RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET, EUROPAPARLAMENTET OCH EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN om tillämpningen av rådets förordning (EEG) nr 3911/92 om export av kulturföremål och av rådets direktiv 93/7/EEG om återlämnande av kulturföremål som olagligen förts bort från en medlemsstats territorium

RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET, EUROPAPARLAMENTET OCH EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉNom tillämpningen av rådets förordning (EEG) nr 3911/92 om export av kulturföremål och av rådets direktiv 93/7/EEG om återlämnande av kulturföremål som olagligen förts bort från en medlemsstats territorium

1. INLEDNING

Rådets förordning (EEG) nr 3911/92 av den 9 december 1992 om export av kulturföremål [1] trädde i kraft den 30 mars 1993. Enligt artikel 10 i förordningen skall kommissionen vart tredje år informera Europaparlamentet, rådet och Ekonomiska och sociala kommittén om tillämpningen av förordningen. Rådet antog den 15 mars 1993 direktiv 93/7/EEG om återlämnande av kulturföremål som olagligen förts bort från en medlemsstats territorium [2]. I artikel 16 i direktivet sägs att medlemsstaterna vart tredje år skall lämna en rapport till kommissionen om tillämpningen av direktivet, och att kommissionen sedan skall lämna en rapport till Europaparlamentet, rådet och ekonomiska och sociala kommittén om tillämpningen av direktivet.

[1] EGT L 395, 31.12.1992, s. 1.

[2] EGT L 74, 27.3.1993, s. 74.

Eftersom förordning (EEG) nr 3911/92 och direktiv 93/7/EEG kompletterar varandra, anser kommissionen att det är lämpligt att lägga fram en enda rapport om tillämpningen av bägge rättsakterna.

Då medlemsstaterna inte lämnat in sina rapporter till kommissionen, skickade kommissionen en enkät till dem 1996. Det gav inte så mycket, eftersom merparten av de inkomna svaren inte gick att använda.

Sedan direktivet genomförts i alla medlemsstater skickade kommissionen i maj 1999 ut en enkät om tillämpningen av direktivet och förordningen. Medlemsstaternas svar på enkäten [3] och granskningen av dem vid mötet i Rådgivande kommittén för kulturföremål [4] den 30 november 1999 har gett kommissionen tillräckligt underlag för denna rapport.

[3] De sista svaren på enkäten inkom den 25 februari 2000.

[4] Kommittén inrättades enligt artikel 8 i förordningen. Dess uppgift är att bistå kommissionen i frågor om tillämpningen av förordningen, samt om tillämpning av bilagan till direktivet (jfr artikel 17 i direktivet).

2. ALLMÄNT

2.1. Bakgrund

* När det gäller den inre marknadens funktion syftar förordning (EEG) nr 3911/92 och direktiv 97/3/EEG till att jämka samman den grundläggande principen om fri rörlighet för varor med principen om skydd av det nationella kulturarvet [5].

[5] Jfr artiklarna 28-30 i EG-fördraget och EG-domstolens dom av den 10 december 1968, kommissionen mot Italien (mål 7/68, Rec. s. 617, svensk specialutgåva vol. I s. 357).

Skydd av det nationella kulturarvet är medlemsstaternas ansvar. De kan i princip ha kvar sina nationella regler för skydd, förutsatt att de följer EG-fördraget. Fr.o.m. den 1 januari 1993, då gränskontrollerna avskaffades inom gemenskapen, har det visat sig nödvändigt med åtgärder som kompletterar fullbordandet av den inre marknaden för att öka skyddet av kulturföremål [6].

[6] Jfr kommissionens meddelande: "Protection of national treasures possessing artistic, historic or archaeological value: needs arising from the abolition of frontiers in 1992", KOM (89) 594 slutlig.

Det ansågs nödvändigt att införa åtgärder på gemenskapsnivå eftersom detta skydd inte kunde garanteras i tillräckligt hög grad genom ratificering av Unesco-konventionen från 1970 om åtgärder mot olovlig export, import och överlåtelse av kulturegendom och Europarådskonventionen från 1985 om överträdelser avseende kulturföremål.

I och med förordningen införs en enhetlig förebyggande kontroll av export av kulturföremål vid gemenskapens yttre gränser. Detta gör att de behöriga myndigheterna (kultur- och tullmyndigheter) i de medlemsstater från vilka kulturföremålen skall exporteras till tredje land kan ta hänsyn till de andra medlemsstaternas intressen. Om denna kontroll inte funnes kunde avskaffandet av kontroller vid passage av gemenskapens inre gränser få till följd att en nationalklenod som olovligen förts ut från en medlemsstat uppvisas vid tullkontoret i en annan medlemsstat för enkel utförsel till tredje land.

Direktivet kompletterar detta förebyggande arbete genom mekanismer och rutiner för återlämnande av kulturföremål som olagligen förts bort från en medlemsstat. Förordningens mål är att se till att nationalklenoder inte okontrollerat kan lämna gemenskapens territorium, medan direktivet reglerar återlämnande av dem till den medlemsstat där de har sitt ursprung, om de förts ut olagligt därifrån.

* På det internationella området bör det nämnas att Unescokonventionen från 1970 kompletterats med Unidroitkonventionen från 1995 om stulna eller olagligt exporterade kulturföremål. Denna nya konvention, vars tillämpningsområde delvis sammanfaller med direktivets, har en utträdesklausul enligt vilken ratificerande medlems stater kan välja att låta direktivet ha företräde i relationer inom gemenskapen.

* Eftersom de områden som förordningen och direktivet gäller kan ha anknytning till den organiserade brottsligheten bör det nämnas hur polis- och rättssamarbetet utvecklats genom Maastricht- och Amsterdamfördragen. Dessutom drivs programmet Falcone för utbyte, utbildning och samarbete riktat till personer med ansvar för kampen mot organiserad brottslighet [7] och skall stödja projekt för att förbättra samarbetet mellan polis- och rättsväsendena.

[7] EGT L 99, 31.3.1998, s. 8.

* Slutligen har det inom programmet IDA [8] tagits fram ett pilotprojekt för en webbplats (ITCG Information on Transfer of Cultural Goods) för utbyte av information om skydd av kulturarvet. Projektets mål är dels att ge allmän information om gemenskapens och medlemsstaternas lagstiftning och om kulturella frågor (evenemang, museer osv.), vilken allmänheten skall ha tillträde till, dels att bygga upp ett verktyg för tillämpning av direktivet och förordningen som möjliggör snabbt utbyte av information mellan de centrala myndigheter i medlemsstaterna som ansvarar för de två rättsakterna samt mellan de kompetenta myndigheterna i medlemsstaterna. När resultaten har blivit kända av ITCG projektet kan kommissionen och medlemsstaterna överväga huruvida att inleda den operationella fasen eller inte.

