[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |

Bryssel den 29.11.2006

KOM(2006) 725 slutlig

MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET om bedömning av nationella fördelningsplaner avseende utsläppsrätter för växthusgaser för den andra handelsperioden inom EU:s system för handel med utsläppsrätter Bilaga till kommissionens beslut av den 29 november 2006 om nationella fördelningsplaner som anmälts av Tyskland, Grekland, Irland, Lettland, Litauen, Luxemburg, Malta, Slovakien, Sverige och Förenade kungariket i enlighet med direktiv 2003/87/EG

MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET om bedömning av nationella fördelningsplaner avseende utsläppsrätter för växthusgaser för den andra handelsperioden inom EU:s system för handel med utsläppsrätter Bilaga till kommissionens beslut av den 29 november 2006 om nationella fördelningsplaner som anmälts av Tyskland, Grekland, Irland, Lettland, Litauen, Luxemburg, Malta, Slovakien, Sverige och Förenade kungariket i enlighet med direktiv 2003/87/EG

1. INLEDNING

Att motverka klimatförändringen är ett viktigt mål för Europeiska unionen. EU:s system för handel med utsläppsrätter (nedan kallat EU-ETS), som inrättades genom direktiv 2003/87/EG, är det centrala styrmedel EU förfogar över för att på ett kostnadseffektivt sätt uppnå sina mål enligt Kyotoprotokollet under perioden 2008–2012. EU-ETS kommer att fortsätta att ha avgörande betydelse för EU:s insatser för att åstadkomma större minskningar av utsläppen av växthusgaser på medellång och lång sikt.

Under den första perioden av EU-ETS 2005–2007 har man gjort värdefulla erfarenheter. De tjänar som underlag för översynsprocessen[1], som syftar till att förbättra systemet genom undersökning av dess funktion och omfattning efter den andra perioden, som löper 2008–2012. Man tittar särskilt på möjligheten att utvidga systemet till andra sektorer och gaser. De första verifierade utsläppsrapporterna för 2005 var av särskilt stort intresse (med verifierade avses i meddelandet genomgående att utsläppsdata kontrollerats av ett oberoende organ). Rapporterna visade att de totala utsläppen under 2005 (drygt 2 miljarder ton) låg betydligt under den genomsnittliga årliga fördelningen för den första perioden (knappt 2,2 miljarder ton[2]).

Avsikten med den första perioden har alltid varit att den skulle vara en inlärningsfas. Samtidigt understryker den senaste rapporten[3] från Europeiska miljöbyrån det omedelbara behovet av mer insatser i flera av medlemsstaterna för att EU:s Kyotoåtaganden skall kunna uppfyllas. Om medlemsstaterna skulle utfärda fler utsläppsrätter än vad som motsvarar de sannolika faktiska utsläppen 2008–2012 från de anläggningar som omfattas av systemet, skulle uppfyllandet av Kyotoåtagandena således allvarligt försvåras, och EU-ETS skulle åstadkomma liten eller ingen miljönytta. Utveckling och införande av ren teknik – både befintlig och ny – skulle stanna av, och utvecklingen av en dynamisk och rörlig världsmarknad skulle allvarligt undergrävas.

Kommissionen bedömer därför planerna för den andra perioden på ett sätt som skall garantera en korrekt och enhetlig tillämpning av kriterierna i direktivet och en tillräcklig restriktivitet för mängden utsläppsrätter i systemet. Det garanterar i sin tur att utsläppsminskningarna kommer att uppnås och att den framväxande koldioxidmarknaden förstärks. På så sätt kommer man att kunna utnyttja hela den miljömässiga och ekonomiska potentialen hos EU-ETS till gagn för både miljön och ekonomin.

I det här meddelandet beskrivs kommissionens sätt att bedöma den andra periodens planer. Det åtföljs av en första uppsättning beslut om fördelningsplaner för tio medlemsstater.

2. BEDÖMNING AV NATIONELLA FÖRDELNINGSPLANER

För varje handelsperiod skall medlemsstaterna inlämna sina nationella fördelningsplaner till kommissionen. Enligt direktivet skall kommissionen bedöma planerna enligt kriterierna i direktivets bilaga III[4] och artikel 10. Kommissionen skall sedan fatta beslut separat för varje medlemsstat inom tre månader efter inlämnandet av en komplett plan.[5]

Fram till den 29 november 2006 hade 19 medlemsstater lämnat in sina nationella fördelningsplaner. Av dessa var tio tillräckligt kompletta för att kommissionen skulle kunna fatta beslut om deras överensstämmelse med kriterierna i direktivet. Dessa planer motsvarar omkring hälften av de totala mängden utsläppsrätter som fördelades under den första perioden. Den 12 oktober 2006 startade kommissionen utredningar (s.k. överträdelseförfaranden) beträffande alla planer som fortfarande saknades. Kommissionen kommer att fortsätta utöva rättsligt tryck så att de planer som saknas lämnas in snarast möjligt.

Kommissionen har lagt särskild vikt vid att den andra periodens planer skall bedömas så enhetligt och rättvist och med så stor öppenhet och insyn som möjligt. För detta ändamål har kommissionen satt fingret på ett antal punkter som har granskats närmare i fråga om överensstämmelsen med kriterierna i direktivet. Punkterna kan delas in så här:

- Fastställande av ett tak (övre gräns) som överensstämmer med medlemsstatens Kyotoåtaganden, utsläppens utveckling och möjligheterna att minska dem.

