MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET, RÅDET, EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN OCH REGIONKOMMITTÉN EN GEMENSAM EUROPEISK KÖPLAG SOM UNDERLÄTTAR TRANSAKTIONER PÅ DEN INRE MARKNADEN /* KOM/2011/0636 slutlig */





1. Bakgrund En av Europeiska unionens främsta landvinningar är den inre marknaden, med dess 500 miljoner konsumenter. De grundläggande rättigheter som gäller på den inre marknaden gör det möjligt för företag och medborgare att röra sig och interagera fritt i en union utan inre gränser. Det forlöpande avskaffandet av hinder mellan EU:s medlemsstater har fört med sig en mängd fördelar för medborgarna, exempelvis friheten att resa, studera och arbeta utomlands. I egenskap av konsumenter har medborgarna kunnat dra nytta av ett antal ekonomiska fördelar, såsom lägre flygpriser och roamingavgifter (mobiltelefoni) samt ett större produktutbud. Näringsidkare har kunna utvidga sin verksamhet till andra medlemsstater genom att importera eller exportera varor, tillhandahålla tjänster eller etablera sig utomlands. De drar således nytta av de skalfördelar och de bättre affärsmöjligheter som den inre marknaden erbjuder. Trots dessa imponerande framsteg finns det fortfarande barriärer mellan EU-medlemsstaterna. Det innebär att medborgare och företag inte alltid kan dra full nytta av den inre marknaden i allmänhet och den gränsöverskridande handeln i synnerhet. Många av dessa hinder är ett resultat av skillnader mellan de nationella rättssystemen. Till de viktigaste hindren för den gränsöverskridande handeln hör skillnader mellan de 27 medlemsstaternas avtalsrättsliga system. Alla ekonomiska transaktioner bygger på avtal. Därför är skillnader mellan bestämmelserna om hur avtal ingås och sägs upp, om vilka åtgärder som kan vidtas om en produkt är behäftad med fel eller vilken dröjsmålsränta som gäller vid försenad betalning något som påverkar vardagen för både näringsidkare och konsumenter. För näringsidkare medför dessa skillnader extra komplikationer och kostnader, särskilt när de vill exportera sina produkter och tjänster till flera andra medlemsstater. För konsumenter gör skillnaderna att det blir svårare att handla i andra länder än hemlandet, en situation som gör sig särskilt påmind i samband med inköp via internet. · Problem för näringsidkare som måste ta hänsyn till olika avtalsrättsliga system De avtalsrättsligt relaterade hindren kan ha en negativ inverkan på företag som överväger att ägna sig åt gränsöverskridande handel och kan avskräcka dem från att ge sig in på nya marknader. En näringsikare som beslutar sig för att sälja sina produkter till konsumenter eller företag i andra medlemsstater hamnar i en juridiskt komplex värld, präglad av de många olika avtalsrättsliga system som finns inom EU. Ett av de första stegen blir att ta reda på vilket lands lag som ska tillämpas på avtalet. Om utländsk rätt ska tillämpas, måste näringsidkaren bekanta sig med vad som gäller enligt denna, skaffa sig juridisk rådgivning och eventuellt anpassa avtalet till det berörda landets lagstiftning. När det gäller e-handel kan näringsidkaren också bli tvungen att anpassa sin webbplats till tvingande lagstiftning i bestämmelselandet. Näringsidkarna rankar svårigheterna att ta reda på vad som gäller enligt utländsk avtalsrätt som det största hindret vid transaktioner mellan näringsidkare och konsumenter. När det gäller transaktioner mellan näringsidkare kommer detta problem på tredje plats[1]. De åtgärder som måste vidtas för att övervinna dessa hinder innebär transaktionskostnader. Detta drabbar i första hand små och medelstora företag, och särskilt mikroföretag och små företag, eftersom kostnaderna för att ge sig in på utländska marknader i deras fall, med hänsyn till deras lägre omsättning, blir oproportionerligt höga. Transaktionskostnaderna för att exportera till en annan medlemsstat kan uppgå till 7 % av en mikroåterförsäljares årsomsättning. Vid export till fyra medlemsstater kan denna kostnad stiga till 26 % av årsomsättningen[2]. Näringsidkare som avhåller sig från gränsöverskridande transaktioner på grund av avtalsrättsliga hinder går varje år miste om minst 26 miljarder euro i handeln mellan EU:s medlemsstater[3]. · Problem som drabbar konsumenter till följd av skillnaderna mellan olika avtalsrättsliga system 44 % av konsumenterna säger att osäkerhet om vilka rättigheter som gäller avhåller dem från att handla från andra EU-länder.[4] Medan en tredjedel av konsumenterna kan tänka sig att handla online från ett annat EU-land om enhetliga europeiska bestämmelser kunde tillämpas[5], är det endast 7 % som använder sig av den möjligheten i dagsläget.