Finansunderrättelseenheterna måste också samarbeta och utbyta information med andra offentliga myndigheter, däribland brottsbekämpande myndigheter, tull- och skattemyndigheter, byrån för bedrägeribekämpning och kontoren för återvinning av tillgångar. En del frågor om detta samarbete har flaggats i vissa fall. Exempelvis sprids inte rapporter om misstänkta transaktioner eller annan information rörande bekämpning av penningtvätt till alla skatteförvaltningar i EU, eftersom finansunderrättelseenheterna anser att de flesta inte är behöriga myndigheter. Detta skapar hinder för en effektiv bekämpning av skattebrott. Vad gäller samarbetet med Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (Olaf) har kommissionen föreslagit att Olaf bör kunna ta del av bankuppgifter som är relevanta i deras utredningsarbete via finansunderrättelseenheterna i medlemsstaterna.

Det är av största vikt att finansunderrättelseenheterna erhåller information av god kvalitet om transaktioner eller försök till transaktioner som kan kopplas till vinning av brott eller till finansiering av terrorism. Penningtvättsdirektivet kräver att de ansvariga enheterna på självmant ska underrätta finansunderrättelseenheten i den medlemsstat där de är etablerade om de vet, misstänker eller har rimliga skäl att misstänka att de medel som är inblandade i en transaktion utgör vinning av brottslig handling eller har koppling till finansiering av terrorism, och att de skyndsamt besvara finansunderrättelseenhetens begäran om ytterligare uppgifter. Informationsflödena bör även inbegripa återkoppling om och uppföljning av rapporteringen. Denna återkoppling bör ges i lämplig tid och omfatta effektiviteten och uppföljningen av rapporterna.

En enhets skyldighet att rapportera till finansunderrättelseenheten i den medlemsstat där den är etablerad kompletteras med finansunderrättelseenhetens skyldighet att utbyta information och rapporter med finansunderrättelseenheter i andra medlemsstater om rapporten innehåller gränsöverskridande aspekter.

1.Samarbete mellan finansunderrättelseenheter och med rapporterande enheter

Enligt penningtvättsdirektivet är medlemsstaterna skyldiga att kräva att ansvariga enheter samarbetar med de nationella finansunderrättelseenheterna genom att skyndsamt underrätta dem om det förekommer misstänkta transaktioner eller misstänkt verksamhet, däribland genom att lämna in en rapport om misstänkta transaktioner. Många finansunderrättelseenheter erhåller idag rapporter från ansvariga enheter genom särskilda nationella elektroniska rapporteringssystem. I kartläggningsrapporten från 2016 framhölls fall där bristen på it-verktyg (eftersom ett antal finansunderrättelseenheter fortsätter att använda pappersbaserade arbetsförfaranden) gjorde det svårare för finansunderrättelseenheterna att på ett effektivt sätt bearbeta och analysera information på grund av att så många rapporter om misstänkta transaktioner nyligen inkommit.

Få finansunderrättelseenheter använder standardiserade mallar för rapportering, och dessa är vanligen ”bankinriktade” och inte lämpliga för användning av andra ansvariga enheter. Rapporteringen från ansvariga enheter till finansunderrättelseenheterna har legat på en låg nivå, även om rapporteringsvolymen har ökat under senare år . De flesta av dessa rapporter lämnas in av kreditinstitut och endast en liten procentandel lämnas in av andra ansvariga enheter. EU:s plattform för finansunderrättelseenheter arbetar på ett projekt tillsammans med Europol. Detta projekt inleddes 2016 i syfte att utveckla en gemensam mall för rapporter om misstänkta transaktioner som kan användas på enhetlig basis i hela EU. En enhetlig mall skulle underlätta de ansvariga enheternas rapportering och även spridningen av rapporter från en finansunderrättelseenhet till en annan.

Förordningen om kontroller av kontanta medel kräver att medlemsstaternas behöriga myndigheter (tullförvaltningar) ger finansunderrättelseenheterna tillgång till alla anmälningar om kontanta medel och de överträdelser som upptäckts rörande skyldigheten att anmäla kontanter med ett värde på minst 10 000 euro då en bärare reser in i eller ut ur EU. Förordning 2018/1672, som i juni 2021 kommer att upphäva förordning 1889/2005, kräver att information skickas genom samma it-system, tullinformationssystemet, inom en tidsfrist på 15 arbetsdagar.

Många rapporter gäller en transaktion eller aktivitet som rör två eller fler medlemsstater. Frågan om inlämning av alla rapporter om misstänkta transaktioner till en enda kontaktpunkt inom EU togs upp i samband med att man diskuterade bördan på ansvariga enheter som tillhandahåller tjänster i flera medlemsstater. En enda kontaktpunkt skulle även leda till att finansunderrättelseenheterna inte behöver ägna sig åt omfattande gränsöverskridande rapportering och spridning till andra finansunderrättelseenheter, eftersom den centrala rapporteringsenheten skulle sköta spridningen eller rapporteringen till alla relevanta finansunderrättelseenheter.

