EUROPEISKA KOMMISSIONEN Bryssel den 22.2.2017 SWD(2017) 92 final ARBETSDOKUMENT FRÅN KOMMISSIONENS AVDELNINGAR Landsrapport Sverige 2017

Med en fördjupad granskning rörande förebyggande och korrigering av

makroekonomiska obalanser Följedokument till MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET, RÅDET, EUROPEISKA CENTRALBANKEN OCH EUROGRUPPEN Europeiska planeringsterminen 2017: Bedömning av framstegen med strukturreformer, förebyggande och korrigering av makroekonomiska obalanser samt resultatet av de fördjupade granskningarna enligt förordning (EU) nr 1176/2011



{COM(2017) 90 final}

{SWD(2017) 67 final - SWD(2017) 93 final}



INNEHÅLL Sammanfattning1 1.Ekonomisk situation och framtidsutsikter4 2.Framsteg med de landsspecifika rekommendationerna11 3.Sammanfattning av den fördjupade granskningen i förfarandet vid makroekonomiska obalanser14 4.Reformprioriteringar19 4.1.Offentliga finanser och skatter19 4.2.Finanssektorn21 4.3.Arbetsmarknad, utbildning och socialpolitik35 4.4.Investeringar42 4.5.Sektorspolitik48 A.Översikt52 B.Resultattavla för makroekonomiska obalanser56 C.Standardtabeller57 Referenser62 tabeller 1.1.Viktiga ekonomiska, finansiella och sociala indikatorer9 2.1.Sammanfattning av bedömningen av den landsspecifika rekommendationen13

3.1.Bedömning av förfarandet vid makroekonomiska obalanser (*) – Sverige 201717 B.1.Förfarandet vid makroekonomiska obalanser – resultattavla för Sverige56 C.1.Finansmarknadsindikatorer57 C.2.Arbetsmarknadsindikatorer och sociala indikatorer58 C.3.Arbetsmarknadsindikatorer och sociala indikatorer (forts.)59 C.4.Resultatindikatorer för produktmarknader och policyindikatorer60 C.5.Grön tillväxt61 DIAGRAM 1.1.Produktionsgap, real BNP-tillväxt och komponenter i den4 1.2.Bidrag till potentiell tillväxt5 1.3.Arbetslöshet efter grupp6 1.4.Asylsökande efter ålder, 2000–20166 1.5.Utlandsställning, netto7 4.2.1.Banksystemets tillgångar i förhållande till BNP (%)21 4.2.2.Svenska bankers kärnprimärkapital (CET 1) i förhållande till riskvägda och totala tillgångar (%)21 4.2.3.Banksystemets avkastning på eget kapital (%), 3:e kvartalet, 201622 4.2.4.Andelen nödlidande lån i den totala låneportföljen (%), 3:e kvartalet 201622 4.2.5.Räntebetalningarnas andel av hushållens inkomster23 4.2.6.Reala bostadsprisökningar (index, 2010=100)24

4.2.7.Skattning av värderingsgapet och de senaste bostadsprisökningarna: Sverige och andra EU-länder 25 4.2.8.Nyproduktion, inklusive ombyggnad netto i förhållande till uppskattat behov26 4.2.9.Utfärdade bygglov per befolkningsenhet jämfört med bostadsprisökningarna (2011–2015)27 4.2.10.Hyreskontrollindex (1) och index över relationen hyresgäst–värd (2) för Sverige och andra EU-länder28 4.2.11.Ökningen av hushållens skulder (index, 2005=100)30 4.2.12.Andelen hushåll med olika skuldkvoter, nya lån (andel hushåll i % av samtliga)31 4.2.13.Lån till hushållen: lån till fastighetsköp och konsumtionslån i Sverige jämfört med genomsnittet i euroområdet31 4.2.14.Representativa löptider för bolån, 2015 (antal år)32 4.2.15.Uppdelning av företagens skulder efter finansieringskälla33 4.2.16.Drivande faktorer för 12-månadersförändringar i företagens skulder i % av BNP33 4.2.17.Skuldsättningsindikatorer för icke-finansiella företag34 4.3.1.Arbetsmarknadssituationen, 2001–201635 4.3.2.Sysselsättning efter utbildningsnivå, 2000–201635 4.3.3.Arbetslöshet fördelat på kompetensnivå och födelseland, 201536 4.3.4.Sysselsättningsgrad för infödda och för dem som är födda utanför EU efter migrationsskäl, 201437 4.3.5.Andel lågpresterande enligt PISA 201539 4.3.6.Andel lågpresterande i naturvetenskap efter migrationsbakgrund, 201540 4.4.1.Bytesbalans42 4.4.2.Fasta bruttoinvesteringar, jämfört med EU-genomsnittet42 4.4.3.Nettoutlåning och nettoupplåning per sektor43

4.4.4.Samlad förlust i exportmarknadsandelar sedan 2005 för Sverige och jämförbara länder44 4.4.5.Konkurrenskraft och dynamik i Sveriges 10 främsta varuexportdestinationer 2011-201544 FAKTARUTOR 2.1.EU-budgetens bidrag till strukturomvandling I Sverige13 4.3.1.Fokus på integrering av flyktingar38 4.4.1.Investeringsutmaningar och reformer i Sverige47 Sammanfattning I denna rapport bedöms Sveriges ekonomi mot bakgrund av kommissionens årliga tillväxtöversikt som lades fram den 16 november 2016. I översikten uppmanar kommissionen EU-länderna att öka sina satsningar på de tre delarna av den ekonomiska politiken – ökade investeringar, strukturreformer och en ansvarsfull budgetpolitik. Medlemsstaterna bör i detta sammanhang satsa på att öka den sociala rättvisan i syfte att skapa en mer inkluderande tillväxt. Samtidigt offentliggjorde kommissionen rapporten om varningsmekanismen och i och med den inleddes den sjätte årliga omgången av förfarandet vid makroekonomiska obalanser. Den fördjupade granskning som enligt 2017 års tillväxtöversikt bör göras för den svenska ekonomin presenteras i denna rapport. Den svenska ekonomin fortsätter att fungera väl. Tillväxten var 3,3 % under 2016 – bland de högsta i EU. Den spås minska en smula till ekonomins potentiella tillväxttakt på 2,4 % 2017 och 2,1 % 2018, enligt kommissionens vinterprognos 2017. Stabil investeringstillväxt och ökande hushållskonsumtion och offentlig konsumtion väntas stödja tillväxten de kommande åren. Exporten har varit svag medan importen har ökat, vilket minskat överskottet i bytesbalansen. Den exportinriktade industrin har gått mindre bra eftersom handeln varit svag, medan tjänstesektorer inriktade på den inhemska marknaden har vuxit starkt. I takt med att importen tilltog ser överskottet i bytesbalansen ut att ha minskat något till 4,8 % av BNP 2016, vilket kan jämföras med toppen 2008 på 8,2 %. En gradvis återhämtning i de länder som är Sveriges viktigaste handelspartner och en relativt svag kronkurs väntas förbättra exportutsikterna, särskilt för investeringsvaror. Investeringarna ökade till följd av en mycket stark bygg- och anläggningssektor. Efter att ha ökat med nästan 7 % per år under 2015–2016 väntas investeringarna fortsätta att öka i stabil takt med ca 3 % de kommande åren. Bland annat tack vare reformer av byggregler och bygglovsprocesser har särskilt investeringar i bostäder återhämtat sig starkt från relativt låga nivåer i mitten av 2013, men de är fortfarande otillräckliga för att tillgodose den uppdämda efterfrågan. De offentliga investeringarna förväntas öka 2017, och renovering och anläggning av infrastruktur blir en viktig drivkraft. Arbetsmarknaden gör bra ifrån sig. Sverige hade 2016 med 81,2 % (första tre kvartalen) en av de högsta sysselsättningsgraderna i EU, och den totala arbetslösheten på 6,9 % låg under EU-genomsnittet. Sysselsättningen har ökat stort de senaste åren, men arbetskraften har också ökat, vilket dämpat minskningen av arbetslösheten. En viktig utmaning för arbetsmarknaden är att integrera personer med invandrarbakgrund, även sådana med relativt låg utbildning och kompetens. Finanspolitiken är oförändrad. Trots en betydande ökning av utgifterna för migration och integration förväntas statsbudgeten förbli i stort sett balanserad under de kommande åren. Inflationen har börjat öka igen och väntas stiga gradvis till 1,8 % 2018. Riksbanken har fortsatt sin expansiva penningpolitik för att inflationen ska öka gradvis. Den har hållit reporäntorna negativa, vilket har lett till mycket låga bolåneräntor som bidragit till ökade bostadspriser och privat skuldsättning. På det hela taget har Sverige gjort begränsade framsteg med att genomföra de landsspecifika rekommendationerna från 2016. När det gäller politik av betydelse för makroekonomiska obalanser har man uppnått en bred överenskommelse om ökade befogenheter för Finansinspektionen, men inga konkreta förslag har ännu lagts fram. Följaktligen betraktas framstegen på detta område för närvarande som begränsade. Vissa framsteg har gjorts med att främja bostadsinvesteringar och öka bostadsmarknadens effektivitet. Särskilt har regeringen lagt fram en plan med 22 punkter för bostadsmarknaden, med förslag om ökat byggande, men i allmänhet är det oklart exakt när och hur planen ska genomföras. Den här planen omfattar också en reform av reglerna om uppskov för kapitalvinster från bostadstransaktioner, men effekterna blir förmodligen rätt blygsamma. Ingen betydelsefull politisk åtgärd har vidtagits för ökad flexibilitet i hyressättningen. Slutligen finns det viktiga delar av rekommendationen som inte har följts upp med politiska åtgärder, särskilt om den förmånliga skattebehandlingen av bolån och bostadsägande. I fråga om dessa aspekter av rekommendationen har inga framsteg gjorts. När det gäller framstegen med att uppnå de nationella målen inom Europa 2020-strategin, fortsätter Sverige att uppvisa bra resultat med sysselsättningsgrad, utsläpp av växthusgaser, andel förnybar energi, andel unga med endast grundskoleutbildning, andel personer med högre utbildning samt fattigdomsrisk. Områden där framstegen var relativt svaga 2016 är energieffektivitet och FoU-mål. Nedan redogörs för de viktigaste slutsatserna av den fördjupade granskningen som görs i denna rapport och för de politiska utmaningarna. Bankerna är visserligen lönsamma och välkapitaliserade, men det finns svagheter som har att göra med deras ökade exponering mot hushållens bolån. De lagfästa kapitaltäckningsgraderna är höga, även om kapitalbuffertarnas andel av de totala (oviktade) tillgångarna förblivit tämligen låga de senaste åren. Dessutom utgör hushållens bolån en stor och växande del av bankernas tillgångar. Följaktligen utgör risken för en snabb korrigering av bostadspriserna en allt större sårbarhet. Eftersom de svenska bankkoncernerna är systemviktiga i alla länder på den nordisk-baltiska finansmarknaden, kan eventuella chocker i banksektorn få betydande konsekvenser för grannländerna.