[6] Deras tvekan är oftast knuten till osäkerhet om vad de kan göra om något går fel och vilka rättigheter de har när de handlar från ett annat land. Å andra sidan råkar konsumenter som känner sig trygga med situationen och aktivt söker efter varor i hela EU, särskilt via internet, ofta ut för att näringsidkare vägrar att sälja eller leverera till dem. Åtminstone tre miljoner konsumenter drabbades av detta under en ettårsperiod. I praktiken är det så att försök att handla på internet misslyckas oftare än de lyckas[7] i gränsöverskridande sammanhang. Ofta slutar det med ett nedslående meddelande av typen: ”denna produkt är inte tillgänglig i ert bosättningsland.” Kommissionens ambition är att avskaffa de återstående hindren för gränsöverskridande handel, hjälpa näringsidkare i deras transaktioner och underlätta gränsöverskridande inköp för konsumenter. Det har visats att bilateral handel mellan länder vars rättssystem har ett gemensamt ursprung, såsom common law eller den nordiska rättstraditionen, är 40 % högre än handeln mellan två länder som saknar denna gemensamma bakgrund.[8] Med detta i åtanke förde kommissionen upp frågan om en rättsakt om europeisk avtalsrätt i sitt arbetsprogram för 2011[9], något som Europaparlamentet uppmärksammades särskilt på i ett brev från ordförande Jose Manuel Barroso till Europaparlamentets talman, Jerzy Buzek[10]. Behovet av att komma till rätta med de hinder som beror på skillnader mellan olika avtalsrättsliga system erkänns särskilt i Europa 2020-strategin[11] och i ett antal andra strategiska EU-dokument. Till dessa hör handlingsplanen för att genomföra Stockholmsprogrammet,[12] den digitala agendan för Europa[13], där det framhålls att ett avtalsrättsligt instrument som bygger på valfrihet är en nyckelåtgärd för att främja den digitala ekonomin, utvärderingen av Small Business Act[14], som syftar till att komma till rätta med de hinder, inklusive av avtalsrättslig natur, som hämmar de små och medelstora företagens tillväxtpotential samt inremarknadsakten[15], där tanken framförs på en rättsakt som skulle underlätta gränsöverskridande transaktioner. Dessutom betonades i den årliga tillväxtöversikt som inledde den första europeiska terminen möjligheten att införa en rättsakt om europeisk avtalsrätt för att stimulera tillväxt och handel på den inre marknaden.[16] Det polska ordförandeskapet i ministerrådet har gjort det fortsatta arbetet rörande en europeisk avtalsrätt till en prioritering för det andra halvåret 2011[17]. 1.1. Den nuvarande rättsliga ramen Den befintliga rättsliga ramen i EU präglas av skillnader mellan den avtalsrättsliga lagstiftningen i olika medlemsstater. EU-lagstiftningen innehåller ett antal gemensamma bestämmelser som ofta syftar till att komma till rätta med specifika problem, men som framgår att bilaga I berörs de flesta av avtalsrättens områden inte av dessa harmoniserade bestämmelser, och i den mån bestämmelserna är tillämpliga har medlemsstaterna fortfarande en avsevärd frihet att tillämpa andra bestämmelser. Inom EU:s inre marknad finns det inget regelverk med enhetliga och övergripande avtalsrättsliga bestämmelser som kan användas av företag och konsumenter i gränsöverskridande handel. · Lagvalsbestämmelser För att stärka rättssäkerheten vid gränsöverskridande transaktioner har EU infört enhetliga lagvalsbestämmelser. Enligt Rom I-förordningen om tillämplig lag på avtalsförpliktelser kan de avtalsslutande parterna välja vilken lag som ska tillämpas på deras avtal och bestämma vilken lag som ska vara tillämplig i avsaknad av ett sådant val.[18] Lagvalsregler är dock av en sådan natur att de inte kan undanröja skillnader mellan den materiella avtalsrätten i olika medlemsstater. De gör endast att det blir möjligt att fastställa vilken nationell lag som ska tillämpas på en gränsöverskridande transaktion när flera olika länders nationella lagstiftning är potentiellt tillämpligt. När det gäller gränsöverskridande transaktioner mellan näringsidkare och konsumenter föreskrivs i artikel 6.2 i Rom I-förordningen att näringsidkare som riktar sin verksamhet till konsumentens hemland – vilket kan hända om näringsidkaren till exempel öppnar en webbplats på det landets språk, erbjuder sig att sälja i valutan i konsumentens hemland eller använder ett väletablerat domännamn annat än det som används i det land där näringsidkaren har hemvist eller säte – ska följa tvingande konsumentskyddslagstiftning i konsumentens hemland. Näringsidkaren får varken tillämpa lagstiftningen i konsumentens hemland i dess helhet eller välja en annan lag, i praktiken oftast den nationella lagstiftning som näringsidkaren omfattas av. Även i det senare fallet måste näringsidkaren emellertid se till att följa tvingande konsumentskyddsbestämmelser i konsumentens hemland om dessa erbjuder en högre skyddsnivå. Som en följd av detta kan näringsidkaren bli tvungen att anpassa sina standardvillkor till de krav som gäller i olika länder. · Materiella bestämmelser EU har tagit vissa viktiga steg för att minska skillnaderna mellan medlemsstaternas materiella avtalsrättsliga lagstiftning, särskilt på konsumentlagstiftningens område, genom att anta vissa harmoniseringsåtgärder. Dessa harmoniseringsåtgärder täcker