Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Förenklade bestämmelser på inre marknaden (OIM)"

(2001/C 14/01)

Den 29 april 1999 beslutade Ekonomiska och sociala kommittén i enlighet med artikel 23.3 i arbetsordningen att utarbeta ett yttrande om "Förenklade bestämmelser på inre marknaden (OIM)"

Sektionen för inre marknaden, produktion och konsumtion, som ansvarat för kommitténs beredning av ärendet, antog sitt yttrande den 19 juli 2000. Föredragande var Bruno Vever.

Vid sin 376:e plenarsession den 19 oktober 2000 antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 86 röster för och 1 nedlagd röst.

1. Sammanfattning av kommitténs rekommendationer

1.1. Kommittén understryker vikten av att så fort som möjligt påbörja förenklingen av lagstiftningen på inre marknaden, samtidigt som man förbättrar föreskrifternas kvalitet och gör överföringen till nationell lagstiftning mer effektiv och stärker det civila samhällets friheter och ansvar.

1.2. Kommittén uppmanar Europeiska rådet i Stockholm att under våren år 2001 på förslag av kommissionen anta en flerårig plan för perioden 2001-2005 för att förenkla bestämmelserna. Planen bör innefatta målsättningar, prioriteringar, metoder, budget samt uppföljnings- och kontrollinstrument. Europeiska rådet bör varje år under dess vårmöte granska genomförandet av planen på grundval av en rapport från kommissionen.

1.3. Kommittén föreslår att planen bland annat skall leda till att EU-institutionerna antar uppförandekoder som säkerställer att institutionerna arbetar för att förenkla och inte att komplicera bestämmelserna. Kommissionen bör framstå som ett exempel och verka för förenkling inom alla sina avdelningar samt se till att den nyligen inrättade enheten för förenkling av bestämmelser knyts direkt till generalsekretariatet och förses med tillräckliga resurser. Även medlemsstaterna och deras administrationer bör uppmuntras att anta sådana uppförandekoder och bidra till att de bästa metoderna sprids på detta område.

1.4. Kommittén understryker betydelsen av att lägga större vikt vid konsekvensanalysen som bör vara en del av alla lagstiftningsprojekt. Konsekvensanalysen bör från och med nu göras under förhållanden som till fullo garanterar oberoende och hög kvalitet. Den bör omfatta en systematisk undersökning av eventuella alternativ till lagstiftning (avtal, självreglering, samreglering) och en grundlig utvärdering av förenklingseffekterna. Analysen bör även offentliggöras.

1.5. Kommittén rekommenderar att kommissionen ännu en gång ser över valet av lagstiftningsmöjligheter. Förutom den föregående undersökningen av alternativ till lagstiftning skulle det vara lämpligt att oftare gå lagstiftningsvägen när detta är nödvändigt för att en förenkling verkligen skall få resultat. Det är även viktigt att det skapas förutsättningar för att området för ömsesidigt erkännande utvidgas, att möjligheterna att tolka och genomföra direktiv på olika sätt reduceras samt att direktiv antas som gör arbetsmarknadens parter och andra intressegrupper och inte enbart medlemsstaterna ansvariga för att klargöra och genomföra direktivens grundläggande krav.

1.6. I egenskap av den församling inom EU som representerar dem som använder sig av lagstiftningen, framför kommittén sin önskan till kommissionen om att direkt få delta i definitionen, genomförandet och den årliga utvärderingen av förenklingsprocessen före parlamentets och rådets rådfrågningsprocess.

1.7. Kommittén vill varje år rådfrågas av kommissionen om prioriterade frågor som kommer att ingå i SLIM-projekt och "testpaneler".

1.8. För att på ett effektivt sätt bidra till förenklingsprocessen kommer kommittén att anta en uppförandekod som fastställer att kommittén

- ständigt skall beakta kraven på en förenklad, kvalitativ och effektiv lagstiftning för användarna,

- skall organisera sitt arbete för att i tid svara på alla framställningar om yttrande på området,

- varje år skall utarbeta en rapport om framstegen inom ramen för det fleråriga programmet för förenkling av lagstiftning,

- skall genomföra en systematisk bedömning av varje projekts konsekvensanalys,

- skall upplysa de andra EU-institutionerna om det eventuella behovet av att utarbeta alternativ till lagstiftning som avtal, självreglering och samreglering,

- skall utveckla en dialog med aktörer i näringsliv och samhälle i EU för att uppmuntra dem att ta direkt ansvar, bland annat genom avtal, inom ramen för gemenskapens föreskrifter,

- skall utveckla en dialog med Regionkommittén om lagstiftningsförenklingens regionala dimension och

- utveckla en dialog med de ekonomiska och sociala råden i medlemsstaterna så att de på nationell nivå skall kunna spela en roll liknande den som ESK spelar på EU-nivå, i syfte att göra förenklingsprocessen framgångsrik.

2. Utgångspunkter

2.1. Förenklingen av lagstiftningen i EU blir en allt viktigare fråga för medborgarna i EU på grund av följande:

2.1.1. Det alltjämt ökande antalet bestämmelser på nationell nivå begränsar friheten och privata och kollektiva initiativ i medlemsstaterna, samtidigt som det på EU-nivå blir allt svårare att få till stånd ömsesidiga erkännanden.

2.1.2. En ständigt återkommande fråga är i hur stor grad gemenskapsinstanserna skall ingripa och hur man skall tackla problemet med den invecklade harmoniseringslagstiftningen som ofta innebär att ingripanden på EU-nivå och nationell nivå överlappar varandra på ett invecklat sätt.

2.1.3. Medlemsstaterna insisterar på att lägga till särskilda ofta överflödiga bestämmelser när gemenskapslagstiftningen skall överföras till nationell lagstiftning förutom de förseningar och svårigheter som uppstår när EU-bestämmelserna skall omvandlas till nationell lag.

2.2. Denna oro går hand i hand med ökade kvalitativa krav från EU-medborgarnas sida både vad gäller kvaliteten på produkter, tjänster, arbete, livsvillkor eller miljön. Lagstiftningen kommer inte att kunna undangå detta allmänna kvalitetskrav. På detta och andra områden bör EU ses som en garant för ett positivt mervärde. I samband med den "nya ekonomin" som grundas på ett mer interaktivt förhållningssätt som är öppnare och mer decentraliserat, behövs även en "ny medborgaradministration" som grundas på en "ny lagstiftning" som är bättre anpassad till de kulturella förändringar som påverkar vanor och önskemål bland 2000-talets EU-medborgare. Kommissionens ordförande Romano Prodis målsättning att bygga upp en effektiv gemenskapsadministration kan och bör visa vägen för hur man bäst skall tillgodose EU-medborgarnas krav.

2.3. Betydande analyser har gjorts på EU-nivå rörande kraven på en förenkling av lagstiftningen bland annat genom Molitor-rapporten från 1995. Dessa analyser har följts upp av liknande rapporter från andra internationella institutioner som bland annat OECD. Flera medlemsstater har inom ramen för denna verksamhet tagit initiativ till att minska antagandet av ny lagstiftning och förenkla gällande lagstiftning.