- Justeringar i efterhand.

- Överensstämmelse med s.k. supplementära åtgärder (tak för användning av projektcertifikat från JI-projekt [projekt med gemensamt genomförande, Joint Implementation ] och CDM-projekt [projekt inom mekanismen för ren utveckling, Clean Development Mechanism ]).

- Andra inslag som är specifika för enskilda planer och som kan leda till otillbörlig snedvridning av konkurrensen och den inre marknaden.

Dessa punkter behandlas närmare i de följande avsnitten. Där beskrivs de inslag som är gemensamma i kommissionens bedömningar och som finns med i besluten. Dessa inslag utgör ytterligare beslutsmotiveringar.

Tabell 1 sammanfattar kommissionens bedömningar enligt kriterierna.

2.1. Utsläppstak som överensstämmer med Kyotoåtagandena, utsläppens utveckling och möjligheterna att minska dem

Det totala antalet utsläppsrätter (taket) skall bedömas enligt kriterierna 1, 2 och 3, som rör uppfyllandet av Kyotoåtagandena, utsläppens utveckling respektive möjligheterna att minska utsläppen (kriterierna anges i bilaga III till direktiv 2003/87/EG). Samtidigt måste otillbörliga störningar av konkurrens och den inre marknaden undvikas. Enligt bilaga III skall kommissionen som en allmän princip se till att alla kriterier tillämpas strikt.[6]

Kommissionens bedömning grundar sig på den mest tillförlitliga och exakta information som finns tillgänglig. Utsläppsdata är av hög kvalitet och har verifierats av oberoende organ. Utöver dessa data används tillförlitliga uppgifter om förväntad ekonomisk tillväxt och om minskningar av koldioxidintensitet. Det är centrala faktorer som är av betydelse för uppfyllandet av EU:s Kyotoåtaganden under perioden 2008–2012. Kommissionen beaktar också verifierade och underbyggda data om ytterligare utsläpp som omfattas av EU-ETS under den andra perioden, i fall då medlemsstater har tagit med fler förbränningsanläggningar i sektorer som inte var med under den första perioden. Kommissionen bedömer särskilt den oberoende verifieringen av dessa ytterligare utsläpp.

Vid användning av verifierade utsläppsdata för det första året av EU-ETS tittade kommissionen på om detta första år var representativt och utgjorde en välgrundad referenspunkt för bedömningen. Det finns ännu inga data om totala utsläpp av växthusgaser så att man kan jämföra 2005 års totala utsläpp av växthusgaser med genomsnittssiffror för de senaste åren, men Eurostat[7] har rapporterat att energiförbrukningen i EU:s 25 medlemsstater (EU-25) har varit stabil 2004–2005 (1 637,6 miljoner ton oljeekvivalenter 2004 jämfört med 1 627,2 miljoner 2005). För åren före 2005, dvs. innan EU-ETS infördes, saknas jämförbara och på ett systematiskt sätt framtagna siffror för anläggningar som omfattas av systemet. Det beror på att det inte gjorts någon oberoende verifiering som föreskrivs i direktivet.

Kommissionen anser att det hela tiden finns flera faktorer med i spelet – däribland väderleksförhållanden – som påverkar utsläppen från anläggningar som ingår i EU-ETS. I regel tar faktorerna ut varandra vad gäller effekterna på de totala årliga utsläppen. För tiden före 2005 undersöker kommissionen vid behov tillgången och kvaliteten på andra uppgifter om utsläpp och energiförbrukning. Generellt sett finns det inget som tyder på att det fanns någon klar dominans av extraordinära påverkande omständigheter som tydligt pekade i någon bestämd riktning 2005. Enligt kommissionen kan därför 2005 års verifierade utsläppsdata som regel anses vara representativa. I de fall det finns extraordinära omständigheter undersöker kommissionen emellertid noggrant i vilken utsträckning det är berättigat att justera verifierade utsläppsdata för 2005 med hjälp av en korrektionsfaktor.

För att bedöma huruvida kriterium 2 (om utsläppens utveckling) och 3 (om möjligheterna att minska dem) är uppfyllda har kommissionen tagit hänsyn till förväntad ekonomisk tillväxt och utvecklingen av koldioxidintensiteten under perioden 2005–2010[8]. För att garantera en enhetlig bedömning av alla fördelningsplaner använder kommissionen sig av trender för ekonomisk tillväxt[9] och koldioxidintensitet som baseras på en gemensam och sammanhållen metodik och uppsättning antaganden. De beskrivs i European Energy and Transport Trends to 2030 – Update 2005 [10].

För bedömningen av kriterium 3 (möjligheterna att minska utsläpp av växthusgaser) är det viktigt att återspegla det faktum att man i EU-ETS-systemet från och med 2005 tillämpar ett pris på utsläppsrätterna som kommer att leda till en fortsatt minskning av koldioxidintensiteten.

De starka åtagandena av EU och medlemsstaterna att bekämpa klimatförändringen utgör en tydlig och ihållande signal till de verksamhetsutövare som omfattas av systemet om att det kostar pengar att släppa ut växthusgaser. Denna kostnad kommer att spela ännu större roll i framtiden och ökar därigenom de ekonomiska incitamenten att minska utsläppen. Som en följd av detta kommer koldioxidintensiteten att minska minst lika snabbt som i scenariot ”mild koldioxidrestriktion/ingen CCS”[11].