dock inte ett avtals hela livscykel och näringsidkaren måste således fortfarande ta hänsyn till det avtalsrättsliga systemet i bestämmelselandet. Dessutom är dessa harmoniseringsåtgärder huvudsakligen begränsade till transaktioner mellan näringsidkare och konsumenter. För avtal mellan näringsidkare och konsumenter har EU:s rättsliga ram lett till avsevärda förbättringar av konsumentskyddet. Trots de framsteg som det nyligen antagna direktivet om konsumenträttigheter har inneburit för tillnärmningen av den nationella lagstiftningen står det klart att det på konsument- och avtalslagstiftningens områden finns politiska gränser för hur långt strategin med ”full harmonisering” kan drivas. Detta återspeglas i det faktum att direktiven om oskäliga avtalsvillkor respektive åtgärder vid brister i avtalets fullgörande[19], som gör det möjligt för medlemsstaterna att på olika sätt bygga vidare på vissa harmoniserade grundrättigheter, har godkänts av Europaparlamentet och rådet. För avtal mellan näringsidkare har de materiella regler som har antagits på EU-nivå ännu mer begränsade tillämpningsområden än de som gäller för avtal mellan näringsidkare och konsumenter. Till exempel innebär direktivet om bekämpande av sena betalningar vid handelstransaktioner[20] en harmonisering av bestämmelserna om dröjsmålsränta vid försenad betalning, men tillåter medlemsstaterna att tillämpa strängare bestämmelser. På internationell nivå infördes en uppsättning regler med ett bredare tillämpningsområde för transaktioner mellan näringsidkare och konsumenter genom 1980 års FN-konvention angående avtal om internationella köp av varor (Wienkonventionen). Wienkonventionen har emellertid inte ratificerats av alla medlemsstater och är inte tillämplig i Förenade kungariket, Irland, Portugal och Malta. Den täcker inte ett avtals hela livscykel och saknar en mekanism som garanterar en enhetlig tillämpning (eftersom det inom FN-systemet inte finns någon obligatorisk instans som fyller samma funktion som EU-domstolen för EU:s inre marknad). Därför finns det en risk för att de nationella domstolarna tolkar konventionen på olika sätt. Endast ett relativt litet antal näringsidkare använder sig av Wienkonventionen[21]. 1.2. Behovet av åtgärder på EU-nivå EU har arbetat på en europeisk avtalsrätt sedan i ett årtionde. Genom sitt meddelande om europeisk avtalsrätt[22] inledde kommissionen ett omfattande offentligt samråd om de problem som kan härledas till skillnader mellan medlemsstaternas avtalsrättsliga lagstiftning. Som en uppföljning till detta lade kommissionen 2003 fram en handlingsplan,[23] där den framhåller att den europeiska avtalsrätten kan göras mer kvalitativ och konsekvent om man inrättar en gemensam referensram med gemensamma principer och enhetlig terminologi samt standardbestämmelser som unionslagstiftaren kan använda sig av i samband med att lagstiftning utarbetas eller ändras. Kommissionen finansierade senare det arbete som utfördes av ett internationellt nätverk av akademiker, som utförde det förberedande juridiska forskningsarbetet. Detta forskningsarbete slutfördes i slutet av 2008 och ledde till offentliggörandet av ett utkast till en gemensam referensram[24] som en akademisk text.[25] Parallellt med detta utfördes ett analysarbete av Association Henri Capitant des Amis de la Culture Juridique Française och Société de Legislation Comparée, som ledde till utarbetandet av Principes Contractuels Communs.[26] Den 1 juli 2010 inledde kommissionen, för en period på sex månader, ett offentligt samråd (grönbok) om olika sätt att göra avtalsrätten mer enhetlig i EU. I grönboken presenterades en rad olika alternativa strategier. Till dessa hörde en ”verktygslåda” med enhetliga definitioner, principer och modellbestämmelser på områden med anknytning till avtalsrätt, en förordning som syftade till att ersätta all nationell avtalsrättslig lagstiftning med en samlad europeisk lag och tanken på ett fakultativt EU-instrument som skulle vara tillgängligt som ett alternativ till befintlig nationell lagstiftning, förutsatt att parterna valde att tillämpa det. Kommissionen mottog 320 svar[27] inom ramen för detta samråd. Flera av de berörda aktörerna såg värdet med en verktygslåda, medan alternativ 4 (ett fakultativt europeiskt instrument på avtalsrättens område) förespråkades antingen som ett självständigt alternativ eller i kombination med en ”verktygslåda”, med förbehållet att det uppfyllde vissa villkor, nämligen en hög grad av konsumentskydd och klara och användarvänliga bestämmelser. Dessförinnan inrättade kommissionen genom ett beslut av den 26 april 2010[28] en expertgrupp bestående av före detta domare, rättstillämpare och akademiker från hela EU. På grundval av det arbete som utförts dittills gavs gruppen i uppdrag att utarbeta en genomförbarhetsstudie om ett möjligt framtida avtalsrättsligt instrument som omfattar de viktigaste av de problem som uppkommer i samband med gränsöverskridande