2.4. På gemenskapsplanet har man de senaste åren börjat vidta åtgärder för att förbättra interventionsmetoderna bland annat genom att utarbeta konsekvensbeskrivningar och för att ändra alltför invecklade bestämmelser, framför allt genom SLIM-projekt. Varken de som tillämpar lagstiftningen eller EU-medborgarna i allmänhet har dock fått intrycket av att det gjorts några verkliga framsteg på området. EU ses ofta snarare som ytterligare en källa till förvirring som leder till ökade "teknokratiska" begränsningar som läggs på de nationella bestämmelserna som varken blir mindre invecklade eller färre.

2.5. Observationsgruppen för inre marknaden har genom sina undersökningar och hearingar särskilt den från den 17 maj 2000 som anordnades inom ramen för utarbetandet av denna rapport, kommit fram till följande slutsatser som stärker denna analys:

2.5.1. Gemenskapslagstiftningen anses i allmänhet vara allt för invecklad i förhållande till användarnas förväntningar.

2.5.2. De som använder sig av lagstiftningen anser att en verklig förenkling är nödvändig. Den allmänna uppfattningen är att förenklingen, om den utförs på ett bra sätt, inte kommer att gå emot de intressen som det civila samhällets aktörer har, utan i stället direkt gagna deras självständighet, synlighet och intressen.

2.5.3. Även om hälften av de tillfrågade snarare anser att harmoniseringen innebär en förenkling av lagstiftningen oroar sig den andra hälften över den ofta förekommande överlappningen av EU-bestämmelser och nationella bestämmelser. Ansvaret skjuts i lika hög grad över till den ena som den andra sidan och leder antingen till ett alltför stort ingripande från gemenskapens sida eller till att nationella överflödiga bestämmelser bibehålls eller införs när direktiven överförs till nationell lagstiftning.

2.5.4. En stor majoritet anser att förenklingsprocessen som påbörjats på gemenskapsnivå varit otillräcklig, samtidigt som samtliga tillfrågade understryker vikten av att påskynda processen inför utvidgningen.

2.5.5. Samtliga tillfrågade understryker också vikten av att medlemsstaterna samtidigt påbörjar en förenklingsprocess för att processen på EU-nivå skall bli framgångsrik.

2.5.6. Alla stöder även utvecklingen av en dialog om fördelen med avtal och självregleringsbestämmelser i stället för en exklusiv tillämpning av traditionell lagstiftning på områden som är mycket viktiga för aktörerna inom näringsliv och samhälle som t.ex. sociala frågor, miljöskydd, konsumentpolitik och elektronisk handel.

2.5.7. Kommittén väntas ta ställning för en förenkling till förmån för användarna och man lägger särskild stor vikt vid dess uppgift att vaka över utvecklingen av olika alternativ till traditionell lagstiftning som avtal och självregleringar.

2.6. Under Europeiska rådets möte i Lissabon den 23-24 mars beslutade man - vilket ligger i linje med förväntningarna på en ny förenklingsstrategi - att före 2001 fastställa en strategi som syftar till att förenkla ramarna för lagstiftningen, även inom den offentliga administrationen, både på det nationella planet och gemenskapsplanet, samt identifiera de områden där medlemsstaterna bör förbättra överföringen av lagstiftning. Kommissionen planerar att presentera sitt förslag under första halvåret av 2001 mot bakgrund av de nya prioriterade åtgärderna för inre marknaden.

2.7. Ekonomiska och sociala kommittén som representerar aktörer från näringsliv och samhälle, dvs. dem som tillämpar lagstiftningen, anser att frågan beträffande en högre kvalitet på lagstiftningen i EU är avgörande på grund av följande:

2.7.1. Lagstiftningen har en direkt inverkan på den inre marknadens funktion.

2.7.2. Lagstiftningen är en faktor som avgör i vilken utsträckning den europeiska integrationen accepteras av medborgarna.

2.7.3. Lagstiftningen utgör en del av den mer allmänna frågan om bättre europeiska styrelseformer som Europeiska kommissionen kommer att behandla i en vitbok före slutet av första halvåret 2001.

2.7.4. Det blir allt mer brådskande att förenkla lagstiftningen inför anslutningen.

2.8. Kommittén är medveten om att det är mycket svårt att få fram en lyckad förenklad lagstiftning och att man måste undvika flera stötestenar och tackla problemet på rätt sätt. Det är viktigt att inte förespråka en radikal och alltför enkel avreglering som skulle inverka negativt på produkternas och tjänsternas kvalitet samt gå emot användarnas, dvs. företagarnas, arbetstagarnas eller konsumenternas intressen. Det behövs regler för att ekonomin och samhället skall fungera väl, men:

2.8.1. Dessa regler bör utarbetas och tillämpas på rätt nivå, dvs. på internationell nivå, gemenskapsnivå, nationell, regional eller lokal nivå. Kommittén konstaterar att det trots globaliseringen snarare finns en brist än ett överflöd på lagstiftning på internationell nivå, vilket klart visar sig i samband med WTO:s problem, samtidigt som man på det nationella planet fortsätter att producera alltför mycket lagar och bestämmelser vilka överlappas av EU-lagstiftningen på ett oklart sätt.

2.8.2. Dessa regler bör utarbetas på ett balanserat sätt utan att extra, oproportionerliga krav läggs till deras målsättning och genom att avtalsfriheten utvecklas mellan det civila samhällets aktörer som utöver administrationerna bör vara direkt delaktiga i utformningen och genomförandet av förenklingspolitiken. Förenklingen av lagstiftningen kan inte bli framgångsrik om den endast genomförs av tjänstemän.

2.9. Det är lämpligt att beakta frågan om förenklingen av lagstiftningen ur ett europeiskt perspektiv på grund av följande:

2.9.1. EU-nivån och en effektiv och sammanhängande inre marknad utgör nödvändiga grunder för EU att delta i utarbetandet av internationella regler inom ramen för globaliseringen.

2.9.2. Det är viktig att inte glömma bort att det bakom själva EU-lagstiftningen finns en inneboende målsättning att förenkla, eftersom EU-lagstiftningen syftar till att harmonisera och sammanfoga femton olika nationella lagstiftningar för att få inre marknaden att fungera. Detta innebär dock inte att EU-lagstiftningen står fri från all kritik vad gäller omfattning och innehåll.

2.9.3. De nationella lagstiftningarna kan inte bortse från de krav som ställs för att den inre marknaden skall fungera genom att ta sig alltför stora friheter vid tillämpningen av de gemensamma reglerna eller genom att förneka reglernas vikt för förenklingen av denna stora marknad.

