[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |

Bryssel den 7.4.2006

KOM(2006) 163 slutlig

MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET, EUROPAPARLAMENTET, EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN SAMT REGIONKOMMITTÉN

Rapport om resultatet av översynen av omfattningen av samhällsomfattande tjänster i enlighet med artikel 15.2 i direktiv 2002/22/EG {SEK(2006) 445}

MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET, EUROPAPARLAMENTET, EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN SAMT REGIONKOMMITTÉN

Rapport om resultatet av översynen av omfattningen av samhällsomfattande tjänster i enlighet med artikel 15.2 i direktiv 2002/22/EG (Text av betydelse för EES)

1. BAKGRUND OCH SYFTE MED MEDDELANDET

Den 25 maj 2005 offentliggjorde kommissionen ett meddelande om översyn av omfattningen av samhällsomfattande tjänster , åtföljt av ett arbetsdokument från berörda enheter inom kommissionen[1]. I denna första översyn, i enlighet med artikel 15 i direktivet om samhällsomfattande tjänster[2], undersökte man huruvida omfattningen av samhällsomfattande tjänster skulle bibehållas eller om den borde förändras för att i synnerhet inkludera mobil kommunikation och bredbandskommunikation. Allmänheten uppmanades att kommentera kommissionens analys och preliminära slutsatser samt att ta ställning till en rad långsiktiga frågor för att främja en framsynt politisk diskussion inför 2006 års allmänna översyn av regelverket för elektronisk kommunikation.

I enlighet med artikel 15.2 i direktivet om samhällsomfattande tjänster utgör detta meddelande en rapport till Europaparlamentet och rådet om kommissionens översyn. Resultaten av samrådet med allmänheten har beaktats i meddelandet.

2. SAMMANFATTNING AV KOMMISSIONENS ANALYS OCH PRELIMINÄRA STÅNDPUNKT

I MEDDELANDET FRÅN MAJ 2005 REDOGJORDE kommissionen för omfattningen av samhällsomfattande tjänster enligt nuvarande definition[3]. Där redogjordes också för kriterierna för översyn av skyldigheterna att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster enligt direktivet om samhällsomfattande tjänster[4]. I synnerhet erinrades om att samhällsomfattande tjänster, inom området elektronisk kommunikation, utgör ett skyddsnät för dem som på grund av att de har en låg inkomst eller bor avlägset inte har tillgång till de bastjänster som redan är tillgängliga för de flesta medborgare.

I meddelandet drogs följande slutsatser:

- Konkurrensen på marknaden för mobil kommunikation har lett till att de flesta konsumenter redan har tillgång till mobila kommunikationstjänster till överkomliga priser. Villkoren för att mobila kommunikationstjänster skulle tillhandahållas som samhällsomfattande tjänster var därmed inte uppfyllda.

- När det gäller anslutning till Internet via bredband , uppfylls för närvarande inte kriteriet att tjänsten skall användas av ”flertalet konsumenter”. Därför var förutsättningarna för att bredbandstjänster skulle tillhandahållas som samhällsomfattande tjänster inte uppfyllda.

I meddelandet tog man också upp en rad långsiktiga frågor:

- Skulle det för samhällsomfattande tjänster vara lämpligt att göra åtskillnad mellan tillgång och tjänster så att enbart tillgång till kommunikationsinfrastrukturen och inte till telefonitjänsten omfattas?

- Bör samhällsomfattande tjänster omfatta tillträde i alla typer av anslutningspunkter?

- Är det fortfarande lämpligt att inkludera bestämmelser om telefonautomater i omfattningen av samhällsomfattande tjänster?

- Hur länge kommer det att finnas ett behov av att låta samhällsomfattande tjänster omfatta abonnentförteckningar och nummerupplysningstjänster?

- Bör särskilda åtgärder som vidtas med hänsyn till användare med funktionshinder harmoniseras ytterligare på EU-nivå när det gäller samhällsomfattande tjänster?

- Bör samhällsomfattande tjänster finansieras med allmänna skattemedel?

3. SAMRÅD MED BERÖRDA PARTER

3.1. Översikt över inkomna svar

Det offentliga samrådet inleddes genom offentliggörandet av meddelandet och tillhörande arbetsdokument på kommissionens webbplats. I samband med detta fastställdes att synpunkter via e-post skulle ha inkommit senast den 15 juli 2005.