transaktioner. För att säkerställa ett nära samband mellan arbetsgruppens insatser och de behov som konstaterats av konsumenter, företag (särskilt små och medelstora företag) och jurister, inrättades en grupp av nyckelaktörer av kommissionen. Gruppens uppgift var att förse expertgruppen med praktisk återkoppling om i vilken grad de bestämmelser som utarbetats för genomförbarhetsstudien uppfyllde kraven på användarvänlighet. Genomförbarhetsstudien offentliggjordes den 3 maj 2011 – som en ”verktygslåda” för att ge inspiration åt EU-institutionernas fortsatta arbete – vilket ledde till värdefull återkoppling från berörda aktörer och juridiskt sakkunniga. Flertalet synpunkter i de 120 bidrag som inkom från berörda parter grupperades i grova drag kring tre viktiga frågor som aktualiserades genom förslaget: dess användarvänlighet, avvägningen mellan näringsidkar- och konsumentintressen samt rättssäkerheten. Kommissionen tog fasta på många av förslagen, vilket ytterligare förbättrade och stärkte förslaget. Kommissionen frågade också de berörda aktörerna huruvida digitalt innehåll borde inkluderas i förslaget, vilket flertalet av de svarande ansåg. Europaparlamentet har under en lång rad år gett ett starkt stöd till arbetet med en europeisk avtalsrätt[29]. I juni 2011 röstade parlamentet, som ett svar på kommissionens grönbok, med fyra femtedelars majoritet för fakultativa EU-övergripande avtalsbestämmelser som underlättar gränsöverskridande transaktioner (alternativ 4 i grönboken)[30]. Europeiska ekonomiska och sociala kommittén har också yttrat sig positivt om ett nytt långtgående system på avtalsrättens område, baserat på valfrihet[31]. 2. En gemensam europeisk köplag baserad på valfrihet 2.1. Den gemensamma europeiska köplagens funktion Efter det intensiva samrådet med berörda aktörer och på grundval av en konsekvensanalys har kommissionen beslutat att lägga fram ett förslag till Europaparlamentets och rådets förordning om en gemensam europeisk köplag. Detta förslag är avsett som ett bidrag till att förbättra tillväxten och handeln på den inre marknaden på grundval av avtalsfrihet och en hög nivå av konsumentskydd, i överensstämmelse med subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna. Förslaget införlivar den ”verktygslåda” som utvecklats av Expertgruppen för en europeisk avtalsrätt och gruppen av nyckelaktörer, med hänsyn till den återkoppling som har mottagits från berörda aktörer och experter . Kommissionens förslag till en gemensam europeisk köplag innehåller en omfattande uppsättning enhetliga avtalsrättsliga bestämmelser som täcker ett avtals hela livscykel och som skulle vara en del av varje medlemsstats nationella lagstiftning, i egenskap av ett alternativt avtalsrättsligt system. Detta alternativa system är noga inriktat på de typer av avtal som är av störst relevans vid gränsöverskridande handel, och där behovet av en lösning på de problem som har konstaterats är mest uppenbart. Systemet karaktäriseras av följande inslag: Ett avtalsrättsligt system som är gemensamt för alla medlemsstater: Den gemensamma europeiska köplagen kommer att fungera som ett alternativt avtalsrättsligt system som är identiskt i alla medlemsstater. Systemet kommer att vara gemensamt för hela EU. Ett system som bygger på valfrihet: Valet av den gemensamma europeiska köplagen kommer att vara frivilligt. I enlighet med principen om avtalsfrihet kan en näringsidkare välja fritt om han vill erbjuda möjlighet att ingå avtal inom ramen för detta system (opt in) eller hålla sig till den befintliga nationella avtalsrätten. Varken företag eller konsumenter är skyldiga att ingå avtal på grundval av den gemensamma europeiska köplagen. Inriktning på försäljningsavtal: Genom den gemensamma europeiska köplagen införs ett fristående och fullständigt regelverk för försäljningstransaktioner. Detta kommer att vara av särskilt stor betydelse för saluföringen av produkter på internet. Lagen kan också användas av näringsidkare som säljer varor tillsammans med anknytande tjänster som erbjuds av näringsidkaren, till exempel installation av köksutrustning. Eftersom varor står för merparten av handeln inom EU[32] kommer insatserna för att komma till rätta med hindren för försäljningstransaktioner att ha en positiv inverkan på handeln inom EU som helhet. För att ta hänsyn till den digitala ekonomins allt större betydelse och se till att det nya systemet är utformad för att möta de snabba tekniska förändringarna på området kommer även avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll att omfattas av de nya bestämmelserna. Detta innebär att den gemensamma europeiska köplagen även kan användas till exempel vid köp av musik, film, programvara eller applikationer som laddas ner från internet. Dessa produkter skulle omfattas oavsett om de lagras på ett konkret medium, såsom en CD eller en DVD, eller inte. Begränsad till gränsöverskridande avtal: Den gemensamma europeiska köplagen är i