Kompletterande lagförslag planeras senare under 2016 som stöd för att uppnå de mål som beslutats av Europeiska rådet om att minst 27 % av den energi som används i EU 2030 ska vara förnybar och om att energieffektiviteten ska vara minst 27 % bättre år 2030 (detta kommer att ses över senast 2020, med sikte på en EU-nivå på 30 %). Dessa förslag borde göra det lättare att uppnå klimatmålen för sektorer som inte omfattas av EU:s utsläppshandelssystem, i synnerhet bygg- och fastighetssektorn. Dessutom har kommissionen sammanställt ett meddelande om en minskning av koldioxidutsläppen inom transportsektorn. I meddelandet diskuteras åtgärder för att ytterligare minska utsläppen av växthusgaser inom transportsektorn.

Ännu en flexibilitetsmöjlighet har införts i linje med Europeiska rådets vägledning för medlemsstater vars nationella utsläppsminskningsmål ligger betydligt över både EU:s genomsnittsmål och deras kostnadseffektiva minskningspotential, liksom för medlemsstater som inte fick kostnadsfri tilldelning för industrianläggningar under 2013 Flexibiliteten gör det möjligt för berörda medlemsstater att lättare fullgöra sina åtaganden enligt ansvarsfördelningsbeslutet genom annullering av EU:s utsläppsrätter.

Den övergripande metoden för upprättande av nationella minskningsmål är att utgå från relativ BNP per capita, vilket är i linje med den metod som använts för det nuvarande ansvarsfördelningsbeslutet samt med den vägledning som gavs av Europeiska rådet i oktober 2014. För medlemsstater med en BNP per capita som överstiger EU-genomsnittet, justeras målen ytterligare för att ta hänsyn till kostnadseffektivitet inom den gruppen. Denna metod balanserar rättvise- och kostnadseffektivitetsaspekter enligt vad som fastställts av Europeiska rådet.

Norge och Island har uttryckt en vilja att delta i unionens och medlemsstaternas gemensamma åtgärd. Villkoren som styr Norges och Islands möjliga deltagande kommer att fastställas i åtföljande lagstiftning. För perioden 2021–2030 har Norge klargjort att landet har för avsikt att fullt ut delta i minskningsinsatserna för de sektorer som inte omfattas av EU:s utsläppshandelssystem. Eftersom medlemsstaternas mål varierar mellan 0 % och -40 %, baserat på bruttonationalprodukt (BNP) per capita, skulle det uppskattade minskningsmålet för Norge ligga 40 % under 2005 års nivåer, och flexibilitetsmekanismer kommer att vara tillgängliga för Norge och Island samt för medlemsstaterna. Slutliga mål kommer att fastställas först när förslaget antagits. Detta förslag påverkar inte det sätt på vilket Norge och Island kommer att delta i den gemensamma åtgärden.

Parisavatalet antogs vid den 21:a sessionen i partskonferensen för FN:s ramkonvention om klimatförändringar i december 2015. I avtalet fastställs ett långsiktigt mål att den globala temperaturhöjningen ska ligga väl under 2 °C över den förindustriella nivån och att ansträngningar ska göras att för begränsa den till 1,5 °C. EU:s klimatmål överensstämmer med de vetenskapliga slutsatser som dragits FN:s forskningspanel i klimatfrågor (IPCC) och går ut på att minska växthusgasutsläppen med 80–95 % fram till 2050 jämfört med 1990 års nivåer i en kontext av nödvändiga minskningar av de utvecklade länderna som grupp.

