När verksamheten i fråga regleras bör privatpersoner som på tillfällig basis erbjuder tjänster till andra privatpersoner via delningsplattformar inte automatiskt behandlas som professionella tjänsteleverantörer. En lämplig lösning kan vara att fastställa tröskelvärden (eventuellt sektorsvis) under vilka en ekonomisk verksamhet anses utgöra icke-professionell verksamhet mellan privatpersoner.

Omvänt kanske delningsplattformen bara hjälper dem som tillhandahåller de tjänster som erbjuds via plattformen genom att ge dem möjlighet att utföra viss verksamhet med anknytning till de informationssamhällets tjänster som egentligen tillhandahålls av plattformen och genom att fungera som mellanhand mellan tjänsteleverantörer och användare (t.ex. genom att erbjuda betalsystem, försäkringar eller service efter försäljning). Detta bevisar i sig inte att plattformen skulle ha inflytande och kontroll över den tjänst som erbjuds via plattformen. Att plattformen erbjuder en möjlighet för användarna att skriva recensioner eller ge ett betyg är heller inget bevis på betydande inflytande eller kontroll. Men ju mer delningsplattformen styr och organiserar valet av leverantörer för de tjänster som erbjuds via plattformen och det sätt på vilket dessa tjänster utförs – till exempel genom att direkt kontrollera och ansvara för kvaliteten på tjänsterna – desto mer uppenbart är det i allmänhet att delningsplattformen kanske måste anses tillhandahålla de berörda tjänsterna själv.

Huruvida delningsplattformen även tillhandahåller den tjänst som erbjuds via plattformen måste vanligtvis avgöras från fall till fall. Flera omständigheter och rättsliga kriterier kan spela in. Delningsplattformens kontroll eller inflytande över leverantören av dessa tjänster kommer i allmänhet att vara av stor betydelse. Detta kan fastställas på basis av följande kriterier:

Det kan dock finnas fall där delningsplattformar kan anses erbjuda andra tjänster utöver de informationssamhällets tjänster som de tillhandahåller i egenskap av mellanhand mellan tjänsteleverantörerna och användarna. Under vissa omständigheter kan en plattform även vara leverantör av den tjänst som erbjuds via plattformen (t.ex. transport eller tillfällig uthyrning). I ett sådant fall skulle delningsplattformar kunna omfattas av relevant sektorspecifik lagstiftning, inklusive de krav på näringstillstånd och licenser som vanligtvis tillämpas på tjänsteleverantörer, enligt de villkor som anges i föregående avsnitt.

Till exempel inom transportsektorn förbereder sig vissa medlemsstater för att undanta småskaliga passagerartransporter – med en årsomsättning under ett visst tröskelvärde – från tillståndskrav. När det gäller korttidsboende tillåter vissa städer tillfällig uthyrning och delningstjänster för boende utan krav på förhandstillstånd eller registrering. Detta gäller när tjänsterna tillhandahålls på tillfällig basis, dvs. upp till ett visst tröskelvärde som t.ex. mindre än 90 dagar per år. Andra städer tillämpar olika bestämmelser beroende på om det är fråga om en permanent bostad eller fritidsbostad, eftersom man bara kan hyra ut sin permanenta bostad på tillfällig basis.

Det är viktigt att vara medveten om att medlemsstaterna enligt EU-lagstiftningen inte får ålägga delningsplattformar en allmän skyldighet att i samband med tillhandahållande av värdtjänster övervaka den information de överför eller lagrar, eller att aktivt efterforska fakta eller omständigheter som kan tyda på olaglig verksamhet.

I kommissionens meddelande Onlineplattformar och den digitala inre marknaden konstateras att det befintliga ansvarssystemet för mellanhänder är avgörande för den fortsatta utvecklingen av den digitala ekonomin i EU. Detta gäller även delningsekonomin, eftersom digitala plattformar är en av de viktigaste förutsättningarna för dess tillväxt. Kommissionen uppmanar samtidigt alla slags digitala plattformar att ta sitt ansvar och att frivilligt vidta åtgärder t.ex. för att motverka det omfattande problemet med falska eller vilseledande recensioner. Sådana frivilliga åtgärder som vidtas för att öka förtroendet och för att erbjuda en konkurrenskraftigare tjänst bör inte automatiskt tolkas som att delningsplattformens verksamhet inte längre är av rent teknisk, automatisk och passiv natur.

Delningsplattformar kan utöver värdtjänster även erbjuda flera andra kompletterande eller stödjande verksamheter, t.ex. betygs- och recensionssystem, betalsystem, försäkringar och identitetskontroll (ofta utförd av en tredje part) eller t.o.m. själva tillhandahålla den tjänst som erbjuds användarna via plattformen.