första hand utformad för gränsöverskridande situationer som kännetecknas av problem med extra transaktionskostnader och rättslig komplexitet. Den gemensamma europeiska köplagen är behovsanpassad och kan inte användas som ett allmänt substitut för befintlig nationell avtalsrätt. Medlemsstaterna kan själva avgöra om de vill ge systemet en vidare tillämpning. Det är således upp till dem om de vill göra den gemensamma köplagen tillämplig också på helt och hållet inhemska avtal – ett sådant val kan dock bidra till att ytteligare minska transaktionskostnaderna för företag som är verksamma på den inre marknaden. Inriktning på avtal mellan näringsidkare och konsumenter och avtal mellan näringsidkare där åtminstone en av parterna tillhör kategorin små och medelstora företag: Den gemensamma europeiska köplagen är inriktad på aspekter som orsakar verkliga problem i den gränsöverskridande handeln, det vill säga förbindelser mellan näringsidkare och företag och förbindelser mellan näringsidkare där åtminstone en av parterna tillhör kategorin små och medelstora företag. Avtal mellan privatpersoner (mellan konsumenter) och avtal mellan näringsidkare där ingen av parterna tillhör kategorin små och medelstora företag omfattas inte, eftersom det för närvarande inte finns något påvisbart behov av åtgärder på EU-nivå för dessa typer av gränsöverskridande avtal. Den gemensamma europeiska köplagen överlämnar till medlemsstaterna att välja om de vill göra lagen tillämplig även på avtal där ingen av parterna tillhör kategorin små och medelstora företag. Kommissionen kommer att följa denna fråga under de kommande åren för att se om det kan komma att krävas ytterligare lagstiftningslösningar för de sistnämnda typerna av avtal. En identisk uppsättning konsumentskyddsbestämmelser: Genom förordningen införs samma gemensamma konsumentskyddsnivå för alla områden inom avtalsrätten. Med hänsyn till såväl politiska som rättsliga krav genomförs denna harmonisering med utgångspunkt i en hög nivå av konsumentskydd. Detta kommer att leda till ett harmoniserat system som garanterar att en konsument är skyddad och trygg när den gemensamma europeiska köplagen används. Ett omfattande avtalsrättsligt regelverk: Vissa bestämmelser i den gemensamma europeiska köplagen omfattar avtalsrättsliga frågor som är av praktisk betydelse under ett gränsöverskridande avtals livstid. Dessa frågor rör parternas rättigheter och skyldigheter, åtgärder vid underlåtenhet att fullgöra avtalet, informationsplikt, ingåendet av avtal (inklusive formella krav), ångerrätten och dess verkningar, hävning på grund av villfarelse, vilseledande eller otillbörligt utnyttjande, tolkning, ett avtals innehåll och verkningar, bedömningen och verkningarna av oskäliga avtalsvillkor, återlämnande efter hävning och uppsägning samt preskription. Den gemensamma europeiska köplagen tar upp vilka åtgärder som kan vidtas vid underlåtenhet att uppfylla de skyldigheter som följer av dess tillämpning. Å andra sidan kommer vissa frågor som antingen är mycket viktiga för den nationella lagstiftningen eller av mindre relevans för gränsöverskridande avtal – till exempel regler om rättslig handlingsförmåga, olagliga/omoraliska handlingar eller handlande genom fullmakt och situationer med flera gäldenärer och borgenärer – inte att tas upp av den gemensamma europeiska köplagen. Dessa frågor kommer även i fortsättningen att regleras av bestämmelserna i den nationella lag som ska tillämpas enligt Rom I-förordningen. Internationell dimension: Förslaget har även en internationell dimension i så måtto att det för att den gemensamma internationella köplagen ska vara tillämplig är tillräckligt att endast en av parterna är etablerad i någon av EU:s medlemsstater. Näringsidkare kan använda samma uppsättning avtalsvillkor när de handlar med näringsidkare från länder i respektive utanför EU. Europeiska konsumenter kan komma i åtnjutande av ett större produktutbud och den garanterat höga nivå av konsumentskydd som erbjuds genom den gemensamma europeiska köplagen om näringsidkare från länder utanför EU är beredda att sälja sina produkter på den inre marknaden under dessa förutsättningar. Denna internationella dimension innebär att den gemensamma europeiska köplagen har möjlighet att bli en standard för internationella transaktioner som rör försäljningsavtal. 