Med aktuella genomförda åtgärder förväntas växthusgasutsläppen inte minska tillräckligt för att nå EU:s mål om en minskning på 40 % fram till år 2030 jämfört med 1990 års nivåer och, i synnerhet, en minskning av växthusgasutsläppen i sektorer som inte omfattas av EU:s utsläppshandelssystem med 30 % jämfört med 2005 års nivåer. Med nuvarande utveckling och med fullt genomförande av nuvarande bindande mål och antagna policyer – avseende bland annat, energieffektivitet, byggnaders energiprestanda, minskade koldioxidutsläpp från vägfordon, förnybara energikällor, deponier, den cirkulära ekonomin eller fluorerade växthusgaser – förutspås utsläpp som omfattas av ansvarsfördelningsbeslutet minska med endast cirka 24 % under 2005 års nivåer fram till 2030. Därför krävs nationella minskningsmål som ger incitament till ytterligare minskningar. I detta förslag fastställs nationella mål i linje med en minskning på EU-nivå i sektorer som inte omfattas av EU:s utsläppshandelssystem med 30 % fram till 2030 jämfört med 2005, på ett rättvist och samtidigt kostnadseffektivt sätt i enlighet med Europeiska rådets godkännande. Medlemsstaterna bidrar till den gemensamma minskningen inom EU fram till 2030 med mål som sträcker sig från 0 % till 40 % jämfört med 2005 års nivåer. Minskningarna enligt denna förordning främjar förbättringar särskilt inom byggnader, jordbruk, avfallshantering och transport.

Sakkunnigutlåtanden som avspeglas i bidrag från berörda parter under det offentliga samrådet, liksom växthusgasprognoser som lämnats 2015 av medlemsstater inom ramen för förordningen om en övervakningsmekanism, har använts som kompletterande kunskapskällor för att komplettera denna analys.

Europeiska kommissionen höll också samråd med medlemsstater vid fyra möten för arbetsgrupperna i kommittén för klimatförändringar under 2015. Dessa samråd behandlade olika alternativ för förbättring av existerande mekanismer för inhemsk flexibilitet i ansvarsfördelningsbeslutet under perioden efter 2020 samt hur rapportering och efterlevnad ska administreras.

Generellt sett har ansvarsfördelningsbeslutet resulterat i att medlemsstaterna har blivit mer aktiva när det gäller att överväga nya åtgärder för att minska utsläppen i de olika sektorerna och när det gäller att reflektera över hur åtgärderna bäst bör utformas. Ansvarsfördelningsbeslutet befanns ha resulterat i en begränsad ökning av den administrativa bördan på medlemsstatsnivå, även om det kan finnas möjligheter att minska de administrativa kostnaderna. Kommissionens administrativa kostnader för övervaknings- och efterlevnadssystemet är i storleksordningen 650 000 euro per år, medan de samlade årliga kostnaderna för samtliga 28 medlemsstater uppskattas till cirka 500 000 euro per år.

En utvärdering av ansvarsfördelningsbeslutet genomfördes under 2015 före framläggandet av detta förslag i enlighet med artikel 14 i beslutet, som kräver att Europeiska kommissionen ska utarbeta en rapport om genomförandet av ansvarsfördelningsbeslutet senast den 31 oktober 2016.

En stödstudie för utvärderingen av genomförandet av ansvarsfördelningsbeslutet genomfördes 2015 för kommissionens räkning av en grupp externa konsulter.

•Konsekvensbedömning

Den konsekvensbedömning som åtföljer detta förslag kompletterar den analys som genomfördes 2014 i konsekvensbedömningarna till stöd för ramen för klimat- och energipolitiken fram till 2030. Detta utgjorde den analytiska basen för fastställandet av målet att växthusgasutsläppen ska minskas med minst 40 % till 2030 jämfört med 1990, liksom för uppdelningen i de två olika utsläppsminskningsmålen om 30 % och 43 % (för 2030 jämfört med 2005) för sektorer som inte omfattas av EU:s utsläppshandelssystem respektive sektorer som omfattas.

Konsekvensbedömningen beaktade alternativ för genomförande av minskningen i sektorer som inte omfattas av EU:s utsläppshandelssystem (utom LULUCF-sektorerna), med utgångspunkt i nuvarande ansvarsfördelningsbeslut och vägledning från Europeiska rådet. Konsekvensbedömningen studerar vilka konsekvenser förslaget skulle få när det gäller rättvisa, kostnadseffektivitet och miljöintegritet.

Konsekvensbedömningen går tillbaka till metoden att bestämma mål utifrån BNP per capita, vilket säkerställer rättvisa och innebär en uppdatering med data från 2013. Den gör en bedömning av i vilken utsträckning mål kan justeras inom den grupp av medlemsstater som har en BNP per capita över genomsnittet och av vilka medlemsstater som kan finna det särskilt svårt att nå målen på ett kostnadseffektivt sätt. När det gäller startpunkten för den linjära utsläppsbanan ses en metod liknande den existerande metoden enligt ansvarsfördelningsbeslutet, baserad på utsläpp under senare tid, som önskvärd utifrån ett miljöintegritetsperspektiv och samtidigt som administrativt genomförbar.

