A4-0193/97

Resolution om de framsteg som har gjorts för att genomföra den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (januari - december 1996)

Europaparlamentet utfärdar denna resolution

- med beaktande av artikel J 7 i Fördraget om Europeiska unionen,

- med beaktande av artiklarna 92.4 och 148 i arbetsordningen,

- med beaktande av sina resolutioner av den 16 maj 1995 ((EGT nr C 151, 19.6.1995, s. 223.)) om framsteg i genomförandet av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (november 1993 - december 1994), den 18 juli 1996 ((EGT nr C 261, 9.9.1996, s. 154.)) om framsteg i genomförandet av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (januari - december 1995 och den 16 januari 1997 ((EGT nr C 33, 3.2.1997, s. 66.)) om den allmänna ramen för ett utkast till översyn av fördragen,

- med beaktande av sina resolutioner, där parlamentet slår fast sin ståndpunkt beträffande den pågående regeringskonferensen,

- med beaktande av betänkandet från utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor (A4-0193/97), och med beaktande av följande:

A. Europaparlamentet bör i enlighet med andra stycket i artikel J 7 i Fördraget om Europeiska unionen hålla en årlig debatt om de framsteg som har gjorts för att genomföra den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken.

B. Man måste ta hänsyn till de målsättningar för denna politik som slås fast i artikel J 1 i Fördraget om Europeiska unionen och i det som står i artikel C om konsekvens i unionens relationer med omvärlden och rådets och kommissionens ansvar för denna konsekvens.

C. Parlamentet beaktar det sätt på vilket Europeiska rådet och rådet har använt de instrument som föreskrivs i Fördraget om Europeiska unionen och särskilt gemensamma åtgärder och ståndpunkter, samt det som står i artikel J 4.1 om definitionen av en gemensam säkerhetspolitik.

D. Beaktansvärda utmaningar har uppkommit och nya kriser har uppstått och detta ställer krav på att EU skall handla mera kraftfullt och effektivt på konfliktförebyggandets område och vid lösandet av konflikter på fredlig väg.

E. Det finns inget interinstitutionellt avtal om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och rådet har ägnat mycket lite uppmärksamhet åt parlamentets bedömningar och rekommendationer.

F. Europaparlamentet måste fortlöpande kritiskt ompröva sin egen roll och sitt agerande i samband med den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken för att maximera sitt inflytande och utöka den demokratiska kontrollen över denna politik.

G. Man bör komma ihåg att den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken inte är ett självändamål utan ett sätt för EU att bidra till internationell fred och säkerhet, tolerans och respekt för medborgerliga, sociala och ekonomiska rättigheter samt främjande av europeiska värderingar vad gäller demokrati, frihet och solidaritet.

H. Freds- och säkerhetspolitiken har inte fått erforderlig prioritet och under de år vi har framför oss kommer det att bli en ytterst angelägen uppgift att ta fram och vidareutveckla icke-militära metoder för att förebygga, begränsa och lösa konflikter.

I. I detta sammanhang bör det poängteras att de klausuler om demokrati och mänskliga rättigheter som bör tas med i alla ekonomiska avtal med tredje land utgör ett enastående instrument för att skydda och stödja sådana värden som demokrati och mänskliga rättigheter.

J. Inför den förestående revideringen av EU-fördraget bör man, samtidigt med en analys av vad som hänt under 1996, analysera allmänna tendenser i utvecklingen av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken sedan den infördes i november 1993.

Analys av hur den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken fungerar i allmänna drag

1. Parlamentet anser att framstegen i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken under den period som den har tillämpats har varit en besvikelse vad beträffar organisatoriska förbättringar, synlighet och ökning av unionens handlingsförmåga; i denna mening är fortfarande medborgarnas uppfattning av unionens politik inledningsvis varit föga imponerande,

2. anser att utnämningen av särskilda sändebud i specifika fall visserligen innebär att EU:s närvaro i de stora konflikterna blir mer påtaglig, men att sändebuden i sig inte utgör tillräckliga garantier för att Europeiska unionen ska kunna delta fullt ut,

3. beklagar att användningen av gemensamma åtgärder och ståndpunkter, med vissa undantag, har begränsats till enstaka frågor och att man inte vågat använda dem för att utarbeta kompletta långsiktiga strategier för de stora världsproblemen, beklagar även att antalet gemensamma åtgärder och ståndpunkter varit så litet jämfört med antalet förklaringar, trots att tre år förflutit sedan fördraget om Europeiska unionen trädde i kraft och de gemensamma åtgärderna och ståndpunkterna utgör de verkliga instrumenten för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken,