Hushållens skuldsättning har fortsatt att öka från en hög utgångsnivå. Hushållens skuldsättning ökade med 7,1 % under 2016, och nådde nära 86 % av BNP och omkring 180 % av den disponibla inkomsten, främst på grund av ökade bolån orsakade av de fortsatt stigande bostadspriserna. Skulderna är alltmer ojämnt fördelade: en allt större del av de hushåll som tagit ut nya bolån lånar så mycket som 600 % av sin disponibla inkomst. Myndigheterna har vidtagit vissa makrotillsynsåtgärder, såsom ett nytt amorteringskrav 2016, men de tycks ha haft begränsad inverkan på bolånens tillväxt än så länge. Fastän bostadspriserna ligger högt över basvärdena, har de fortsatt att växa snabbt och oupphörligt. Viktiga faktorer är bl.a. den generösa skattebehandlingen för husägare och bolån, gynnsamma kreditvillkor i kombination med relativt låg amortering av bolån samt fortsatt bostadsbrist. Bostadsbristen hänger samman med strukturell ineffektivitet på bostadsmarknaden, bl.a. begränsad konkurrens i byggsektorn. Det finns även hinder för ett effektivt utnyttjande av det befintliga bostadsbeståndet. På hyresmarknaden leder det unika förhandlingsbaserade hyressättningssystemet till inlåsning och utestängningseffekter. På egnahemsmarknaden motverkar de förhållandevis höga reavinstskatterna husägarnas rörlighet. Bostadsbristen kan också hämma arbetskraftens rörlighet och bidra till ojämlikhet mellan generationerna. De fortsatt stigande bostadspriserna, hushållens skuldsättning och bankernas exponering mot bolån är en växande risk för den makroekonomiska stabiliteten. Trots successiva politiska åtgärder har de befintliga makroekonomiska obalanserna förvärrats. En alltmer övervärderad bostadsmarknad i kombination med en ökande skuldsättning medför en tilltagande risk för en oordnad korrigering. Detta kan leda till en snabb minskning av utlåningen, med negativa återverkningar på den reala ekonomin och möjligen även banksektorn. Det fortsatta överskottet i bytesbalansen beror främst på högt sparande, inte underinvestering, och har begränsade spridningseffekter mot omvärlden. Sveriges investeringsnivå ligger klart över EU-genomsnittet, och hävdar sig väl mot jämförbara länder med liknande bytesbalansöverskott. Överskottet är kopplad till ett ännu högre sparande, som särskilt beror på att hushållen gradvis ökar sitt nettosparande. Även om Sverige är en viktig handelspartner för flera länder, är dock dessutom effekterna av dess efterfrågan på angränsande EU-länder relativt begränsade. Därför ger överskottet inte upphov till några betydande externa risker för andra ekonomier. Andra viktiga ekonomiska frågor som analyseras i denna rapport och som kan ställa Sveriges ekonomi inför särskilt svåra situationer är följande. På kort och medellång sikt löper Sverige låga risker när det gäller de offentliga finansernas hållbarhet. Statsskulden uppgick 2016 till 41,0 % av BNP, betydligt under fördragets referensvärde på 60 % av BNP, och spås minska under de kommande åren. Tidigare års pensionsreformer bidrar till att hålla nere pensionsutgifterna. På medellång sikt tros dock de offentliga utgifterna för långvarig vård och omsorg öka avsevärt, och det kan finnas utrymme för effektivisering. Arbetsmarknaden är stark och fortsätter att stärkas. Sverige ligger bäst till i EU när det gäller sysselsättning och långtidsarbetslöshet. Utmaningar kvarstår dock, till exempel att integrera lågutbildade och invandrare från länder utanför EU på arbetsmarknaden och minska det betydande sysselsättningsgapet för kvinnor födda utanför EU. Integration kommer troligen att kvarstå som en utmaning de kommande åren med tanke på omfattningen och sammansättningen av den senaste tidens inflöde av asylsökande. Flera insatser har gjorts för att förbättra humankapitalet och migranternas anställbarhet, och ytterligare åtgärder övervägs. Skolutbildningsresultatet har förbättrats något, efter flera år av sämre resultat. Den yngre generationens grundläggande färdigheter har förbättrats, vilket är ett trendbrott enligt Pisaundersökningen 2015 men nivån ligger fortfarande bara runt genomsnittet i EU. Dessutom har skillnaderna mellan olika socialgrupper ökat. Trots den senaste tidens åtgärder verkar inte utbildningssystemet främja kvalitet för alla. Integrationen av nyanlända flyktingbarn behöver följas noggrant. Ekonomin gynnas av ett allmänt positivt företagsklimat, även om problem kvarstår på några enskilda områden. Landet fungerar väl i fråga om effektiv offentlig förvaltning, tillgång till finansiering för små och medelstora företag samt företagens innovation och internationalisering. Systemet för offentlig upphandling är generellt sett effektivt och välfungerande, men i vissa fall är insynen inte fullständig. Trots överlag goda resultat när det gäller digitalisering samt forskning och innovation visar några indikatorer på en viss avmattning de senaste åren. Några hinder för investeringar och långsiktig tillväxt kvarstår. I synnerhet hämmas bygginvesteringar av flera med varandra sammanhängande flaskhalsar för bostadsutbudet. De små och medelstora företagens investeringar hålls i vissa fall tillbaka av bristande insyn i den offentliga upphandlingen. Slutligen kan sägas att även om samarbetet mellan forskningsvärlden och storföretagen verkar fungera relativt väl, har samarbetet med de små och medelstora företagen inte samma omfattning, vilket hindrar en optimal användning av deras innovationspotential och deras FoU-investeringar. 1. Ekonomisk situation och framtidsutsikter BNP-tillväxt Efter goda resultat 2015 och 2016 spås den ekonomiska tillväxten avta. Den reala BNP ökade med 4,1 % under 2015 och 3,3 % 2016, enligt kommissionens vinterprognos 2017. En kombination av olika faktorer gynnade ekonomin, i synnerhet den inhemska efterfrågan, den expansiva penningpolitiken, ökade offentliga utgifter för att hantera tillströmningen av asylsökande samt hushållens höga inkomster. Under 2017 och 2018 förväntas den reala BNP-tillväxten avmattas till omkring 2 %, och de flesta tillväxtkomponenterna avmattas i takt med att ekonomin uppnår sin potential (diagram 1.1). Diagram 1.1:Produktionsgap, real BNP-tillväxt och komponenter i den Källa: Europeiska kommissionen

*Prognoser för 2016-2018 med antagande om oförändrad politik Den privata konsumtionen spås stödja ekonomin under de kommande åren. Den lär dämpas men fortfarande bidra med mer än 1 procentenhet till BNP-tillväxten 2017–2018. Stigande disponibla realinkomster till följd av en stark sysselsättningstillväxt och ökad förmögenhet förväntas hålla konsumtionstillväxten uppe. Hushållens sparande beräknas ligga kvar på en hög nivå (omkring 19 % av den disponibla inkomsten, om än något sjunkande), på grund av strukturella faktorer som ökad förväntad livslängd och tidigare pensionsreformer (se avsnitt 4.4.1). Uppdämd efterfrågan på bostäder i kombination med låga räntor stöder investeringar i bostäder. Antalet nya bostäder ökade väsentligt, vilket ledde till en tvåsiffrig ökning av bostadsinvesteringarna under 2015 och 2016. Enligt Boverket är detta nya bostadsbestånd dock otillräckligt för att täcka de uppskattade behoven och tillgodose den växande befolkningens krav. Bostadsinvesteringarna torde alltså förbli stabila 2017 och 2018, men öka i långsammare takt eftersom byggbranschen sannolikt kommer att drabbas av brist på byggbar mark och kvalificerad arbetskraft (se avsnitt 4.2.2 och ruta 4.4.1). Den stora tillströmningen av asylsökande 2015 ledde till ökade utgifter för offentliga tjänster. Detta bestod av utgifter för logi, mat och grundläggande förmåner för asylsökande och samtidigt öka Migrationsverkets uppgifter och administrativa kapacitet. Den offentliga sektorns konsumtionsutgifter ökade därför markant 2015 och 2016. Ytterligare offentlig konsumtion och offentliga investeringar förväntas stödja den ekonomiska tillväxten framöver. Kommunerna kommer att spela en viktig roll för integrationen av flyktingar. De har fått extra medel som öronmärkts för flyktingmottagning, men har också fått ett allmänt bidrag från staten. Detta bidrag är avsett att användas till personal, sociala tjänster och infrastruktur, t.ex. barnomsorg och sjukhus. Potentiell tillväxt Även om den reala BNP-tillväxten är på väg att mattas av har den potentiella tillväxten förbättrats och är tillbaka på samma nivå som före krisen. Efter finanskrisen 2009 och den efterföljande statsskuldkrisen i euroområdet låg ekonomins potentiella tillväxt på mindre än 2 % till 2014. Sedan dess har stark sysselsättningstillväxt och stigande total faktorproduktivitet lyft den potentiella tillväxttakten till förkrisnivåer på 2–3 %. Diagram 1.2:Bidrag till potentiell tillväxt Källa: Europeiska kommissionen

*Prognoser för 2016-2018 med antagande om oförändrad politik.

TFP: total faktorproduktivitet.

Inflation och penningpolitik Inflationen visade tecken på att tillta igen i början av 2016 och beräknas stiga gradvis till 1,8 % senast 2018. Ökade importpriser till följd av den svenska kronans värdeminskning 2014–2015, energipriser och skattehöjningar stödde inflationsökningen. Kärninflationen, dvs. den underliggande långsiktiga inflationen exklusive instabila delar som livsmedel och energi, var dock lägre 2016 än 2015. Detta beror på en måttlig ökning av hyror och löner efter förhandlingarna 2016. Under 2017 och 2018 förväntas det harmoniserade konsumentprisindexet öka med 1,7 % respektive 1,8 %, då ett högt kapacitetsutnyttjande och stramare villkor på arbetsmarknaden är på väg att öka de inhemska kostnadstrycket. Eftersom växelkursutvecklingen vanligen påverkar priserna med viss fördröjning, kan den svenska kronans värdeminskning i förhållande till euron och dollarn under andra halvåret 2016 ytterligare spä på inflationen under de kommande åren. Riksbanken upprätthåller en frikostig penningpolitik för att få upp inflationen till målnivån. Mellan januari 2015 och februari 2016 sänkte Riksbanken successivt reporäntan från 0,0 % till -0,5 % för att höja inflationen från den mycket låga nivån på 0,2 % som rådde 2014, och tillkännagav sin beredskap att sänka räntan ännu mer för att förankra inflationsförväntningarna. Dessa insatser har kompletterats med okonventionella penningpolitiska åtgärder, t.ex. köp av tillgångar. Riksbanken har köpt statsobligationer för 245 miljarder kronor (25,9 miljarder euro) de senaste två åren. Riksbanken beslutade i december 2016 att förlänga programmet för köp av tillgångar till mitten av 2017, och meddelade att en långsam ökning av reporäntan inte kommer att inledas förrän i början av 2018. Det resulterande mycket låga ränteläget i förening med andra strukturella faktorer som driver ned bolånekostnaderna och den fortsatta bostadsbristen bidrar ytterligare till hushållens skuldsättning och de stigande bostadspriserna. Dessa ökningar kommer i slutändan sannolikt att göra finanssystemet och ekonomin som helhet mer sårbara för externa chocker (se avsnitt 4.2). Exempelvis kan en plötslig korrigering av bostadspriserna hämma företagens förtroende, hushållens konsumtion och investeringarna i byggande. Privat skuldsättning Hushållens skuldsättning ökade 2016 med 7,1 % mätt som 12-månadersförändring i nominella tal, och fortsätter att dra ifrån den ekonomiska tillväxten. Till följd av detta närmar sig hushållens skuldsättning 86 % av BNP, en av de högsta nivåerna i EU (se avsnitt 4.2.3). I förhållande till inkomsterna uppgick hushållens skuldsättning till 179 % av den disponibla inkomsten i mitten av 2016, en ökning med omkring 10 procentenheter de senaste två åren. Om man enbart räknar hushåll med bostadslån, den genomsnittliga skuldsättningsgraden ökar till 343 % (Riksbanken, 2016. Ölcer och van Santen, 2016). Arbetsmarknad Arbetsmarknaden är stark och fortsätter att stärkas. Sverige hade 2016 en av de högsta sysselsättningsgraderna i EU (81,2 % jämfört med 70,9 %, de första tre kvartalen), medan den totala arbetslösheten låg under genomsnittet i EU (6,9 % jämfört med 8,5 %). Långtidsarbetslösheten som uppskattas till ca 1,3 % var en av de lägsta i EU. Arbetslösheten minskade ytterligare tack vare ökande ekonomisk verksamhet, särskilt i bygg- och tjänstesektorerna. Sammanlagt väntas arbetslösheten minska från 6,9 % under 2016 till 6,5 % under 2017 och allmänt stabiliseras eftersom utbudet av arbetskraft ökar. Det förblir dock en utmaning att integrera personer födda utanför EU. Sysselsättningsgraden för personer födda utanför EU är visserligen något över EU-genomsnittet, men arbetslösheten bland dem uppgick till 19,2 % under 2015 (diagram 1.3), vilket är tre gånger så högt som för infödda svenskar. Myndigheterna har gjort stora ansträngningar för att integrera den stora tillströmningen av över 300 000 asylsökande sedan 2013. Omkring 40 % av de här asylsökande är minderåriga, av vilka ungefär hälften är ensamkommande ( ). Denna grupp är särskilt sårbar och kräver ytterligare skydd och integrationsstöd. Detta är en skillnad jämfört med tidigare inflöden av asylsökande, som var mindre (cirka 30 000 per år) och hade färre ensamkommande barn (diagram 1.4). Sedan 2000 har de flesta ankommande migranterna lämnat sina hemländer av humanitära skäl eller för familjeåterförening, och de lyckas i allmänhet sämre med att hitta jobb än migranter som kommer för att arbeta och studera (se avsnitt 4.3). På medellång sikt kan ekonomin gynnas av en framgångsrik integration av migranter på arbetsmarknaden. Den gradvisa ökningen av arbetskraft kan leda till en långsammare minskning av arbetslösheten på kort sikt, men erfarenheten visar att med tiden brukar personer som beviljats asyl hitta jobb och bidra till den ekonomiska tillväxten. Diagram 1.3:Arbetslöshet efter grupp Källa: Europeiska kommissionen Diagram 1.4:Asylsökande efter ålder, 2000–2016 Källa: Europeiska kommissionens beräkningar efter Migrationsverkets uppgifter Social utveckling Inkomstskillnaderna är fortfarande låga, men ojämlikheten i förmögenhet växer, framför allt på grund av bostadspriserna och skattesystemet. De sedvanliga inkomstinriktade ojämlikhetsmåtten visar att Sverige gör bra ifrån sig jämfört med EU-genomsnittet. Bara fyra länder hade 2015 en jämlikare inkomstfördelning ( ). Det finns dock envist kvarhängande ökade fastighetspriser och avsaknaden av en arvs- och gåvoskatt har fått negativa följder för inkomstfördelningen (Lundberg et al, 2016. OECD, 2017). Dessutom överstiger den nuvarande skattebehandlingen av ägarbebodda bostäder med ett hypotekslån är regressiva. Detta beror på en fastighetsskatt som i allmänhet inte är anpassad till fastighetens värde i kombination med full avdragsrätt för bolåneräntor (se Efterfrågesidan i avsnitt 4.3.1). Konkurrenskraft Sverige har förbättrat sin kostnadskonkurrenskraft. Även om Sverige länge har tappat exportmarknadsandelar, är detta främst en mer övergripande tendens för många exportinriktade industrialiserade ekonomier, som beror på att utvecklingsländernas andel av världshandeln växer och att exportens sektoriella och geografiska fördelning förändras (se avsnitt 4.4.1). Den låga svenska kronkursen 2014–2015 och under andra halvåret 2016 har lett till att den reala effektiva växelkursen sjunkit. Eftersom exportindustrin slår an taken i löneförhandlingarna förväntas kostnadskonkurrenskraften fortsätta att förändras måttligt. Lönerna förväntas öka i något snabbare takt än förra årets avtal med måttliga 2,2 %. Om det inhemska näringslivet avviker från löneriktmärktet kan det leda till att hushållens konsumtion lyfter ytterligare. Utlandsställning Tjänsteexporten spelar en viktig roll i ekonomin. Från 2006 till 2015 har den positiva varuhandelsbalansen minskat från 6,9 % till 2,7 % av BNP, medan den för tjänster ökat från 0,2 % till 2,2 % av BNP. Tjänsteexporten utgör endast omkring en tredjedel av den totala exporten, men har ökat snabbare än varuexporten de senaste åren. Norge, USA, Storbritannien och Tyskland är stora mottagare av svenska tjänster såsom it-konsultverksamhet, försäljning av andra tjänster mellan huvudkontor och dotterbolag samt ersättning för immateriella rättigheter. Dessutom står utlänningars utgifter (resekostnader för utländska turister, men även e-handel, gränshandel och utländska medborgares konsumtion) i Sverige för nästan 20 % av tjänsteexporten. Långsammare tillväxt hos viktiga handelspartner försvagade exporten 2016, men nettoexporten ser ut att bidra positivt till tillväxten 2017. I egenskap av liten, öppen ekonomi löper Sveriges exportsektor risken att tyngas ned om världshandeln försvagas ytterligare. Det finns ett överskott i bytesbalansen och nettoutlandsställningen har blivit positiv. Ur sparande- och investeringsperspektiv är överskottet i bytesbalansen inte något problem, eftersom det beror på högt sparande och inte på underinvesteringar (se avsnitt 4.4.1). Därför har Sverige sedan 2015 haft en svagt positiv nettoställning mot omvärlden, dvs. de totala utländska tillgångarna överskrider landets skulder (diagram 1.5). Värderingseffekter och mätfel kan dock leda till att nettoutlandsställningen har underskattats (Europeiska kommissionen, 2016a, s. 13–14). Diagram 1.5:Utlandsställning, netto Källa: Europeiska kommissionen