[8] EGT L 203, 3.8.1999, s. 1.

2.2. Förordningens och direktivets tillämpningsområden

* Förordning nr 3911/92 gäller för de kulturföremål som anges i bilagan till den. Föremålen delas upp i 14 kategorier: arkeologiska föremål, tavlor, gravyrer, böcker, fotografier osv. Det finns olika kriterier för klassificering av föremål som kulturföremål för olika kategorier: ålder (mer än 100, 75 eller 50 år enligt kategorin) i kombination med minimivärde (från 0 euro för vissa kulturföremål som anses som sådana även om de har ett försumbart eller obefintligt värde, upp till 150 000 euro).

Vissa arkeologiska föremål, som är äldre än 100 år och vars vetenskapliga eller arkeologiska värde är begränsat och som inte direkt härrör från utgrävningar eller arkeologiska fyndplatser, får dock undantas från de licenskrav som anges i förordning (EEG) nr 3911/92.

* Beträffande direktiv 93/7 är det i princip tillämpligt på sådana kulturföremål som förtecknas i bilagan till direktivet (samma kategorier som i bilagan till förordningen) och som klassificeras som nationella skatter av konstnärligt, historiskt eller arkeologiskt värde i enlighet med medlemsstaternas lagar och andra författningar. Av de kulturföremål som inte tillhör någon av kategorierna i bilagan gäller direktivet endast för offentliga samlingar och inventarier i kyrkliga institutioner.

Förutom detta undantag gäller direktivet inte nationalklenoder som inte är kulturföremål i bilagans bemärkelse, varför dessa istället regleras av medlemsstaternas nationella lagstiftningar förutsatt att EG-fördraget följs. Enligt artikel 14, första strecksatsen, i direktivet har medlemsstaterna möjlighet att utvidga återlämningsskyldigheten till att omfatta andra kategorier av kulturföremål än dem som finns i bilagan.

Endast kulturföremål som olagligt lämnat en medlemsstats territorium måste enligt direktivet återlämnas. I artikel 1.2 i direktivet anges tre särskilda fall:

- Föremål som förts bort från en medlemsstats territorium i strid mot dess regler om skydd för nationella skatter.

- Föremål som förts bort från en medlemsstats territorium i strid mot förordning 3911/92/EEG om export av kulturföremål.

- Föremål som inte återlämnats efter en tidsbegränsad laglig utförsel eller varje brott mot något annat villkor som gäller för en sådan utförsel.

I tidshänseende gäller direktivet endast för kulturföremål som olagligt förts bort från en medlemsstats territorium från och med den 1 januari 1993, men medlemsstaterna får enligt direktivet utvidga systemet till framställningar som rör olaglig bortförsel före detta datum.

2.3. Enhetlig kontroll enligt förordning nr 3911/92

* Enligt förordningen skall medlemsstaternas behöriga myndigheter utfärda licens för all export, både slutlig och tillfällig, av sådana kulturföremål som avses i bilagan [9].

[9] Se förteckning över myndigheterna i EGT C 76, 16.3.1996, s. 8.

* Exportlicensen skall uppvisas tillsammans med exportdeklarationen vid ett tullkontor som är behörigt att handlägga export av kulturföremål [10]. Licensen utfärdas på begäran av den sökande antingen av behörig myndighet i den medlemsstat där kulturföremålet finns, även om det härrör från en annan medlemsstat, förutsatt att det förts ut därifrån lagligen. Licensen gäller för hela gemenskapen.

[10] Kontoren förtecknas i EGT C 18, 21.1.2000, s. 2.

2.4. Rutiner och villkor för återlämnande av kulturföremål enligt direktiv 93/7/EEG

* I artiklarna 5-12 i direktivet stadgas om restitutionstalan samt om villkor för dess genomförande. Restitutionstalan har juridisk karaktär. Talan väcks av den medlemsstat vars kulturföremål olagligen förts bort från dess territorium (återkrävande medlemsstat) vid behörig domstol i den medlemsstat där kulturföremålet finns (krävd medlemsstat). Restitution beslutas av behörig domstol om den finner att det är fråga om ett kulturföremål i direktivets mening och att det olagligen har förts bort. Vidare anges i direktivet preskriptionstider för talan och villkor för ersättning till ägaren om kulturföremålet skall återlämnas.

* Utan att det påverkar restitutionstalan skall enligt direktivet förvaltningssamarbete äga rum mellan de behöriga centralmyndigheter som medlemsstaterna utser [11]. Samarbetet omfattar närmare bestämt efterforskning av kulturföremål på den återkrävande medlemsstatens begäran, anmälan om påträffande av kulturföremål på medlemsstaternas territorium, kontroll på andra medlemsstaters territorium av den återkrävande medlemsstaten av att föremålet är ett kulturföremål, vidtagande av alla nödvändiga åtgärder för det fysiska bevarandet av kulturföremålet samt vidtagande av interimistiska åtgärder för att förhindra varje handling som syftar till att undvika restitution. Ett annat syfte är att sträva efter uppgörelser i godo och i görligaste mån undvika långa och kostsamma juridiska processer [12].

[11] Se förteckning över myndigheterna i EGT C 61, 3.3.2000, s. 7.

[12] KOM(91) 447 slutlig - SYN 382 av den 10 februari 1989, EGT C 53, 28.2.1992, s. 23.

3. GENOMFÖRANDE OCH TILLÄMPNING AV FÖRORDNING NR 3911/92

3.1. Genomförande

* I artikel 7 i förordningen sägs att nödvändiga tillämpningsföreskrifter skall antas, särskilt i fråga om formuläret för exportlicens. Formulärets utformning fastställs i kommissionens förordning nr 752/93 [13]. Då tekniska och praktiska problem påpekats av Rådgivande kommittén för kulturföremål, ändrades förordningen genom förordning 1526/98 [14]. Därmed finns det tre slags licenser för export av kulturföremål, nämligen standardlicens samt särskild respektive allmän öppen licens. Den särskilda öppna licensen gäller för upprepad temporär export av ett särskilt kulturföremål som förs ut av en viss person eller organisation, och den allmänna för all temporär export av kulturföremål som ingår i ett museums eller en annan institutions permanenta samlingar.

[13] EGT L 77, 31.3.1993, s. 24.

[14] EGT L 201, 17.7.1998, s. 47.

Tillämpningsföreskrifterna innehåller också villkoren för användning och utfärdande av licens, särskilt om formkrav och erforderlig dokumentation. I vissa fall kan det krävas att föremålen skall vara fysiskt närvarande.

Formulären ges in i tre exemplar: 1) själva ansökan, ställd till behörig myndighet (detta exemplar behålls av myndigheten), 2) exemplaret som återlämnas till innehavaren/den sökande samt 3) exemplaret som följer med försändelsen till det exporterande tullkontoret och som sedan skall lämnas till den myndighet som utfärdat licensen.