2.10. Ekonomiska och sociala kommitténs initiativyttrande syftar inte till att upprätta en ny förteckning över förenklingsåtgärder på specifika områden utan snarare att förstå och föreslå följande:

2.10.1. Genom att analysera varför den europeiska lagstiftningen är så invecklad och genom att utvärdera framstegen men även begränsningarna av de förenklingsåtgärder som redan påbörjats vill ESK försöka att förstå de bakomliggande orsakerna till det som i allmänhet ses som ett misslyckande.

2.10.2. ESK föreslår att man för att lyckas med förenklingen skall tackla problemet på ett mer sammanhängande och genomgripande sätt genom att ompröva de olika europeiska aktörernas ansvar inom ramen för en förenklingspolitik som innefattar effektivare metoder och kriterier för utvärdering, samråd och uppföljning.

3. Orsaker till bestämmelsernas komplexitet

3.1. Den främsta orsaken till komplexiteten i EU:s bestämmelser beror på ett ekonomiskt och socialt behov och ökade politiska krav på EU-nivå, samtidigt som man måste beakta verkligheten och nationella kulturer som ofta är mycket mångskiftande. I detta sammanhang är det symtomatiskt att toppmötet i Lissabon i mars 2000 förespråkade att en europeisk strategi för förenkling skall utarbetas snarast, samtidigt som samma toppmöte själv spikade en agenda utan motstycke med åtgärder på det ekonomiska och sociala planet, vilka skall vidtas samtidigt av gemenskapens institutioner och av medlemsstaternas regeringar. Denna önskan om förenkling kan på förhand te sig omöjlig, särskilt med tanke på de komplexa problem som harmoniseringen stöter på, med tanke på de tungrodda förfarandena, med tanke på förvaltningens konservatism och med tanke på lobbyverksamheten i olika riktningar i Bryssel och Strasbourg.

3.2. Dessa orsaker till komplexiteten utökas av en brist på systematisk utvärdering och en brist på kritisk sakkunskap gällande kostnaderna av denna komplexitet. Detta beror på att gemenskapsinstitutionerna och medlemsstaternas regeringar hittills inte har slagit fast hur man skall kunna sköta EU-regleringen samtidigt som den förenklas. De få åtgärder som vidtagits i detta syfte har snabbt nått sina gränser eftersom en allmän politisk, stimulerande och sammanhängande ram saknas. Dessa kostnader bör granskas kritiskt i sin helhet, dvs. genom att inbegripa de kostnader i tid som i orimlig omfattning förorsakas medborgarna i och med de överdrivna förvaltningsförfarandena och genom att inbegripa de alltför tunga kostnader som åläggs företagen (särskilt små och medelstora företag) samt genom att inbegripa budgetkostnaderna, dvs. skatterna, för alltför stora administrativa kostnader som förhindrar uppkomsten av sundare offentliga finanser som verkligen skulle tjäna allmänheten.

3.3. Institutionernas förfaranden har del i ansvaret även om det i större utsträckning handlar om nödtvång än om systematiska hinder för förenkling. Kostnaderna för uppnående av majoritetskonsensus eller enhällig konsensus bland kommissionärerna, sedan i rådet och vidare i parlamentet med dess förfaranden för medbeslutande och samförstånd, är alltför ofta resultatet av mångskiftande politiska kompromisser som ofta leder till att målgruppens bästa tappas bort. Den i och för sig hedervärda viljan hos rådets ordförandeskap att under sin halvårsperiod uppnå ett så stort antal fattade beslut som möjligt kan även få som bieffekt att man gör avkall på kvaliteten i vissa beslut.

3.4. Överensstämmelsen mellan vissa juridiska instrument visar sig ofta vara föga tillfredsställande. Vissa bestämmelser är onödigt tungrodda och komplicerade trots att de genom utökade ömsesidiga kompromisser kunde ha förenklats utan att för den skull bli mindre effektiva, snarare tvärtom. Vissa direktiv öppnar för många möjligheter till alternativ eller tolkning och tillämpning i medlemsstaterna utan att det finns någon verklig kontroll varken när det gäller de svårigheter som detta spelrum kan innebära för målgruppen för bestämmelserna eller när det gäller den otillräckliga verkliga harmonisering som denna situation leder till. Detta hindrar den inre marknaden från att fungera tillfredsställande. Ibland förekommer det också att själva den frihet som medlemsstaterna åtnjuter genom ett direktiv kan leda till beslut eller bibehållna nationella bestämmelser som vida överflyglar de gemensamma bestämmelserna, vilket i onödan kan försvåra utbytet, medan enhetliga tillämpningsbestämmelser skulle ha tillåtit förenklingar som kunde omfattas av alla berörda parter. I andra fall förekommer det att bestämmelser om ömsesidigt erkännande visar sig vara ogiltiga p.g.a. avsaknaden av uppföljning eller juridiska verktyg som skulle bidra till att bestämmelserna fungerar i praktiken.

3.5. Man kan också understryka att så gott som alla EU-regler uteslutande härrör från en trång krets av EU-institutioner med beslutande- eller medbeslutandemakt, d.v.s. kommissionen, Europaparlamentet och rådet. Den europeiska debatten har visserligen varit djupgående när det gäller subsidiariteten, men har till dags dato alltför mycket koncentrerat sig på den vertikala axeln (fördelning av uppgifter mellan EU-nivå och nationell och regional nivå) medan den horisontella nivån ännu i stor utsträckning lämnats obeaktad (fördelning på regler och på avtal eller uppförandekoder). På grund av detta har det horisontella planet - trots att det är väl förankrat på de nationella planet i flera medlemsstater - ännu inte fått någon jämförbar förlängning eller motsvarighet på EU-planet. Med undantag av den anmärkningsvärda europeiska sociala dialogen som ännu inte utnyttjas fullt ut (f.n. tre arbetslivsöverenskommelser som sedermera omvandlats till direktiv om föräldraledighet, halvtidsarbete och visstidskontrakt) och vissa frivilligt slutna överenskommelser och förordningar (särskilt gällande miljöskydd inom Auto-Oil-programmet och minskning av energiförbrukningen) har föga utrymme för avtalsmässig frihet erbjudits de socioekonomiska aktörer som är direkt berörda av de gemensamma reglerna. Detta underskott av partnerskapskultur (inte bara remisser utan om möjligt även beslut som fattas gemensamt med socioprofessionella kategorier) på bekostnad av ett huvudsakligen politiskt och administrativt beslutsfattande tär på integrationen och ansvarstagandet hos medborgarsamhällets aktörer vid en förenklingspolitik. På motsvarande sätt stegras medborgarsamhällets mest korporativistiska påtryckningar på de politiska och administrativa beslutsfattarna, d.v.s. minskad förenkling.

3.6. Remissfunktionen i den form den används särskilt vid ESK representerar de ekonomiska och sociala aktörerna och har långt i från alltid en tillräcklig institutionell tyngd gentemot medbeslutandetriangeln kommissionen, Europaparlamentet och rådet. Remitteringen sker sent, i ett skede då de beslutande organen redan inlett processen. Därför har ESK stora institutionella problem med att vinna tillräcklig tyngd för att kunna göra bestämmelsernas målgrupps röst hörd i riktning mot ökad förenkling. Det är nödvändigt att överväga en omvärdering av denna remissfunktion i syfte att åstadkomma en högre kvalitet på lagstiftningen.