*2016 baseras på kvartal 1–3

Offentliga finanser Saldot i de offentliga finanserna förväntas att stå på plus igen under 2016. Den ekonomiska aktiviteten avmattades något, men starka skattebetalningar från företagen och lägre utgifter till följd av regleringen av EU-rabatten hjälpte till att kompensera för mottagning och integration av flyktingar. Under 2017–2018 väntas saldot i de offentliga finanserna ligga relativt stabilt mellan -0,2 % och 0,2 % av BNP till följd av något ökade sociala utgifter, men fortfarande gynnad av en robust ekonomi. Den offentliga skulden låg på en relativt låg nivå på omkring 41,0 % av BNP 2016, vilket är under den fördragsfästa gränsen på 60 % av BNP, och den väntas sjunka successivt under de kommande åren (se även avsnitt 4.1). Tabell 1.1:Viktiga ekonomiska, finansiella och sociala indikatorer Källa: Europeiska kommissionen, ECB 2. Framsteg med de landsspecifika rekommendationerna Framstegen med att genomföra den rekommendation som riktades till Sverige 2016 ( ) måste betraktas som ett led i en process som började när den europeiska planeringsterminen infördes 2011. Sverige har sedan 2011 kunnat hålla en sund ställning i de offentliga finanserna, så att man följer det medelfristiga budgetmålet och håller skulden minskande och betydligt under gränsvärdet i fördraget. När det gäller arbetsmarknaden har regeringen agerat och gjort vissa framsteg med att förbättra sysselsättningssituationen för ungdomar, bl.a. genom att stärka lärlingsutbildning och andra typer av arbetsplatsbaserad yrkesutbildning. Det är dock för tidigt att bedöma resultatet för personer födda utanför EU, med tanke på den senaste tidens stora tillströmning av flyktingar och den tid som integrationsåtgärder normalt tar. Landet har varje år sedan 2011 fått en rekommendation som rör hushållens höga och fortsatt stigande skuldsättning och de ökande bostadspriserna. Myndigheterna har vidtagit ett antal åtgärder för att hjälpa till att minska bolånen och bostadspriserna och de därmed förknippade riskerna för ekonomin som helhet och finanssystemet. Tyngdpunkten har hittills främst legat på makrotillsynsåtgärder och åtgärder mot flaskhalsar i bostadsutbudet. Några av makrotillsynsåtgärderna är ett tak för bolån på 85 % av fastighetens värde som infördes 2010, en gradvis höjning av riskviktsgolven för bolån 2013 och 2014 samt ett formellt amorteringskrav i juni 2016 (se avsnitt 4.2.3). Även om de här åtgärderna har förbättrat banksektorns motståndskraft (se avsnitt 4.2.1) har de inte varit tillräckliga för att hålla nere hushållens skuldsättning (se avsnitt 4.2.3). Dessutom har myndigheterna gradvis infört åtgärder för att rationalisera plan- och bygglovsreglerna och har tillhandahållit direkt budgetstöd till kommunerna för att uppmuntra byggande. Detta har lett till ett betydande uppsving inom byggsektorn de senaste åren, även om byggandet inte räcker till för att tillgodose den väntade efterfrågan (se avsnitt 4.2.2). På det hela taget har Sverige gjort begränsade framsteg ( ) med att genomföra den landsspecifika rekommendationen från 2016. Vissa politiska åtgärder har vidtagits med anledning av rekommendationen (som har betydelse för förfarandet vid makroekonomiska obalanser, se avsnitt 3), men genomförandet har varit ojämnt och viktiga områden har inte åtgärdats. Man avser att stärka Finansinspektionens uppdrag under 2017, och det torde vara fullt genomfört 2018. För bostadsmarknaden har en handlingsplan med 22 punkter lagts fram, med en rad förslag för att öka bostadsbyggandet och förbättra bostadsmarknadens effektivitet. Det är dock ofta oklart exakt när och hur detta ska genomföras. Ingen betydelsefull politisk åtgärd har vidtagits för ökad flexibilitet i hyressättningen. Inga framsteg har gjorts för att ändra avdragsrätten för bolåneräntor och införa fastighetsskatt på rimliga nivåer.

Tabell 2.1:Sammanfattning av bedömningen av den landsspecifika rekommendationen( ) Källa: Europeiska kommissionen 3. Sammanfattning av den fördjupade granskningen i förfarandet vid makroekonomiska obalanser I rapporten om förvarningsmekanismen 2017 efterlystes en fördjupad granskning för att övervaka framstegen med att avveckla de obalanser som konstaterats i 2016 års förfarande vid makroekonomiska obalanser. Eftersom Sverige under våren 2016 hade makroekonomiska obalanser i form av hög skuldsättning i hushållen och höga bostadspriser, behövs en ny fördjupad granskning för att bedöma hur dessa obalanser utvecklas. I denna rapport ges en fördjupad granskning av hur obalanserna har utvecklats. Analyser av betydelse för denna granskning finns i följande avsnitt: banksektorn i avsnitt 4.2.1, bostadsmarknadens utveckling och drivkrafter i avsnitt 4.2.2 samt privat skuldsättning, särskilt hushållen, i avsnitt 4.2.3. I avsnitt 4.4.1 bekräftas dessutom föregående års slutsats att bytesbalansen och konkurrenskraften inte utgör obalanser. 3.1 Obalanserna och deras grad av allvar Den privata skuldsättningen har ökat ytterligare till omkring 190 % av BNP, en av de högsta nivåerna i Europa. Både hushållens (88 %) och de icke-finansiella företagens (105 %) skuldsättning är betydande. Särskilt är hushållens skuldsättning rekordhög, främst på grund av bolån. De potentiella skuldminskningsbehoven uppskattas till mer än 20 % av BNP för hushållen. Även om hushållens egna tillgångar är stora, är de i allmänhet inte likvida och deras värde är utsatt för marknadsrisker. Dessutom blir skulderna alltmer ojämnt fördelade mellan hushållen: andelen låntagare med hög skuldkvot är stor och ökande, särskilt bland yngre hushåll och bland dem som köper fastigheter i storstäderna. Företagens skuldsättning är visserligen hög men uppvägs av det höga värdet på det egna kapitalet. Trots det stora lånebeståndet är de finansiella riskerna begränsade på grund av sunda ekonomiska ställningar, särskilt i form av låg skuldsättningsnivå och god lönsamhet. Dessutom är exponeringen mot extern finansiering fortfarande begränsad, även om den ökar. Inhemska lån, som visat sig motståndskraftiga under krisen, utgör den främsta finansieringskällan för icke-finansiella företag. Den svenska ekonomin har en betydande exponering mot bostadsmarknaden, vilket gör den sårbar för chocker. De flesta europeiska länder har upplevt en betydande korrigering av fastighetspriserna det senaste årtiondet, men i Sverige har bostadspriserna fortsatt att öka. Starka grundläggande faktorer, till exempel disponibel inkomst och befolkningstillväxt, kan förklara en del av ökningen, men flera indikatorer som pris-inkomstkvoten (överkomlighet) och pris-hyreskvoten (avkastning) tyder på att bostadspriserna är uppblåsta. Snedvridande beskattning och strukturell ineffektivitet på bostadsmarknaden bidrar till denna övervärdering. Uppblåsta bostadspriser medför risk för en oordnad korrigering, som kan bli mer markant om räntorna skulle stiga snabbare än väntat. En plötslig bostadspriskorrigering skulle få negativa konsekvenser för hushållens konsumtion, tillväxten, sysselsättningen och i slutändan även för banksektorn, och effekterna skulle förstärka varandra. Riskerna med detta scenario har föranlett Europeiska systemrisknämnden att utfärda en formell varning.