Kommissionen anser emellertid att denna takt för minskningen av koldioxidintensiteten inte i tillräcklig grad motsvarar den sannolikaste framtida utvecklingen eftersom den inte avspeglar alla faktorer av betydelse. Förutom att påverkas av de ekonomiska incitament som uppstår genom EU-ETS kommer verksamhetsutövarna sannolikt att vilja investera allt mer i energieffektiv teknik för att sänka sina bränsle- och elkostnader. Dessutom kommer de att i ökande utsträckning stimuleras av medlemsstaternas politiska åtgärder och andra insatser, liksom av den allmänna opinionen, att påskynda sina ansträngningar för utveckling av energisnåla produktionsmetoder och på det sättet göra verkningsfulla insatser mot klimatförändringen. På EU-nivå kommer handlingsplanen för energieffektivitet[12], liksom gemensamma insatser för att minska beroendet av energiimport, att ytterligare sporra ansträngningarna att uppnå bättre energieffektivitet, något som i regel också leder till minskad koldioxidintensitet. För att på ett riktigt sätt återspegla verkligheten anser kommissionen därför att bedömningen enligt kriterium 3 måste baseras på en årlig minskning av koldioxidintensiteten som är 0,5 % större än i scenariot ”mild koldioxidrestriktion”, dvs. minskningen under femårsperioden 2005–2010 skall vara 2,5 % större än i scenariot.

Kommissionen bedömer om en plan uppfyller kriterierna 2 och 3 enligt följande formel:

Största tillåtna genomsnittliga årliga totala utsläpp (tak) = (CIVE x GTD x CITD) + ADD

där CIVE = justerad verifierad utsläppsmängd 2005

GTD = BNP-utveckling 2005–2010

CITD = utveckling av koldioxidintensitet 2005–2010

ADD = ytterligare utsläpp som tillkommer genom att fler typer av förbränningsanläggningar omfattas av systemet[13]

CIVE = IVE + AWIVE + EOPT

där IVE = verifierad utsläppsmängd 2005

AWIVE = Genomsnittlig årlig fördelning till anläggningar utan verifierad utsläppsrapportering

EOPT = utsläpp 2005 från anläggningar som uteslutits från systemet genom s.k. opt-out[14]

När kommissionen med hjälp av kriterium 1 bedömer huruvida en plan uppfyller Kyotoåtagandet beaktar den

- utvecklingen i riktningen mot uppfyllandet av Kyotoåtagandet, och vad som eventuellt återstår,

- användning och betydelse av åtgärder för statliga inköp av Kyotoenheter, och läget beträffande utformning och genomförande av åtgärderna,

- användning och betydelse av åtgärder i icke-handlande sektorer och läget beträffande utformning och genomförande av åtgärderna,

- tillförlitligheten hos de prognoser för transportsektorn[15] som bildar underlag för den nationella fördelningsplanen.

Utveckling mot uppfyllande av Kyotoåtaganden och vad som eventuellt återstår

Baserat på lägesrapporten är utgångspunkten för bedömning av uppfyllandet av Kyotoåtagandet enligt kriterium 1 de framsteg respektive medlemsstat har gjort och vad som eventuellt återstår att göra under 2008–2012 i relation till 2004 års totala utsläpp av växthusgaser, som de redovisas i lägesrapporten. I enlighet med sitt meddelande med kompletterande riktlinjer för nationella fördelningsplaner[16] anser kommissionen att en medlemsstat, som fortfarande har en bit kvar tills åtagandet är uppfyllt, måste begagna den andra periodens fördelningsplan för att åstadkomma åtminstone en rimlig del av vad som fattas, dvs. så mycket som motsvarar EU-ETS-anläggningarnas andel av de totala utsläppen av växthusgaser.

Planerade statliga inköp av Kyotoenheter

I enlighet med de två meddelandena[17] med riktlinjer för fördelningsplaner bedömer kommissionen huruvida ett planerat statligt inköp av Kyotoenheter är tillräckligt väl underbyggt. Bedömningen baseras då på de punkter som förtecknas i bilaga 5 till meddelandet med kompletterande riktlinjer.

För att kommissionen skall anse att ett planerat statligt inköp av Kyotoenheter är tillräckligt väl underbyggt krävs att medlemsstaten har ett fungerande verksamhetsprogram, har undertecknat köpeavtal eller inlett anbudsförfaranden för inköp av koldioxidenheter samt har anslagit mer än bara en liten andel av de budgetmedel som behövs.

En medlemsstat som ännu inte uppfyller Kyotomålet och inte underbygger, eller inte tillräckligt väl underbygger, ett planerat statligt inköp av Kyotoenheter, uppfyller inte kriterium 1. Det planerade totala antalet utsläppsrätter måste då minskas proportionellt enligt nedan. För att bestämma minskningen tar man hänsyn till hur stor andel av de totala utsläppen som handelssystemet representerar jämfört med andelen utsläpp från källor som inte omfattas av direktivet.