3.7. Ett annat problem som ofta uppstår gäller anpassningen mellan EU-lagstiftningen och den nationella lagstiftningen. Det är i själva verket vanligt att direktiv och förordningar sätts i första rummet och att dessa överlappar nationell lagstiftning utan att till innehållet ändra dessa eller ännu hellre upphäva dem. Det händer också att medlemsstaterna vid genomförandet av direktiv lägger till ytterligare nationella bestämmelser som vida överskrider gränserna för direktivets bestämmelser.

3.8. Slutligen kan avsaknaden av överensstämmelser i många nationella bestämmelser störa det ömsesidiga erkännandet, vilket en rapport från kommissionen i juni 1999 tydligt påvisade.

4. Konsekvenserna av bestämmelsernas komplexitet

4.1. På ett ekonomiskt och socialt plan får en alltför komplicerad EU-lagstiftning negativa återverkningar på den ekonomiska konkurrenskraften, vilken mer än någonsin i ett allt mer konkurrensbetonat internationellt sammanhang är ett nödvändigt villkor. En otillräcklig konkurrenskraft påverkar sysselsättningen. Detta drabbar företagarandan och nyskapande och bromsar utvecklingen av små företag, inbegripet s.k. "start-up" som är nödvändiga för livskraften i Europas nya ekonomi. På ett allmänt plan bromsas nyskapandet och förmågan att anpassa sig till förändringar och vidta reformer. Det handlar i ett Europa i förändring om ett stort handikapp i mötet med kraven på globalisering i jakt på en nyskapande dynamik.

4.2. Komplexiteten får även negativa återverkningar på medborgarnas frihet och sociala liv genom att den medför krav i form av tid och kostnader och därmed ökar ojämlikheten gällande begripligheten i bestämmelserna vilket i sin tur ökar antalet faktorer som leder till utslagning.

4.3. På det politiska planet leder denna komplexitet av bestämmelser - som medlemsstaterna motvilligt åtar sig ansvaret för inför den allmänna opinionen - till att öka oron bland eller t.o.m. fjärmandet av en stor del av opinionen gentemot "eurokratin" trots att EU tvärtom borde upplevas som ytterligare ett forum för frihet, demokrati och säkerhet. Det otillräckliga utrymmet för avtalsmässiga dialoger mellan de direkt berörda socioprofessionella parterna försvagar för övrigt livskraften i föreningsdemokratin på EU-nivå medan mängden ekonomiska, teknologiska och sociala utmaningar i stället kräver att européerna i högre grad deltar direkt i EU-arbetet.

4.4. Vad gäller den inre marknadens funktion, försvagar mångfalden av bestämmelser förmågan att reellt undanröja hinder samtidigt som ett nytt avstamp behövs för att kunna genomföra de väsentliga beståndsdelar som ännu saknas inför nästa utvidgning. Det saknas särskilt enkla rättsliga instrument på EU-nivå, t.ex. en riktig Europabolagsstadga, ett pålitligt och förmånligt gemenskapspatent och en förenklad EU-moms.

4.5. På det rättsliga planet leder mångfalden av bestämmelser inom EU även till brister i medlemsstaternas genomförande av bestämmelserna och till rättsliga tvister med kommissionen och EU-domstolen. Det viktigaste målet för förenkling borde vara att försäkra sig om en tillräckligt hög nivå av överföring av EU-bestämmelser till nationell nivå och om en bättre kontroll av hur gemenskapsbestämmelserna tillämpas.

4.6. Denna fråga är av stor vikt med tanke på utvidgningen. En förenkling av lagstiftningen kunde hjälpa kandidatländerna att nå upp till de tunga kraven att införa gemenskapsrätten samtidigt som överföringen av gemenskapsrätten till de 15 medlemsstaterna underlättas. De sistnämnda har inte kunnat utgöra något föredöme för kandidatländerna. Denna förenkling skulle även bidra till att den utvidgade inre marknaden skulle fungera under bästa möjliga omständigheter.

5. Utvärdering av redan vidtagna förenklingsåtgärder

5.1. Under 1980-talet, mitt under debatten om subsidiaritet, kom kommissionen överens om att för varje ny gemenskapsreglering införa en konsekvensanalys i syfte att motivera åtgärden och analysera förhållandet mellan kostnad och nytta. Dessa konsekvensanalyser består av en gemensam ram som inbegriper en motivering enligt subsidiaritetskriterierna, en analys av de ekonomiska och sociala återverkningarna (inklusive de små och medelstora företagens synvinkel) och en förklaring om det bakgrundsarbete som gjorts. Detta initiativ var lovvärt men dess effekt förblir begränsad i sin nuvarande form eftersom den inte uttryckligen garanterar att utvärderingen är oberoende. Analysen omfattar inte heller någon förberedande granskning av alternativ till lagstiftning och den innehåller ingen systematisk granskning av den verkliga graden av förenkling genom åtgärden. Slutligen ges inte detta bakgrundsarbete någon offentlighet.

5.2. Under 1990-talet gav kommissionen stort utrymme för utarbetandet av grönböcker, vars syfte är att starta en offentlig debatt innan man inledde arbetet med nya bestämmelser, och vitböcker, vars syfte är att presentera ett allmänt lagstiftningsprogram inom ett speciellt område, samt slutligen meddelanden, vars syfte är att fastställa problem och lägga fram förberedande analyser i samband med ett nytt lagstiftningprojekt. Genom det tekniska hjälpmedlet Internet, som kommissionen gör rätt i att använda i stor utsträckning i dag - särskilt genom Europa-servern - har denna praxis medfört en offentlig och interaktiv dialog om lagstiftningsprojekten. Effekten av den utvidgade förberedande rådfrågningen om förenkling kommer dock oundvikligen att förbli måttlig så länge som man begränsar sig till att inrikta debatten på det möjliga innehållet i bestämmelserna i stället för att systematiskt höra sig för om möjliga alternativ till bestämmelserna, t.ex. förordningar eller självreglering.

5.3. På begäran av rådet granskade en arbetsgrupp under ledning av Bernhard Molitor 1995 möjligheterna till förenkling av gemenskapslagstiftningen.