Det undantag från ansvar som fastställs i EU-lagstiftningen gäller endast värdtjänster och omfattar inte andra tjänster eller verksamheter som utförs av en delningsplattform. Undantaget påverkar inte heller delningsplattformens skyldighet att följa lagstiftningen om skydd av personuppgifter i sin egen verksamhet. Omvänt betyder det faktum att en plattform också har någon annan verksamhet utöver värdtjänsterna inte nödvändigtvis att plattformen inte längre skulle kunna omfattas av undantaget från ansvarsskyldighet när det gäller dess värdtjänster. Hur delningsplattformar utformar informationssamhällets tjänster och genomför frivilliga åtgärder mot olagligt innehåll på nätet är i princip ett företagsbeslut och frågan om huruvida de omfattas av undantaget från mellanhänders ansvar bör alltid avgöras från fall till fall.

Delningsplattformar uppmanas att fortsätta vidta frivilliga åtgärder för att motverka olagligt innehåll på nätet och öka konsumenternas förtroende (t.ex. genom att bidra till att säkerställa kvaliteten på de tjänster som tjänsteleverantörerna erbjuder via deras plattformar). Dessa frivilliga åtgärder bör inte automatiskt tolkas som att delningsplattformar som undantagits från mellanhänders ansvar inte längre skulle ha rätt till detta.

2.3 Skydd av användare

Traditionellt sett har EU:s lagstiftning om konsumentskydd och saluföring varit utformad för transaktioner där det finns en svagare part som behöver skyddas (normalt sett konsumenten). I delningsekonomin suddas dock gränserna mellan konsumenter och företag ut, på grund av mångfacetterade förhållanden där transaktionerna kan ske mellan företag, från företag till konsument, från konsument till företag eller mellan konsumenter. I dessa förhållanden är det inte alltid klart vem som är den svagare parten och behöver skydd.

I dag grundas EU:s lagstiftning om konsumentskydd och saluföring på distinktionen mellan näringsidkare och konsument. En näringsidkare är en person som handlar för ändamål som ligger inom ramen för dennes näringsverksamhet, affärsverksamhet, hantverk eller yrke; En konsument är en person som handlar för ändamål som ligger utanför för dennes näringsverksamhet, affärsverksamhet, hantverk eller yrke; Tillämpningen av dessa kriterier på de olika kategorierna av aktörer i delningsekonomin avgör vilka rättigheter och skyldigheter de olika parterna har enligt den befintliga EU-lagstiftningen om konsumentskydd och saluföring.

EU:s konsumentlagstiftning gäller för alla delningsplattformar som uppfyller kraven för ”näringsidkare” och som använder ”affärsmetoder” riktade till konsumenter. De som tillhandahåller de tjänster som erbjuds via plattformen kan också anses vara näringsidkare om de handlar för ändamål som ligger inom ramen för deras näringsverksamhet, affärsverksamhet, hantverk eller yrke. Däremot gäller EU:s lagstiftning om konsumentskydd och saluföring inte vid transaktioner mellan konsumenter. Om varken den som tillhandahåller eller den som använder delningstjänsten kan anses vara näringsidkare kommer transaktioner mellan dem inte att omfattas av denna lagstiftning.

Detta väcker den centrala frågan om under vilka förhållanden en privatperson som tillhandahåller tjänsten till en annan privatperson ska betraktas som näringsidkare. Medlemsstaterna har för närvarande intagit olika hållningar till denna fråga. Enligt nuvarande EU-lagstiftning måste denna fråga avgöras från fall till fall. Kommissionen ger vissa allmänna riktlinjer i den reviderade vägledningen om direktivet om otillbörliga affärsmetoder. När det gäller delningsekonomin är faktorerna nedan viktiga. Ingen av dem är i sig tillräcklig för att en leverantör ska betraktas som näringsidkare, men beroende på omständigheterna i det enskilda fallet kan en kombination av dessa leda till att man drar den slutsatsen:

Tjänsternas frekvens: Den som bara tillhandahåller tjänster ibland (dvs. verksamheten är marginell och sidoordnad, inte regelbunden) kommer sannolikt inte att betraktas som näringsidkare. Ju oftare tjänsterna tillhandahålls, desto tydligare är det att tjänsteleverantören kan betraktas som näringsidkare, eftersom det skulle kunna tyda på att personen handlar för ändamål som ligger inom ramen för dennes näringsverksamhet, affärsverksamhet eller hantverk.

Vinstsyfte: Om syftet är att göra vinst kan tjänsteleverantören eventuellt betecknas som en näringsidkare för en viss transaktion. Tjänsteleverantörer vars syfte är byte av tillgångar eller färdigheter (t.ex. när det gäller bostadsbyten eller tidsbanker) kommer i princip inte att betraktas som näringsidkare. Leverantörer som endast får ersättning för kostnaderna för en given transaktion strävar inte nödvändigtvis efter vinst. Tjänsteleverantörer som får en ersättning som överstiger kostnaderna strävar däremot sannolikt efter vinst.