76 bidrag inkom från ett brett spektrum av intressenter inom området elektronisk kommunikation – däribland regeringar, regleringsmyndigheter, icke-statliga organisationer (i synnerhet företrädare för konsument- och användarintressen samt för personer med särskilda behov), privatpersoner, operatörer, tjänsteleverantörer, tillverkare samt andra företag och organisationer. Geografiskt representerade bidragen 16 av 25 medlemsstater, varvid över 40 % kom från tre stora länder[5]. Flera av kommentarerna var helt och hållet inriktade på de långsiktiga frågorna.

Det fanns ett brett samförstånd till stöd för den bedömning och de slutsatser som framförts i meddelandet, samtidigt som åsikterna gick isär beträffande de långsiktiga frågorna. Majoriteten av synpunktslämnarna underströk att den allt större användningen av mobil kommunikation och bredbandskommunikation är en följd av EU:s konkurrenspolitik och av de affärsmodeller och teknikstrategier som tillämpas av branschen. Många var tveksamma till att göra vissa tekniska lösningar obligatoriska i det föränderliga tekniska landskapet. Många uttryckte oro för att varje utvidgning av tillämpningsområdet för samhällsomfattande tjänster och dess finansiering skulle hämma konkurrensen, hindra investeringar och kväva innovationer.

Å andra sidan ansåg flera konsument- och användarorganisationer att översynskriterierna eller kommissionens bedömning var för restriktiv eller hade för låg ambitionsnivå. Dessa förordade att omfattningen skulle utvidgas till att gälla även mobila tjänster och/eller bredbandstjänster. Konsumentorganisationer som specialiserade sig på elektronisk kommunikation stödde emellertid kommissionens slutsatser.

Ett litet antal synpunktslämnare tog upp aspekter som inte behandlas i denna översyn såsom oro över tjänstekvaliteten, olikartat genomförande i EU och internationell roaming. Vissa kommentarer gällde också andra användarrättigheter och användarintressen inom kommunikationsområdet, t.ex. tillgång till larmtjänster (som omfattas av en särskild bestämmelse i direktivet). Dessa frågor omfattas inte av denna översyn, men bidragen kommer att beaktas i den politiska debatten i samband med 2006 års allmänna översyn av regelverket.

3.2. Mobil kommunikation

Enligt kommissionens preliminära slutsats om mobil kommunikation var villkoren för att mobil kommunikation skulle tillhandahållas som samhällsomfattande tjänster inte uppfyllda.

Beträffande utvärderingen och slutsatserna i meddelandet rådde allmän enighet: över 70 % av synpunktslämnarna uttryckte sitt stöd, däribland alla nationella regeringar och myndigheter samt branschen. Vissa av dessa ansåg att det var för tidigt att inbegripa mobila tjänster, men att utvecklingen skulle granskas på nytt i den kommande allmänna översynen.

I vissa kommentarer påpekade man att även om den andra generationens (2G) mobilnät täcker 98–100 % av befolkningen i de flesta medlemsstater, kan den geografiska täckningen fortfarande vara ett problem i vissa avlägset belägna områden. Av detta skäl ansåg regleringsmyndigheterna också att det skulle vara oproportionerligt dyrt för operatörerna att tvingas garantera hundraprocentig täckning, och konstaterade att det finns en rad olika initiativ för att uppnå full täckning, såsom finansiellt stöd (utanför systemet med samhällsomfattande tjänster) till utbyggnad av infrastruktur eller för att främja gemensamt utnyttjande av infrastruktur.

Landsspecifika uppgifter och socioekonomiska analyser som har genomförts av de nationella regleringsmyndigheterna gav stöd för slutsatsen att konsumenterna har tillgång till andra generationens (2G) mobila tjänster till överkomliga priser. Mobiloperatörerna underströk att de tillhandahåller tjänster för alla konsumentsegment genom ett brett utbud av tjänstepaket där man kan välja mellan att betala i förskott eller i efterhand. Det sistnämnda betalningssättet ansågs framgångsrikt ha bidragit till ett större utbud av telefonitjänster i Europa, särskilt befolkningsgrupper med låg inkomst. Den starkt konkurrenspräglade slutkundsmarknaden sågs som en garanti för ytterligare förbättrad täckning samt för lägre priser.