Minskningen bestäms med följande formel:

Genomsnittlig årlig minskning = (UNSUB GP) x TSS

där UNSUB GP = planerat statligt inköp av Kyotoenheter som är otillräckligt underbyggt

TSS = den handlande sektorns andel av de totala utsläppen

TSS = CIVE / GHG

där GHG = totala utsläpp av växthusgaser 2004[18]

Betydelse av andra insatser och politiska åtgärder

I enlighet med de kompletterande riktlinjerna bedömer kommissionen användning och betydelse av andra insatser och politiska åtgärder. Om användningen har betydande omfattning undersöker kommissionen närmare huruvida det planerade genomförandet av dessa andra insatser och åtgärder är tillräckligt väl underbyggt. Den baserar då sin bedömning på de punkter som förtecknas i bilaga 6 till de kompletterande riktlinjerna.

Enligt kommissionen måste särskilt följande villkor vara uppfyllda för att en insats eller politisk åtgärd skall anses vara väl underbyggd: Man skall kunna visa att de förväntade möjligheterna att minska utsläppen är realistiska och genomförbara under perioden 2008–2012, det skall finnas tillräckliga garantier för att insatsen eller den politiska åtgärden kommer att genomföras efter det att kommissionen fattat sitt beslut om den nationella fördelningsplanen och man skall kunna visa att åtgärden inte skulle innebära väsentliga överlappningseffekter när det gäller att minska utsläpp från anläggningar som omfattas av EU-ETS.

En medlemsstat som ännu inte uppfyller Kyotomålet och inte underbygger, eller inte tillräckligt väl underbygger, en annan insats eller politisk åtgärd, uppfyller inte kriterium 1. Det planerade totala antalet utsläppsrätter måste då minskas proportionellt enligt nedan. För att bestämma minskningen tar man hänsyn till hur stor andel av de totala utsläppen som handelssystemet representerar jämfört med andelen utsläpp från källor som inte omfattas av direktivet.

Minskningen bestäms med följande formel:

Genomsnittlig årlig minskning = (UNSUB PM) x TSS

där UNSUB PM = insats eller politisk åtgärd som är otillräckligt underbyggd

Prognoser för koldioxidutsläpp från transportsektorn

Det har skett en markant ökning av koldioxidutsläppen från transportsektorn. Åtgärderna för att minska utsläppen kräver där lång tid för att ge avsedd effekt. När man bedömer kriterium 1 är det därför viktigt att undersöka tillförlitligheten hos prognoserna för utvecklingen av koldioxidutsläppen från denna sektor.

Kommissionen har jämfört utvecklingen av transportsektorns koldioxidutsläpp enligt medlemsstaternas antaganden i de nationella fördelningsplanerna med prognosen i European Energy and Transport Trends to 2030 – Update 2005 .

En medlemsstat, som ännu inte uppfyller Kyotomålet och i sin nationella fördelningsplan har antagit en utveckling som ligger betydligt under den som anges i European Energy and Transport Trends to 2030 – Update 2005 , uppfyller enligt kommissionen inte kriterium 1. Det planerade totala antalet utsläppsrätter måste då minskas proportionellt. För att bestämma minskningen tar man hänsyn till hur stor andel av de totala utsläppen som handelssystemet representerar jämfört med andelen utsläpp från källor som inte omfattas av direktivet.

Minskningen bestäms med följande formel:

Genomsnittlig årlig minskning = [TRANS EM x (ETT – NAPT)] x TSS

där TRANS EM = transportsektorns koldioxidutsläpp 2005

ETT = utveckling 2005–2010 enligt European Energy and Transport Trends to 2030 – Update 2005

NAPT = utveckling 2005–2010 enligt den nationella fördelningsplanen

2.2. Justeringar i efterhand

Enligt direktivets artikel 11 och kriterium 10 i bilaga III skall medlemsstaterna innan en handelsperiod startar besluta om det totala antalet utsläppsrätter som skall fördelas samt hur de skall fördelas mellan verksamhetsutövarna. Detta beslut får inte revideras, och inga utsläppsrätter får omfördelas genom att man i efterhand – med stöd av regeringsbeslut eller förutbestämda regler – ökar eller minskar den mängd som ursprungligen tilldelats en verksamhetsutövare.

Sådana justeringar skulle strida mot den grundläggande principen för ett handelssystem med tak ( cap-and-trade system ), såsom det är konstruerat i direktivet. Varje anläggning tilldelas ett bestämt antal utsläppsrätter genom det beslut som avses i artikel 11.2 i direktivet. Anläggningen har sedan full frihet att använda dem på ett sätt som är ekonomiskt optimalt. Det finns tre huvudalternativ som alla kan underbyggas: 1) investering i minskade utsläpp och försäljning av frigjorda utsläppsrätter, 2) minskning av produktionsvolym och försäljning av frigjorda utsläppsrätter, eller 3) upprätthållande eller ökning av produktionsvolymen med inköp av de ytterligare utsläppsrätter som behövs.