Konsekvensbedömningen visar att de nya flexibilitetsmöjligheterna för sektorer som omfattas av EU:s utsläppshandelssystem och LULUCF-sektorn måste vara begränsade för att garantera att verkliga ytterligare åtgärder fortsatt vidtas i de sektorer som inte omfattas av EU:s utsläppshandelssystem i linje med de långsiktiga minskningsmålen. På samma gång gör båda flexibilitetsmöjligheterna det möjligt att ta hänsyn till särskilda omständigheter i medlemsstaterna. För engångsflexibiliteten handlar det i typfallet om problem avseende kostnadseffektivitet för de medlemsstater som har de högst ställda målen. För LULUCF-sektorn handlar det om tveksamhet kring begränsad minskningspotential avseende utsläpp av andra växthusgaser än koldioxid inom jordbrukssektorn, vilket är viktigast för de medlemsstater som har en hög andel jordbruksutsläpp. De befintliga flexibilitetsmöjligheterna är oprövade och erbjuder stora möjligheter att minska kostnader och uppnå kostnadseffektivitet. Alla förbättringar måste ta hänsyn till potentiella administrativa konsekvenser. Administrativa kostnader för både medlemsstater och Europeiska kommissionen är för närvarande begränsade och reduceras ytterligare genom övergången till en femårig efterlevnadskontroll.

Den föreslagna policyn påverkar huvudsakligen nationella förvaltningar. Det finns inga direkta rapporteringsskyldigheter eller andra administrativa konsekvenser för företag, små och medelstora eller mikroföretag. Beroende på arten och omfattningen av eventuella nationella åtgärderna och EU-åtgärder för att minska utsläppen, kommer de att påverka olika aktörer, inklusive företag och konsumenter. Alla sådana olika konsekvenser måste bedömas inom ramen för dessa policyförslag.

•Lagstiftningens lämplighet och förenkling

I linje med kommissionens åtagande om bättre lagstiftning har förslaget utarbetats i samråd, baserat på öppenhet och fortlöpande kontakter med berörda parter. Det föreslagna tillvägagångssättet med en årlig efterlevnadskontroll vart femte år innebär att den administrativa bördan och kostnaden för medlemsstaterna och kommissionen reduceras. Genom att bibehålla det nuvarande årliga rapporteringssystemet men samtidigt övergå till efterlevnadskontroller vart femte år beräknas de samlade kostnaderna över hela åtagandeperioden 2021–2030, inklusive för kommissionen och medlemsstaterna, uppgå till 60–70 % av de administrativa kostnaderna för ett system med årliga efterlevnadskontroller, vilka uppgår till cirka 1 150 000 euro per år. Det finns inga direkta rapporteringsskyldigheter för små och medelstora företag eller andra företag enligt nuvarande lagstiftning. Förslaget kommer inte att innebära att denna situation förändras.

•Grundläggande rättigheter

Eftersom förslaget i första hand vänder sig till medlemsstater som institutionella aktörer är det förenligt med stadgan om de grundläggande rättigheterna.

4.BUDGETKONSEKVENSER

De indirekta konsekvenserna för medlemsstaternas budgetar kommer att bero på deras val av nationella policyer och åtgärder för att minska växthusgasutsläppen och andra begränsningsåtgärder i sektorer som täcks av detta initiativ. Förslaget för fastställande av nationella mål kommer att minska kostnadseffekterna för låginkomstmedlemsstater jämfört med ett förslag där mål fastställs enbart utifrån kostnadseffektivitet. Förslaget föreskriver ökad flexibilitet för att säkerställa att kostnaderna för höginkomstmedlemsstater förblir begränsade. Förslaget föreskriver fortsatt årlig rapportering, men med mindre frekventa efterlevnadskontroller. Detta kommer att minska de administrativa kostnaderna för medlemsstater. Detta förslag har mycket begränsade konsekvenser för EU:s budget.

5.ÖVRIGA INSLAG

•Genomförandeplaner samt åtgärder för övervakning, utvärdering och rapportering