Många konsumentorganisationer och andra organisationer kritiserade översynskriterierna samt kommissionens angreppssätt, vilka ansågs vara alltför restriktiva, och förordade att omfattningen skulle utvidgas till att gälla även mobila tjänster. Vissa efterlyste en djupare analys av sociala faktorer och av frågan om överkomliga priser. Man hävdade att förbetalda kort tenderar att vara dyrare än abonnemang som betalas i efterhand och att kostnaden för mobil kommunikation i allmänhet inte är överkomlig för konsumenter med låga inkomster[6].Handikapporganisationer hävdade att en utvidgning var nödvändig eftersom många personer med funktionshinder har stora problem när det gäller att få tillgång till och använda mobila tjänster.

3.3. Internetanslutning via bredband

Enligt kommissionens preliminära slutsats om Internet anslutningar via bredband är det bara en liten, om än snabbt växande minoritet av europeiska konsumenter som för närvarande utnyttjar dessa tjänster, och kriteriet att tjänsten skall användas av ”flertalet konsumenter”[7] är inte uppfyllt med nuvarande andel av befolkningen som har bredbandsanslutning. Förutsättningarna för att bredbandstjänster skulle omfattas av samhällsomfattande tjänster var således inte uppfyllda. Kommissionen kommer att fortsätta att bevaka denna fråga noggrant inför nästa översyn av omfattningen av skyldigheten att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster. Detta hindrar inte medlemsstaterna från att stödja införandet av infrastrukturer för bredband i enlighet med tillämpliga statliga bestämmelser.

Det offentliga samrådet resulterade i ett brett stöd för kommissionens bedömning av och slutsatser om bredband. 80 % av dem som svarat, inklusive alla nationella regeringar och myndigheter samt branschföreträdare, gav uttryck för sitt stöd. Vissa regleringsmyndigheter rapporterade om nyligen genomförda regelverksöversyner som stödde analysen.

Man konstaterade att satellitbaserade bredbandstjänster är tillgängliga och att det finns en rad olika lokala, regionala och nationella initiativ som medför utökad bredbandstäckning – ibland med användning av fasta trådlösa tekniska lösningar. Vissa förordade stöd till tillhandahållandet av bredbandstjänster inom områden där man för närvarande inte kan räkna med ett kommersiellt tillhandahållande av sådana tjänster.

Branschen och användarna underströk att bredbandstekniken befinner sig i en förhållandevis tidig fas (införandefas) på marknaden, där konkurrensen gör att andelen användare ökar och att konsumentpriserna sjunker. I detta skede skulle det vara svårt att bedöma huruvida marknadsbristerna kommer att bestå. Att göra bredbandstillträde obligatoriskt skulle medföra en orimlig kostnadsnivå eller orimliga korssubventioner mellan olika kundgrupper eller tjänster, och man skulle riskera att bli omkörd av den tekniska utvecklingen inte minst vad gäller överföringshastighet. Dessutom är anslutningsavgifter allt oftare kombinerade med avgifter för innehåll, något som gör marknadsinterventioner mer problematiska. Vissa ansåg att kostnaderna – om bredband skulle tillhandahållas som samhällsomfattande tjänster – skulle skapa en betydande börda för flera nya medlemsstater där den fasta bredbandsinfrastrukturen fortfarande inte är så välutvecklad.

I flera bidrag från konsumentsammanslutningar ansåg man att bredband hade blivit nödvändiga för ett normalt deltagande i samhället och borde betraktas som samhällsomfattande tjänster. Vissa ansåg att en låg utnyttjandegrad inte var något skäl att utesluta regleringsåtgärder om den potentiella nyttan uppväger potentiella kostnader för konsumenterna. I ett fåtal kommentarer hävdade man att eftersom det tar några år innan regeländringar genomförs nationellt, bör denna översyn vara framåtblickande och föreslå ett utökat tillämpningsområde eftersom det skulle kunna främja utbredningen av bredband. En regional offentlig myndighet ansåg att bredband skulle behöva inkluderas i definitionen av samhällsomfattande tjänster för att garantera likvärdig tillgång för alla och för att bidra till att uppfylla regionens Lissabonmål.