Alla försändelser av kulturföremål skall åtföljas av en individuell licens. Om försändelsen består av flera kulturföremål, är det dock de behöriga myndigheternas sak att avgöra om det räcker med en enda licens eller om det krävs flera.

Standardlicensen är giltig i högst 12 månader från det att den utfärdats. Det är de behöriga myndigheternas sak att avgöra när återimport av ett tillfälligt exporterat föremål skall äga rum. Öppna licenser är giltiga i högst 5 år. Licenser som inte använts skall lämnas tillbaka till den myndighet som utfärdat dem.

Vad exportformaliteter anbelangar skall tullkontoret kontrollera att uppgifterna i export deklarationen och licensen stämmer överens. Kontoret skall också vidta lämpliga åtgärder för identifiering. Exemplar 3 av licensformuläret följer med kulturföremålen fram till det kontor där föremålen lämnar gemenskapens tullterritorium.

* Arbetet i Rådgivande kommittén för kulturföremål förtjänar att nämnas. Följande frågor har tagits upp där:

- Uppdatering för senare offentliggörande av förteckningarna över de tullkontor som är behöriga att handlägga exportärenden och myndigheter som är behöriga att utfärda exportlicenser.

- Tolkning av tulltermerna "återimport", "export" eller "avsändande".

- Beskrivning av medlemsstaternas licenssystem.

- Medlemsstats behörighet att utfärda exportlicens när ett kulturföremål olagligen förts bort från en annan medlemsstat och denna inte begär återlämnande, trots att den underrättats om att föremålet påträffats av den första medlemsstaten.

* Slutligen tillämpas ömsesidigt bistånd i tullfrågor enligt rådets förordning nr 515/97 [15] för att förebygga och upptäcka export som strider mot gemenskapens regler för export av kulturföremål.

[15] EGT L 82, 22.3.1997, s. 1.

3.2. Tillämpning

Skydd av kulturföremål

Medlemsstaternas uppfattning, sådan den uttryckts i svaren på enkäten om tillämpningen av förordning 3911/92 och om systemets funktion i allmänhet, är nästan enhälligt positiv om medvetandegörande av aktörerna inom den internationella handeln, men mer nyanserad i fråga om en faktisk minskning av den olagliga exporten.

* De flesta medlemsstaterna anser att förordningen haft en positiv inverkan på skyddet av kulturföremål, om så bara för att de olika aktörerna (offentlig förvaltning, privata organisationer och aktörer som på olika sätt verkar inom kultur- och konstområdet) informerats bättre och att det uppstått en allmän medvetenhet om att det är viktigt att skydda det nationella kulturarvet.

- Myndigheter med ansvar för skydd av kulturföremål: har börjat göras medvetna om att det finns föremål som tillhör andra medlemsstaters kulturarv och att det är nödvändigt att skydda dem, även om det egna kulturarvet prioriteras till förfång för resten.

Denna ökande medvetenhet tar sig uttryck i praktiken [16] på olika sätt, t.ex. i form av lagar och andra författningar, publicering av informationsbroschyrer för allmänheten eller införande av system som skall skapa uppmärksamhet kring skyddet av kulturarvet och behovet av större vaksamhet i samband med utfärdande av exportlicenser i gemenskapen. Bl.a. utövar de flesta behöriga myndigheterna i medlemsstaterna sin företrädesrätt (rätt för staten att köpa föremålet) innan licens utfärdas, eller också frågar de i första hand den inhemska marknaden - museer och andra institutioner. Detta har ibland medfört att exportlicens vägrats.

[16] Särskilt i vissa medlemsstater som inte har någon lagstiftning på området (exempelvis de länder som nyligen anslutit sig till Europeiska unionen).

Förordningen har också haft det goda med sig att de ansvariga myndigheternas uppmärksamhet fästs på konstvärldens betydelse och särskilt att det bedrivs olaglig handel med kulturföremål. Det har dock egentligen inte konkretiserats. Effektiviteten hos tullkontroller av kulturföremål som exporteras till tredje land varierar beroende på medlemsstaternas inställning till och beteende gentemot olika aspekter av kultur och konst. Det är alltså uppenbart att även om det genom förordningen skapats enhetliga form- och dokumentationskrav på gemenskapsnivå för export av kulturföremål, har detta inte åtföljts av en verklig förändring i beteenden och inställningar som skulle ge ett verkligt skydd på gemenskapsnivå av kulturföremål. Skyddet av kulturföremål är fortfarande inriktat på föremål i det nationella kulturarvet. Det finns dock undantag som bekräftar regeln: Italien och Nederländerna fäster särskild vikt vid skydd av kulturföremål från andra medlemsstater, och samma sak gäller alla medlemsstater när ett konstföremål av exceptionellt värde försvunnit på en annan medlemsstats territorium.

- Aktörerna inom konstvärlden (museer, gallerier, transportföretag, konsthandlare). Förordningen ger tydliga och förhållandevis enhetliga regler för formaliteterna kring handeln med kulturföremål i gemenskapen. När aktörerna säljer eller exporterar ett föremål, skall de hädanefter försäkra sig om att föremålet inte förts bort olagligen från en annan medlemsstat.

* Vissa medlemsstater kritiserar dock den administrativa belastning som förordningen innebär, och hävdar att förordningen endast marginellt påverkar den olagliga exporten.

Det är tydligt att när det är fråga om föremål ur andra medlemsstaters kulturarv är export av dem nära knuten till lagligheten i deras utförsel från medlemsstaterna. Om denna utförsel inte varit laglig eller om den inte kunnat upptäckas och rättas till försvagas gemenskapsskyddet. Exportlicens för kulturföremål skall enligt förordningen utfärdas av behörig myndighet i den medlemsstat där föremålet finns. Detta medför att när ett kulturföremål olagligen lämnat en annan medlemsstat är det i den medlemsstat där det finns som ansökan skall inges.

Problemet är att det är mycket sällsynt [17] att medlemsstaten i fråga verkligen utför kontroll eller begär upplysningar från den medlemsstat som föremålet härrör från eller tillhör. Allmänt sett nöjer myndigheterna sig med att på grundval av splittrad eller ovidkommande dokumentation utfärda exportlicens, utan att grundligt kontrollera föremålets härkomst och lagenlighet.

[17] I praktiken inträffar det bara när ingen dokumentation uppvisats till stöd för begäran om licens.

Det bör noteras att två medlemsstater, Frankrike och Italien, infört följande för att lösa problemen:

- ett system med förfrågan till behörig myndighet i de andra medlemsstaterna innan exportlicens utfärdas, så att det kan avgöras om föremålen lagligen förts ut från andra medlemsstater, respektive

- åtföljande dokumentation som, sedan föremålets härkomst och den sökandes trovärdighet kontrollerats, möjliggör fri rörlighet för föremålet, vilket även ökar den nationella förvaltningens reaktionssnabbhet när begäran om exportlicens ställs till denna.