Kommissionen anser att det inte finns något administrativt behov av efterhandsjusteringar eller någon annan motivering för dem. Medlemsstaterna är skyldiga att använda de tillförlitligaste uppgifter som finns tillgängliga när de beslutar om fördelningen före starten av handelsperioden. Användning av prognoser innebär visserligen alltid att man i viss mån i förväg måste uppskatta utsläppen och att de i verkligheten sedan kan avvika. Men detta är en inneboende egenskap hos alla handelssystem av denna typ och kan därför på intet vis rättfärdiga retroaktiva justeringar av den ursprungliga fördelningen. Dessutom går det inte att på ett tillförlitligt sätt bestämma orsakerna till sådana avvikelser, och de kan mycket väl vara följden av utsläppsminskningar som åstadkommits genom investeringar av verksamhets-utövarna som en följd av de ekonomiska incitament som systemet skapar.

Liksom för den första handelsperioden ger kommissionens beslut möjlighet att när som helst före ett beslut om fördelning enligt artikel 11.2 justera den planerade fördelningen med anledning av förbättrad kvalitet på utsläppsdata.

Enbart i följande fall får justeringar göras efter det slutgiltiga beslutet om den nationella fördelningen:

- Om en anläggning stängs under perioden får den aktuella medlemsstaten bestämma att det inte längre finns någon anläggning som skall tilldelas utsläppsrätter.

- Om fördelning görs till nya deltagare från den i förväg bestämda reserven, får den exakta tilldelningen till respektive anläggning beslutas efter beslutet om fördelning enligt artikel 11.2.

Kommissionen betraktar alla andra justeringar som stridande mot kriterium 10, på samma sätt den gjorde vid bedömningen av planerna för den första perioden.

2.3. Överensstämmelse med supplementära åtgärder (tak för antal projektcertifikat från JI- och CDM-projekt)

Förutom inhemska åtgärder för att minska utsläppen av växthusgaser ger Kyotoprotokollet medlemsstaterna möjlighet att investera i andra länder i JI- och CDM-projekt . Medlemsstaterna kan sedan använda s.k. projektcertifikat ( project credits ) i form av ERU (utsläppsminskningsenheter), som erhållits från JI-projekt, och CER (certifierade utsläppsminskningar), som erhållits från CDM-projekt, för att uppfylla en del av sina åtaganden om utsläppsminskning. Medlemsstaterna måste sörja för att användningen av Kyotoprotokollets flexibla mekanismer – dvs. JI- och CDM-projekt – kompletterar de inhemska åtgärderna på så sätt att skillnaderna i utsläpp per capita mellan industriländer och utvecklingsländer minskar[19].

Förutom att medlemsstaterna på detta sätt kan använda JI- eller CDM-certifikat, får själva anläggningarna som ingår i EU-ETS utnyttja dem till att uppfylla en del av sina åtaganden inom ramen för direktivet. Andelen måste överensstämma med respektive medlemsstats åtaganden om s.k. supplementaritet, och den måste vara fastställd i den nationella fördelningsplanen.

Kommissionen måste alltså bedöma huruvida taket för projektcertifikat överensstämmer med medlemsstatens åtagande om supplementaritet. Dessa åtaganden omfattar både statliga inköp och den privata sektorns användning av JI- eller CDM-certifikat, men kommissionens bedömning enligt direktivet är begränsad till den privata sektorns användning.

Så här bedömer kommissionen huruvida de föreslagna taken för JI- och CDM-certifikat överensstämmer med bilaga III till direktivet:

Den minskning av sina utsläpp som en medlemsstat måste göra bestäms i förhållande till

- utsläppen under referensåret,

- utsläppen av växthusgaser under 2004, eller

- de beräknade utsläppen under 2010[20].

(Se närmare nedan.)

Hälften av minskningen som krävs för Kyotomålet motsvarar den största mängd JI- eller CDM-certifikat som en medlemsstat får använda för att komplettera sina inhemska åtgärder och på så sätt uppfylla sitt åtagande att se till att användningen av Kyotomekanismerna är supplementär till de inhemska åtgärderna.

Medlemsstater som inte planerar att göra några statliga inköp av Kyotoenheter får tillåta att verksamhetsutövarna i EU-ETS-systemet utnyttjar JI- eller CDM-certifikat för att täcka upp till hälften av den minskning som behövs för Kyotomålet. Generellt uttrycks taket för användning av JI- och CDM-certifikat i procent av det godkända taket för den handlande sektorn. Om en medlemsstat har tillåtit en större användning än denna procentandel uppfyller den inte kriterium 12.

Om en medlemsstat planerar att göra statliga inköp av Kyotoenheter beaktas dessa inköp. Det antal JI- eller CDM-certifikat som anläggningar i EU-ETS får använda i den medlemsstaten minskas med den genomsnittliga årliga mängden av planerade eller underbyggda statliga inköp.

Om en bedömning enligt dessa principer skulle resultera i att gränsen för hur mycket JI- eller CDM-certifikat EU-ETS-anläggningarna i en medlemsstat skulle få utnyttja blir mindre än 10 %, anser kommissionen att anläggningarna skall få utnyttja upp till 10 %. På så sätt uppnår man en rimlig balans mellan kravet på inhemska åtgärder och önskemålet om att ge verksamhetsutövarna incitament för att investera i projekt i utvecklingsländer.