Banksektorn är solid, men är endast delvis skyddad mot en plötslig förändring av bostadspriserna. Bankernas tillgångar har hittills presterat väl och har hög lönsamhet i förhållande till andra jämförbara ekonomier. Emellertid förlitar sig bankerna i stor utsträckning på internationell kapitalmarknadsfinansiering, vilket ger upphov till en viss grad av löptidsobalans. Riskvikterna enligt bankernas interna modeller är låga och tar inte hänsyn till riskerna i deras kraftiga exponering mot hushållsbolån i om bostadspriserna skulle korrigeras betydligt. Under en allvarlig nedgång på bostadsmarknaden skulle denna sårbarhet sannolikt få konsekvenser för ekonomin som helhet och finanssystemet. På grund av de svenska bankernas betydelse i regionen skulle de danska, finska och norska ekonomierna också kunna påverkas. Det fortsatta bytesbalansöverskottet föranleder inte någon särskild oro för den makroekonomiska stabiliteten, på grund av dess drivkrafter, måttliga storlek och begränsade spridningseffekter. Då de samlade investeringarna är relativt höga och stöder framtida tillväxtpotential, beror överskottet främst på hushållens låga konsumtion som återspeglar privat pensionssparande och situationen på bostadsmarknaden. Överskottet ligger relativt stabilt på omkring 5 % av BNP, men det avspeglar i allt högre grad de svenska multinationella företagens verksamhet utomlands, med begränsad anknytning till inhemska investeringar och sparandebeslut. Överskottets utåtriktade spridningseffekter via handels- och finanskanalerna verkar också begränsade i det nuvarande skedet (se Europeiska kommissionen, 2016a, s. 35–37). 3.2 Utveckling, möjligheter och politiska åtgärder Även om den totala privata skuldsättningen minskar sakta, fortsätter hushållens skulder att öka: hushållens skuldsättning hade i december 2016 ökat med 7,1 % mätt som 12-månadersförändring i nominella tal, och fortsätter att dra ifrån den ekonomiska tillväxten och inkomsttillväxten. Ökningen av bolånen drivs på av ständigt stigande bostadspriser tillsammans med strukturella faktorer som gynnar lånefinansierade investeringar i fastigheter, särskilt avdragsrätt för bolåneräntor, rörlig ränta och långa löptider för bolån. Detta gör ekonomin sårbar för chocker, då högt skuldsatta hushåll kan behöva minska sin konsumtion snabbt för att klara av högre amorteringar. Myndigheterna har de senaste åren gradvis agerat för att motverka hushållens skuldsättning. Amorteringskrav infördes 2016. Regeringen har även tillkännagett att den planerar att stärka Finansinspektionens uppdrag. Detta skulle göra det möjligt för Finansinspektionen att reagera i god tid med ett bredare spektrum av åtgärder mot riskerna med hushållens växande skuldsättning. Hittills tycks dessa åtgärder ha haft liten märkbar inverkan på hushållens ökande skuldsättning. Sverige har några av EU:s högsta skatteincitament för bostadsägande, på grund av relativt låg fastighetsskatt och höga boränteavdrag, samtidigt som reavinstbeskattningen är utformad så att den begränsar ett mer effektivt utnyttjande av befintliga bostäder. Dessa skatteincitament bidrar till problemet med ihållande ökning av hushållens skuldsättning. Företagen har fortsatt att gradvis minska sina skulder under 2016, om än från en hög nivå. De icke-finansiella företagens skulder som andel av BNP har minskat med omkring 20 procentenheter sedan kulmen 2009. Detta har främst varit följden av passiv skuldsanering genom att nettokreditflödet till företagen varit positivt men uppvägt av tillväxt och inflation. Inhemska lån är fortfarande företagens viktigaste finansieringskälla, men storföretagen förlitar sig i allt större utsträckning även på obligationsmarknaden. Det möjliggör alternativ finansiering, men om en större andel av finansieringen kommer från obligationer kan företagen bli mer känsliga för volatilitet och turbulens på finansmarknaderna. De svenska bankgrupperna har en stor och ökande exponering för hushållens bolån, men bankernas kapitalbuffertar förefaller tillräckliga för att stödja detta. De kortsiktiga riskerna med hushållens lånebetalningar verkar vara begränsade, med hänsyn till de låga ränteutgifterna. Samtidigt gör de uppblåsta värderingarna på bostadsmarknaden och de höga skuldnivåerna i förhållande till inkomsterna hushållssektorn sårbar för chocker. Europeiska bankmyndighetens EU-omfattande stresstester 2016 visade dock att bankernas kapitalbuffertar var mer än tillräckliga för att täcka förlusterna i ett sådant negativt scenario. Bostadspriserna har ökat i princip konstant de senaste 20 åren, och ökningen tog fart 2012: de reala bostadspriserna ökade med hela 12 % under 2015, vilket är bland de högsta talen i Europa. I motsats till de flesta europeiska länder genomgick Sverige inte någon större korrigering av bostadspriserna under krisen, och visar inga tecken på en korrigering inom den närmaste framtiden. Bostadspriserna har ökat särskilt kraftigt i Stockholms- och Göteborgsområdena. Denna konstanta prisökning beror delvis på ett strukturellt underutbud av bostäder: bostadsbyggandet har fortsatt att öka men är fortfarande för litet för att tillgodose den starkt växande efterfrågan på bostäder. De politiska åtgärder som har genomförts hittills har inte dämpat prisökningarna på bostäder. Bland annat började ett nytt amorteringskrav på nya bolån med en belåningsgrad över 50 % gälla i juni 2016, men det tycks inte ha haft någon väsentlig inverkan på prisutvecklingen än. Dessutom har reglerna för uppskjuten beskattning av kapitalvinster vid bostadstransaktioner nyligen ändrats, så att marknadens likviditet ska öka och bostadsägare bli mer rörliga. Myndigheterna har också lagt fram en plan i 22 punkter med åtgärder för att öka tillgången till byggbar mark, minska byggkostnaderna och korta ned planprocessen samt införa vissa reformer på hyresmarknaden. Det finns dock fortfarande luckor i åtgärderna. Tillgången till mark, komplexa plan- och byggregler, otillräckliga incitament för kommunerna att stödja nybyggnation, den offentliga infrastrukturens utformning, låg konkurrens i byggsektorn och den stränga hyresregleringen har ännu inte åtgärdats. 3.3 Helhetsbedömning Sverige står inför betydande obalanser i form av hög privat skuldsättning och övervärderade, fortsatt ökande bostadspriser. Den privata sektorns höga skuldsättning, särskilt hushållens, ökar ekonomins sårbarhet för makroekonomiska chocker. Stora behov av skuldsanering kan leda till skadliga effekter på konsumtions-, investerings- och kreditflödena. Bostäderna förefaller vara betydligt övervärderade, vilket innebär en risk för en oordnad korrigering. En stor korrigering kan få negativa återverkningar på de övriga nordiska länderna via finanssystemet. Företagen håller visserligen på att minska sina skulder långsamt, men de kraftigt ökande bostadspriserna har lett till ökad skuldsättning hos hushållen. Hushållens skuldsättning fortsätter att växa snabbt från en rekordhög nivå till följd av konstant ökande bostadspriser i kombination med strukturella faktorer som gynnar lånefinansierade investeringar i fastigheter. Om inget politiskt ingripande görs, kommer troligen de faktorer som driver på de stigande bostadspriserna att finnas kvar. Uppblåsta bostadspriser medför risk för en oordnad korrigering. Den allmänna bostadsbristen kan också hindra arbetskraftens rörlighet och förvärras av den senaste tidens stora inflöde av migranter som behöver billiga bostäder. De politiska åtgärder som har vidtagits för att komma till rätta med dessa obalanser har hittills varit otillräckliga. Myndigheterna har gradvis vidtagit vissa politiska åtgärder för att begränsa ökningen av hushållens skuldsättning de senaste åren, men dessa åtgärder verkar inte ha haft någon större inverkan på ökningarna av bostadspriserna och skuldsättningen. Totalt sett finns brister i politiken för bostadsrelaterad beskattning, makrotillsynsåtgärder och bostadsutbudets och hyresmarknadens funktion. Tabell 3.1:Bedömning av förfarandet vid makroekonomiska obalanser (*) – Sverige 2017 (fortsätter på nästa sida) Tabell (forts.) Källa: Europeiska kommissionen 4. Reformprioriteringar 4.1 Offentliga finanser och skatter

De offentliga finanserna är solida. Sverige ska ha uppnått ett överskott under 2016, trots utgiftsökningar till följd av migrationen. Skuldkvoten väntas fortsätta att sjunka till under 40 % under 2018. De nya ändringarna av det finanspolitiska ramverket väntas ytterligare stärka de offentliga finanserna. De ska ge en nödvändig marginal så att de automatiska stabilisatorerna kan uppfylla sin roll mot bakgrund av en något svagare ekonomisk aktivitet de kommande åren. Landet verkar inte stå inför några större risker för den finanspolitiska stabiliteten på medellång sikt. Det finns dock några mindre medelfristiga risker, främst kopplade till de förväntade effekterna av åldersrelaterade offentliga utgifterna. 4.1.1.Det finanspolitiska ramverket På grundval av en stark institutionell struktur och goda finanspolitiska resultat aviserade myndigheterna några reformer av den finanspolitiska styrningen. Efter ett drygt år av utredande överlämnade en parlamentariskt sammansatt kommitté (överskottsmålskommittén) i september 2016 sitt betänkande (SOU 2016:67, 2016a) ( ), där enighet rådde mellan sju av de åtta partier som var företrädda i kommittén. Med tanke på den breda politiska samsynen utgår man nu från att reformförslaget ska ingå i regeringens uppdaterade proposition om det finanspolitiska ramverket. Ramverkets viktigaste beståndsdelar skulle i princip fortsätta att gälla med vissa numeriska förändringar och klargöranden. Ett av de viktigaste reformförslagen är att sänka överskottsmålet på 1 % av BNP över en konjunkturcykel (som infördes 2007) till 0,33 % av BNP från och med 2019. Med den här sänkningen kommer Sverige att delvis kunna härbärgera den väntade ökningen av kostnaderna för pensionssystemet och samtidigt upprätthålla adekvata säkerhetsmarginaler för ekonomiska fluktuationer ( ). Myndigheterna förklarade att tanken bakom beslutet är att landets finanspolitiska ställning är robust nog. Parallellt ska mekanismen för att övervaka det reviderade överskottsmålet klargöras, vilket åtgärdar de brister som bland andra Europeiska kommissionen har identifierat. Det stärker dessutom det nya målets trovärdighet. Hittills har måluppfyllelsen mätts med hjälp av ett antal indikatorer (t.ex. sju- och tioåriga genomsnitt) utan att man har angett vilken relativ vikt de olika indikatorerna har haft. Nu vill man använda de strukturella saldona för innevarande och kommande år för att fastställa om en avvikelse från överskottsmålet har ägt rum. Om det strukturella saldot under de båda åren tydligt har avvikit från överskottsmålet måste regeringen anta en anpassningsplan med ett slutdatum då de offentliga finanserna ska återgå till målet. I reformen ingår också ytterligare förändringar av ramverket som en komplettering till sänkningen av överskottsmålet. Det gäller bland annat ett nytt skuldankare, en förstärkt roll och ökat oberoende för Finanspolitiska rådet och regelbundna omfattande översyner. Skuldankaret är satt till 35 % av BNP för skulden i den offentliga sektorn och ska koppla samman finanspolitiken och målet om långsiktigt hållbarhet på ett bättre sätt. Om skuldkvoten skulle skilja sig från skuldankaret med mer än 5 procentenheter måste regeringen i en särskild skrivelse till riksdagen redogöra för vad som orsakat avvikelsen och hur man avser att hantera den. Det finanspolitiska rådet ska stärkas genom att i) ge det en mer framträdande roll i övervakningen av överskottsmålet, ii) göra förfarandet för att utse rådets medlemmar mer oberoende, och iii) ge rådet i uppdrag att regelbundet utvärdera de officiella makroekonomiska prognoserna. Regelbundna översyner av Sveriges finanspolitiska ramverk planeras vart åttonde år och de ska vara inriktade på om de numeriska målen är lämpliga mot bakgrund av den ekonomiska och demografiska utvecklingen. 4.1.2.Utvecklingen på skatteområdet Sveriges allmänna skattetryck är relativt högt jämfört med andra EU-länder. Skattetrycket är 44,2 % av BNP, jämfört med 40,0 % i EU som helhet. Med tanke på myndigheternas avsikt att prioritera offentliga investeringar med koppling till integration och mottagande av flyktingar, klimatomläggning och jämställdet framför skattesänkningar, väntas trycket förbli i stort oförändrat. I budgetpropositionen för 2017 finns små ändringar av skattesystemet. Landet har en av de högsta skattekvoterna i förhållande till BNP i EU på produktion och import och på inkomster och förmögenhet. I den nya budgetpropositionen finns bara några begränsade justeringar av de lägsta och högsta inkomstskattesatserna för privatpersoner. Den relativt höga nivån på hushållens skuldsättning är en stor utmaning och skatteåtgärder skulle kunna verka dämpande. Det planeras dock ingen översyn av beskattningen på boende, t.ex. ränteavdrag och fastighetsskatt. Bristen på reformer på det här området riskerar att bidra till en ökande skuldsättning i hushållen (se avsnitt 4.2). Återkommande fastighetsskatter anses vara bland de mest tillväxtvänliga och minst snedvridande skatterna och att se över de generösa ränteavdragen skulle kunna öka skatteintäkterna när räntorna börja stiga igen från sina nuvarande mycket låga nivåer. Skattereformerna syftar också till att ytterligare öka sysselsättningen och främja en grönare och mer hållbar ekonomi. För att främja nya jobb och entreprenörskap innehåller budgeten för 2017 några ändringar av skattesystemet, nämligen incitament för egenföretagare att anställa personal och ett nytt momsundantag för småföretag. För att göra ekonomin grönare innehåller budgeten några förslag avseende energiskatter: man ska avveckla effektskatten på kärnkraftsel och sänka fastighetsskatten för vattenkraftsanläggningar. 4.1.3.Den offentliga skuldens hållbarhet Sverige förefaller stå inför låga risker avseende den finanspolitiska hållbarheten på medellång till lång sikt. Den offentliga skulden uppgick till 41,0 % av BNP 2016, betydligt under fördragets referensvärde på 60 % av BNP, och förväntas sjunka till 37,6 % av BNP 2018. På längre sikt väntas de pensionsreformer som tidigare har genomförts att hålla tillbaka pensionsutgifterna. Offentliga utgifter för långvarig vård och omsorg kommer enligt prognoserna att öka i samma takt som EU-genomsnittet. Demografiska förändringar innebär att utgifterna för långvarig vård och omsorg kan väntas öka kraftigt, från 3,6 % av BNP under 2013 (bland de högsta nivåerna i EU) till 5,1 % av BNP 2060 (Europeiska kommissionen, 2015b). Det motsvarar en ökning med 41 %, vilket är jämförbart med EU-genomsnittet. Den befolkningsandel som får långvarig vård och omsorg är relativt hög i EU-termer, medan den underliggande nivån på behovet som indikatorer( ) tyder på i stort ligger i linje med EU-genomsnittet. Sektorn för långvarig vård och omsorg är inte helt effektiv. Resurserna är inte inriktade på de som behöver vården mest och som har minst råd att betala för den. Dessutom är andelen som får institutionsvård (och inte vård i hemmet) och rollen för vårdförmåner (i stället för kontanter) för att stödja mottagare av långvarig vård och omsorg relativt stor och gör systemet mindre flexibelt.