5.3.1. Utöver ett antal förslag till omformuleringar i flera tekniska bestämmelser, lades 18 allmänna rekommendationer fram i denna rapport. Många av dessa rekommendationer har sedan dess glömts bort och det är därför skäl att i korthet repetera dem:

- att övergå till kodifiering på gemenskapsnivå och på nationell nivå;

- att starta ett förenklingsprogram som omfattar all befintlig gemenskapslagstiftning, inklusive överföringen av denna till nationell lagstiftning;

- att erhålla rapporter från kommissionen om vad som skall stå kvar, ändras, strykas;

- att på förhand utforma frågeställningar i alla nya lagstiftningsprojekt (överensstämmelse, subsidiaritet, kostnad/nytta, alternativ till offentlig finansiering, proportionalitet, tidsgränser);

- att erhålla offentliga studier om integrationen av gemenskapsinitiativ i medlemsstaterna;

- att beakta en serie kriterier vid varje åtgärd: förståelse av innehållet, klara mål, samordning med befintlig lagstiftning, avgränsade tillämpningsområden, realistiska tidtabeller, förfaranden vid senare översyn;

- att publicera förberedande studier;

- att höra berörda (konsumenter, företag, löntagare) på ett effektivt och systematiskt sätt, i god tid;

- att utarbeta en motivering rörande sysselsättningen, konkurrenskraften, kostnaderna, innovation;

- att offentliggöra orsakerna till att en medlemsstat understöder eller motsätter sig ett förslag;

- att inleda ett systematiskt och offentligt förfarande för utvärdering av resultaten;

- att utveckla förenklingen på nationell och lokal nivå, också vid överföringen av gemenskapslagstiftningen till denna nivå;

- att säkerställa en förstärkt tillsyn över den nationella tillämpningen;

- att ålägga ovilliga medlemsstater straffavgifter;

- att föredra förordningar framför direktiv om detta kan bidra till förenkling;

- att tillämpa ömsesidigt godkännande alltid då detta är möjligt;

- att av kommissionen erhålla förhandsbesked, med ett utökat utnyttjande av grönböcker och vitböcker;

- att av kommissionen erhålla rapporter om hur förenklingen framskrider, att ålägga en av kommissionärerna ansvaret för förenklingen, att denna kommissionär skulle kunna stödja sig på en central men liten enhet för samordning.

5.3.2. Fem år efter det att Molitor-rapporten gavs ut är den fortfarande högaktuell, särskilt eftersom största delen av rekommendationerna inte alls har följts upp på något avgörande sätt. Två huvudsakliga orsaker till detta kan skönjas:

5.3.2.1. Å ena sidan skulle rapporten utan tvivel ha vunnit på att gå ännu längre i sina analyser och förslag. Rapporten kunde i högre grad ha betonat faktorer för den komplexa byråkratin, inbegripet den allmänna kulturen bland beslutsfattare och handläggare som föga understöder förenkling. Man borde ha tänkt över nödvändiga förslag för att frångå detta. Rapporten angrep i synnerhet symptomen i och effekterna av denna komplexitet men det är svårt att komma med effektiva lösningar eftersom det inte finns någon praxis. Rapporten beaktade inte heller uttryckligen införandet av tillsyn, hearingar och budgetmedel i syfte att kontinuerligt säkra möjligheter till och ständig förstärkning av förenklingspolitiken.

5.3.2.2. Å andra sidan vidtog rådet, som beställt Molitor-rapporten, inte vid denna tid några operationella åtgärder genom att anta ett verkligt politiskt förenklingsprogram, vilket också föreslogs i rapporten. En överdriven politisering av debatten tog vid om det mycket snedvridna och konfliktfyllda dilemmat om förenkling/avreglering. I stället borde man klart ha lagt fram frågorna och närmat sig problemet på ett nytt sätt i riktning mot en gemenskapslagstiftning som är av hög kvalitet och lättfattlig, som medger insyn och som är effektiv. Kommissionen har för egen del påverkats av flera rekommendationer i rapporten, men det gäller främst vissa enskilda åtgärder där rekommendationerna tillämpats endast delvis.

5.4. Bland dessa enskilda åtgärder som kommissionen vidtagit är initiativet SLIM (förenklad lagstiftning för den inre marknaden) från 1996 värt särskild uppmärksamhet. Detta initiativ har redan gett upphov till 14 projekt som syftat till förenkling av olika bestämmelser som tidigare antagits av gemenskapen. SLIM-grupperna består av experter från de nationella förvaltningarna och av representanter för målgrupperna. Grupperna ger förslag till förenkling av EU-bestämmelser som redan är antagna sedan minst fem år. Olika områden berörs av detta, t.ex. prydnadsväxter, farliga ämnen, färdigförpackning, byggnadsprodukter, gödningsmedel, elektromagnetisk bokföring, banktjänster, försäkringar, samhällsrätt, godkännande av examina, social trygghet, moms, intrastat-statistik och statistik för utrikeshandeln. Dessa projekt har enligt kommissionens senaste utvärderingsrapport från mars 2000 framskridit väl när det gäller rekommendationer och förenklingar, vilket gett kommissionen möjlighet att på basis av dessa lägga fram ett flertal förslag till förenkling av bestämmelserna. Men det problem som kvarstår är det slutliga antagandet av dessa förnyade bestämmelser, vilket tills vidare har skett i rådet och Europaparlamentet bara i några, alltför få fall (prydnadsväxter, justeringar i intrastat, terminologi i anslutning till utrikeshandeln). I syfte att återuppliva dynamiken i SLIM-initiativet presenterade kommissionen i mars 2000 15 förslag till reformer som syftar till att i högre grad ge ansvar åt och samordna aktörerna.

5.5. Kommissionen inledde även 1998 ett pilotprojekt för europeiska företagarpaneler i syfte att i ett tidigare skede och direkt bland företagen utvärdera motiveringen till och kostnaderna för vissa förslag till bestämmelser. Detta förfarande har tillgripits i tre fall som gällde förenklingen av de bestämmelser som gäller för skatteombud för moms, harmonisering av bokföring respektive avfall från elektrisk och elektronisk utrustning (i detta fall omfattades 1744 företag). Detta förfarande är dock tills vidare på experimentstadiet och kommissionen räknar inte ännu med att kunna utvidga förfarandet till en bredare och mer systematisk omfattning.

5.6. En arbetsgrupp benämnd BEST inrättades för övrigt av kommissionen 1997 med uppgift att förenkla förhållandena för företagen. I detta arbete deltog även socioprofessionella aktörer och representanter för universiteten. 1998 utkom BEST med en rapport med 19 rekommendationer som särskilt fokuserade på förhållandena i medlemsstaterna på mycket olika områden (förvaltningsförfaranden, utbildnings- och fortbildningssystem, flexibilitet gällande arbetskraft, finansiering och beskattning, innovation). Hösten 2000 kommer kommissionen att lägga fram en utvärderingsrapport om genomförandet av dessa rekommendationer.

5.7. En mellaninstitutionell överenskommelse om kvaliteten på publikationerna publicerades i mars 1999 till följd av Amsterdamfördraget. Kommissionen, rådet och Europaparlamentet omfattades. Effekterna av detta är ännu alltför färska för att kunna utvärderas.

5.8. Kommissionen ger dessutom hädanefter ut en årlig rapport om förbättrad lagstiftning. Rapporten fokuserar på kommissionens insatser för förenklad gemenskapslagstiftning. Den senaste rapporten, som kom ut i november 1999, presenterade hur de senast genomförda förenklingsinitiativen utvecklats och betonade det arbete som pågår för att kodifiera, omarbeta och konsolidera gemenskapsbestämmelserna samtidigt som överlappning av texter undviks och föråldrade bestämmelser stryks.

