela en viktig roll när det gäller att trygga en hållbar ekonomisk utveckling i unionen, bemöta klimatförändringarna och hjälpa utvecklingsländerna att nå millennieutvecklingsmålen. Det finns synergieffekter mellan EU:s och utvecklingsländernas politik som måste utnyttjas. Denna komplementaritet kommer att bidra till att ge alla partner bättre tillgång till hållbar energi samtidigt som viktiga mål för klimatförändringar kan nås. Med dessa förutsättningar kan den ekonomiska utvecklingen fortsätta och bör bidra till uppnåendet av de dubbla målsättningarna att utrota fattigdom genom bättre tillgång till energi och att hålla klimatförändringarna inom godtagbara gränser[4].

4. Bedömning av hur en mer konsekvent politik för utveckling påverkar millennieutvecklingsmålen: ett resultatbaserat synsätt

EU:s forskningsrapport ”Halvvägs mot millennieutvecklingsmålen: Var står vi och hur ska vi gå vidare?”[5] är utgångspunkten för föreställningsramen för bedömning av hur en konsekvent politik för utveckling inverkar på utvecklingsländerna. Detta synsätt betonar vikten av tre grupper av politiska åtgärder – nämligen det globala sammanhanget, utvecklingsbistånd och inrikespolitik – som är viktiga för att nå millennieutvecklingsmålen.

Även om det är viktigt att förstå hur dessa tre områden samverkar för att kunna bedöma hur långt man har kommit i fråga om att nå millennieutvecklingsmålen är arbetet med att skapa en mer konsekvent politik för utveckling mer inriktat på samverkan mellan politiken för utvecklingsbistånd och EU:s övriga politik enligt nedan (fig. 1).

Figur 1: Samverkan mellan olika politiska områden och framstegen mot millennieutvecklingsmålen

[pic]En sådan ram gör det möjligt att systematiskt studera de positiva och negativa effekter som annan EU-politik än bistånd kan ha på utvecklingen, och mer specifikt på uppnåendet av millennieutvecklingsmålen. Mycket ofta ligger betoningen på potentiella negativa konsekvenser, men denna ram uppmuntrar också till urskiljande av möjliga synergieffekter och potentiella positiva konsekvenser för utvecklingen, vid sidan av de politiska åtgärdernas huvudmål.

Uppgifter som framkom i fältstudien om millennieutvecklingsmål 1 (hunger) i Moçambique, Etiopien och Senegal bekräftade att en rad konsekvenser kan bli följden av EU:s normer för livsmedelssäkerhet, jordbruks- och handelspolitik, beroende på landets särdrag. Problemet med att avgöra i vilken mån EU:s relativa roll, annan internationell politik och inrikespolitiken skapar dessa effekter är dock fortfarande en begränsande faktor, och man bör vara oerhört försiktig med att försöka få fram politiska rekommendationer ur denna samverkan. Dessutom strålar EU:s politik och inrikespolitiken ibland samman, vilket leder till liknande effekter: i till exempel Etiopien och Senegal är övergången från handel med bulkprodukter till marknadsföring av differentierade produkter på specifika EU-marknader lika mycket en följd av EU:s politiska initiativ (normer för livsmedelssäkerhet, jordbruks- och handelspolitik) som en avsiktlig strävan från dessa två länders sida att övergå till mer differentierade produkter med större mervärde. När det gäller fisket har situationen i Senegal understrukit potentialen för synergieffekter mellan ett partnerskapsavtal om fiske med EU och Senegals fiskeripolitik vilka måste förstärkas och stödjas. När det gäller klimatförändringar och energipolitik bör EU:s nuvarande ansträngningar i internationella sammanhang för att förenkla utvecklingsländernas tillgång till mekanismen för ren utveckling hjälpa de tre länderna i urvalet att dra nytta av projekt inom ramen för mekanismen för ren utveckling i framtiden. Dessutom bör de möjligheter som kapitlet om biobränsle i energi- och klimatförändringspaketet från 2008 innehåller göra att både Moçambique och Etiopien kan vidareutvecklas på det området, vilket till exempel kan förväntas bidra till att minska fattigdomen i Moçambique.