Problem med förvaltningssamarbete

I artikel 6 i förordningen stadgas om förvaltningssamarbete mellan medlemsstaterna för att förebygga och hindra olaglig export av kulturföremål. Även om samarbetet endast utnyttjats av hälften av medlemsstaterna (Tyskland, Belgien, Spanien, Frankrike, Italien, Portugal och Sverige) och endast ytterst sällan, bör samarbetets betydelse för att uppdaga smuggling av vissa kulturföremål framhållas.

Dessutom förordas i förordningen att kontakter knyts mellan tull- och kulturmyndigheterna, så att ett effektivt samarbetssystem skapas.

Visserligen erkänner medlemsstaterna att detta slags samarbete är viktigt, men de har tyvärr inte infört eller institutionaliserat det. Samordning mellan och tillgång till databaser och arkiv vid de olika behöriga myndigheterna [18] förefaller nödvändigt för att bättre kontrollera handel med och export av kulturföremål.

[18] Myndigheter för kulturministerier och för stöldgods, myndigheter med behörighet att ge exportlicens eller andra tillstånd för utförsel, myndigheter för bekämpning av smuggling av kulturföremål eller tullens utredningsmyndigheter.

Det verkar dock som om visst samarbete inletts mellan några medlemsstater genom regelbundna möten - mellan myndigheter på kulturens och tullens område - för att ta upp praktiska frågor om licenser och villkor, eller genom konferenser och seminarier för tullmyndigheterna för att klargöra vilka kontroller som skall utföras och vilka föremål som skall kontrolleras och eventuellt tas i beslag.

Begränsning av antalet tullkontor som är behöriga att handlägga export av kulturföremål

Enligt artikel 5 i förordningen får medlemsstaterna begränsa antalet behöriga tullkontor. Två tredjedelar av medlemsstaterna utnyttjar inte denna möjlighet.

Det finns två olika uppfattningar om hur välgrundad artikel 5 är.

Några medlemsstater, t.ex. Tyskland, Italien, Grekland och Österrike, anser att begränsningen inte är ändamålsenlig eller lämplig eftersom det blir mer komplicerat för allmänheten och för myndigheten, i fråga om utbildning (grundutbildning och fortbildning) av personalen, särskilt med tanke på kulturföremåls särdrag vilket kräver särskilda kunskaper av tulltjänstemännen. Tullens roll i detta sammanhang är enligt denna uppfattning underordnad. Den bör begränsa sig till att kontrollera om de föremål som anges i licensen motsvarar de föremål som uppvisas vid export. Enligt denna uppfattning krävs det alltså ingen specialisering från tulltjänstemannens sida.

Andra medlemsstater, t.ex. Spanien, Frankrike och Portugal, som begränsat antalet tullkontor som är behöriga att handlägga exportärenden, anser däremot att detta tillvägagångssätt har väsentliga föredelar, såväl för konstvärldens aktörersom exportörer och det allmänna.

- För konstvärldens aktörer och exportörer ger det ett incitament till att skapa förtroendefulla relationer med tullen, vilket gör att tullen får större insyn i deras verksamhet och att förenklade tullförfaranden kan användas.

- För tulltjänstemännen:

- Specialisering i konstvärlden.

- Bättre kunskaper om de särskilda reglerna på området, om handelsflöden och om aktörer.

- Bättre kontroll av exporten.

Sanktioner enligt nationell lagstiftning

Allmänt sett kan sanktionerna i medlemsstaternas lagstiftning för överträdelser av förordningen anses som tillräckligt avskräckande. Det är en allmän princip att överträdelser av förordningen skall straffas.

När överträdelserna är av förvaltningskaraktär utgörs sanktionerna vanligen av böter som kan uppgå till någon multipel av det berörda kulturföremålets värde, samt i vissa länder av tillfällig eller slutgiltig förlust av tillstånd att bedriva yrkesverksamhet.

Om överträdelsen är allvarligare eller om den är att betrakta som smuggling (olaglig export av kulturföremål) kan sanktionerna omfatta förverkande av föremålet och/eller använda transportmedel samt frihetsstraff.

I vissa medlemsstater räknas det som en försvårande omständighet om kulturföremålen tillhör det nationella historiska eller arkeologiska arvet.

Utfärdade exportlicenser

Uppgifterna om utfärdade exportlicenser [19] är svåra att jämföra på grund av heterogena uppgifter, eftersom det saknas information om huruvida exporten varit slutlig eller tillfällig, om de exporterade föremålens härkomst samt om licensernas rättsliga grund (gemenskaps förordningen eller nationell rätt).

[19] Se tabell i bilaga 1 i denna rapport.

Av medlemsstaternas uppgifter kan man dock dra följande slutsatser:

- 1. Till att börja med finns det stora skillnader mellan medlemsstaterna i fråga om antalet utfärdade licenser. Så är fallet för bl.a. Förenade kungariket (totalt 38 000 licenser, alla kategorier sammanräknade), Frankrike (mer än 8 000 licenser), Italien (2 800 licenser) eller Tyskland (1 800 licenser), medan övriga medlemsstater har mer eller mindre samma antal licenser för gemenskapsexport på en lägre nivå. Statistiken är antagligen behäftad med systematiska fel. Licenserna kan ha använts felaktigt för överföring av kulturföremål till andra medlemsstater, fastän licenserna enligt gemenskapsförordningen endast skall användas för export till tredje land. Dessutom kan det påpekas att mer än två tredjedelar av exportlicenserna utfärdats i Förenade kungariket. Även om detta antal inte ger en bild av verkligheten då alla slags licenser ingår, inte bara licenser som utfärdats enligt förordningen, spelar de kommersiella realiteterna in. Förenade kungariket är ett viktigt centrum för köp och försäljning av kulturföremål som drar till sig föremål från andra medlemsstater, till skillnad från vad som är fallet i Medelhavsländerna där nästan alla de exporterade föremålen ingår i kulturarvet.

- 2. Även om det i de flesta medlemsstaterna utfärdas ett förhållandevis konstant antal licenser, dock med en lätt ökning under den undersökta perioden, ökade antalet stadigt och i stor omfattning i bl.a. Frankrike, Italien och Nederländerna, vilket ledde till att antalet licenser tredubblades. Skälen till ökningen kan vara av tillfällig karaktär, t.ex. bättre konjunktur med åtföljande stimulans av handeln med konst, eller också kan ökningen bero på bättre information till de berörda om reglerna för export av kulturföremål.