3.4. Långsiktiga frågor

3.4.1. Översikt

Intressenterna var i stort sett eniga om att de frågor som togs upp kräver en politisk debatt om hur tillhandahållandet av samhällsomfattande tjänster bör utvecklas i den konvergerande och konkurrenspräglade kommunikationsmiljön, samtidigt som åsikterna om den framtida inriktningen varierade från att ”skyldighet att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster bör avskaffas” till ”skyldigheten att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster bör skärpas”. Olika aspekter betonades också i olika medlemsstater, beroende på rättsliga traditioner och på marknadsförhållanden. I vissa av svaren efterlystes ökad flexibilitet i regleringen så att man bättre avspeglar nationella eller lokala/regionala förhållanden i den utvidgade unionen. Många underströk att diskussionen har sina begränsningar på detta stadium, eftersom konsekvenserna av den tekniska utvecklingen, särskilt IP-baserad kommunikation ( Internet Protocol ), inte är kända. Ett fåtal intressenter hävdade att översynen görs för tidigt med tanke på de begränsade erfarenheterna från genomförandet av nuvarande regler.

3.4.2. Borde samhällsomfattande tjänster enbart omfatta tillgång till kommunikationsinfrastrukturen och inte till telefonitjänsten?

Flera intressenter, t.ex. regleringsmyndigheter och branschföreträdare, ansåg att det kan finnas skäl att göra åtskillnad mellan tillgång till infrastruktur, å ena sidan, och tillhandahållande av tjänster, å andra sidan, särskilt med tanke på övergången till nästa generation av nät ( Next Generation Networks – NGN) och till en marknadssituation där konsumenten kan välja bland olika leverantörer för både tillträde och tjänster (en sådan situation föreligger redan för IP-telefoni). Effektiv konkurrens torde säkerställa tillgänglighet och överkomliga priser, samtidigt som offentlig medverkan torde säkerställa en teknikneutral reglering som främjar konkurrensen.

De flesta konsument- och användarföreträdarna ansåg inte att enbart tillgång till infrastruktur skulle räcka för att garantera grundläggande tjänster för mer utsatta konsumenter. Vissa konsumentgrupper hävdade emellertid också att samhällomfattande tjänster bör garantera äkta jämlikhet när det gäller tillgång – som skall vara teknikneutral – till kommunikationsnät eftersom bredband skulle kunna erbjuda flexibla tjänster (tal, text, video och förmedlingstjänster), som också skulle kunna bidra till att tillgodose de krav som ställs av personer med särskilda behov.

Man hävdade också att det på kort sikt eventuellt inte skulle vara praktiskt att göra åtskillnad mellan tillgång och tjänster. Anledningen till detta skulle vara att tillträdessystemen fortfarande håller på att etableras i EU och att de etablerade operatörerna ofta är fortsatt starka på slutkundsmarknaden. Det fanns också viss oro, bland leverantörer av samhällsomfattande tjänster, för att man skulle skapa komplicerade reglerings- och avtalsarrangemang om man skulle göra åtskillnad mellan tillgång och tjänster.

3.4.3. Bör samhällsomfattande tjänster omfatta tillträde i alla typer av anslutningspunkter?

Svaren tyder på att denna fråga tolkades på olika sätt. Vissa ansåg att detta krav redan delvis är uppfyllt genom direktivets nuvarande flexibilitet – samhällsomfattande tjänster får tillhandahållas av leverantörer av mobila/trådlösa tjänster (”i fasta anslutningspunkter”). Ett fåtal ansåg att endast mobil teknik skulle kunna ge ”tillgång på vilken plats som helst”, och att detta stod i strid med den ståndpunkt som intagits i fråga om mobil kommunikation. Ofta påpekades dock att många existerande (och framtida) tekniska lösningar medger ”tillgång på vilken plats som helst” till varierande priser. Många intressenter ansåg därför att det skulle vara värt att undersöka möjligheterna att tillåta ett flexibelt tillhandahållande av samhällsomfattande tjänster på valfritt sätt (vilket skulle kunna vara billigare än en fast terminal i en fast anslutningspunkt). En rad frågor bör dock beaktas i detta sammanhang, exempelvis tjänsternas kvalitet och tillgång till larmtjänster.

Branschföreträdare hävdade i allmänhet att marknaden redan tillhandahåller ”mobilitet” eller ”Internetmobilitet”/nomadiska kommunikationstjänster och att det inte borde behövas någon skyldighet att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster på detta område. Det skulle krävas betydande investeringar i nät för att garantera tjänstekvalitet ”på vilken plats som helst”.