2.2. Den gemensamma europeiska köplagens effektivitet Kommissionens strategi går ut på att komma till rätta med de problem som skillnader mellan olika avtalsrättsliga system orsakar för konsumenter och näringsidkare, och detta på ett sätt som, i jämförelse med övriga möjliga lösningar som analyserats, visar största möjliga respekt för proportionalitets- och subsidiaritetsprinciperna. En gemensam europeisk köplag baserad på valfrihet kommer att vara mer effektiv än alternativ som bygger på andra lösningar än lagstiftning i egentlig mening (soft law), till exempel en enkel ”verktygslåda” (som, i egenskap av ett icke bindande instrument inte skulle kunna garantera näringsidkare eller konsumenter rättssäkerhet i samband med deras transaktioner), eftersom den kommer att innebära ett enda enhetligt avtalsrättsligt regelverk som är direkt tillgängligt för företag och konsumenter. Samtidigt innebär kombinationen av de egenskaper som beskrivits ovan, särskilt det förhållandet av den gemensamma europeiska köplagen utgör en valfri men identisk uppsättning bestämmelser som endast är tillämpliga i gränsöverskridande situationer, att den kan minska hindren för den gränsöverskridande handeln utan att inkräkta på djupt förankrade nationella lösningar och traditioner. Den kommer till exempel att göra det möjligt för medlemsstaterna att bibehålla olika nivåer av konsumentskydd i redan befintlig inhemsk lagstiftning på avtalsrättens område, i enlighet med EU-lagstiftningen. Den gemensamma europeiska köplagen kommer att utgöra ett valfritt komplement till redan befintlig avtalsrättslig lagstiftning, utan att ersätta denna. Lagstiftningsåtgärden kommer således endast att vara så långtgående som krävs för att skapa ytterligare möjligheter för näringsidkare och konsumenter på den inre marknaden. Dessutom finns det större förutsättningar att komma överens om en uppsättning identiska bestämmelser baserade på en hög skyddsnivå som i den gemensamma europeiska köplagen, just på grund av att det är frivilligt att tillämpa systemet. Ett företag kan välja att använda sig av systemet för att det vill förknippas med den höga skyddsnivå det innebär, men det har ingen skyldighet att göra det. · Fördelar för företag När en näringsidkare väljer den gemensamma europeiska köplagen kan han vara säker på att dess bestämmelser är de enda som kommer att tillämpas när det gäller frågor som omfattas av lagens tillämpningsområde. Näringsidkaren skulle därmed bara behöva ta hänsyn till en uppsättning bestämmelser – nämligen de i den gemensamma europeiska köplagen. Det skulle inte längre vara nödvändigt att ta hänsyn till andra tvingande bestämmelser på nationell nivå, såsom vanligtvis skulle ha varit fallet vid ingående av ett avtal med en konsument från en annan medlemsstat. I praktiken skulle det vara säljarna som tar initiativ till att använda den gemensamma europeiska köplagen. Köparna skulle sedan behöva ge sitt uttryckliga samtycke innan denna typ av avtal kan användas. Den gemensamma europeiska köplagen kommer att innebära betydligt minskade transaktionskostnader för företag. I praktiken skulle ett företag som försöker expandera till nya marknader endast behöva sätta sig in i ett enda avtalsrättsligt system utöver det han redan känner till. När detta val väl har gjorts innebär det en besparing som ska ställas i relation till de 26 nationella avtalsrättsliga regelverk som näringsidkaren annars skulle behöva undersöka för att kunna handla i hela EU. Näringsidkare kan därför dra nytta av en förenklad rättslig miljö och besluta att expandera till nya marknader med större tillförsikt. När de säljer till konsumenter i andra länder kan näringsidkarna använda sin anslutning till den gemensamma europeiska köplagen som en kvalitetsmärkning. När det gäller avtal mellan näringsidkare skulle användningen av den gemensamma europeiska köplagen tillföra ett mervärde genom att underlätta förhandlingarna om tillämplig lag för små och medelstora företag. Det kan vara lättare att komma överens om en neutral lag som är lika tillgänglig för båda parter på deras respektive språk. Efter att ha bekantat sig med den gemensamma europeiska köplagen en första gång skulle näringsidkarna inte längre åsamkas några kostnader när den ska tillämpas på nytt. Eftersom problemet med höga kostnader i första hand drabbar små och medelstora företag, är den gemensamma europeiska köplagen inriktad på sådana avtal mellan näringsidkare där åtminstone en av parterna tillhör kategorin små och medelstora företag. För att säkerställa största möjliga fördelar för de små och medelstora företagen vill kommissionen uppmuntra medlemsstaterna att via lämpliga kanaler informera näringsidkarna om den gemensamma europeiska köplagen och dess fördelar. Dessutom kan varje medlemsstat välja att göra den gemensamma europeiska köplagen tillämplig även på avtal mellan näringsidkare där ingen av parterna tillhör kategorin små och medelstora företag, om medlemsstaten i fråga anser att en sådan lösning vore lämplig. · Fördelar för konsumenter Den gemensamma europeiska köplagen har utformats för att tillförsäkra konsumenter en hög skyddsnivå. Eftersom skyddet ligger på samma nivå i alla medlemsstater kan användningen av den gemensamma europeiska köplagen ses som en kvalitetsmärkning som konsumenterna kan förlita sig på när de handlar i andra medlemsstater. Ett av de bästa exemplen på detta är det faktum att den gemensamma europeiska köplagen kommer att erbjuda konsumenterna en möjlighet att fritt välja vilken åtgärd de vill vidta om de mottar en produkt som är behäftad