- 3. Allmänt sett görs ingen åtskillnad i tabellen mellan föremål som exporterats tillfälligt respektive slutgiltigt. Det förefaller dock som om antalet licenser för tillfällig export är betydligt större än antalet för slutgiltig export. Tillfälliga licenser avser vanligen samlingar som är avsedda för utställningar och andra kulturella evenemang i utländska museer eller föremål som skall restaureras, expertgranskas, undersökas eller deponeras i en offentlig samling. Det bör också påpekas att på grund av medlemsstaternas förbud mot export av nationalklenoder (som ingår i det nationella kulturarvet) exporteras denna typ av kulturföremål sällan slutgiltigt.

- 4. Alla medlemsstater gör inte alltid uppdelning efter kategorier. Enligt uppgifterna är det bland kategorierna i bilagan bildkonstverk (tavlor och målningar, samt mosaik och teckningar som framställts helt för hand) i kategorierna 3 och 4 som kommer främst, följt av arkeologiska föremål (kategori 1), gravyrer och litografier (kategori 5), samlingar (kategori 12) samt andra antikviteter som inte omfattas av kategorierna 1-13 (kategori 14). Enligt uppgifterna är några kategorier, bl.a. fotografier, böcker, kartor och transportmedel, sällan föremål för utfärdande av exportlicens.

- 5. Det sker ett begränsat antal samråd med andra medlemsstater för att före utfärdande av exportlicens kontrollera att föremålet inte olagligen förts ut från den berörda medlemsstaten. Endast två länder, Nederländerna och Förenade kungariket, har mer eller mindre regelbundna kontakter med andra medlemsstater och informerar dem om ansökningar om exportlicens för kulturföremål som tillhör dem. I övrigt har samråd och information under förordningens tillämpningstid endast ägt rum sporadiskt.

- 6. På samma sätt framträder det mycket låga antalet exportlicenser som vägrats på grund av att det inte styrkts att kulturföremålet i fråga förts ut lagligen från den andra medlemsstaten: endast Nederländerna och Förenade kungariket har avslagit sådana ansökningar. Som tidigare sagts kan detta förklaras med att dessa två medlemsstater har den mest betydande handeln på området. Andra medlemsstater, t.ex. Spanien och Danmark, har sagt att ansökningar om exportlicens som de mottagit endast avsett kulturföremål som härstammar från eller sedan länge ingår i samlingar i de länderna.

4. INFÖRLIVANDE OCH TILLÄMPNING AV DIREKTIV 93/7/EEG

4.1. Införlivande i den nationella lagstiftningen

Fastställda tidsfrister

* Enligt artikel 18 i direktiv 93/7/EEG skall medlemsstaterna införliva de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv inom nio månader från dess antagande, utom när det gäller Belgien, Tyskland och Nederländerna som skall följa detta direktiv senast tolv månader från dess antagande. När det gäller Österrike, Finland och Sverige skall direktiv 93/7/EEG tillämpas från den dag då de gick med i gemenskapen, dvs. från och med den 1 januari 1995. Europaparlamentets och rådets direktiv 96/100/EG [20] om ändring av bilagan till direktiv 93/7 [21] skall införlivas senast sex månader efter det att det har offentliggjorts i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.

[20] EGT L 60, 1.3.1997, s. 59.

[21] Se nedan, punkt 5.

* Det bör nämnas att direktiv 93/7/EEG även gäller för de Eftaländer som är parter i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (när det gäller Island och Norge sedan den 5 januari 1995, när det gäller Liechtenstein sedan den 5 maj 1995), i enlighet med bilaga II, kapitel 28.1 i detta avtal. Enligt Gemensamma EES-kommitténs beslut nr 165/99 av den 26 november 1999 borde också direktiv 96/100/EG tillämpas, men problem med grundlagen i en av de berörda medlemsstaterna har gjort att tillämpningen försenats [22].

[22] Inom en snar framtid beräknas Eftas övervakningsmyndighet lägga fram en rapport om tillämpningen av direktivet i de Eftaländer som är parter i avtalet.

Anmälan om genomförandebestämmelser

* Kommissionen påpekar att ett stort antal medlemsstater har dröjt med att genomföra direktivet [23]. På grund av dessa förseningar inledde kommissionen ett flertal överträdelse förfaranden mot medlemsstaterna för att inte ha anmält genomförande bestämmelserna för direktiv 93/7/EEG respektive direktiv 96/100/EG om ändring av bilagan till direktiv 93/7/EEG. Samtliga dessa förfaranden har kunnat avskrivas, med undantag av Österrike.

[23] I bilaga II till denna rapport finns en tabell med datum och hänvisningar avseende de nationella genomförandebestämmelserna.

* I detta sammanhang bör det också nämnas att de genomförandebestämmelser som vissa medlemsstater har anmält även innehåller hänvisningar till andra bestämmelser om tillämpningsområdet. Dessa bestämmelser har emellertid inte anmälts. Vid mötet med Rådgivande kommittén för kulturföremål den 30 november 1999 uppmanade kommissionen därför medlemsstaternas delegationer att på nytt anmäla de gällande bestämmelserna och då lämna en förklarande not om de förfaranden som tillämpas.

Granskning av genomförandebestämmelserna

* Kommissionen har noterat att lagstiftningen i vissa medlemsstater skiljer sig från direktivet på ett par punkter. Det kan röra sig om att vissa partier har utelämnats eller att man har använt juridiska begrepp från den egna rättsordningen, vilka medlemsstaterna har ansett motsvara direktivets begrepp.

- Flera medlemsstater har t.ex. helt eller delvis utelämnat kravet på underrättelse, som fastställs i artikel 6 i direktivet. Det förekommer också att de har utelämnat den allmänna principen om samarbete mellan de centrala myndigheterna, som uttryckligen anges i början av artikel 4 i direktivet. Det kan också noteras att det i vissa nationella lagar inte klart anges mot vilken person - mellanhand eller innehavare - som rättsliga åtgärder skall vidtas.

- Vissa medlemsstater har använt termen "god tro" som villkor för att innehavaren skall tillerkännas ersättning, medan det i direktivet inte talas om annat än "omsorg och uppmärksamhet".

* Kommissionen har dessutom konstaterat att vissa medlemsstater har uppställt fler villkor för återlämnandet än vad som anges i direktivet. Som exempel kan nämnas att om ersättning inte betalas inom tre månader räknat från domen om att återlämnande skall ske, skall den återkrävande medlemsstaten anses avstå från sina rättigheter enligt detta beslut. Ett annat exempel är att talan skall väckas inom tre månader, räknat från den dag då ansökan om återlämnande mottogs av behörig central myndighet.

* Kommissionen kommer att inleda överträdelseförfaranden när man anser det vara nödvändigt för en riktig tillämpning av direktivet.