4. beklagar att EU vid så många tillfällen inte kunnat genomdriva de klausuler om demokrati och mänskliga rättigheter som bör tas med i ekonomiska avtal med tredje land och blundat för de uppenbara kränkningar av och brott mot internationella konventioner som inträffat i vissa av dessa länder

5. konstaterar att ordförandeskapets och den nuvarande trojkans intensiva politiska och diplomatiska arbete inte har en stabil och konsekvent institutionell ram, vilket minskar fastheten och effektiviteten i unionens relationer med omvärlden, anser att den nuvarande strukturen på trojkan bör ersättas med en stabilare trojka sammansatt av rådets ordförande, kommissionären ansvarig för utrikespolitik och rådets generalsekreterare,

6. konstaterar att, efter att den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken nu tillämpats i flera år, det fortfarande är så att de intressen som karakteriserar denna politik tar form på mellanstatlig nivå; i detta avseende måste man betona att kommissionen tydligen gett upp sin rätt - i enlighet med artikel J.8 i EU-fördraget - att lägga förslag på detta område,

7. erinrar om att erfarenheten har utvisat att de initiativ som tagits gemensamt av unionen blivit allt viktigare jämfört med initiativ som tagits av varje medlemsstat för sig,

8. beklagar att vissa medlemsstater regelbundet kränker artikel J 1.4 i Fördraget om Europeiska unionen och därmed undergräver effektiviteten i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken,

9. påminner om behovet av att utveckla en undersöknings- och analysenhet, bestående av tjänstemän från kommissionen, rådet och från medlemsstaterna som kan bedöma risker och hot utifrån ett europeiskt perspektiv, samt att anpassa nationella diplomatkårer och underrättelsetjänster till ambitionerna med den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken,

10. begär att det skall göras möjligt för unionens medlemsstater att i tredje land där de inte har någon diplomatisk representation använda sig av kommissionens delegationer för att representera sina egna intressen, utöver unionens,

11. beklagar det alltför långsamma framåtskridandet i utvecklingen av den gemensamma säkerhetspolitiken, i utvecklingen av samordningen försvarspolitiken och i befästandet av förbindelserna mellan VEU och EU,

12. begär att unionen, när den skall fastställa sina intressen i fråga om säkerhet, inte längre skall betona enbart begreppet säkerhet i dess militära bemärkelse utan även ett säkerhetsbegrepp som framför allt skall handla om ekonomisk och social stabilitet, undanröjande av etniska motsättningar och främjande av den pågående integrationen,

13. upprepar sitt förslag om att möjligheten att upprätta en europeisk civil fredskår bör tas i betraktande inom ramen för en gemensam säkerhetspolitik; denna kår skulle ha till uppgift att stödja de humanitära åtgärderna, bidra till en fredlig lösning på konflikter, hindra att nya konflikter bryter ut samt stå till tjänst med nödvändiga förtroendeskapande åtgärder med utgångspunkt från erfarenheter som redan gjorts, till exempel av Europeiska gemenskapens övervakningsuppdrag (ECMM) i före detta Jugoslavien,

14. beklagar att rådet fortfarande inte kunnat enas om en gemensam och restriktiv tolkning av de åtta föreliggande kriterierna om vapenexport, i den utformning de fastställts vid rådets möten i Luxemburg (juni 1991) och Lissabon (juni 1992),

15. konstaterar att den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken inte har utvecklats såsom man förutsågs i EU-fördraget och yrkar på att medlemsstaterna skall utföra de institutionella förändringar som behövs för att denna politik skall bli verkningsfull och sammanhängande,

16. välkomnar framstegen som gjorts vad gäller tanken på att Europeiska unionen skall integreras i Västeuropeiska unionen, en tanke som framförts av vissa länder,

17. beklagar att rådet inte använt sig effektivt av artikel J 3.2 och uppmanar rådet att prioritera framsteg på detta område,

18. beklagar att man inte kunnat nå ett interinstitutionellt avtal om tillämpningen av artikel J 7 i EU-fördraget och att rådet fortfarande inte regelbundet skriftligen informerar parlamentet om genomförandet av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken,

19. anser att den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken skulle bli avsevärt effektivare och att möjligheterna till insyn i den påtagligt skulle förbättras om driftskostnaderna för den i vanliga fall skulle belasta gemenskapens budget,