Omsättning: Ju högre tjänsteleverantörens omsättning är (från en eller flera delningsplattformar), desto större sannolikhet är det att leverantören betraktas som näringsidkare. Det är viktigt att bedöma om den omsättning som tjänsteleverantören har genereras av en och samma verksamhet (t.ex. samåkning) eller genom olika typer av verksamhet (samåkning, trädgårdsskötsel m.m.). I det senare fallet behöver en högre omsättning inte nödvändigtvis innebära att tjänsteleverantören uppfyller kraven för att betraktas som näringsidkare, eftersom inkomsterna inte nödvändigtvis har erhållits i samband med den huvudsakliga verksamheten.

En person som regelbundet utför trädgårdstjänster – och erbjuder dessa via delningsplattformar – i syfte att få betydande ersättning skulle kunna omfattas av definitionen av näringsidkare. En professionell barnvakt som ibland utför trädgårdstjänster – som erbjuds via delningsplattformar – skulle däremot i princip inte anses vara näringsidkare till den del det gäller de tillfälliga trädgårdstjänsterna. I linje med direktivet om otillbörliga affärsmetoder måste alla näringsidkare följa god yrkessed och får inte vilseleda konsumenterna. Detta gäller även delningsplattformar som betraktas som näringsidkare i fråga om den egna affärsverksamheten (t.ex. förmedlingstjänster, betaltjänster, omdömestjänster osv.). Delningsplattformarna bör också se till att alla som tillhandahåller tjänster via dem och som anses vara näringsidkare kan följa EU:s lagstiftning om konsumentskydd och saluföring, till exempel genom att webbplatsen är uppbyggd så att det är möjligt för utomstående näringsidkare att upplysa användarna av plattformen om detta. Webbplatsen ska dessutom ge tydlig information om att användarna endast skyddas av EU:s lagstiftning om konsumentskydd och saluföring i sitt förhållande med näringsidkaren. Om delningsplattformen tillämpar kriterier för urvalet av leverantörer av de tjänster som erbjuds via plattformen och om den kontrollerar dessa leverantörers tillförlitlighet bör användarna få information om detta.

Delningsplattformar och leverantörer av tjänster som erbjuds via dem måste i vissa fall även uppfylla andra informationskrav i EU-lagstiftningen , t.ex. när det gäller kraven på öppenhet och insyn i relevant sektorspecifik lagstiftning.

Delningsplattformar måste, precis som alla andra som samlar in och behandlar personuppgifter i EU, alltid följa de rättsliga bestämmelser som gäller för skydd av personuppgifter. Att man ser till att reglerna för behandling av personuppgifter följs (även av privatpersoner) kan bidra till att öka förtroendet bland alla aktörer i delningsekonomin – såväl leverantörer som konsumenter – genom vetskapen att deras personuppgifter skyddas.

Ett sätt att öka konsumenternas förtroende är att öka förtroendet för tjänster mellan privatpersoner. Funktioner som inger förtroende, t.ex. betygs- och recensionssystem på nätet och kvalitetsmärken, kan vara viktiga verktyg för att uppväga bristen på information om enskilda tjänsteleverantörer. Sådana funktioner för att skapa förtroende för delningsekonomin har införts antingen av delningsplattformarna själva eller av specialiserade utomstående aktörer och kan vara särskilt viktiga i de fall där den befintliga konsumentlagstiftningen inte gäller, såsom förklaras nedan.

I linje med EU:s regler för konsumentskydd och saluföring uppmanas medlemsstaterna att välja ett balanserat tillvägagångssätt som ger konsumenterna ett gott skydd, i synnerhet mot otillbörliga affärsmetoder, men som inte medför orimliga informationsskyldigheter och andra administrativa bördor för enskilda personer som inte är näringsidkare, men som tillhandahåller tjänster på tillfällig basis. Användningen av webbfunktioner som ökar förtroendet och trovärdigheten (t.ex. kvalitetsmärken) bör främjas och dessa funktioners effektivitet förbättras så att alla kan känna sig trygga i delningsekonomin.

2.4 Egenföretagare och arbetstagare i delningsekonomin

Delningsekonomin skapar nya arbetstillfällen, som ger inkomster även om man inte är i ett traditionellt anställningsförhållande, och möjliggör mer flexibla arbetsformer. Det betyder att även personer för vilka en traditionell anställningsform kanske inte är möjlig eller lämplig kan arbeta. Samtidigt innebär mer flexibla arbetsformer kanske inte samma regelbundenhet eller stabilitet som traditionella anställningsförhållanden, vilket kan leda till osäkerhet vad gäller rättigheter och social trygghet. Arbetsformerna i delningsekonomin grundar sig ofta på att en viss uppgift utförs på tillfällig basis snarare än regelbundet på en förutbestämd plats och tid.