5.9. Då kommissionen inledde sin interna reform hösten 1999 inrättades en enhet för förenkling av lagstiftningen inom GD Företag. Detta initiativ är hedervärt men dess verkan är begränsad så länge denna förenklingsenhet inte arbetar i direkt anslutning till generalsekretariatet eftersom förenklingen skall bli en gemensam fråga för alla generaldirektorat och alla avdelningar inom kommissionen.

5.10. Rådet (inre marknaden) underströk för sin del den 25 maj 2000 nödvändigheten av att bättre samordna de olika förenklingsinitiativ som redan tagits (SLIM, BEST, testpaneler, konsekvensanalys) inom en sammanhängande strategi som skall läggas fram av kommissionen för rådet under våren 2001.

5.11. Härav kan man konstatera följande:

5.11.1. Å ena sidan att det inte saknats initiativ under de senaste åren för att inleda gemenskapsåtgärder för förenkling men att dessa initiativ som i och för sig har lovvärda mål, tillämpningsområden och metoder inte har uppnått tillräckligt betydelsefulla resultat för att kunna avvärja känslan av att effekterna varit otillräckliga.

5.11.2. Å andra sidan att det nu är tid att tänka över nya metoder att närma sig problemet genom att beakta vad man hittills lärt av framgångarna och motgångarna. Detta är aktuellt särskilt som kommissionen har ombetts överlämna en förenklingsrapport till rådet för dess sammanträde våren 2001.

6. ESK:s förslag till en ny förenklingsstrategi

6.1. Som det klart framgick vid den hearing som observationsgruppen för inre marknaden anordnade gäller det nu att agera utifrån nya grunder för att fortare få till stånd större förbättringar. ESK förespråkar därför en konkret "förenklingsprocess" som omfattar följande:

6.1.1. En flerårig förenklingsplan som kan utgöra ramen för en samordnad process i EU.

6.1.2. Uppförandekoder för de aktörer inom EU som svarar för lagstiftningen. Dessa borde även antas av medlemsstaterna.

6.1.3. Bättre utnyttjande av konsekvensanalyserna, som bör kompletteras och ingå i lagstiftningsprocessen.

6.1.4. Ett aktivt samarbete med arbetsmarknadens parter och samtliga aktörer i det civila samhället, vars medverkan är en förutsättning för en framgångsrik förenklingspolitik.

6.2. ESK vill först och främst uttrycka önskemål om att rådet följer upp sitt mandat från Lissabon och att man vid sammanträdet våren 2001 - med utgångspunkt i det dokument som rådet har bett kommissionen presentera i början av 2001 - antar en konkret flerårig plan för en förenkling av lagstiftningen med prioriterade målsättningar, en tidsplan, nyskapande metoder, en budget och effektiva utvärderingsinstrument. Kommittén rekommenderar att planen utformas på så sätt att större förändringar på detta område genomförs senast år 2005, det vill säga när mandatperioden för Europaparlamentet och kommissionen går ut. Planen bör innehålla följande:

6.2.1. Insatser för att åtgärda de påtagligaste problemen i samband med förenklingen av gällande lagstiftning.

6.2.2. Förebyggande åtgärder för att säkerställa en ny strategi i syfte att förenkla aktuella och framtida lagstiftningsförslag inom EU.

6.2.3. Kompletterande åtgärder i medlemsstaterna.

6.3. ESK framför önskemål om att denna plan skall göra det möjligt att sätta igång en omfattande process för att förenkla EU:s lagstiftning genom att komplettera och förstärka effekterna av de processer som inleddes vid toppmötena i Luxemburg, Cardiff och Köln för att få till stånd en större dynamik inom ekonomin, inre marknaden och sysselsättningen. Det extra EU-toppmöte som man kommit överens om att hädanefter anordna varje vår för att sammanfatta läget för de ekonomiska och sociala insatser som man beslutade om i Lissabon bör även innefatta en granskning av förenklingsprocessen med utgångspunkt i en rapport från kommissionen med resultattavlor.

6.4. Kommittén vill göra gemenskapsinstitutionerna uppmärksamma på att man inte bör äventyra mervärdet i lagstiftningens innehåll genom alltför många kompromisser, som skulle innebära fler nationella särbestämmelser till skada för användarna. Man bör inte heller betunga direktiven med alltför många alternativ för genomförande på nationell nivå, vilket skulle strida mot harmoniseringstanken. Samtliga rättsliga instrument bör bidra till att uppnå förenkling, oavsett om det är fråga om förordningar, direktiv eller ömsesidiga erkännanden. Kommittén vill även framhålla att det är nödvändigt att fortsätta kodifieringsinsatserna för att undvika att texterna överlappar varandra, samt att man bör eftersträva ett enkelt och lättförståeligt språk i enlighet med det mellaninstitutionella avtal som slöts i december 1998.

6.5. När det gäller lagstiftningens tillämpning vill kommittén understryka att medlemsstaterna måste visa prov på större disciplin i fråga om genomförandet. Kommissionens senaste resultattavla visar att 13 % av de direktiv på inre marknaden för vilka tidsgränsen för genomförandet löpt ut, det vill säga 194 av 1489, ännu inte har genomförts i alla medlemsstater. Detta innebär en påtaglig försämring som gör det allt mindre troligt att uppnå målsättningen om endast 1,5 % före slutet av 2000.

6.6. Kommittén vill även uppmärksamma problemet med avsaknaden av tidsgränser i lagstiftningen, och rekommenderar att man i synnerhet på de områden där det sker en snabb utveckling systematiskt ser till att nya bestämmelser har en begränsad giltighetstid samt att det fastställs tidsgränser för en obligatorisk översyn av texten; respekteras inte dessa bör lagstiftningen upphävas.

6.7. Kommittén understryker särskilt den roll som aktörerna i näringsliv och samhälle bör spela för att tillämpningen av förenklingspolitiken i EU skall lyckas.

6.7.1. De bör utnyttja den avtalsfrihet som EU:s lagstiftande instanser ger dem, främst på det sociala området.

6.7.2. De bör utöva påtryckning för att uppnå nya områden för avtalsfrihet, själv- eller samreglering eller uppförandekoder på EU-nivå, bland annat på områdena för miljöskydd, konsumenträtt, elektronisk handel och informationssamhället.

6.7.3. De bör vara beredda på att i egenskap av parter direkt delta i genomförandet av direktiv av en ny typ som ger dem ansvaret att i stället för medlemsstaterna se till att vissa krav kommer till uttryck i avtal, kvalitetsmärken, certifieringsförfarande och självreglering.

6.7.4. De bör delta aktivt i SLIM-projekten där deras röst väger lika tungt som de sakkunnigas inom administrationerna.

6.7.5. De bör underlätta inrättandet av testpaneler bland aktörerna på fältet, främst företagen, fackförbunden och konsumentföreningarna.