4.2. Tillämpningen av direktivet

Allmän bedömning

* I medlemsstaternas svar på den enkät som har skickats ut konstaterar många att tillämpningen har försenats eftersom det har tagit så lång tid att införliva direktivet i den nationella lagstiftningen. Direktivet har inte tillämpats tillräckligt länge för att man skall kunna dra några ordentliga slutsatser om dess effekter. Flera medlemsstater har emellertid påpekat att det har haft stor betydelse för att göra de olika aktörerna uppmärksamma på skyddet av kulturföremål i de olika medlemsstaterna [24]. Det bör också noteras att yrkesgrupperna i vissa medlemsstater är bättre organiserade och ibland har antagit särskilda etiska regler.

[24] Ovannämnda synpunkter om förordningens effekter när det gäller att skapa uppmärksamhet kring den här frågan gäller generellt sett även för direktivet.

När det gäller de offentliga aktörerna verkar det som om samarbetet mellan myndigheterna inte har slagit igenom i praktiken, vare sig i de enskilda medlemsstaterna eller på EU-nivå. Enligt majoriteten av medlemsstaterna finns det inte tillräckligt med information om kulturföremål som olagligen förs bort från en medlemsstats territorium. Även om sådan information finns, sprids den inte alltid på rätt sätt. De flesta medlemsstaterna önskar ett bättre samarbete när det gäller återlämnande av kulturföremål som olagligen har förts bort från en medlemsstats territorium. Bättre möjligheter att spåra kulturföremål anses också vara en viktig fråga, både när det gäller tillämpningen av förordningen och direktivet.

* Medlemsstaterna är av olika åsikt när det gäller antalet kultur föremål som olagligen förts ut ur landet sedan direktivet trädde i kraft. Tyskland, Finland, Irland, Italien och Nederländerna anser att läget inte har förändrats, Sverige och Grekland menar att antalet ökar, medan Spanien noterar en minskning. Generellt sett anser emellertid samtliga medlemsstater att denna fråga var svår - för att inte säga omöjlig - att besvara, eftersom det inte finns några exakta uppgifter om hur direktivet faktiskt fungerar.

Tillämpning av förfaranden för att återlämna kulturföremål: statistiska uppgifter och analys

* Uppgifterna om hur artiklarna 4 och 5 i direktiv 93/7/EEG tillämpas kommer från medlemsstaternas svar på den enkät som har skickats ut av kommissionen. Samman fattande tabeller finns i bilagan till denna rapport [25]. Medlemsstaterna har genom denna enkät meddelat kommissionen om 12 fall av underrättande då föremål har påträffats och 1 ansökan om efterforskning av föremål, i enlighet med artikel 4 i direktivet. Kommissionen har för övrigt underrättats om ett enda fall som rör talan om återlämnande i enlighet med artikel 5 i direktivet. Talan hade i det här fallet väckts av Finland hos High Court i London. Återlämnandet behövde emellertid inte ske genom domstolsförfarande, eftersom den uppmärksamme innehavaren och de finländska myndigheterna enades om en uppgörelse i godo innan den brittiska domstolen hann avkunna någon dom. De andra återlämnandena som anges i tabellerna har genomförts inom ramen för det administrativa samarbetet mellan de nationella myndigheterna, och följaktligen utan att man har behövt använda sig av det domstols förfarande som anges i direktiv 93/7/EEG.

[25] Bilaga III.

* En analys av medlemsstaternas enkätsvar leder till följande slutsatser:

- Artiklarna 4 och 5 har inte kunnat tillämpas i särskilt många fall. Detta kan till viss del förklaras med att det i många medlemsstater inte var särskilt länge sedan direktivet införlivades i den nationella lagstiftningen, och till viss del med att det kan gå flera år från det att kulturföremål olagligen förs ut ur ett land till dess att de påträffas. Det skall också tilläggas att även om det kan förekomma en betydande olaglig trafik av kultur föremål, är det inte alltid nationalklenoder som olagligen lämnar en medlemsstats territorium, vilket är ett villkor för att direktivet skall tillämpas.

- Det är svårt att veta om det rapporterade antalet fall motsvarar det faktiska antalet. Detta har inneburit problem för kommissionen när man har gått igenom de uppgifter som medlemsstaterna har lämnat i sina enkätsvar. Det har t.ex. hänt att en medlemsstat har uppgett att man aldrig har mottagit några ansökningar om påträffade föremål, medan en annan medlemsstat anger att man har lämnat in en ansökan till landet i fråga om ett visst föremål som har påträffats.

- Flera medlemsstater framhåller dessutom själva att det finns brister när det gäller insamling och överföring av uppgifter, både mellan medlemsstater och inom en och samma medlemsstat. Ett bättre samarbete mellan de nationella myndigheterna på det här området skulle bidra till att skapa nödvändig enhetlighet i gemenskapens system för att skydda kulturföremål och samtidigt bidra till att förordning nr 3911/92 och direktiv 93/7 verkligen kompletterar varandra.

- Det låga antalet återlämnade kulturföremål med stöd av artikel 5 kan också förklaras med att bara det faktum att det går att vidta rättsliga åtgärder har en positiv inverkan på viljan att finna lösningar utanför domstolsväsendet. Det är emellertid beklagligt att det inte görs någon systematisk sammanställning av denna form av återlämnande, i synnerhet eftersom artikel 4.6 i direktivet också behandlar lösningar där man försöker göra upp i godo.

- När det gäller underrättelserna om att kulturföremål har påträffats har det visat sig att det kan uppstå rättsliga problem när en medlemsstat som har mottagit denna underrättelse bekräftar att utförseln av föremålet från landets territorium har varit olaglig, men inte använder sig av återlämnandeförfarandet utan i stället låter preskriptions tiden gå. I ett sådant fall är det omöjligt för den underrättande medlems staten att få någon exportlicens till tredje land.

Utvidgning av direktivets omfattning

* Enligt de uppgifter som medlemsstaterna har lämnat till kommissionen har ingen av medlemsstaterna utnyttjat den möjlighet som ges i artikel 14, nämligen att utsträcka sin förpliktelse att återlämna föremål till att omfatta även andra kategorier av kulturföremål än de som finns angivna i bilagan. Endast Grekland har beslutat att utsträcka förpliktelsen till kulturföremål som olagligt förts bort från andra medlemsstaters territorium före den 1 januari 1993.

* Det skall understrykas att medlemsstaterna i sina enkätsvar generellt sett menar att direktivet är nödvändigt och fyller en viktig funktion för att skydda medlemsstaternas kulturarv. Majoriteten av medlemsstaterna anser också att det EU-regelverk som införts genom direktivet är tillräckligt, även om vissa av dem gärna hade gått längre än regelverket och har föreslagit ändringar och justeringar i direktivet.