Gränsen bestäms med följande formel:

A = utsläpp under referensåret minus utsläpp enligt Kyotomålet

B = utsläpp av växthusgaser 2004 minus utsläpp enligt Kyotomålet

C = beräknade utsläpp 2010 minus utsläpp enligt Kyotomålet

D = 50 % av max (A, B, C) minus genomsnittligt årligt statligt inköp av Kyotoenheter

Gräns (i %) = max (D/genomsnittligt årlig tak, 10 %)

2.4. Specifika frågor rörande vissa planer

Garanterad tilldelning efter handelsperiodens slut

Enligt direktivet skall varje handelsperiod täckas av en fördelningsplan. Följaktligen rör kommissionens bedömning av en plan enbart aspekter som är knutna till den aktuella perioden. Av dessa skäl har kommissionen gjort förbehåll i alla de fall där fördelningsplanerna för den första perioden (2005–2007) innehöll villkor för perioden efter 2007, framför allt sådana som rör garanterad tilldelning[21].

Kommissionen bedömer nu för första gången tilldelningsgarantier från den första perioden som avses att användas i den andra periodens planer. Enligt kommissionen strider garantierna mot kriterium 5 och diskriminerar mellan företag så till vida att de på ett otillbörligt sätt gynnar vissa företag eller verksamheter i strid med fördraget, i synnerhet artiklarna 87 och 88. Sådana garantier skulle leda till gratistilldelning av utsläppsrätter med företrädesrätt för vissa anläggningar jämfört med den gratistilldelning som andra anläggningar får enligt den allmänna fördelningsmetoden. En sådan förmånsbehandling av en bestämd grupp av befintliga anläggningar snedvrider eller riskerar att snedvrida konkurrensen med övriga befintliga anläggningar och får också transnationella effekter som en följd av den EU-omfattande handeln i alla sektorer som omfattas av direktivet.

Kommissionen anser på det här stadiet att statligt stöd som sådana garantier kan utgöra sannolikt skulle befinnas vara oförenliga med inre marknaden, om det skulle bedömas i enlighet med artiklarna 87 och 88 i fördraget.

Ur miljösynpunkt är kommissionen dessutom bekymrad över garantier som innebär gratistilldelning till koldioxidintensiva produktionsmetoder och som gäller långt in i framtiden. Garantierna kan locka till investeringar i koldioxidintensiv produktion och därigenom begränsa möjligheterna för de ytterligare minskningar av växthusgasutsläppen som behövs efter 2012. Alla former av tilldelningsgarantier efter 2012 begränsar också möjligheterna att inom ramen för översynen av EU-ETS ytterligare harmonisera fördelningsmetodiken inom hela den inre marknaden.

Överföring av utsläppsrätter från en handelsperiod till nästa (”banking”)

Överföring av utsläppsrätter mellan handelsperioder[22] är i princip ett värdefullt inslag i ett system för utsläppshandel. Medlemsstaterna bör tillåta sådan överföring från och med den andra perioden och framåt. Mellan den första och andra perioden fick medlemsstaterna fritt, dvs. på eget initiativ, välja att göra överföringar. 23 av de 25 medlemsstaterna beslöt att inte göra det.

Överföring på eget initiativ från den första till den andra perioden utgör statligt stöd, eftersom medlemsstaten i så fall utfärdar utsläppsrätter gratis i stället för att sälja dem i form av tilldelade utsläppsenheter ( Assigned Amount Units, AAU ). Dessutom gäller att medlemsstaten måste subtrahera de överförda utsläppsrätterna från det tak för den andra perioden som befunnits överensstämma med direktivets fördelningskriterier för att överföringen skall uppfylla kriteriet om överensstämmelse mellan tilldelning och möjligheter att minska utsläppen[23]. Kommissionen anser att medlemsstaterna i enlighet med artikel 88.3 i fördraget skall underrätta kommissionen om alla nationella bestämmelser som rör planerad överföring på eget initiativ mellan den första och andra perioden. Kommissionen anser på det här stadiet att ett utfärdande av överförda utsläppsrätter under den andra perioden, som inte motiveras av en miljömässig motprestation av mottagarna i form av underbyggda minskningar av utsläppen under den första perioden, kan utgöra statligt stöd som efter bedömning enligt artiklarna 87 och 88 i fördraget sannolikt skulle befinnas vara oförenligt med den inre marknaden

Auktionering

Av de utsläppsrätter som en medlemsstat fördelar för den andra perioden får enligt direktivet upp till 10 % fördelas genom auktion eller säljas.

Som högnivågruppen för konkurrenskraft, energi och miljö[24] framhållit är den allmänna åsikten att konkurrenstrycket, som en följd av energimarknadernas bristande mognad, inte har räckt till för att minska övervältring av utsläppsrätternas värde till elpriserna. Det har lett till lättförtjänta vinster för elproducenterna. Gruppen har vidare rekommenderat att medlemsstaterna skall undersöka möjligheterna för differentierad fördelning mellan olika sektorer för den andra perioden av EU-ETS för att kunna ta hänsyn till de externa aspekterna av konkurrensförmågan.

Flera medlemsstater planerar att öka auktionsandelen i kombination med strängare villkor för tilldelning till elproducenter. I några medlemsstater utreder man fortfarande om auktionering bör användas. Kommissionen har tagit hänsyn till detta i besluten om den andra periodens planer på så sätt att medlemsstaterna får öka auktionsandelen inom de gränser som anges i artikel 10 i direktivet. Detta får göras efter att kommissionen genomfört sin bedömning men före det slutgiltiga beslutet om den nationella fördelningsplanen enligt artikel 11.2.