3.4.4. Är det fortfarande lämpligt att inkludera bestämmelser om telefonautomater i omfattningen av samhällsomfattande tjänster?

Med tanke på att mobiltelefonerna är allmänt utbredda ansåg flera bidragslämnare att en minskning av antalet telefonautomater skulle vara rimlig och att de inte längre skulle behöva inbegripas i skyldigheten att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster. Många ansåg dock att efterfrågan på telefonautomater kan bestå inom vissa områden eller under vissa omständigheter, och att de i synnerhet värdesätts av de mest utsatta i samhället.

Flera av de svarande hävdade att det fanns skäl att förbättra eller uppgradera telefonautomater, som t.ex. kunde fungera som Internetanslutningspunkt eller förses med multifunktionell utrustning för att även ge funktionshindrade personer tillgång. Det föreslogs också att man på platser där telefonautomaterna tas bort skulle undersöka alternativa lösningar, som kontaktpunkter för larmtjänster under myndigheternas ansvar.

3.4.5. Hur länge kommer det att finnas ett behov av att låta samhällsomfattande tjänster omfatta abonnentförteckningar och nummerupplysningstjänster?

I många svar framfördes att man i direktivet gör en åtskillnad mellan kravet att samla in och vidarebefordra abonnentuppgifter (på operatörsnivå) och skyldigheten att ge tillgång till nummerupplysningstjänster (på slutkundsnivå). Kommentarerna från de medlemsstater där liberaliseringen kommit långt inom sektorn ansåg att nummerupplysningstjänster inte behövde omfattas av direktivet. Kommentarerna från övriga länder var mer försiktiga och man ansåg ofta att de nuvarande kraven måste bibehållas. Katalogföretagen ansåg att det var onödigt och konkurrenshämmande med samhällsomfattande tjänster på slutkundsmarknaden, och de efterlyste en effektiv tillämpning av accesskraven på operatörsnivå.

3.4.6. Bör särskilda åtgärder som vidtas med hänsyn till användare med funktionshinder harmoniseras ytterligare på EU-nivå när det gäller samhällsomfattande tjänster?

De flesta av myndigheterna ansåg att övergången till nästa generations nät skedde i en sådan takt och var av en sådan art att det vore förhastat med en ytterligare harmonisering som är mer långtgående än de gällande bestämmelserna i direktivet (artikel 7). Detta skulle också strida mot subsidiaritets- och proportionalitetsprincipen. Reaktionerna från branschen var blandade, men i allmänhet ansågs det onödigt och kostsamt med ytterligare harmonisering, särskilt med tanke på den mångfald av produkter och tjänster som tar hänsyn till specifika användarbehov. Det konstaterades dock också att det kan finnas potentiella problem som behöver utredas ytterligare (utöver arbetet inom ramen för initiativet e Accessability[8]), t.ex. (den befintliga) utrustningens kompatibilitet med IP-miljön.

Flera organisationer som företräder funktionshindrade användare förespråkade ytterligare harmonisering, som t.ex. skulle kunna avse tillgång till larmtjänster via IP-nät. Samtidigt ansåg en del av dessa organisationer och konsumenter att ytterligare harmonisering skulle kunna bli allt för föreskrivande, och därför föredrog de andra typer av initiativ som att utforma vanliga tjänster på ett sådant sätt att alla kan använda dem.

3.4.7. Bör samhällsomfattande tjänster finansieras med allmänna skattemedel?

Myndigheterna och branschen hade väldigt olika syn på den här frågan. I allmänhet ansåg myndigheterna att det inte fanns någon anledning att ändra det nuvarande finansieringssystemet (där man kan välja mellan att använda allmänna medel eller inrätta en sektorsspecifik fond). Några regeringar uteslöt dock inte möjligheten att undersöka frågan om ytterligare skattebaserad finansiering på längre sikt, medan andra ville se ytterligare studier om alternativa finansieringsmetoder.

I en del svar hävdades att diskussionen om samhällsomfattande tjänster blandas ihop med den betydligt bredare frågan om överkomlig tillgång till informationssamhället för alla. Detta är en större social fråga som inte skall begränsas till kommunikationssektorn. Huvuddelen av branschen ansåg att sektorsspecifik finansiering snedvrider marknaden och ger upphov till korssubventionering mellan konsumenter, vilket ökar de allmänna kommunikationskostnaderna.