4.2. Finanssektorn 4.2.1.Banksektorn (*) ( ) Översikt Den svenska banksektorn har vuxit kraftigt under de senaste årtiondena och dominerar nu de nordisk-baltiska finansmarknaderna. Sektorns tillgångar är tre gånger större än Sveriges BNP, medan det egna kapitalet överlag har varit stabilt i förhållande till tillgångarna (diagram 4.2.1). Diagram 4.2.1:Banksystemets tillgångar i förhållande till BNP (%) Källa: Riksbanken. Bankernas kapitaltäckningskvot – mätt i förhållande till riskvägda tillgångar – har också ökat över tiden. Den genomsnittliga kärnprimärkapitalkvoten (CET1-kvoten) låg på 19,2 % i slutet av september 2016, vilket är bland de högsta värdena i EU (diagram 4.2.2). Men den förstärkta kapitaltäckningskvoten beror främst på en stegvis sänkning av densiteten hos bankernas riskvägda tillgångar. Delvis på grund av att Basel I:s riskviktsgolv har tagits bort från exponeringsberäkningarna ( ) har banktillgångarnas genomsnittliga riskviktning fallit på senare år, vilket automatiskt lett till en ökning av kapitaltäckningskvoterna. Omvänt har kapitaltäckningsmåtten i förhållande till de totala (icke-riskvägda) tillgångarna legat på en stabil nivå över tid (diagram 4.2.2). I genomsnitt uppgick det totala kärnprimärkapitalet till cirka 3,8 % av bankernas balansräkningar i slutet på september 2016, medan den genomsnittliga bruttosoliditeten för de fyra svenska storbankerna låg på 4,4 %. Diagram 4.2.2:Svenska bankers kärnprimärkapital (CET 1) i förhållande till riskvägda och totala tillgångar (%) Källa: Riksbanken. Att kapitalkvoterna har förbättrats är också kopplat till att Finansinspektionen har infört särskilda kapitalbuffertar. Sverige är det enda EU-land som har ett kontracykliskt kapitalbuffertvärde skilt från noll. Det kontracykliska kapitalbuffertvärdet aktiviserades på 1 % 2014, och har höjts till 1,5 % (från den 27 juni 2016) och ytterligare till 2 % (från den 19 mars 2017). Syftet är att undvika att finansiella obalanser växer fram med tanke på var man för tillfället befinner sig i den makroekonomiska och finansiella cykeln. Kraven på kärnprimärkapitalet för större banker är också högre än i andra EU-länder. Det ska uppgå till minst 12 % (mot ett minimikrav på 7 % för alla banker i EU) på grund av att de fyra storbankerna har identifierats som ”systemviktiga institut”, vilket speglar deras strukturella systemrisker ( ). Bankernas lönsamhet är bland de högsta i Europa. Enligt Europeiska bankmyndigheten var sektorns avkastning på eget kapital i september 2016 i genomsnitt 13 % (diagram 4.2.3), vilket är mer än dubbelt så högt som EU-genomsnittet på 5,4 %. De här positiva resultaten beror i stort på den låga densiteten hos bankernas riskvägda tillgångar och följaktligen på deras små kapitalbaser i förhållande till storleken på deras totala balansräkningar. Diagram 4.2.3:Banksystemets avkastning på eget kapital (%), 3:e kvartalet, 2016 Källa: Europeiska bankmyndigheten. Den goda kvaliteten på tillgångarna har hittills varit en styrka för banksektorn, också i jämförelse med andra EU-länder (diagram 4.2.4). Enligt Europeiska bankmyndigheten var i september 2016 den genomsnittliga andelen nödlidande lån cirka 1,0 %, ett av de lägsta värdena i EU och mycket lägre än EU-genomsnittet på 5,4 %. Låntagarnas höga betalningsförmåga och betalningsdisciplin bidrar till den låga andelen. Dessutom spelar det mycket effektiva offentliga systemet för skuldindrivning till det här. Den genomsnittliga täckningsgraden för nödlidande lån är 28,6 %, vilket är lägre än EU-genomsnittet på 43,9 %. Diagram 4.2.4:Andelen nödlidande lån i den totala låneportföljen (%), 3:e kvartalet 2016 Källa: Europeiska bankmyndigheten. Viktiga risker och stresstestresultat De svenska bankkoncernernas exponering för hushållens bolån har ökat stort på senare år. Skälet är en växande efterfrågan på bolån som drivs på av fallande räntor och snabba prisökningar på bostäder (se avsnitt 4.2.3). Medan hushållens skuldsättning blir allt större i förhållande till deras inkomster, är hushållens ränteutgifter likväl historiskt låga (diagram 4.2.5). Det tyder på att de omedelbara riskerna för räntebetalningsproblem är begränsade. Kombinationen av ständigt högre bostadspriser (diagram 4.2.7) och höga skuldnivåer gör hushållssektorn sårbar för chocker (se Risker och politiska åtgärder i avsnitt 4.2.3). Om ett stort prisfall inträffar på bostadsmarknaden är det troligt att denna sårbarhet får återverkningar på hela ekonomin och det finansiella systemet. På grund av de svenska bankernas betydelse i regionen skulle de danska, finska och norska ekonomierna också kunna påverkas. Diagram 4.2.5:Räntebetalningarnas andel av hushållens inkomster Källa: Riksbanken. En nedgång på bostadsmarknaden skulle kunna leda till ökande finansieringskostnader för de svenska bankerna, med tanke på deras beroende av de internationella finansmarknaderna. Relationen mellan utlåning/inlåning uppgick till 213 % i september 2016, vilket visar att inhemsk inlåning finansierar mindre än hälften av bankernas låneportfölj. För att täcka finansieringsgapet utfärdar bankerna skuldförbindelser, som till stor del köps av utländska investerare. Om de utländska investerarnas uppfattning om att riskerna i banksektorn ökar, kan det därför leda till en plötslig ökning av bankernas finansieringskostnader, vilket förstärker effekterna av ett eventuellt prisfall på den inhemska bostadsmarknaden. Europeiska bankmyndighetens EU-omfattande stresstest visar att riskerna är små att de fyra svenska storbankerna drabbas av kapitalbrist. Man kom fram till att deras kapitalbuffertar var mer än tillräckliga för att absorbera förluster i det negativa scenariot. Minskningen i CET1-kvoten (dvs. med avdrag för övergångseffekter) i det här scenariot sträckte sig från 187 punkter för Swedbank till 270 punkter för Svenska Handelsbanken (i genomsnitt cirka 234 punkter). Det gav bankerna i urvalet en CET1-kvot på i genomsnitt 16,6 % i slutet av 2018, vilket är mycket högre än genomsnittet på 9,2 % för hela urvalet EU-banker. På grund av de låga riskvikter som svenska bankers interna modeller generarar finns det ändå viss oro kvar ifråga om sårbarheten i banksektorn. Riksbanken har flaggat för vikten av att införa bruttosoliditetskrav som komplement till de riskvägda kapitalkraven och pekar på att de kapitalkravens brister skulle kunna leda till att bankerna inte har tillräckligt kapital. Av samma skäl har Riksbanken också påpekat att det finns skäl att överväga en ytterligare skärpning av de gällande riskvägda kapitalkraven (Riksbanken, 2016). Politiska åtgärder för makrotillsyn

Sverige har inför en rad makrotillsynsåtgärder för att ta kontroll över de risker som förknippas med ökande bolåneskulder och stigande bostadspriser. Såsom nämnts ovan (se Översikt) har Finansinspektionen steg för steg inför ett antal särskilda kapitalbuffertar för bankerna. Sedan 2007 tillämpar Finansinspektionen dessutom strängare krav (100 %) för riskvägning av exponeringar som garanteras av hypotekslån till affärsfastigheter, och i september 2014 införde man en ökning av golvet för riskvikter från 15 % till 25 % på bolåneverksamhet för banker som tillämpar en internratingsbaserad metod. Dessutom har Finansinspektionen inför ett antal specifika makrotillsynsåtgärder för att bromsa utvecklingen med stigande bostadspriser i kombination med hushållens ökande skuldsättning, t.ex. det nya amorteringskravet för bolån (se Risker och politiska åtgärder i avsnitt 4.2.3). De här makrotillsynsåtgärderna har inte visat sig ha någon större effekt och oron för den makroekonomiska och finansiella stabiliteten har därför ökat. Bolåneskulderna har fortsatt att öka i högre takt än inkomsterna, och fastighetspriserna har fortsatt att öka från redan höga nivåer. Därför har flera svenska och internationella institutioner (Sveriges Riksbank, 2016, Finansinspektionen, 2016a, IMF, 2016, samt Europeiska kommissionen, 2016a) flaggat för ökande makroekonomiska och finansiella stabilitetsrisker. Europeiska systemrisknämnden – som under 2016 gjorde en EU-omfattande framåtblickande utvärdering av sektorn för bostasfastigheter i EU-länderna – utfärdade en formell varning till Sverige (och sju andra EU-länder) om sårbarheter i sektorn för bostadsfastigheter. Varningen offentliggjordes den 28 november 2016. Till följd av ändringar av Nordeakoncernens juridiska form har Finansinspektionens ansvar för den nordiska regionen blivit mycket större, vilket illustrerar vikten av att myndigheten har ett flexibelt och ändamålsenligt makrotillsynsuppdrag ( ). Den 1 januari 2017 omvandlade Nordeakoncernen – som är verksam i alla nordiska och baltiska länder – de flesta av sina dotterbolag till filialer. För omorganisationen utövades tillsynen över dotterbolagen i Finland, Danmark och Norge av respektive nationell behörig myndighet (ECB i Finland). I enlighet med det fjärde kapitalkravsdirektivet, som tilldelar tillsynen av utländska filialer till hemmedlemslandets behöriga myndighet, är Finansinspektionen nu ansvarig för tillsynen av de tidigare utländska dotterbolagen. Eftersom nästan två tredjedelar av Nordeas utlåning görs utanför Sverige får Finansinspektionen ett ansenligt extra ansvar som också har följder för resurserna. För att hantera den här situationen har de nordiska finanstillsynsmyndigheterna och ECB upprättat ett ramavtal ( ) om informationsutbyte, tillsynsansvar och samarbete, makroprudentiell tillsyn, insättarskydd och återhämtnings- och resolutionsplanering. I samband med den pågående översynen av Finansinspektionens mandat (se Risker och politiska åtgärder i avsnitt 4.2.3) vore det önskvärt om man tog tillbörlig hänsyn till myndighetens breda ansvar för det finansiella systemet i den nordiska regionen. 4.2.2.Bostadsmarknaden (*) Utvecklingen på bostadsmarknaden Bostadspriserna i Sverige har ökat snabbt och varaktigt sedan i mitten på 1990-talet. Det beror delvis på globala ekonomiska tendenser, framför allt på fallande räntor och allmänt gynnsamma kreditvillkor. Landet sticker dock ut som ett av mycket få europeiska länder som haft stora bostadsprisökningar både före och efter finanskrisen, utan några betydande korrigeringar (diagram 4.2.6). Under 2015 steg de reala bostadspriserna med 12 % (12-månadersförändring, 13,1 % i nominella termer) – bland de högsta tillväxttakterna i EU. Under 2016 avmattades prisökningen något jämfört med 2015, men var ändå högre än inkomstökningen: den var 8,6 % (12-månadersförändring, i nominella termer) i december 2016 ( ). Diagram 4.2.6:Reala bostadsprisökningar (index, 2010=100) Källa: Europeiska kommissionen. Den snabba bostadsprisökningen drivs delvis av starka fundamenta, men indikatorerna tyder ändå på tilltagande övervärderingar. Befolknings- och inkomstökningarna har legat väl över EU-genomsnittet under det senaste årtiondet och utvecklingen har gått mot ökad urbanisering, som tyder på att kan finnas vissa grundläggande skäl för relativt stora bostadsprisökningar. Det verkar dock som om prisnivåerna och fundamenta skiljer sig allt mer åt och gapet blir allt större (Europeiska kommissionen, 2016a). Sedan slutet på 2015 tyder en kombination av värderingsindikatorer på att bostadspriserna är övervärderade med cirka 35 %, vilket är bland de högsta nivåerna i EU (diagram 4.2.7). Medan sådana skattade värderingar bör tolkas med försiktighet, pekar de ändå på potentiella sårbarheter kopplade till bostadsmarknaden. De stämmer också överens med observationen att bostadsprisökningarna har fått draghjälp av ett antal välkända strukturella problem som stör efterfråga, tillgång och allokeringseffektivitet på bostadsmarknaden. Diagram 4.2.7:Skattning av värderingsgapet och de senaste bostadsprisökningarna: Sverige och andra EU-länder Källa: Europeiska kommissionen och