Vidare anser kommissionen att auktionerna bör vara öppna för alla personer i EU utan några restriktioner.

Förbränningsanläggningar

Om en medlemsstat inte tillämpar den tolkning av begreppet ”förbränningsanläggning” som avses i punkt 36 i de kompletterande riktlinjerna, avvisar kommissionen planen som stridande mot kriterium 10. (Begreppet ”förbränningsanläggning” beskrivs närmare i de samordnade definitioner av ytterligare förbränningsanläggningar som finns med i protokollet från klimatförändringskommitténs möte den 31 maj 2006.)

Om en medlemsstat föreslår att det skall tilldelas ytterligare utsläppsrätter för att täcka de ytterligare utsläppen från sådana förbränningsanläggningar som inte fanns med i planen för den första perioden, undersöker kommissionen huruvida den planerade tilldelningen till de aktuella anläggningarna har bestämts i enlighet med den allmänna metodik som anges i den nationella fördelningsplanen och på basis av underbyggda och verifierade utsläppsdata.

Om en beräkning – enligt den allmänna metodiken och på basis av underbyggda och verifierade utsläppsdata – av tilldelningen för att täcka dessa ytterligare utsläpp skulle leda till en mindre mängd utsläppsrätter, kommer kommissionen att kräva att det tak som anges i kommissionens beslut skall minskas med en mängd som motsvarar denna skillnad.

3. SLUTSATSER

Ett välfungerande EU-ETS-system är av central betydelse för bevarandet av EU:s trovärdighet i fråga om klimatarbetet efter 2012. En mer omfattande användning av EU-ETS är avgörande för uppfyllandet av EU:s Kyotoåtaganden under perioden 2008–2012. Flera av de föreslagna nationella fördelningsplaner som inlämnats till kommissionen skulle inte bara äventyra uppfyllandet av Kyotoåtagandena utan också leda till otillbörliga snedvridningar av den inre marknaden.

Genom den objektiva och öppet redovisade bedömning av den andra periodens planer som presenteras i det här meddelandet, vill kommissionen säkra uppfyllandet av Kyotoåtagandena och en välfungerande och växande koldioxidmarknad för framtiden.

Tabell 1 – Översikt över medlemsstaternas uppfyllande av kriterierna i bilaga III till direktivet (x = ej uppfyllt)[25]

2. Den sammanlagda mängden utsläppsrätter som fördelas skall stämma överens med bedömningen av faktiska och planerade framsteg mot uppfyllandet av medlemsstaternas bidrag till gemenskapens åtaganden enligt beslut 93/389/EEG. |

3. De mängder utsläppsrätter som fördelas skall stämma överens med möjligheterna, bland annat de tekniska möjligheterna, för de verksamheter som omfattas av detta system att minska utsläppen. Medlemsstaterna får grunda sin fördelning av utsläppsrätter på den genomsnittliga mängden utsläpp av växthusgaser per produkt inom varje verksamhet och på vilka framsteg som kan uppnås inom varje verksamhet. |

4. Planen skall stämma överens med övrig gemenskapslagstiftning och gemenskapens övriga politiska styrmedel. Hänsyn skall tas till oundvikliga utsläppsökningar till följd av nya krav i lagstiftningen. |

5. Planen skall inte göra skillnad mellan företag eller sektorer på ett sätt som otillbörligt gynnar vissa företag eller verksamheter i enlighet med kraven i fördraget, i synnerhet artiklarna 87 och 88 i detta. |

6. Planen skall innehålla uppgifter om hur nya deltagare skall kunna inträda i gemenskapens system i den berörda medlemsstaten. |

7. Planen får beakta tidigare vidtagna åtgärder och skall innehålla uppgifter om hur dessa åtgärder beaktas. Medlemsstaterna får använda sig av riktmärken grundade på referensdokument om bästa tillgängliga teknik när de utarbetar sina nationella fördelningsplaner, och dessa riktmärken kan innehålla beaktanden av tidigare vidtagna åtgärder. |

8. Planen skall innehålla uppgifter om hur hänsyn tas till ren teknik, bland annat energieffektiv teknik. |

9. Planen skall ge allmänheten möjlighet att lämna synpunkter och innehålla uppgifter om arrangemangen för beaktande av dessa synpunkter, innan beslut fattas om fördelning av utsläppsrätter. |

10. Planen skall innehålla en förteckning över de anläggningar som omfattas av detta direktiv tillsammans med de mängder utsläppsrätter som avses tilldelas var och en. |

11. Planen får innehålla information om hur befintlig konkurrens från länder eller enheter utanför unionen kommer att beaktas. |

12. I planen skall anges den maximala mängden CER och ERU som verksamhetsutövare får använda i gemenskapssystemet, i form av en procentandel av fördelningen av utsläppsrätter till varje anläggning. Procentandelen skall vara förenlig med medlemsstatens förpliktelser rörande supplementaritet enligt Kyotoprotokollet och beslut som antas i enlighet med UNFCCC eller Kyotoprotokollet. |

BILAGA 2 Prognos för ekonomisk tillväxt 2005–2010

Medlemsstat | Tillväxt 2005–2010 |

Tyskland | 9,6 % |

Grekland | 19,9 % |

Irland | 27,2 % |

Lettland | 50,0 % |

Litauen | 37,4 % |

Luxemburg | 27,2 % |

Malta | 11,9 % |

Slovakien | 32,4 % |

Sverige | 16,6 % |

Förenade kungariket | 14,3 % |

Källor: Energy and Transport Trends to 2030 – Update 2005 (kommissionens generaldirektorat för energi och transport) och Economic forecasts autumn 2006 (kommissionens generaldirektorat för ekonomi och finans).