De frågor som konsumenterna ansåg viktigast var bristande öppenhet i räkenskaper eller korssubventionering som kan medföra att konsumenter betalar för mycket. Användarna framförde också att en orealistiskt stor börda i fråga om samhällsomfattande tjänster inte fick läggas på operatörerna och deras kunder, vilket skett i en del länder.

4. KOMMISSIONENS STÅNDPUNKT

Kommissionen anser att det offentliga samrådet har visat att det finns ett brett stöd för den preliminära ståndpunkt som intogs i meddelandet från maj 2005 och att det inte finns några nya skäl för att ändra slutsatsen att varken mobilkommunikation eller bredbandskommunikation uppfyller de villkor som anges i direktivet om samhällsomfattande tjänster och att de inte bör ingå i definitionen av samhällsomfattande tjänster. Kommissionen erkänner att översynen hade begränsad omfattning, så som en del har påpekat. Men kommissionen är bunden av de kriterier för översynen som fastställs i direktivet om samhällsomfattande tjänster. Med tanke på utvecklingen inom tekniken och och på marknaden skall kommissionen snart gå igenom hela lagstiftningen om e-kommissionen för att se till att de övergripande målen även fortsättningsvis återspeglar målen från Lissabon, så som framgår i meddelandet om ”i2010 – Det europeiska informationssamhället för tillväxt och sysselsättning”[9]

5. SLUTSATS

Kommissionen har gjort en översyn av omfattningen av samhällsomfattande tjänster i enlighet med artikel 15.1 i direktivet om samhällsomfattande tjänster. Resultatet av denna översyn är att kommissionen inte i dagsläget kommer att föreslå några ändringar av omfattningen av samhällsomfattande tjänster. De svar som kommissionen fått in om de mer långsiktiga frågorna ger dock en god grund för en fortsatt framåtsyftande diskussion om bestämmelsen om samhällsomfattande tjänster i samband med 2006 års allmänna översyn av regelverket inom området elektronisk kommunikation. Översynen kommer att innebära en möjlighet att behandla frågan om nödvändigheten att ordna teknikneutrala samhällsomfattande tjänster.

I enlighet med artikel 15.2 i direktivet om samhällsomfattande tjänster lägger kommissionen fram denna rapport om översynen för Europaparlamentet och rådet.

[1] KOM(2005) 203 resp. SEC(2005) 660. Se vidare:http://europa.eu.int/information_society/policy/ecomm/info_centre/documentation/public_consult/index_en.htm

[2] Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/22/EG om samhällsomfattande tjänster och användares rättigheter avseende elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster, EUT L 108, 24.4.2002, s. 51-77.

[3] Samhällsomfattande tjänster omfattar för närvarande (1) en anslutning till det allmänna telefonnätet i en fast anslutningspunkt som möjliggör röstsamtal och funktionellt tillträde till Internet, samt (2) tillträde till allmänt tillgängliga telefonitjänster.

[4] Se skäl 25 och bilaga V. Vid översynen måste man beakta den sociala, ekonomiska och tekniska utvecklingen för att identifiera och analysera tjänster som är tillgängliga för och använda av majoriteten av konsumenter, med en därav följande risk för social utslagning av dem som inte har råd med dessa tjänster.

[5] Förenade kungariket 16, Tyskland 9, Frankrike 8, Spanien, 5, Portugal 4, Österrike 3, Belgien 3; Tjeckien, Grekland, Finland, Italien, Irland, Litauen, Nederländerna, Norge, Rumänien, Slovakien och Slovenien – 1 eller 2 vardera; Europeiska eller internationella sammanslutningar – 14. Se följande webbadress: http://europa.eu.int/information_society/policy/ecomm/info_centre/documentation/public_consult/universal_service/index_en.htm

[6] Se avsnitt 5.2 i konsekvensanalysen.

[7] 11,5 % av EU:s befolkning hade en fast bredbandsanslutning i oktober 2005. Ökningen från 6,5% sommaren 2004 (se meddelandet från maj 2005) motiverar inte någon förändring av kommissionens analys.

[8] Se kommissionens meddelande om e Accessability, KOM(2005) 425:http://europa.eu.int/information_society/policy/accessibility/com_ea_2005/index_en.htm

[9] KOM(2005) 229