20. betonar att Europaparlamentets roll i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken inte får begränsas till att endast innebära erhållande av information; man måste införa bestämmelser som innebär att Europaparlamentet i tillbörlig omfattning kan delta vid fastställandet av riktlinjer för och politisk kontroll av tillämpningen av de åtgärder som vidtas inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken,

21. önskar att regeringskonferensen i överensstämmelse med Europaparlamentets tidigare resolutioner skulle nå fram till en strukturell förbättring av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, genom att med hjälp av att införa majoritetsomröstning göra Europeiska unionens åtgärder mera synliga samt eftersträva ett samarbete i försvarsfrågor,

22. beklagar även att rådet fortfarande inte hör parlamentet innan det antar gemensamma ståndpunkter och åtgärder, och inte heller reagerar politiskt på rekommendationer riktade till rådet; begär av denna anledning att dessa rekommendationer skall tas upp formellt på rådets dagordning,

23. ber rådet att acceptera att det ingår ledamöter av parlamentet i EU- delegationer under internationella förhandlingar på ministernivå,

24. ser fram emot ett ökat samarbete och ömsesidigt utbyte av information med kommittén för ordförandena i utrikesutskotten i medlemsstaternas parlament i syfte att förbättra den demokratiska kontrollen av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken,

25. noterar att parlamentets ordförande, dess utskott för utrikes-, säkerhets- och försvars frågor och dess övriga utskott som har hand om externa förbindelser samt de blandade parlamentariska utskotten och de interparlamentariska delegationerna spelar en viktig roll vid tillsynen över den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, men påpekar än en gång hur viktigt det är att parlamentet rådfrågas och får fullständig skriftlig information om hur denna politik utvecklas, inberäknat antagandet och tillämpningen av gemensamma åtgärder och ståndpunkter; understryker i detta sammanhang att Europaparlamentets roll inom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken inte kan inskränkas enbart till att parlamentet skall få information om den; ett adekvat deltagande för Europaparlamentet måste garanteras vid fastställandet av riktlinjerna för samt utövandet av den politiska kontrollen över hur åtgärderna inom denna politik genomförts,

26. beklagar att parlamentet inte till fullo gjort bruk av den rätt det fått sig tilldelat att komma med rekommendationer till rådet på den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitikens område och uttrycker sin tillfredsställelse över de 113 resolutioner om mänskliga rättigheter och den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, vilka antagits i samband med aktuell och brådskande debatt under 1996; understryker samtidigt behovet av att säkerställa ett sammanhang mellan detta förfarande och det arbete som utförs i de parlamentariska utskott som behandlar externa förbindelser; anser att Europaparlamentet och dess härför behöriga utskott bör söka efter sätt att förbättra effektiviteten i och uppföljningen av sina instrument för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken; detta kommer att ha relevans för de resolutioner, som antagits i samband med aktuell och brådskande debatt, rekommendationer och debatter med kommissionen och rådet i anslutning till rådets möten,

27. vidhåller att finansieringen av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken bör ha kvar sin karaktär av icke-obligatorisk utgift, för att det skall bli möjligt med en vederbörlig parlamentarisk övervakning av denna finansiering,

28. bekräftar att Europaparlamentet ställer upp till försvar av de rättigheter att utöva samtyckesförfarandet som parlamentet har på utrikespolitikens område; dessa rättigheter är ett viktigt instrument för demokratisk kontroll,

Om utvecklingen av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken under 1996

29. konstaterar att de gemensamma åtgärderna för före detta Jugoslavien i stället för att innebära nya åtgärder har varit en fortsättning av dem som antogs redan 1995; beklagar att det inte finns någon gemensam ståndpunkt om Bosnien- Herzegovina och ingen gemensam ståndpunkt som slår fast förutsättningarna för förbättrade politiska och ekonomiska relationer till Jugoslavien,

30. uppmanar rådet att utöka sina diplomatiska och ekonomiska påtryckningar på Daytonavtalets parter för att säkerställa att avtalet efterlevs fullt ut, i synnerhet beträffande utlämning av åtalade krigsförbrytare till krigsförbrytartribunalen i Haag, och lokalisering av massgravar och saknade personer,

31. beklagar att EU:s ineffektiva reaktion när krisen i Albanien först bröt ut och anser än en gång att en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik i uttryckets egentliga bemärkelse inte kan vara avsedd att bestå endast av en sammanläggning av enskilda geopolitiska intressen,

32. konstaterar att Kosovo nu liksom förr är ett av Europas problemområden där det behövs en varaktig lösning och beklagar att det inte heller under 1996 tagits något verkningsfullt initiativ till omfattande diskussioner mellan alla berörda parter utan förhandsvillkor,