[1] Utveckling av en global kolmarknad [KOM(2006) 676]. (Det korrekta uttrycket är koldioxidmarknad , övers. anm.)

[2] I siffran ingår utsläppsrätter som fördelats till reserverna för nya deltagare och som förväntas införlivas med den EU-omfattande utsläppsmarknaden genom auktionering.

[3] Greenhouse gas emission trends and projections in Europe 2006. Rapport från Europeiska miljöbyrån, nr 9//2006. Se http://reports.eea.europa.eu/eea_report_2006_9/en/eea_report_9_2006.pdf

[4] Se bilaga 1.

[5] Vid behov begär kommissionen in kompletterande uppgifter från medlemsstaten innan den avslutar sin bedömning.

[6] Det totala antalet utsläppsrätter som skall fördelas får inte vara större än vad som sannolikt behövs för en strikt tillämpning av kriterierna i bilaga III till direktivet. (Se den andra meningen i kriterium 1).

[7] Statistical aspects of the EU energy economy in 2005. Eurostat: Environment and Energy , 13/2006.

[8] 2010 har valts som genomsnittsår för perioden 2008–2012.

[9] Prognoserna för den ekonomiska tillväxten hos de första tio medlemsstater som lämnat in fördelningsplaner visas i bilaga 2. Siffrorna baseras på kommissionens senaste prognoser för 2006, 2007 och 2008. Sehttp://ec.europa.eu/economy_finance/publications/european_economy/2006/ee506en.pdf

[10] http://ec.europa.eu/dgs/energy_transport/figures/trends_2030_update_2005/energy_transport_trends_2030_update_2005_en.pdf

[11] (CCS = Carbon Capture and Sequestration – avskiljning och lagring av koldioxid.) Detta scenario togs fram för att ge underlag till översynen av direktiv 2001/81/EG (direktivet om nationella utsläppstak). I scenariot används exakt samma metodik och antaganden som i European Energy and Transport Trends to 2030 – update 2005 , men man har infört förväntade minskningar av koldioxidintensiteten på basis av ett pris per utsläppsrätt på 12 euro 2010 som ökar till 20 euro 2020. Se vidarehttp://ec.europa.eu/environment/air/baseline.htm.

[12] Handlingsplan för energieffektivitet – att förverkliga möjligheterna . [KOM(2006) 545].

[13] Se punkt 36 i KOM(2005) 703.

[14] Om det saknas tillräckligt tillförlitliga utsläppsdata grundar sig bedömningen på den genomsnittliga årliga tilldelning som de uteslutna anläggningarna skulle ha fått.

[15] Utsläppen av koldioxid i EU:s transportsektor har ökat betydligt under det senaste decenniet, och det tar lång tid innan åtgärder för att åstadkomma minskningar i denna sektor får avsedd effekt.

[16] Se meddelandet Kompletterande riktlinjer för fördelningsplaner för EU:s system för handel med utsläppsrätter – perioden 2008–2012 (KOM(2005) 703].

[17] De första riktlinjerna finns i kommissionens meddelande Riktlinjer för medlemsstaternas tillämpning av kriterierna i bilaga III till direktiv 2003/87/EG (förkortad titel). [KOM(2003) 830].

[18] Enligt lägesrapporten KOM(2006) 658, 27.10.2006 [se tabell 1 i bilagan SEK(2006) 1412, 27.10.2006].

[19] Beslut 2/CMP.1 på partskonferensen i dess funktion som möte mellan parterna i Kyotoprotokollet ( Conference of the Parties serving as the Meeting of the Parties to the Kyoto Protocol ): Principles, nature and scope of the mechanisms pursuant to Articles 6, 12 and 17 of the Kyoto Protocol of December 2005 , FCCC/KP/CMP/2005/8/Tillägg 1, s. 4.

[20] Alla siffror baseras på tabellerna 1 och 2 i kommissionens lägesrapport från 2006, bilaga SEK(2006) 1412, 27.10.2006.

[21] Ett exempel på garanterad tilldelning är villkoret att en medlemsstat garanterar att en ny anläggning, som startar sin verksamhet 2006, skall få fullständig och gratis tilldelning under 14 år framåt, dvs. till och med 2020. Det skulle innebära ett villkor som sträcker sig ända in i den fjärde handelsperioden av EU-ETS.

[22] Innebär att outnyttjade utsläppsrätter får sparas till efterföljande handelsperiod ifall verksamhetsutövaren inte behöver dem för att täcka utsläpp eller inte har sålt dem på marknaden. Se artikel 13.2–13.3 i direktivet.

[23] Se kriterium 3 i bilaga III till direktivet.

[24] Se http://ec.europa.eu/enterprise/environment/hlg/doc_06/first_report_02_06_06.pdf

[25] Planerna för Lettland, Litauen, Luxemburg, Malta, Slovakien och Sverige strider mot principen i den andra meningen i kriterium 1 såtillvida att alla kriterier inte har tillämpats strikt.