med fel. Därmed har konsumenterna också möjlighet att säga upp avtalet med omedelbar verkan. För närvarande saknar det stora flertalet konsumenter i EU ett sådant fritt val[33]. Denna höga nivå av konsumentskydd kommer att ge konsumenterna den tillförsikt och den stimulans som krävs för att köpa produkter i andra EU-länder. För att uppfylla kraven på öppenhet kommer förslaget att garantera att en konsument alltid är informerad och har lämnat sitt samtycke till att avtalet ingås på grundval av den gemensamma europeiska köplagen. Denna information, tillsammans med en sammanfattning av de viktigaste av de rättigheter som skyddas, ska tillhandahållas av näringsidkaren till konsumenten på ett standardiserat informationsmeddelande. Genom denna information kommer konsumenterna att bättre förstå sina kärnrättigheter, vilket kan bidra till att råda bot på den osäkerhet som avhåller många konsumenter från att handla utomlands. Eftersom informationsmeddelandet kommer att presenteras i ett tydligt och hanterligt format och tillhandahållas på alla officiella EU-språk, kommer det att vara till hjälp för konsumenter som annars inte läser avtalsvillkoren på grund av att de är långa och svårbegripliga. Ett större utbud från andra länder kommer att gynna konsumenter på marknader som näringsidkarna för närvarande förbiser på grund av avtalsrättsliga komplikationer eller, när det gäller företag, för att marknaden är så liten att det inte anses befogat att lägga ner höga transaktionskostnader för att få tillträde till den. Dessa konsumenter kommer att gynnas genom att mer konkurrens på den inre marknaden innebär ett större utbud av produkter och kanske även lägre priser. 2.3. Förhållandet till det befintliga regelverket Förslaget utgör ett komplement till bestämmelserna i det befintliga regelverket på området för konsumentskydd. För det första införlivar det och överensstämmer med de åtgärderna, även om det inte är begränsat till en minimiskyddsnivå. För det andra är det inte fråga om bestämmelser som ska ersätta det generellt tillämpliga regelverket, eftersom det är begränsat till gränsöverskridande avtal. Det kommer därför att finnas ett fortlöpande behov av att utveckla standarderna för konsumentskydd genom harmonisering, som är den metod som brukar användas på det här området. I det hänseendet kan dessa båda metoder med tiden förväntas utvecklas parallellt och inspirera varandra. Förslaget ligger i linje med EU:s politik på andra områden. Det bygger till exempel på att näringsidkarna använder alternativ tvistlösning som ett effektivt, snabbt och billigt sätt att slita tvister utan att behöva gå till domstol. Vidare har de som ändå vill gå till domstol för belopp som understiger 2 000 euro möjlighet att använda det europeiska småmålsförfarandet, som har inrättats för att underlätta indrivning av skulder över gränserna. Förslaget ger också stöd till framtida initiativ som syftar till att minska hindren för handel på den inre marknaden, oavsett om det sker genom harmoniseringsdirektiv eller andra lämpliga åtgärder. Det innehåller vissa särskilda, försäljningsrelaterade bestämmelser om avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll. Dessa bestämmelser skulle i framtiden kunna ligga till grund för mer omfattande strategier och åtgärder för konsumentskydd på den digitala marknaden. Senast 2018 kommer bestämmelserna i själva förordningen att ses över med hänsyn bland annat till behovet av att utvidga tillämpningsområdet med avseende på avtal mellan näringsidkare, marknadsutvecklingen och den tekniska utvecklingen när det gäller digitalt innehåll samt den framtida utvecklingen av EU-rätten. Kommissionen kommer också att fortsätta utreda bredare aspekter av konsumenträtten, såsom frågan om huruvida konsumentrelaterade bestämmelser bör uppdateras eller utvidgas, till exempel i samband med översynen av direktivet om otillbörliga affärsmetoder och direktivet om vilseledande reklam. Dessutom kommer kommissionen att fortsätta överväga frågor om handelsbruk mellan näringsidkare, inklusive deras avtalsrättsliga dimension. 2.4. Komplettande åtgärder För att säkerställa en effektiv tillämpning och en enhetlig tolkning av den gemensamma europeiska köplagen tar förslaget hänsyn till framtida kompletterande åtgärder. På grundval av förslag från Europaparlamentet, företag, rättstillämpare och konsumentorganisationer kommer kommissionen att samarbeta nära med alla berörda aktörer för att hjälpa till med att utarbeta europeiska standardavtalsvillkor för särskilda handelssektorer eller verksamhetsområden. Ett standardiserat avtal som innehåller standardvillkor och finns tillgängligt på alla Europeiska unionens officiella språk kan vara till stor nytta för näringsidkare som vill ingå gränsöverskridande avtal med tillämpning av den gemensamma europeiska köplagen. Kommissionen kommer inom tre månader från det att den gemensamma europeiska köplagen träder i kraft att inleda denna