33. välkomnar den gemensamma åtgärden avseende Moratinos utnämning och befogenheter som EU:s särskilda sändebud till Mellanöstern, men saknar en ambitiösare gemensam ståndpunkt som slår fast unionens politik på lång sikt och som kan tjäna som referensram för eventuellt agerande i området,

34. beklagar att gemenskapens diplomati varit så svag med avseende på händelserna på Cypern och i förbindelserna med Turkiet; anser att man måste utarbeta en gemensam ståndpunkt som ram för förbindelserna till Turkiet och anser att representanter från så många medlemsstater som möjligt bör delta vid sammanträden som det som hölls i Rom nyligen mellan fem medlemsstater och Turkiet för att dessa skall kunna bidra till att utveckla den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och till att lösa existerande problem,

35. beklagar att det under de två senaste åren fullständigt saknats både gemensamma åtgärder och gemensamma ståndpunkter rörande länderna söder om Medelhavet; beklagar särskilt den handlingsförlamning som rått i fråga om Algeriet,

36. beklagar att EU inte kunnat fastställa en gemensam ståndpunkt om utvidgningen av Nato, förbindelserna med Ryssland och deras inverkan på gemenskapens utvidgningsprocess,

37. anser att det är riktigt att den afrikanska kontinenten varit ett prioriterat mål för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken genom gemensamma förklaringar, åtgärder och ståndpunkter, men trots att dessa insatser inte kan ifrågasättas verkar EU inte ha uttömt alla möjligheter att ingripa,

38. välkomnar visserligen de gemensamma åtgärder som vidtagits med avseende på det särskilda sändebudet till området kring de stora sjöarna och för stöd till övergångsprocessen i Demokratiska republiken Kongo, men beklagar avsaknaden av en gemensam, definierad och aktiv politik i förhållande till denna kontinent,

39. anser att man borde utarbeta en gemensam ståndpunkt i vilken man ger en impuls till en regional konferens om de stora sjöarna, i syfte att lösa flyktingproblemet, demokratistödet till Demokratiska republiken Kongo, Burundi och Rwanda, en balanserad maktfördelning i Burundi och Rwanda, strikt vapenkontroll i regionen och långsiktig utveckling av EU-samarbetet på detta område,

40. beklagar att den transatlantiska förklaring som undertecknades i december 1996 inte fått några praktiska konsekvenser för samordningen av EU:s och Förenta staternas politik i så viktiga frågor som fredsprocessen i Mellanöstern,

41. anser att en intensifiering av dialogen i San José mellan EU och Centralamerika är ett av huvudmålen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och yrkar på ett globalt åtgärdsprogram för denna politik samt för förbindelserna med Latinamerika, vilket skulle inleda en verklig transatlantisk dialog mellan de bägge områdena,

42. välkomnar att unionen samfällt agerat med större kraft för ett förbud mot truppminor, men hoppas att rådet skall göra en större insats när det gemensamma åtgärden skall genomföras i praktiken,

43. beklagar starkt att det uppstått en ökad splittring inom unionen i fråga om förbindelserna med Kina, en splittring som framför allt kommit fram under det arbete som utförts av Förenta nationernas kommission för de mänskliga rättigheterna,

44. understryker att denna splittring spelar dem i händerna som hyllar åsikten om «utveckling utan demokrati» och varnar för de allvarliga konsekvenserna av en sådan modell medför och kan medföra både för Kina och för länderna inom regionen, liksom också för alla utvecklingsländer och för bevarandet av världsfreden,

45. lyckönskar kommissionen till dess ansträngningar och initiativ för att utveckla unionens förbindelser med Indien, och uppmanar rådet att fortsätta på den vägen,

46. anser att de gemensamma ståndpunkterna om Myanmar och Kuba är goda exempel på hur detta instrument kan användas på ett effektivt sätt och uppmanar rådet att fortsätta på den väg som bidrar till att göra unionens utrikespolitik tydligare och mer verkningsfull,

47. anser att verkställandet av säkerhetspolitiken har varit förhållandevis bra vad gäller utarbetandet av samordnade ståndpunkter vid internationella konferenser samt de förbättrade arbetsförhållandena och förhållandena på sekretariatsnivå mellan EU och VEU, framför allt vad gäller evakuering av EU:s medborgare och VEU:s eventuella deltagande i området kring de stora sjöarna,

48. uppdrar åt sin ordförande att vidarebefordra denna resolution till kommissionen, rådet, medlemsstaternas regeringar och parlament och generalsekreteraren för Västeuropeiska unionen.