Italien anser t.ex. att preskriptionstiden på ett år är alltför kort och borde förlängas till tre år. Enligt samma medlemsstat borde dessutom innehavaren ha bevisbördan för omsorg och uppmärk samhet, i likhet med Unidroitkonventionen. Nederländerna och Frankrike föreslår att återlämnandeförfarandet skall förenklas, både när det gäller själva förfarandet och ersättningen till uppmärksamma innehavare. Nederländerna föreslår slutligen att privatägare också skall kunna utnyttja återlämnande förfarandet. Dessa förslag vann inte något gehör hos de andra medlemsstaterna när de behandlades på Rådgivande kommitténs möte den 30 november 1999.

5. GENOMFÖRANDET AV DEN GEMENSAMMA BILAGAN TILL FÖRORD NINGEN OCH DIREKTIVET

* Rådgivande kommittén för kulturföremål har varit mycket aktiv när det gäller tolkningen av denna bilaga.

Till de frågor som har behandlats av kommittén hör bl.a. tolkningen av de båda kategorierna A3 och A4 i bilagan, dvs. tavlor och målningar som utförts helt för hand respektive mosaiker och teckningar och hur dessa kategorier förhåller sig till akvareller, gouacher och pasteller, vilka beroende på skilda konstnärliga traditioner och prisnivåer har betraktats antingen som målningar eller teckningar. Detta har resulterat i en ändring av grundförordningen (se rådets förordning (EEG) nr 2469/96 [26]) och bilagan till direktivet (se Europaparlamentets och rådets direktiv 96/100/EG). Numera klassificeras dessa föremål separat i under kategorin A3 A.

[26] EGT L 355, 24.12.1996, s. 9.

Kommittén har också tagit upp olika frågor som rör "monument", "samlingar" och akvareller. Man har även undersökt vilka ålders- och samlingskriterier som skall tillämpas för transportmedel och har yttrat sig om de tulltaxenummer som anges i bilagan.

* Andra frågor som rör bilagan har behandlats i enkäterna som skickats ut till medlems staterna. Medlemsstaterna har olika inställning till frågan om översyn av gränsvärden (minimi värden) som fastställs i bilagan för vissa kategorier av kulturföremål. När det gäller till exempel Frankrike, Italien och Sverige anses dessa gränsvärden vara rätt höga och därför inte kunna ge ett tillräckligt skydd. Enligt dessa tre medlemsstater borde gränsvärdena därför sänkas. Tyskland och Förenade kungariket däremot menar att de fastställda gränsvärdena för olika kategorier av kulturföremål borde höjas - både när det gäller ekonomiskt värde och ålder - för att färre kulturföremål skall omfattas av gemenskapens bestämmelser. Dessa båda medlemsstater anser nämligen att den nuvarande listan ger myndigheterna onödigt merarbete.

När det gäller dessa gränsvärden tycks det råda förvirring i fråga om siffran 0 (noll) som tillämpas för vissa varukategorier, eftersom en del myndigheter tolkar den som att kulturföremålet i fråga saknar värde, och därför inte skulle vara berättigat till skydd enligt förordningen och direktivet.

* Upprättandet av Ekonomiska och monetära unionen (EMU) kommer att påverka bilagan. Enligt fotnoten under punkt B i bilagan, där värdet fastställs för de olika kategorier av kulturföremål som omfattas av direktivet och förordningen, skall den 1 januari 1993 anses vara den dag som gäller för omvandling till nationella valutor av de värden som uttrycks i ecu i bilagan.

6. FRAMTIDA UTVECKLING

6.1. Tekniska justeringar i förordningen och direktivet

Ändringar av de belopp som uttrycks i ecu i den gemensamma bilagan

Enligt kommissionens meddelande av den 11 november 1997 "Konsekvenserna av övergången till euron för gemenskapens politik, institutioner och lagstiftning" [27] anser kommissionen att när belopp anges i ecu i gemenskapens rättsakter och det - i likhet med direktivet och förordningen - finns klausuler om att dessa belopp skall omvandlas till nationella valutor enligt den växelkurs som gällde en viss dag, så att säga i efterhand, skall dessa klausuler gälla även efter den 1 januari 1999. Medlemsstaterna behöver inte ändra beloppen i nationell valuta i sin egen lagstiftning.

[27] KOM(97) 560 slutlig, 5.11.1997.

Däremot skall klausulen i fråga ändras genom själva rättsakten, senast vid övergångs periodens utgång, dvs. i enlighet med förordning nr 974/98/EG av den 3 maj 1998 [28], från och med den 1 januari 2002.

[28] Rådets förordning nr 974/98/EG av den 3 maj 1998 om införande av euron, EGT L 139, 11.5.1998, s. 1.

Följaktligen skall den gemensamma bilagan justeras med hänsyn till konsekvenserna av övergången till euron [29]. Mot bakgrund av det förberedande samrådet inför denna rapport planerar kommissionen att ändra fotnoten under punkt B i den gemensamma bilagan på följande sätt: från och med den 1 januari 2002 skall de medlemsstater som är med i EMU direkt tillämpa de tröskelvärden i euro som anges i gemenskapens lagstiftning. De andra medlemsstaterna skall fortsätta att omvandla dessa tröskelvärden till nationella valutor, på grundval av en växelkurs som fastställs vid en lämpligt vald tidpunkt före den 1 januari 2002. Denna växelkurs skall med jämna mellanrum anpassas automatiskt för att kompensera för de konstaterade växelkurs förändringarna mellan de nationella valutorna och euron.

[29] Se ovan, punkt 5.

Ändring för att ersätta värdet noll i den gemensamma bilagan

Kommissionen menar att olika tolkningar av bilagan [30] skadar den faktiska tillämpningen av direktivet och förordningen. För att skydda kulturföremålen bör värdet "noll" följaktligen ersättas med en tydligare formulering, t.ex. "oavsett värde". Kommissionen kommer att föreslå rådet och Europaparlamentet att punkt B i bilagan justeras på det viset.

[30] Se ovan, punkt 5.

6.2. Revidering av de belopp som anges i den gemensamma bilagan

Enligt förordningen och direktivet skall rådet på förslag av kommissionen se över och när så är lämpligt revidera de belopp som anges i bilagan på grundval av de ekonomiska och monetära indextalen inom gemenskapen. Mot bakgrund av resultaten från det inledande samrådet inför denna rapport [31] räknar kommissionen för närvarande inte med att föreslå någon sådan revidering.

[31] Se ovan, punkt 5.

6.3. Förbättring av direktivets effektivitet

Som kommissionen redan har framhållit, har det inte gått tillräckligt lång tid för att man verkligen skall kunna bedöma hur direktivet fungerar. Det är därför för tidigt för kommissionen att i det här läget föreslå några ändringar av rättsaktens faktiska bestämmelser.

Kommissionen anser emellertid att man av medlemsstaternas svar kan utläsa att direktivet har gjort medlemsstaterna och de privata aktörerna mer medvetna om det utökade skyddet för kulturföremål på EU-nivå, vilket är något helt nytt. I framtiden borde denna positiva utveckling drivas vidare genom en förbättring både av de system som införs genom direktivet och av direktivets effektivitet, t.ex. genom organisation av myndigheternas samarbete samt informationsutbytet.