Banken för internationell betalningsutjämning. Problem på efterfrågesidan Effekterna av fallande boräntor på efterfrågan på bostäder har förstärkts av flera specifika strukturella inslag på den svenska bolånemarknaden. Penningpolitiken i Sverige har blivit alltmer ackommoderande på senare år mot bakgrund av dämpad global tillväxt och låg inflation (se avsnitt 1). Ett fortsätt räntefall fungerar oundvikligen som en naturlig medvind för fastighetsmarknaden, men långa lånetider, låga amorteringskrav (dvs. återbetalning av skulden) och en hög andel bostadslån med rörlig ränta (läs mer i avsnitt 4.2.3) har förstärkt effekten. Det har fått till följd att lånekostnadernas andel av inkomsterna har sjunkit till nivåer som före krisen trots att bostadspriserna och skuldnivåerna har fortsatt att öka (Finansinspektionen, 2016b). Den här ömsesidigt förstärkande dynamiken med stigande bostadspriser och snabb skuldökning är en stor sårbarhet för Sverige, och gav upphov till en formell varning från Europeiska systemrisknämnden (se avsnitt 4.2.1). Skattesystemet gynnar ägarbebodda bostäder framför andra investeringar, särskilt när de är finansierade med bolån. Enligt inkomstskattesystemet beskattas avkastning på finansiella investeringar normalt till 30 %. Dock beskattas inte imputerad hyra (den effektiva avkastningen för bostadsägare på deras bostadsinvestering). Det kompenseras i viss grad av beskattning på fastighetsägande. Eftersom den årliga fastighetsskatten omfattas ett lågt tak( ) blir resultatet en mycket gynnsam skattebehandling av ägarbebodda bostäder jämfört med andra investeringar, och låga övergripande skatteintäkter internationellt sett (Europeiska kommissionen, 2016a, s. 30). Dessutom kan man vanligtvis dra av 30 % av sina bolåneräntor( ), vilket på ett effektivt sätt subventionerar finansieringen av bostadsköp med bolån. Sett ur hushållens perspektiv främjar detta ytterligare ett (skuldfinansierat) bostadsägande framför andra investeringsmöjligheter (som normalt sett inte på ett enkelt sätt kan användas som säkerhet för lån) och framför hyresbostäder. Att reformera den gynnsamma skattebehandlingen av bostadsägande och bolån skulle kunna bidra till att tygla de ökande bostadspriserna och hushållens ökade skuldsättning, samtidigt som det främjar sysselsättning och konsumtion. En utfasning av skattelättnaden för boräntor och/eller införandet av en återkommande fastighetskatt av rätt omfattning skulle skapa ett skatteutrymme att sänka skatten på arbetsinkomster, som är bland de mest skadliga för tillväxten (Europeiska kommissionen, 2014). Dessutom skulle sådana reformer genom sin utformning kunna minska efterfrågan på bostäder och bolån. Simuleringar med hjälp av Europeiska kommissionens Quest-modell tyder på att en fullständig avveckling av avdragsrätten för bolåneräntor, där skattebesparingarna används till att minska skattekilen på arbete, kan få fart på sysselsättning och konsumtion på lång sikt med 0,2–0,3 %. Tillväxttaken för hushållens skulder skulle sjunka med cirka 1,2 % av BNP (Burgert et al., 2016). Liknande effekter skulle kunna uppnås genom att höja den återkommande fastighetsskatten för att möjliggöra en jämförbar skatteväxling bort från inkomstskatter. Det viktiga är att simuleringarna tyder på att de här alternativen inte skulle leda till en ”buklandning” för bostadspriserna. Dessutom skulle reformer av den återkommande fastighetsbeskattningen och avdragsrätten för bolåneräntor bidra till minskad ojämlikhet. Finanspolitiska rådets analyser har visat att effekten av sådana skattereformer i stort skulle vara progressiva, eftersom de hushåll som i dagsläget drar störst nytta av den gynnsamma skattebehandlingen av bostadsägande och bolån tenderar att vara höginkomsthushållen (Finanspolitiska rådet, 2016). Simulationer som gjorts av Europeiska kommissionens gemensamma forskningscentrum med hjälp av Euromods mikrosimuleringsmodeller bekräftar den progressiva effekten av reformer av skattelättnaden för bolån. Problem på utbudssidan En viktig bidragande faktor till Sveriges ihållande bostadsprisökningar är den strukturella bostadsbristen. Nyproduktionen har tagit fart på senare år (dock från låga nivåer) och ska enligt prognoserna öka ytterligare 2017. Men den är mycket lägre än behovet av nya bostäder (diagram 4.2.8). Bostadsbristen är geografiskt sett ganska jämnt fördelad, men tenderar att vara särskilt svår på större orter. Bristen på hyreslägenheter är särskilt markant i de större städerna. Det driver i sin tur hushåll som annars kanske vill hyra att istället köpa sin bostad, vilket förvärrar bristen (och prisstegringarna) på marknaden för bostadsägande. Diagram 4.2.8:Nyproduktion, inklusive ombyggnad netto i förhållande till uppskattat behov Källa: SCB (historiska data) och Boverket (skattningar för 2016, 2017 och förväntat behov). Byggverksamheten har visserligen ökat kraftigt de senaste åren, men jämfört med de snabba prisstegringarna på bostäder är byggsektorns svar på utbudsproblemen ändå svagt. Trots snabba bostadsprisökningar (och höga absoluta prisnivåer) med internationella mått mätt ligger bostadsinvesteringarnas andel av BNP kvar på en nivå under EU-genomsnittet. Direkta åtgärder på utbudssidan som svar på bostadsprisökningarna visar också att Sverige har nått betydligt sämre resultat än jämförbara länder i det här avseendet (diagram 4.2.9). Det bekräftas också av analyser av utbudselasticiteten i olika svenska regioner (IMF, 2015). Diagram 4.2.9:Utfärdade bygglov per befolkningsenhet jämfört med bostadsprisökningarna (2011–2015) Källa: European Mortgage Federation och Europeiska kommissionen.

Strukturella flaskhalsar för nybyggnationen kringskär bostadsutbudet. Det råder brist på exploaterbar mark och det beror till viss del på att en stor andel byggbar mark ägs av kommunerna. De kan ha ekonomiska incitament för att göra market tillgänglig etappvis istället för vid den tidpunkt den behövs mest (Europeiska kommissionen, 2015a). Stadsplanerings- och byggregler är tämligen besvärliga och krångliga, och standarderna kan skilja sig åt mellan kommunerna, vilket skapar en fragmenterad marknad med sämre effektivitet och osäkerhet för byggföretagen (Europeiska kommissionen, 2016a). Dessutom kan tidsåtgången för att få bygglov vara mycket längre än i andra länder (Emanuelsson, 2015) vilket ökar de ekonomiska riskerna för byggprojekt och försenar nytt utbud. Byggsektorn kännetecknas dessutom av stelheter som har inverkat på produktivitetsökningarna och begränsat konkurrensen bland byggherrarna och gjort att byggkostnaderna i Sverige är bland de högsta i OECD. Marknadskoncentrationen i byggsektorn är fortsatt hög, vilket tyder på att konkurrensen är relativt dålig. Bland de 50 största byggföretagen står de tre främsta för nästan 60 % av omsättningen (Sveriges Byggindustrier, 2016). Mellan 2009 och 2013 gick över 40 % av allmännyttans upphandlingar till de här tre byggentreprenörerna (SOU, 2015:105, s. 173). Konkurrensen mellan byggherrarna för större offentliga bostadsprojekt verkar redan vara begränsad på anbudsstadiet: i nära 45 % av de allmännyttiga bostadsföretagens upphandlingar är antalet anbudsgivare begränsat till tre eller färre, och för en tämligen stor minoritet (cirka 10 %) finns bara en anbudsgivare. De tre största byggentreprenörerna har också märkbart högre rörelsemarginaler än genomsnittet i sektorn, vilket främst beror på deras projektutvecklingsverksamhet. De här iakttagelserna stämmer överens med tidigare analyser som pekar på svag konkurrens i den svenska byggsektorn, främst på grund av att det är svårt för små och utländska företag att få delta i större byggprojekt (Europeiska kommissionen, 2015a och 2016a samt Emanuelsson, 2015). Vertikal integration av projektutveckling och byggnation kan inverka negativt på konkurrensen. Konkurrensverket har pekat på att byggherrar utan egen projektutveckling kan vara beroende av större, vertikalt integrerade konkurrenter, t.ex. som underleverantörer (Konkurrensverket, 2015). Delvis till följd av den svårhanterliga planprocessen kan etablerade företag med goda kontakter och marktillgångar och större projektportföljer kontrollera bostadsutbudet och hålla uppe priserna (SOU, 2015). Kommunerna kan spela en roll i att öka konkurrensen mellan byggentreprenörerna och rent allmänt snabba på byggprocessen, men verkar låta bli att använda en del av sina relevanta befogenheter. Kommunernas tilldelning och försäljning av mark är en mycket viktig faktor för byggandet. Men en utredning av Konkurrensverket visade att flera kommuner verka sakna tillräckliga resurser för användning och planering av mark, och de använder framför allt inte sin befogenhet att kräva att bostäder verkligen byggs (Konkurrensverket, 2015). Kommunerna skulle kunna motverka de negativa effekterna på konkurrensen till följd av etablerade byggentreprenörernas kontroll av marktillgångar genom att villkora markförsäljning och se till att marken verkligen bebyggs. Eftersom snabbt växande byggelse inte alltid ligger i kommunernas intresse (t.ex. på grund av nödvändiga infrastrukturinvesteringar) kan det krävas lämpligt stöd från staten. Hinder för ett effektivt utnyttjande av det befintliga bostadsbeståndet Sveriges hårt reglerade hyresmarknad skapar inlåsnings- och utestängningseffekter. På hyresmarknaden råder några av de starkaste skyddsreglerna för hyresgästen och den högsta nivån av hyreskontroll ( ) i EU (diagram 4.2.10). Skillnaderna mellan marknadshyror och förhandlade hyror växer, särskilt i de större städerna och det skapar stora obalanser i utbud och efterfrågan och långa köer för att få en hyresbostad (t.ex. i genomsnitt drygt 8 års kötid i Stockholm). Det får till följd att hyresgästerna inte har några ekonomiska incitament att flytta, även om deras bostad inte längre helt tillgodoser deras behov ( ). Statistik över flyttbenägenhet visar att hyresgäster med en hyra som ligger under marknadshyran tenderar att flytta hälften så ofta som den minoritet som hyr till marknadshyra (Europeiska kommissionen, 2015c). Omvänt har de som försöker ta sig in på bostadsmarknaden, t.ex. studenter, unga hushåll och nyanlända, stora problem att ta sig in på marknaden, vilket skapar en utestängningseffekt. Den bristande kopplingen mellan förhandlade hyror och marknadshyror har inverkat negativt på utbudet av hyresbostäder, särskilt i de större städerna. Hyresnivåer som är lägre än marknadsvärdet kombinerat med höga markpriser skapar ekonomiska incitament att hellre bygga bostadsrätter än hyreslägenheter ( ). De främjar också omvandlingen av hyreslägenheter till bostadsrätter, vilket ytterligare förvärrar bristen på hyresbostäder (Europeiska kommissionen, 2015a). Det här har blivit särskilt problematiskt i storstadsområdena. I Stockholmsregionen gällde till exempel att för varje ny hyresenhet som byggdes under 1990- och 2000-talen omvandlades tre till bostadsrätter (Emanuelsson, 2015). Diagram 4.2.10:Hyreskontrollindex (1) och index över relationen hyresgäst–värd (2) för Sverige och andra EU-länder Källa: Cuerpo et al. (2014). Förutom de direkta välfärdsförlusterna med koppling till en suboptimal användning av hyresbeståndet så finns det negativa följdverkningar för arbetskraftens rörlighet och social rättvisa. Inlåsningseffekterna och utestängningseffekterna på hyresmarknaden kan göra det svårt för arbetstagare att flytta till orter med de bästa chanserna att hitta ett jobb. Dessutom kan den hårda hyresregleringen i kombination med svårt brist på hyresbostäder med rimlig hyra förvärra ojämlikheten och de sociala problemen. Det drabbar främst låginkomsthushåll som inte har råd att köpa sin bostad, och bidrar till den relativt höga nivån på trångboddhet bland socialt utsatta grupper, t.ex. utomeuropeiska invandrare (OECD, 2017). Skatten på realisationsvinsten vid fastighetsförsäljning kan göra det dyrt för bostadsägare att flytta och skapar inlåsningseffekter på marknaden för ägarbebodda bostäder. Sverige tar ut en skatt på 22 % på vinsten vid bostadsförsäljningar, även då bostadsägaren säljer en bostad och köper en annan (så att ingen vinst faktiskt görs). De stora prisstegringarna de senaste två årtiondena innebär att många hushåll som har ägt sin bostad i många år ställs inför höga, avskräckande flyttkostnader. Det drabbar främst äldre hushåll som bor i större familjebostäder och som vill flytta till något mindre, ofta med ett praktiskt, centralt läge. Problemet lindras något av möjligheten att få uppskov med betalningen av (delar) skatten på vinsten, men inte helt (läs mer i Politiska åtgärder). En reform av kapitalvinstbeskattning för att ta bort inlåsningseffekterna kan bidra till att fler familjebostäder kommer ut på marknaden, vilket kan öka den övergripande rörligheten på marknaden för småhus och bostadsrätter. Politiska åtgärder De politiska åtgärdena på bostadsmarknadens efterfrågesida har inriktats på att hålla utlåningen i schack med hjälp av makrotillsynsåtgärder. Sedan 2010 har Sverige stegvis infört ett antal åtgärder för att få kontroll de växande bolåneskulderna (och därmed bostadsefterfrågan). Bland åtgärderna finns begränsningar av lånens andel av bostadsvärdet, justering av bankernas riskviktsgolv och – senast i juni 2016 – en formell amorteringsregel som säger att de flesta nya bolån måste betalas av med minst 1 % per år (läs mer om det nya amorteringskravet och andra makrotillsynsåtgärder i avsnitt 4.2.3). Det nya amorteringskravet på bolån verkar hittills ha haft begränsad effekt på bostadspriserna. Det är naturligtvis svårt att ringa in den exakta effekten av amorteringsregeln ( ), men det verkar som det inträffade en kort utplaning av prisökningarna i de flesta områden då regeln infördes (särskilt i Stockholm, där lägenhetspriserna faktiskt sjönk något under sommarmånaderna). Men marknaden återhämtade sig generellt sett snabbt under hösten. För helåret 2016 avmattades prisökningarna betydligt på vissa orter och i vissa segment. I Stockholm steg exempelvis bostadsrättspriserna med runt 5 % förra året mot 18 % 2015 ( ). Men i andra städer som Malmö steg priserna faktiskt snabbare jämfört med 2015. Bostadsmarknaden kyldes av något totalt sett under 2016, men prisökningarna var ändå högre än inkomstökningarna och är fortsatt höga internationellt sett. Sverige har på senare år stegvis infört flera åtgärder för att öka utbudet på nya bostäder. Politiska åtgärder har främst inriktats på att rationalisera plan- och överprövningsprocesserna för att förkorta ledtiderna och göra dem mer förutsägbara. Man har också förenklat bygg- och stadsbyggnadsregler och mer generellt minskat byråkratin kring nyproduktionen (Europeiska kommissionen, 2015a och 2016a, samt Emanuelsson, 2015). Det har också förekommit visst blygsamt budgetstöd till nyproduktionen, antingen i form av investeringssubventioner för vissa former av hyresbostäder (t.ex. studenter eller äldre) eller allmänna byggbonusar för att uppmuntra kommunerna att främja bostadsbyggandet. I juni 2016 lade regeringen fram ett bostadspolitiskt paket med 22 punkter för att åtgärda flera flaskhalsar på utbudssidan och effektivisera bostadsektorn i stort. Planen kom till sedan partipolitiska överläggningar om en mer långtgående reform för att ta itu med både efterfrågesidans problem (också beskattning) och brister på utbudssidan avlutades utan någon övergripande överenskommelse. Istället innehåller 22-punktspaketet en samling mer begränsade förslag som har brett stöd över partigränserna och hos intressenternas organisationer. Målet är att se till att större markområden blir tillgängliga för bostadsbyggande, minska byggkostnaderna genom att ytterligare rationalisera byggreglerna och förkorta planprocessens ledtider och åtgärda ett antal specifika brister på hyresmarknaden ( ). Eftersom flera av de underliggande förslagen kräver en större översyn och samråd med intressenterna, kommer det att ta tid innan förslagen är färdiga och det råder en viss osäkerhet kring hur de i slutändan kommer att genomföras. Det är därför svårt att i dagsläget bedöma deras genomslag. Som en del av 22-punktspaketet ändras regeln om uppskov med skatten vid bostadsförsäljningar, men detta kommer troligtvis bara att få en måttlig effekt på rörligheten för ägarbebodda bostäder. Ändringen innebär att man för försäljningar mellan juni 2016 och juni 2020 kan få uppskov från att betala hela skatten på vinsten om man säljer sin bostad för att köpa en ny (tidigare fanns ett tak för uppskovsbeloppet). Reformen ska åtgärda de inlåsningseffekter på marknaden för ägarbebodda bostäder som skapats av den relativt höga skatten på realisationsvinster. Man kan förvänta sig en viss förbättrad rörlighet på marknaden till följd av reformen, men den kommer sannolikt inte att motsvara effekten av en mer omfattande reform av transaktionskostnader som åtgärdar den faktiska förmögenhetsminskning som skattskyldigheten på kapitalvinster innebär, och inte bara dess omedelbara effekt på kassaflödet. 4.2.3.Skuldättningen i den privata sektorn (*) Utvecklingen av hushållens skuldsättning Hushållens skulder har fortsatt att växa snabbt från redan historiskt höga nivåer. De har det senaste årtiondet befunnit sig på en varaktig uppåtgående trend och har stigit snabbare än EU-genomsnittet och i viktiga jämförbara länder, där bara Finland har en skuldökning som kan mäta sig med Sveriges (diagram 4.2.11). I flertalet länder med relativt hög skuldsättning i hushållen (t.ex. Nederländerna, Danmark och Storbritannien) avtog skuldökningen efter finanskrisen då hushållen inledde en skuldsaneringsprocess, men i Sverige såg man ingen betydande avmattning. Under 2016 steg hushållens skulder med 7,1 % ( ) och uppgick till nära 86 % av BNP. Diagram 4.2.11:Ökningen av hushållens skulder (index, 2005=100) Källa: Europeiska kommissionen.