I fallstudien om millennieutvecklingsmål 6 (om kampen mot hiv/aids) granskas vilka effekter EU:s handelspolitik – och i synnerhet handelsrelaterade aspekter av immaterialrätter – forsknings- och migrationspolitik har haft på tillgången till hiv-behandling i Tanzania, Zambia och Rwanda. Slutsatsen är att vare sig Rwanda eller Zambia lyckades utnyttja flexibilitetsklausulerna i Trips-avtalet till följd av faktorer som inte var direkt förknippade med avtalet. I Tanzania tycks det dock finnas visst utrymme att utforska och utnyttja flexibilitetsklausulerna i Trips-avtalet och göra framsteg på vägen mot millennieutvecklingsmål 6.

När det gäller forskningspolitiken visade studien att en del viktiga projekt som kommissionen finansierar i Tanzania antingen redan har bidragit till att bekämpa hiv/aids eller har goda möjligheter att göra det. Den senaste utvecklingen inom migrationspolitiken visar att det finns en ökande medvetenhet i EU om hur dess migrationspolitik påverkar bemanningen i hälsosektorn i utvecklingsländerna. Studien har dock hittills inte lyckats producera några konkreta bevis för hur dessa bestämmelser fungerar i praktiken.

I fallstudien om den gemensamma EU–Afrika-strategin granskas de potentiella konsekvenserna för en konsekvent politik för utveckling. Denna strategi antogs i december 2007 och är en ny ram som utvidgar det mångåriga samarbetet mellan de båda världsdelarna bortom Afrikas gränser, utvecklingspolitiken och de institutionella aktörerna. Denna nya ram har också varit ett viktigt steg mot att behandla Afrika som en helhet och omsätta principen om arbetsfördelning i praktiken för att se till att EU:s åtgärder blir mer konsekventa och kompletterar varandra. Trots att det inte har gått lång tid sedan strategin infördes och började tillämpas har den påvisat en viss, om än begränsad, inverkan på arbetet för en konsekvent politik för utveckling. Med tanke på de större utmaningar som är förknippade med förverkligandet av strategin måste förväntningarna hållas på en realistisk nivå.

5. Slutsats

2009 års rapport ger en grund för bedömningen av hur arbetet för att skapa en konsekvent politik för utveckling fortskrider i EU, i linje med det ursprungliga uppdraget. Dessutom anammar man i rapporten ett resultatbaserat synsätt genom att granska den inverkan EU:s politik har haft på utvecklingsländerna och deras kapacitet att nå millennieutvecklingsmålen samt potentialen för en konsekvent politik för utveckling hos den gemensamma strategin för Afrika och EU. Genom detta kombinerade tillvägagångssätt ger rapporten både konkreta bevis från utvecklingsländerna på vikten av en konsekvent politik för utveckling och belyser hur EU kan stödja utvecklingsländerna i deras kamp mot fattigdomen med ett brett spektrum av politiska åtgärder. Som informationsverktyg är rapporten avsedd att skapa debatt och generera återkoppling från en mängd aktörer i den privata och den offentliga sektorn.

[1] Rådets slutsatser om en konsekvent politik för utveckling från maj 2005. De tolv politikområdena är handel, klimatförändringar, säkerhet, jordbruk, fiske, globaliseringens sociala dimension, sysselsättning och drägligt arbete, migration, forskning, nyskapande, informationssamhället, transporter och energi.

[2] OECD:s kommittés för utvecklingsbistånd (DAC) sakkunnigbedömning av Europeiska gemenskapen, 2007

[3] Världshandelsorganisationen

[4] EU:s mål är att begränsa den genomsnittliga globala temperaturökningen till högst 2 °C jämfört med nivåerna före industrialiseringen.

[5] http://ec.europa.eu/development/icenter/repository/mdg_exec_summary_final_sv.pdf , Bourguignon med flera (2008b).