6.8. Den fleråriga planen för en förenklad lagstiftning bör enligt ESK:s mening grunda sig på uppförandekoder för EU-institutionerna och medlemsstaterna, som innebär att de åtar sig följande:

6.8.1. Att anta en allmänt sett positiv attityd till förenkling och försöka uppfylla de förväntningar som aktörerna inom näringsliv och samhälle samt företrädarna för det civila samhället har.

6.8.2. Att inte bara handla som lagstiftare utan även som aktörer i förenklingsprocessen genom att anta nya metoder avseende lagstiftningens utarbetande, innehåll och tillämpning.

6.8.3. Att se till att nationella lagar och bestämmelser är förenliga med inre marknaden.

6.9. Kommittén understryker den nyckelroll som kommissionen spelar för att se till att förenklingspolitiken lyckas. Mot denna bakgrund vill kommittén ge kommissionen följande rekommendationer:

6.9.1. ESK förväntar sig att kommissionen inför Europeiska rådets sammanträde i Stockholm våren 2001 lägger fram en omfattande och nyskapande plan som täcker kommissionens mandatperiod, det vill säga perioden 2001-2005. Denna plan bör göra det möjligt för rådet att inleda en övergripande förenkling av lagstiftningen i enlighet med ESK:s rekommendationer i detta yttrande. ESK förväntar sig att kommissionen därefter lägger fram en rapport för Europeiska rådet varje vår med resultattavlor som sammanfattar de framsteg som gjorts, och att man samtidigt lägger fram förslag till nya åtgärder eller en anpassning av åtgärderna med beaktande av den fleråriga planen för 2001-2005.

6.9.2. ESK förväntar sig att kommissionen särskilt framhåller kravet på förenklade bestämmelser i samband med den interna reformen av kommissionens avdelningar som syftar till att skapa en mycket väl fungerande administration. Man bör prioritera den centrala enheten för förenkling och ge den alla medel som krävs för att den skall kunna utföra sin uppgift, och eftersom kravet på förenkling bör uppfyllas av samtliga enheter inom kommissionen oavsett vilka ärenden som behandlas bör den knytas direkt till kommissionens generalsekretariat.

6.9.3. För att förenklingsprocessen skall lyckas anser kommittén att det är absolut nödvändigt att förse planen för förenklade bestämmelser med en budget. Vidare anser man att aktörer från det civila samhället bör delta, främst i syfte att på ett mer utförligt och underbyggt sätt ge svar på konsekvensanalysens inledande frågor.

6.9.4. ESK vill rikta uppmärksamheten på hur viktiga konsekvensanalyserna är. De bör ligga till grund för varje nytt lagförslag, och kommittén kräver att konsekvensanalysen stärks genom att fyra nya punkter införs:

6.9.4.1. Kommittén understryker behovet att förstärka oberoendet och kvaliteten när det gäller konsekvensanalyserna. Detta kan åstadkommas genom att man säkerställer att tillräckliga medel tilldelas, att relevanta metoder används och att berörda sociala intresseorganisationer rådfrågas på ett effektivt sätt. Det vore lämpligt att överlåta dessa analyser till ett organ som uppfyller erforderliga krav i fråga om kvalifikationer och oberoende, men som står utanför kommissionen.

6.9.4.2. Kommittén föreslår att den föregående kontrollen av överensstämmelse med subsidiaritetsprincipen hädanefter skall kompletteras med ett alternativitetskriterium. Detta skulle innebära att man inte bara måste motivera insatser på EU-nivå, utan att man även måste kontrollera att det inte finns något alternativ till ny EU-lagstiftning. Eventuella alternativ vore uppförandekoder för företagen och arbetsmarknadens parter samt övriga intresseorganisationer eller avtalsmässiga lösningar i likhet med den sociala dialogen (exempelvis på områdena miljö, konsumentskydd och elektronisk handel). Alternativen skulle emellertid inte nödvändigtvis behöver utgöras av lagar eller avtal, utan skulle kunna bestå i utbildningsverksamhet, mer systematisk användning av rättsliga förfaranden eller insatser till förmån för föreningar i det civila samhället som kan bidra till att uppfylla vissa målsättningar.

6.4.9.3. Kommittén föreslår att konsekvensanalysen hädanefter skall innehålla en utförlig redogörelse för den förenkling som ny lagstiftning leder till, inklusive kostnads- och tidsvinster för medborgarna, såväl när det gäller målsättning och innehåll som tillämpning. Detta skulle kunna motivera att man ger de verkliga förhållandena för genomförandet större betydelse.

6.9.4.4. Slutligen vill kommittén föreslå att konsekvensanalysen hädanefter skall offentliggöras, och att den skall åtfölja lagförslaget under hela lagstiftningsprocessen så att beslutsfattarna kan kontrollera att inte bara ursprungsversionen respekterar konsekvensanalysens kriterier utan att det även är fallet när det gäller de versioner som varit föremål för ändringsförslag under de olika etapperna fram till antagandet. Ett offentliggörande av konsekvensanalysen skulle även göra det enklare att regelbundet kontrollera om lagstiftningen blivit föråldrad och i själva verket inte längre motsvarar de kriterier som låg till grund för dess antagande.

6.9.5. SLIM-projekten bör fullföljas och utvidgas, så att kommissionen kan uppfylla sin målsättning att reviderade lagförslag skall läggas fram senast sex månader efter rekommendationerna i SLIM-rapporten.

6.9.6. Försöken med testpaneler bör utvecklas. Företrädare för arbetsmarknadens parter och konsumenterna bör beroende på ärendet delta och ges det tekniska stöd som krävs för att metoden skall kunna utnyttjas fullt ut.

6.9.7. Kommissionen bör främja en allmänt sett gynnsam miljö där förenklingskulturen kan få fäste genom att informera de folkvalda, utbilda tjänstemän (i första hand kommissionens egna tjänstemän), anordna seminarier i ämnet, uppmuntra benchmarking för att jämföra bästa praxis i medlemsstaterna (och göra resultaten tillgängliga via Internet), utveckla samarbetet med andra internationella organ som till exempel OECD, samt stödja initiativ från det civila samhället, stiftelser och "think tanks" som kan bidra till att sprida denna nya förenklingskultur på EU-nivå och i medlemsstaterna.

6.10. I egenskap av enda församling som företräder samtliga användare av lagstiftningen är Ekonomiska och sociala kommittén medveten om den viktiga - och ur användarsynpunkt centrala - roll som kommittén har att spela inom ramen för en ny förenklingspolitik inom EU.

6.10.1. För att på ett tillfredsställande sätt kunna utöva denna roll, framför kommittén följande önskemål till kommissionen:

6.10.1.1. ESK vill vid varje tillfälle det är möjligt rådfrågas innan besluten fattas för att undvika att det mervärde som ESK genom rådfrågning kan tillföra på förenklingsområdet inte blir lidande av att beslutsfattande institutioner rådfrågas samtidigt.