Svaren på enkäterna visade att de ansvariga enheterna hade blandade åsikter men att de var öppna för ett framtida system där information eller avslöjanden kunde rapporteras till en enda kontaktpunkt, som skulle vara en del av en samordnings- och stödmekanism. Finansunderrättelseenheterna och tillsynsmyndigheterna var däremot inte positivt inställda till en centraliserad inlämning av rapporter om misstänkta transaktioner till en enda kontaktpunkt. De huvudsakliga skälen till detta motstånd var i) språkliga hinder och risker för förseningar, i synnerhet när det finns behov av skyndsamma åtgärder, t.ex. ”frysning” av medel, ii) rättsliga skäl avseende subsidiaritetsprincipen, en möjlig konflikt mellan å ena sidan standarderna för arbetsgruppen för finansiella åtgärder (FATF) med avseende på de ansvariga enheternas skyldighet att rapportera till finansunderrättelseenheterna på den plats där de är etablerade och å andra sidan principen för finansunderrättelseenheternas självständighet och oberoende, samt iii) en möjlig urholkning av det förtroende som finansunderrättelseenheterna har byggt upp med de ansvariga enheter som är etablerade på deras territorium och en eventuell underminering av samarbetet mellan medlemsstaternas finansunderrättelseenheter.

Finansunderrättelseenheterna hävdar att samma målsättningar kan uppnås genom att komma överens om mallar för rapportering och förfaranden för spridning av rapporter. Det gjordes även gällande att det, till skillnad från den nuvarande situationen, borde vara obligatoriskt på nationell nivå att de ansvariga enheterna lämnar in rapporter på elektronisk väg till finansunderrättelseenheterna för att se till att finansunderrättelseenheterna kan bearbeta dessa rapporter elektroniskt och därför mer effektivt. Detta skulle kräva en ändring av den nuvarande rättsliga ramen.

2.Återkopplingsmekanismer

Enligt penningtvättsdirektivet måste finansunderrättelseenheterna lämna återkoppling till de ansvariga enheterna om hur effektiva rapporterna varit och hur de följts upp, där så är praktiskt genomförbart.

I svaren på enkäterna noterade finansunderrättelseenheterna när det gäller återkoppling att FATF:s typologi och vägledningsdokument vanligtvis sprids så snart som de antas. Ett fåtal finansunderrättelseenheter angav att de också sprider sina egna rapporter och vägledningsdokument i samband med nationella riskbedömningar. Andra sätt att lämna återkoppling är offentlig-privata partnerskap, regelbundna möten med intressentgrupper och utbildning. Svaren på enkäten gav dock inte tillräckligt med detaljerad information för att dra några slutsatser om omfattningen av mötena och utbildningen och hur ofta de erbjuds.

I två tredjedelar av svaren från finansunderrättelseenheterna erkändes behovet av bättre återkoppling. Svaren från de ansvariga enheterna uppmanade också till en närmare dialog med finansunderrättelseenheterna och mer återkoppling på enskilda rapporter. Många finansunderrättelseenheter hyser fortfarande tvivel om hur användbara strukturerade dialoger är, men var villiga att utforska detta.

Vad gäller återkopplingen om enskilda rapporter om misstänkta transaktioner angav mycket få finansunderrättelseenheter att de tillhandahåller sådan återkoppling, och att denna vanligtvis rör de rapporter som skickas vidare till åklagare. Det tycks över huvud taget inte förekomma någon återkoppling över gränserna till ansvariga enheter om rapporter som har vidarebefordrats av en finansunderrättelseenhet till en annan som berörs av rapporten. Kanske det inte är möjligt att ge återkoppling om enskilda rapporter, eftersom detta skulle strida mot utredningssekretessen. Det verkar dock som att orden ”där så är praktiskt genomförbart” tillämpas på olika sätt av finansunderrättelseenheterna och att de erbjuder ett stort utrymme för skönsmässiga bedömningar.

Vad gäller återkoppling om kontantrelaterade uppgifter anger mycket få tullförvaltningar att de får återkoppling från finansunderrättelseenheterna om anmälningar om kontanta medel eller om överträdelser. Denna återkoppling är särskilt viktig när man upptäcker kontanter som inte anmälts.

Återkoppling om kvaliteten på rapporterna om misstänkta transaktioner, allmän vägledning och utbyte av typologier är alla viktiga för att förbättra kvaliteten på och relevansen av rapporterna om misstänkta transaktioner, och finansunderrättelseenheterna bör engagera sig mer helhjärtat i denna skyldighet.

III. SAMARBETE MELLAN FINANSUNDERRÄTTELSEENHETER INOM EU

De ansvariga enheterna ska rapportera till finansunderrättelseenheten i det land där de är etablerade. Denna territoriella princip kompletteras med parallella skyldigheter för finansunderrättelseenheterna att utbyta information och rapporter med andra medlemsstaters finansunderrättelseenheter, för att jämföra sina uppgifter med andra finansunderrättelseenheters uppgifter och för att utföra gemensamma analyser. När de utför dessa åtgärder måste finansunderrättelseenheterna använda skyddade kommunikationskanaler inbördes och uppmuntra till användning av FIU.net eller dess efterträdare.

1. Utbyte av information

Enligt artikel 53.1 i penningtvättsdirektivet är finansunderrättelseenheterna skyldiga att i) ”omgående vidarebefordra” rapporter som ”berör en annan medlemsstat” till finansunderrättelseenheten i den medlemsstaten, vilket vanligen används när en rapport, på grund av den territoriella principen, lämnas in till en medlemsstats finansunderrättelseenhet som inte berörs av rapporten, ii) spontant sprida, efter ett skönsmässigt beslut av finansunderrättelseenheten, uppgifter eller analyser som är relevanta för en annan medlemsstat, vilket vanligen används i rapporter som har ett gränsöverskridande element, och iii) svara på begäranden om information från andra finansunderrättelseenheter. Denna skyldighet upprepas i den nya förordningen om kontroller av kontanta medel.