Skulderna är alltmer ojämnt fördelade mellan hushållen.

Bland hushåll med bolån tenderar de som har tagit sitt bolån på senare tid att vara mer belånade. Skulden i förhållande till inkomsten för nya låntagare beräknades till 406 % 2015, vilket är en ökning från 387 % för 2014 och 325 % för 2011 (Finansinspektionen, 2016b). Dessutom har den andel låntagare som har mycket höga skulder i förhållande till inkomsten ökat stadigt: för omkring 17 % var skulden i förhållande till inkomsten över 600 % för 2015, där den motsvarande andelen var 14,8 % för 2014 och cirka 10 % för 2011 (diagram 4.2.12). Yngre och låginkomsthushåll tenderar att vara särskilt högt belånade (Ölcer och van Santen, 2016 samt Europeiska kommissionen (2016a). Diagram 4.2.12:Andelen hushåll med olika skuldkvoter, nya lån (andel hushåll i % av samtliga) Källa: Finansinspektionen. Drivkrafter för ökningen av hushållens skulder Ökningen av hushållens skulder beror främst på högre bolån. Ökningen av hushållens skulder beror nästan uteslutande på lån för fastighetsköp. Konsumtionslån utgör en relativt liten andel av den totala utlåningen som grovt räknat är lika stor (i förhållande till BNP) som i andra europeiska länder (diagram 4.2.13). Bolåneökningen drivs på av ihållande bostadsprisökningar tillsammans med strukturella faktorer som gynnar (bolånefinansierade) fastighetsinvesteringar. Snabba bostadsprisökningar (se avsnitt 4.2.1) och bolåneökningar tenderar att förstärka varandra: högre bostadspriser leder till högre bolån genom att värdet på den underliggande säkerheten ökar, och ökande bolånenivåer ger större totala investeringsbelopp som flödar till det begränsade bostadsutbudet och fortsätter att pressa upp priserna. I Sverige förstärks den här dynamiken ytterligare av stadigt fallande bolåneräntor och strukturella faktorer som leder till lägre lånekostnader: Skattebehandling av ägarbebodda bostäder och bolån är gynnsam (läs mer i avsnitt 4.2.2). Bolånen tas oftast till rörlig ränta: cirka 70 % av nya och 64 % av alla utestående bolån är kopplade till de korta räntorna (European Mortgage Federation, 2016), vilket därmed sänker lånekostnaderna i ett läge med fallande räntor. Diagram 4.2.13:Lån till hushållen: lån till fastighetsköp och konsumtionslån i Sverige jämfört med genomsnittet i euroområdet Källa: ECB och Europeiska kommissionen. Svenska bolåneavtal kännetecknas historiskt sett av långa löptider jämfört med andra EU-länder (diagram 4.2.14), vanligtvis i kombination med låga amorteringskrav (dvs. återbetalning av kapitalet). Det förstärker ytterligare den relativa effekten av låga räntor på månatliga bolånebetalningar ( ). Diagram 4.2.14:Representativa löptider för bolån, 2015 (antal år) Källa: Europeiska systemrisknämndens rapport om bostadsfastigheter och finansiell stabilitet i EU (2015). Risker och politiska åtgärder Konstant ökande skuldsättning i hushållen tillsammans med snabbt ökande bostadspriser gör den svenska ekonomin sårbar för chocker. Om det inträffar en betydande ökning i riskpremierna för bolån – kanske utlöst av en korrigering av bostadspriserna, en allvarligare ekonomisk avmattning eller högre finansieringskostnader för bankerna om marknadens uppfattning om deras risker försämras – kan högt skuldsatta hushåll snabbt behöva minska sin konsumtion för att klara av sina ökande bolånekostnader. Det skulle minska efterfrågan och öka osäkerheten, vilket kan äventyra tillväxten och sysselsättningen och därmed ytterligare försämra hushållens förmåga att betala räntan på sina bolån. Det senare kan potentiellt sett leda till att riskpremierna för bolån höjs och till att en omfattande oordnad skuldsaneringsprocess inleds. I det här scenariot skulle värdet på andra tillgångar än bostäder som hushållen äger – framför allt aktieinvesteringar, som utgör runt en tredjedel av hushållens totala förmögenhet – troligtvis också sjunka och det skulle också inverka negativt på konsumtionen via förmögenhetseffekter. Allmänt sett skulle de svenska hushållens relativt stora finansiella tillgångar – som uppskattas till tre gånger deras skulder – bara till viss del dämpa en stor nedgång på bostadsmarknaden. Nära 50 % av hushållens tillgångar som inte är bostäder är investerade i pensionsfonder eller livsförsäkringsinstrument och kan alltså bara användas efter pensionen. En stor del av återstoden är exponerade för marknadsrisker. Dessutom är de finansiella tillgångarna ojämnt fördelade. Det finns visserligen få konkreta uppgifter om detta, men det är troligt att viktiga segment av bolånetagarna, främsta nya låntagare och yngre hushåll, har relativt modesta finansiella tillgångar i förhållande till sina skulder. ( ) Empiriska bevis från andra länder bekräftar att höga skuldnivåer i hushållen verkar förebåda djupare konjunkturnedgångar och en svagare återhämtning efter en nedgång på bostadsmarknaden (Crowe et al., 2011). Även om det inte finns några akuta hot om ett större bostadsprisfall, kan den därför vara viktigt att ta itu med de makroekonomiska stabilitetsrisker som är kopplade till Sveriges bostadspriser och skulddynamik. Myndigheterna har på senare år vidtagit åtgärder för att tygla hushållens växande skulder, främst i form av makrotillsynsåtgärder. De omfattar ett tak för belåningsgraden på 85 % för bolån från 2010 och en gradvis höjning av bankernas riskviktsgolv för bolån 2013 och 2014. Nyligen införde myndigheterna ett efterlängtat amorteringskrav för bolån. Sedan juni 2016 måste de flesta ny bolån amorteras med minst 2 % per år tills belåningsgraden har sjunkit till 70 %, och med 1 % därefter tills belåningsgraden undertiger 50 %. Detta är ett viktigt steg i rätt riktning, men amorteringskraven i Sverige är ändå mycket mer beskedliga än i andra EU-länder, där fullständig återbetalning av lån över tiden är normen för lån till ägarbebodda bostäder. Trots dessa politiska åtgärder har bostadspriserna och skuldsättningen fortsatt att öka. Såsom nämnts tidigare (se avsnitten 4.2.1 och 4.2.2) har ökningen i hushållens skulder eller bostadspriserna inte avtagit på något betydande sätt de senaste åren. Reformer av skatteincitamenten tillsammans med ytterligare makrotillsynsåtgärder skulle kunna tygla tillväxten av hushållens skulder. Såsom diskuterats i avsnitt 4.2.2 skulle höjda fastighetsskatter eller en utfasning av avdragen för boräntor hålla tillbaka bostadspris- och bolånedynamiken och samtidigt påverka den långsiktiga produktionen och sysselsättningen i rätt riktning. Det kan också finnas utrymme för ytterligare makrotillsynsåtgärder. Det skulle kunna gälla fler åtgärder för att anpassa amorteringstakten för bolån till vad som är brukligt i andra EU-länder och/eller något slags tak för förhållandet mellan skuld och inkomst för nya låntagare. Finansinspektionen har föreslagit att i synnerhet det senare kan vara ett lämpligt politiskt alternativ (Finansinspektionen, 2016a). Finansinspektionens gällande regelverk verkar inte vara tillräckligt robust för att myndigheten på lämpligt sätt ska kunna ta itu med de risker som hushållens ökande skulder medför, vilket framgår av de stora förseningarna med att införa det nya amorteringskravet. Finansinspektionen lade fram förslaget i slutet av 2014, men det uppstod juridiska problem kring myndighetens mandat att få meddela obligatoriska amorteringsnivåer. Förslaget kunde i slutändan bara antas genom ett lagförslag från regeringen (läs mer om bakgrunden i Europeiska kommissionen, 2016a, s. 22). Till följd av detta har myndigheterna nyligen meddelat att de har långt framskridna planer på att se över Finansinspektionens mandat för att se till att myndigheten snabbt kan införa de makrotillsynsåtgärder som kan krävs i framtiden och då använda ett bredare utbud av verktyg. Hur det nya regelverket kommer att utformas, vilket ska offentliggöras senare under 2017, kommer att vara mycket viktigt för att reformen ska lyckas. Utvecklingen av företagens skuldsättning De svenska icke-finansiella företagen fortsatte under 2016 sin skuldsaneringsprocess som pågått sedan krisen. De konsoliderade företagsskulderna sjönk till 104,6 % av BNP i slutet av 2015 (diagram 4.2.15). På okonsoliderad basis (inklusive finansiella flöden mellan inhemska företag) sjönk företagens skulder till 144 % av BNP under första kvartalet 2016, en minskning med 10 procentenheter (12-månadersförändring). Sedan toppen 2009 har företagens skuldkvot sjunkit med cirka 20 procentenheter totalt sett. Det är främst följden av en ”passiv” skuldsanering, där nettokreditflöden till de svenska företagen är positiva men uppvägs av tillväxten och inflationen (diagram 4.2.16). Företagens skuldnivå är fortfarande hög jämfört med genomsnittet i euroområdet på cirka 77 % av BNP (på konsoliderad basis) i slutet av 2015.