6.10.1.2. Framför allt vill ESK varje år i samband med att kommissionen presenterar sitt årliga program för remisser till ESK rådfrågas om förberedelserna av rapporten om förenklingsprocessens utveckling inför vårens Europeiska råd. På så vis skulle kommissionen kunna låta ESK delta i fastställandet av nya prioriterade åtgärder, såsom exempelvis områden för nya SLIM-initiativ eller frågor som med fördel kan behandlas av testpaneler.

6.10.1.3. ESK vill direkt delta i diskussionerna för att förbättra och förstärka konsekvensanalyserna.

6.10.2. För att på ett effektivt sätt kunna bidra till förenklingspolitiken är kommittén beredd att i full utsträckning leva upp till de uppförandekoder som man föreslår att EU:s institutioner skall införa. Kommittén är därmed beredd att till följd av detta yttrande följa flera detaljerade uppförandekoder som beskrivs i yttrandets slutsatser.

6.11. När det gäller övriga beslutsfattares deltagande i förenklingspolitiken vill Ekonomiska och sociala kommittén framföra följande rekommendationer till Europaparlamentet och rådet:

6.11.1. Att stödja kommitténs krav på att bli rådfrågad i ett tidigare skede, vilket skulle göra det möjligt att dra nytta av kommitténs yttranden redan i inledning av den gemensamma beslutsfasen.

6.11.2. Att i förekommande fall ge kommittén i uppdrag att göra efterforskningar på de områden som är kopplade till förenklingen av bestämmelserna. Det kan gälla såväl diskussioner om alternativ som helt eller delvis skulle kunna ersätta bestämmelser som håller på att utarbetas eller planer på att låta aktörer inom näringsliv och samhälle delta i genomförandet av ett direktiv.

6.11.3. Att godkänna en budget som gör det möjligt för kommissionen att utveckla analyser och metoder som kan bidra till att förenklingspolitiken röner framgång.

6.11.4. Att förbinda sig att uttala sig senast tolv månader efter det att kommissionen lagt fram ett reviderat förslag till lagstiftning inom ramen för SLIM.

6.11.5. Se till att konsekvensanalysens kriterier - och därmed även användarnas förväntningar - respekteras under förlikningsförfarandet.

6.11.6. Att före utvidgningen påskynda införandet av vissa förenklingsåtgärder som aktörerna på inre marknaden fortfarande saknar, till exempel gemenskapspatent, en funktionell europeisk företagsstadga, ett momssystem som inte medför några svårigheter för handeln inom EU, avskaffande av all dubbelbeskattning på inre marknaden samt direktiv som underlättar företagsfusioner och omflyttningar av företag inom EU.

6.12. Kommittén vill även framhålla de europeiska och de nationella domstolarnas roll liksom den roll som ombudsmannen kan spela i strävan efter förenkling:

6.12.1. Dessa instanser kan dels utöva påtryckningar på EU-institutionerna, regeringarna och parlamenten så att de på ett effektivt sätt skapar klarhet i de bestämmelser och den lagstiftning som de skall tolka och tillämpa.

6.12.2. De kan även bidra till en diskussion om en ökad kodifiering av texterna, vilket skulle underlätta för domare, lagmän och alla dem som använder sig av lagstiftningen.

6.13. Kommittén understryker att medlemsstaterna kan spela en nyckelroll för att förenklingspolitiken skall lyckas, och rekommenderar följande:

6.13.1. Att medlemsstaterna antar uppförandekoder för förenklade förfaranden på inre marknaden och ser till att den nationella lagstiftningen är förenlig med inre marknaden.

6.13.2. Att de visar prov på större disciplin när det gäller genomförandet av gemenskapslagstiftningen. De bör vara medvetna om att de i nuvarande läge måste föregå med gott exempel för kandidatländerna.

6.13.3. Att de skapar bättre villkor för ömsesidigt erkännande.

6.13.4. Att de tar direkt ansvar för att den inre marknaden skall fungera bättre. De initiativ som man redan tagit i de femton medlemsstaterna för att inrätta samordningscentrum för inre marknaden kan stå som förebild. Medlemsstaterna bör i partnerskap med kommissionen och varandra, enligt harmoniserade administrativa förfaranden som certifierats av EU, ta delat ansvar på områdena för avskaffande av tekniska hinder, bättre tillämpning av ömsesidigt erkännande, produktsäkerhet, miljö, bedrägeribekämpning och tullsamarbete.

6.13.5. Medlemsstaterna bör även utveckla nationella initiativ som kan bidra till konkreta framsteg inom förenklingspolitiken - samt till utvecklingen av centrala förenklingsenheter - och informera kommissionen om bästa praxis för att denna skall kunna inrätta en permanent benchmarking och sprida resultaten.

7. Ekonomiska och sociala kommitténs uppförandekod för att bidra till förenklingsprocessen

För att redan nu bidra till förenklingsprocessen och de uppförandekoder som man rekommenderar EU:s institutioner att följa, antar ESK följande uppförandekod:

7.1. ESK fastställer som prioriterad målsättning att övervaka att kraven på förenkling, kvalitet och effektivitet för användarna respekteras i de lagstiftningsförslag som man får i remiss att yttra sig om.

7.2. ESK förbinder sig att anpassa sin arbetsorganisation för att inom utsatt tid - och innan besluten fattas - yttra sig om de remisser som inkommer från kommissionen, Europaparlamentet eller rådet i de fall då dessa institutioner markerar att de är särskilt intresserade av kommitténs yttranden i fråga om förenklade bestämmelser.

7.3. ESK beslutar att varje år utarbeta en rapport på eget initiativ med en lägesbeskrivning av det fleråriga förenklingsprogrammet i syfte att bidra till kommissionen årliga utvärdering inför vårens Europeiska råd.

7.4. ESK skall företa en systematisk bedömning av konsekvensanalysen för varje lagstiftningsförslag.

7.5. ESK skall göra EU-institutionerna uppmärksamma på eventuella behov av att ersätta lagstiftningen med avtalsfrihet, själv- och samreglering under insyn av EU:s lagstiftande instanser så att det blir arbetsmarknadens parter och andra intresseorganisationer inom de berörda områdena och sektorerna som svarar för att organisera sig inom rimlig tid för att uppfylla dessa förväntningar.

7.6. ESK skall bygga ut dialogen med de ekonomiska och sociala intresseorganisationerna i EU i syfte att uppmuntra dem att ta ansvar, bland annat genom att utnyttja avtalsfriheten, för att direkt bidra till EU:s lagstiftning.

7.7. ESK beslutar att utveckla dialogen med Regionkommittén för att inrätta ett löpande samarbete på detta område, i synnerhet med hänsyn till förenklingens regionala dimension.

7.8. Kommittén beslutar att utveckla dialogen med existerande ekonomiska och sociala råd i medlemsstaterna för att de på nationell nivå skall spela samma roll som ESK spelar på EU-nivå när det gäller att bidra till att förenklingsprocessen blir en framgång.

Bryssel den 19 oktober 2000.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Göke Frerichs