* * *

* Kommissionen uppmanar Europaparlamentet, rådet och Ekonomiska och sociala kommittén att beakta denna rapport.

* Mot bakgrund av föreliggande rapport kommer kommissionen att lämna förslag till tekniska justeringar i förordning nr 3911/92 och direktiv 93/7.

BILAGA I

Nedanstående tabell visar antalet exportlicenser som sökts och beviljats, uppdelat per medlemsstat, sedan förordning 3911/92 trädde i kraft (under perioden 1993-1998).

>PLATS FÖR TABELL>

Källa: enkätsvar.

BILAGA II

Införlivande av direktiv 93/7/EEG i medlemsstaternas egen lagstiftning

Medlemsstat // Hänvisning till de nationella genomförandebestämmelserna

TYSKLAND // Gesetz zur Umsetzung von Richtlinien der Europäischen Gemeinschaften über die Rückgabe von unrechtmäßig aus dem Hoheitsgebiet eines Mitgliedstaats verbrachten Kulturgütern und zur Änderung des Gesetzes zum Schutz deutschen Kulturgutesgegen Abwanderung (Kulturgutsicherungsgesetz - KultgutSiG) vom 15/10/1998, Bundesgesetzblatt Teil I vom 21/10/1998 Seite 3162

ÖSTERRIKE // Bundesgesetz zur Umsetzung der Richtlinie 93/7/EWG über die Rückgabe von unrechtmäßig aus dem Hoheitsgebieteines Mitgliedstaates der Europäischen Gemeinschaft verbrachten Kulturgütern, Bundesgesetzblatt für die Republik Österreich, Nr. 67/1998 ausgegeben am 15/05/1998

BELGIEN // - 01 . Loi du 13/04/1995, Moniteur belge

- 02 . Loi du 28/10/1996 relative à la restitution de biens culturels ayant quitté illicitement le territoire de certains Etats étrangers- Wet van 28/10/1996 betreffende de teruggave van cultuurgoederen die op onrechtmatige wijze buiten het grondgebied van bepaalde buitenlandse Staten zijn gebracht, Moniteur belge du 21/12/1996 Page 31865

- 03 . Loi du 15/12/1997 modifiant la loi du 28/10/1996 relative à la restitution de biens culturels ayant quitté illicitement le territoire de certains Etats étrangers - Wet van 15/12/1997 tot wijziging van de wet van 28/10/1996 betreffende de teruggavevan cultuurgoederen die op onrechtmatige wijze buiten het grondgebied van bepaalde buitenlandse Staten zijn gebracht, Moniteur belge

DANMARK // Lov nr. 1104 af 22/12/1993 om tilbagelevering af kulturgoder, som ulovligt er fjernet fra et EU-medlemslands område m.v.. Kulturmin., j.nr. 92:001.1/0007-1. Lovtidende A hæfte 192 udgivet den 23/12/1993 s. 6135. KLOV.

SPANIEN // Ley número 36/94 de 23/12/1994, de incorporación al ordenamiento jurídico español de la Directiva 93/7/CEE del Consejo, de 15 de marzo, relativa a la restitución de los bienes culturales que hayan salido de forma ilegal del territorio de un Estado miembro de la Unión Europea, Boletín Oficial del Estado número 307 de 24/12/1994 Página 38672 (Marginal 28512)

FINLAND // Laki Euroopan talousalueen valtion alueelta laittomasti vietyjen kulttuuriesineiden palauttamisesta/Lag om återlämnande av kulturföremål som olagligt förts bort från en stat inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (1276/94) 16/12/1994

FRANKRIKE // Loi Numéro 95-877 du 03/08/1995 portant transposition de la directive 93-7 du 15/03/1993 du Conseil des Communautés européennes relative à la restitution des biens culturels ayant quitté illicitement le territoire d'un Etat membre, Journal Officiel du 04/08/1995 Page 11664.

GREKLAND // Íüìïò õð'áñéèì. 133 ôçò 6çò Ìáßïõ 1998 ãéá ôçí åöáñìïãÞ ôçò Ïäçãßáò 93/7/ÅÏÊ, üðùò ôñïðïðïéÞèçêå, ÅôÊ, áñ. 106

IRLAND // European Communities (return of cultural objects) Regulations, of 24 June 1994, SI, n° 182, modified by Regulations of 28 January 1998, SI, n° 24.

ITALIEN // Legge del 30/03/1998 n. 88, norme sulla circolazione dei beni culturali, Gazzetta Ufficiale - Serie generale - del 10/04/1998 n. 84 pag. 9

LUXEMBURG // Loi du 9 janvier 1998 portant transposition de la directive 93/7/CEE

NEDERLÄNDERNA // Wet van 09/03/1995 tot wijziging van enige wetten in verband met de verplichting tot teruggave van cultuurgoederen die op onrechtmatige wijze buiten het grondgebied van een lid-staat van de Europese Unie of van een andere staat die partij is bij de Overeenkomst betreffende de Europese Economische Ruimte zijn gebracht en in verband met de uitvoer van cultuurgoederen (Implementatiewet bescherming cultuurgoederen tegen illegale uitvoer), Staatsblad 1995, nr. 145

PORTUGAL // Lei n.° 90-C/95 de 01/09/1995. Autoriza o Governo a aprovar a nova lei do património cultural português, Diário da República I Série A n.° 202 de 01/09/1995 Página 5508-(5)

Lei do patrimonio cultural português de 1985

FÖRENADE KUNGARIKET // The Return of Cultural Objects Regulations 1994, Statutory Instruments number 501 of 1994

SVERIGE // - 01 . Lag om ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m., Svensk författningssamling (SFS) 1994:1523

- 02 . Förordning om ändring i förordningen (1988:1188) om kulturminnen m.m., Svensk författningssamling (SFS) 1994:1524

Källa: åtgärder som har meddelats Europeiska kommissionen.

BILAGA III

Tabeller över återlämnade kulturföremål och samarbete mellan medlemsstaternas myndigheter under åren 1993-1999

* Sammanställning över återlämnade kulturföremål mellan 1993 och 1999 (i samtliga fall uppgörelser i godo där man inte har behövt använda sig av domstolsförfarandet för återlämnande)

>PLATS FÖR TABELL>

* Sammanställning över pågående ärenden som rör begäran om återlämnande

>PLATS FÖR TABELL>

* Underrättande om att föremål har påträffats (artikel 4 i direktiv 93/7/EEG)

>PLATS FÖR TABELL>

* Ansökande om återkrävande av föremål (artikel 4 i direktiv 93/7/EEG)

>PLATS FÖR TABELL>

Källa: enkätsvar.