Diagram 4.2.15:Uppdelning av företagens skulder efter finansieringskälla Källa: SCB. Diagram 4.2.16:Drivande faktorer för 12-månadersförändringar i företagens skulder i % av BNP Källa: Europeiska kommissionen. Inhemska lån är fortsatt den viktigaste finansieringskällan för företagssektorn, men där de internationella obligationsmarknaderna i allt högre grad används om alternativ finanseringskälla. Av diagram 4.2.15 framgår att den inhemska utlåningen (främst från bankerna) till företagen har legat i stort sett stabilt på 60 % av BNP sedan finanskrisen. Storföretagen har i allt högre grad vänt sig till obligationsmarknaden som en extra finansieringskälla. Dess bidrag har ökat från 11 % av BNP före krisen till cirka 18 % i mitten av 2015. Upplåningen från utlandet har sjunkit från ett topp på cirka 48 % av BNP för 2009 till 28 % av BNP under andra kvartalet 2015, men den förändringen kan nästan helt förklaras av koncerninterna lån från utländska dotterbolag, som sjönk kraftigt efter reformen av företagsskatterna 2013 (Europeiska kommissionen, 2016a, s. 23). De utländska koncerninterna lånen har ersatts av ett högre bidrag från inhemska lån mellan bolag och trenden med mer finansiering via obligationsmarknaden. Medan de totala skuldnivåerna i företagen är fortsatt höga, verkar företagen i allmänhet ha en sund finansiell ställning med begränsade risker att hamna i ekonomiskt trångmål. De svenska företagens skulder i förhållande till BNP ligger mycket högre än genomsnittet i euroområdet. Andra låneindikatorer visar dock att de finansiella riskerna är begränsade. Företagen har framför allt en stor buffert av eget kapital, vilket framgår av en skuldsättningsgrad som redan är på en ganska låg nivå (43 % i slutet på 2016, jämfört med cirka 60 % i genomsnitt för EU-länderna) och den fortsätter att sjunka (diagram 4.2.17). Dessutom ligger företagens bruttosparande på en relativt sund nivå på 15 % av BNP (12 % i genomsnitt i EU), vilket är ytterligare ett tecken på att företagssektorn är tillräckligt lönsam för att snabbt kunna minska sin skuldnivå om det behövs. Diagram 4.2.17:Skuldsättningsindikatorer för icke-finansiella företag Källa: SCB. 4.3 Arbetsmarknad, utbildning och socialpolitik 4.3.1Arbetsmarknad och socialpolitik Arbetsmarknaden gör bra ifrån sig. Sverige hade den högsta sysselsättningsgraden i EU (81,2 %) under de första tre kvartalen 2016, och redovisade samtidigt den lägsta andelen långtidsarbetslösa. Arbetslösheten föll till 6,9 % 2016, lägre än EU-genomsnittet. På samma sätt minskade ungdomsarbetslösheten (diagram 4.3.1) och andelen människor som varken arbetar eller studerar ligger under EU-genomsnittet. Diagram 4.3.1:Arbetsmarknadssituationen, 2001–2016 Källa: Europeiska kommissionen, Eurostats arbetskraftsundersökning

* Arbetskraftsdeltagande och långtidsarbetslöshet för 2016 bygger på Q1–Q3.

**“unga” avser personer i åldern 15–24 år. Trots en allmän sett positiv utveckling kvarstår utmaningar för lågutbildade personer. Sysselsättningsgraden bland medel- och högutbildade har varit i stort sett stabil, men för lågutbildade har den sjunkit (diagram 4.3.2). Arbetslösheten för dem (19,5 % under de tre första kvartalen 2016) har ökat och är väsentligt högre än EU-genomsnittet (16,3 %). För att stötta de lågutbildade har man förbättrat tillgången till vuxenutbildning och yrkesinriktad utbildning. För vuxna över 20 som redan har lämnat det (vanliga) utbildningssystemet trädde en rättighet att komplettera den tidigare utbildning och erhålla gymnasiekompetens i kraft 2017. Detta är en väsentlig breddning av den tidigare rättigheten att fullgöra obligatorisk skolutbildning, och insatsen förväntas hjälpa 70 000 vuxna att höja sin kompetens. Diagram 4.3.2:Sysselsättning efter utbildningsnivå, 2000–2016 Källa: Europeiska kommissionen, EU:s arbetskraftsundersökning Anm.: Åldersgrupp 20–64 Regeringen är också i färd med att göra den yrkesinriktade gymnasieutbildningen mer attraktiv. Så snart riksdagen har gett sitt godkännande kommer alla motsvarande nationella program( ), även program med yrkesinriktning, att ge behörighet till högre utbildning, vilket också var fallet före skollagen från 2010. Detta kan göra de yrkesinriktade programmen mer attraktiva, särskilt för dem som fortfarande studerar (men också för den vuxengrupp som nämns ovan): fram till 2009 gick lika många elever på gymnasienivå i yrkesinriktade som i studieförberedande program. Trots en svagt uppåtgående trend på vissa områden såsom detaljhandeln och hotellbranschen, där lärlingsprogrammen förefaller lyckas, är ökningen i antalet lärlingsplatser på gymnasienivå begränsad. Totalt var antalet lärlingar 8 400 på hösten 2015, en ökning från 6 000 på hösten 2013 (Skolverket, 2016a). En utredning av ett flertal lönebidragsprogram har inletts. Vissa av dessa program är inte inriktade på personer med lägre produktivitet, och hela systemet lider av att arbetsgivarna använder det i begränsad omfattning. Därför kan det bli nödvändigt med rationalisering och bättre förvaltning (OECD, 2016 a. Almega, 2016). Utredningens resultat väntas till den 31 augusti 2017. I den lågutbildade befolkningen finns många flyktingar, och deras integration förblir en stor utmaning för samhället och arbetsmarknaden. (Diagram 4.3.3). Andelen invånare i Sverige som är födda utanför EU (11,1 % 2015) är bland de högsta i EU. En fördubbling har skett sedan 2000 till följd av ett inflöde av 500 000 människor. De invånare som är födda utanför EU har ett lägre arbetskraftsdeltagande, 78,1 % i åldersgruppen 20–64, vilket är 9,9 procentenheter lägre än arbetskraftsdeltagandet för invånare födda i Sverige. I gruppen arbetssökande var arbetslösheten 19,2 % 2015, vilket var tre gånger så högt som för infödda invånare. En skillnad föreligger också gentemot unga människor födda utomlands, vilka löper större risk att höra till gruppen som varken arbetar eller studerar (9,8 % mot 6,2 % för infödda), ännu mer så om de är kvinnor. Storleken och sammansättningen på den senaste tidens migrationsströmmar har gjort integrationen till en större utmaning. Före 2013 kom ca 30 000 asylsökande till Sverige varje år, mestadels från Irak, Somalien, Serbien och Afghanistan. Men storleken och sammansättningen på den grupp som kommer har förändrats under perioden 2013–2015, då 300 000 ansökningar om asyl gjordes. Nästan hälften av dessa ansökningar gjordes mellan juli och december 2015. Ungefär 40 % av de asylsökande är barn i skolåldern, och nästan hälften av dem är ensamkommande barn. År 2015 var 50 % av de invånare i Sverige som är födda utanför EU flyktingar eller familjemedlemmar till dem och 30 % var andra migrerande familjemedlemmar (människor som ansluter till familjemedlemmar som inte är flyktingar). Dessa två grupper har i genomsnitt låg utbildning (se avsnitt 4.3.2) och lyckas sämre på arbetsmarknaden än migranter som kommer för att arbeta eller studera (diagram 4.3.4). Diagram 4.3.3:Arbetslöshet fördelat på kompetensnivå och födelseland, 2015 Källa: Europeiska kommissionen, utdrag baserat på arbetskraftsundersökningen

Anm.: Åldersgrupp 20–64.

Migranter, särskilt asylsökande, möter flera hinder på arbetsmarknaden och i samhället när de anländer till Sverige. Dessa inbegriper begränsade språkkunskaper (se avsnitt 4.3.2), svårigheter att hitta lämplig bostad (se avsnitt 4.2.2), avsaknad av personligt nätverk och kontakter, begränsad kunskap om institutioner kring arbetsmarknad och sociala system eller avsaknad av lämpliga förfaranden för validering eller erkännande av färdigheter och utbildning som förvärvats utomlands. Även om de går att överföra passar färdigheterna kanske inte behoven på den svenska arbetsmarknaden (kompetensglapp), varför det är viktigt att satsa på omskolning och vidareutbildning. Dessutom verkar kvinnor från länder med liten kvinnlig förvärvsverksamhet lyckas sämre med att ta sig in på arbetsmarknaden. Visserligen ökar sysselsättningsgraden i takt med den tid människor är i Sverige, men barn till föräldrar som är födda utanför EU står fortfarande inför hinder. Även om man tar individuella skillnader (ålder, kön, utbildning och läskunnighet) med i beräkningen är sannolikheten för att de ska anställas 13,3 procentenheter lägre än infödda utan invandrarbakgrund (OECD, 2014a). Detta tyder på diskriminerande anställningspraxis, vilket vidare styrks av fältförsök och nyligen genomförda undersökningar (se genomgång av OECD, 2016a). Det är dock svårt att bevisa någon direkt diskriminering (Europarådet, 2012). De i Sverige som är födda utanför EU uppvisar visserligen en väsentlig skillnad i sysselsättningsgrad jämfört med infödda, men deras sysselsättningsgrad är ändå bättre en EU-genomsnittet. Trots en invandringssituation som är en utmaning, dvs. liten andel arbetskraftsmigration och inte många invandrare som talar svenska när de anländer till landet, är sysselsättningsgraden 63,7 % för invånare som inte är födda i EU, vilket är 3,4 procentenheter över EU-genomsnittet. Det är emellertid 20,3 procentenheter under sysselsättningsgraden för infödda svenskar (diagram 4.3.4). Gapet är särskilt stort för kvinnor som inte är födda i EU (23,3 procentenheter). På det stora hela ledde invandringens storlek och sammansättning till en markant ökning av andelen utlandsfödda bland de arbetslösa från 24 % till 42 % mellan 2005 och 2015. Diagram 4.3.4:Sysselsättningsgrad för infödda och för dem som är födda utanför EU efter migrationsskäl, 2014 Källa: Europeiska kommissionen, Eurostats arbetskraftsundersökning, 2014 ad hoc-modulen om migranter Anm.: Åldersgruppen 15–64. Introduktionsprogrammet för nya flyktingar och deras familjer har förstärkts, men utmaningar kvarstår. Sedan 2010 har programmet gett flyktingar och deras familjer intensivt stöd. Det löper över 24 månader och omfattar språk-, utbildnings- och fortbildningsåtgärder. Resultaten har blivit bättre med tiden, men 2016 var icke desto mindre endast 32,6 % av deltagarna i arbete eller utbildning 90 dagar efter det att de hade fullföljt programmet. Kvinnor är underrepresenterade bland deltagarna och de som deltar visar sämre resultat än män (21 % mot 39 %). Regeringen har lagt fram förslag om ändringar i regelverket (planerad till 2018) för bättre resultat, som syftar till att förenkla programmet och anpassa det till andra aktiveringsåtgärder för arbetsmarknaden. Detta skulle göra det möjligt för Arbetsförmedlingen att hänvisa nyanlända migranter till valfritt program eller valfri åtgärd utan begränsning i tid eller innehåll till vad som erbjuds via introduktionsprogrammet. Detta vidgade omfång skulle i sin tur möjliggöra mer individanpassade och långsiktiga strategier, baserade på tidig kartläggning och bedömning av kompetens. I samma anda och mot bakgrund av insikten att en storlek inte passar alla kommer utbudet av utbildningsmöjligheter att bli flexiblare. Möjligheten att kombinera svenska för invandrare med yrkesutbildning eller studier på deltid har förbättrats. Mera allmänt har många av regeringens senaste initiativ, t.ex. traineejobb och utbildningskontrakt (Europeiska kommissionen, 2016a, s. 44–45), potential att nå fler stödmottagare genom att beakta både lokala förhållanden och individuella behov. Detta förväntas bidra till att minska kompetensglapp bland flyktingar. Snabbspårsinitiativ har inletts för att hjälpa nyanlända att snabbare komma in på arbetsmarknaden. De är inriktade på sektorer med brist på arbetskraft och upprättade i samarbete med arbetsmarknadens parter (se faktaruta 4.3.1). Vissa yrken, t.ex. hälso- och sjukvård eller undervisning, visade sig mer framgångsrika än andra (Arbetsförmedlingen, 2016), eftersom inkörningsproblemen var färre, t.ex. när det gäller samordning med relevanta berörda parter (t.ex. arbetsmarknadsparter och kommuner). Sverige håller också på att stärka insatserna i ett tidigt skede för asylsökande som väntar på att få ett uppehållstillstånd. Omedelbar språkutbildning erbjuds främst av det civila samhällets organisationer. Efter en tid av försöksverksamhet kommer Arbetsförmedlingen att erbjuda ett verktyg som tillåter var och en att själv bedöma och kartlägga kompetens och erfarenheter. Arbete pågår visserligen men en samlad inställning till och hantering av hur migranters kvalifikationer ska erkännas saknas fortfarande. Universitets- och högskolerådet har fått i uppdrag att samordna ett pilotprojekt inriktat på att skapa