process genom att inrätta en expertgrupp som särskilt företräder intressena för dem som använder den gemensamma europeiska köplagen. De berörda aktörerna kan bidra med nödvändig kunskap och expertis när det gäller handelsbruk och utarbeta standardvillkor inom sina branscher på grundval av de praktiska erfarenheter som vunnits vid tillämpningen av den gemensamma europeiska köplagen. För att säkerställa en enhetlig tolkning och tillämpning av den gemensamma europeiska köplagen förutser förslaget också att det inrättas en offentlig databas över europeiska och nationella domstolsavgöranden som är av betydelse för tolkningen av bestämmelserna i detta instrument. Medlemsstaterna kommer att ombes att så snart som möjligt underrätta kommissionen om sådana domstolsavgöranden. För att underlätta en enhetlig tolkning av bestämmelserna i den gemensamma europeiska köplagen kommer kommissionen att organisera fortbildning för rättstillämpare som tillämpar denna[34]. 3. Slutsats Den gemensamma europeiska köplagen är en konkret lösning på ett påtagligt problem för företag och konsumenter, nämligen de kostnader och den rättsosäkerhet som uppstår vid gränsöverskridande försäljning eller köp på EU:s inre marknad. Det är också fråga om en innovativ lösning, på så sätt att den innebär att företagen kan välja att tillämpa den gemensamma europeiska köplagen samtidigt som medlemsstaternas rättstraditioner och rättskulturer på området bevaras. Konsumenterna främjas, inte bara genom det förtroende som skapas genom den höga skyddsnivån, utan också på grund av att tillämpningen av den gemensamma europeiska köplagen kommer att leda till lägre priser och ett större produktutbud. För näringsidkarna innebär förslaget mindre byråkrati och lägre transaktionskostnader, vilket bidrar till ökad gränsöverskridande handel och större tillväxt i den europeiska ekonomin. Kommissionen kommer att inleda ett nära samarbete med Europaparlamentet, rådet och de nationella parlamenten för att säkerställa en snabb överenskommelse om den gemensamma europeiska köplagen, i tid för den inre marknadens 20-årsjubileum. Kommissionen kommer också att fortsätta det nära samarbetet med berörda aktörer, särskilt användarna av den gemensamma köplagen (med betoning på små och medelstora företag och konsumenter), och med rättstillämparna för att uppnå ett brett stöd för den gemensamma europeiska köplagen i Europeiska unionen. Med hänsyn till den gemensamma europeiska köplagens valfria natur, kommer nämligen dess framgång i slutändan att bero på om och i vilken utsträckning den kommer att väljas för gränsöverskridande transaktioner på den inre marknaden. BILAGA I EU:s rättsliga ram på det område som omfattas av förslaget om en gemensam europeisk köplag Avtal mellan näringsidkare och konsumenter || Avtal mellan näringsidkare Det avtalsrättsliga området || Direktivet om konsument-rättigheter || Annan relevant konsument-lagstiftning på EU-nivå || Direktivet om e-handel || Direktivet om e-handel || Direktivet om bekämpande av sena be-talningar || Wienkonven-tionen angående avtal om internatio-nella köp av varor Förhandsinformation och förhandling || JA || JA || JA || JA || NEJ || NEJ, med ett fåtal undan-tag Ingående av avtal || NEJ || NEJ || JA, delvis || NEJ || NEJ || JA Ångerrätt || JA || JA || NEJ || NEJ || NEJ || NEJ Bristande samtycke || NEJ || NEJ || NEJ || NEJ || NEJ || NEJ Tolkning || NEJ || NEJ (med ett undantag) || NEJ || NEJ || NEJ || JA Innehåll och verkningar || NEJ || NEJ || NEJ || NEJ || NEJ || NEJ, med ett fåtal undan-tag Oskäliga avtalvillkor || NEJ || JA || NEJ || NEJ || JA, delvis || NEJ Skyldigheter som åligger och åtgärder som kan vidtas av parterna i ett avtal || NEJ || JA || NEJ || NEJ || NEJ || JA Leverans och riskens övergång || JA || NEJ || NEJ || NEJ || NEJ || JA Skyldigheter som åligger och åtgärder som kan vidtas av parterna i ett anknytande tjänsteavtal || NEJ || NEJ || NEJ || NEJ || NEJ || NEJ Skadestånd, på förhand fastställda belopp för underlåtelse att fullgöra avtalet samt ränta || NEJ || NEJ || NEJ || NEJ || JA || JA Återlämnande (restitution) || NEJ || NEJ || NEJ || NEJ || NEJ || JA Preskription || NEJ || NEJ || NEJ || NEJ || NEJ || NEJ [1] Eurobarometer 321 (europeisk avtalsrätt om transaktioner mellan näringsidkare och konsumenter, s. 23 och Eurobarometer 320 (europisk avtalsrätt om transaktioner mellan näringsidkare, s. 15. Situationen är annorlunda i Förenta staterna. Trots att de 50 staterna har sina egna avtalsrättsliga system kan exempelvis en näringsidkare som är etablerad i Maryland utan problem sälja sina produkter till en konsument i Alaska. Enligt amerikansk rätt behöver näringsidkaren i en sådan situation endast ta hänsyn till de avtalsrättsliga regler som gäller i Maryland och slipper bekymra sig om avtalsrätten i Alaska. Dessutom har US Uniform Commercial Code lett till en omfattande tillnärmning av de olika medlemsstaternas avtalsrättsliga system. För amerikanska näringsidkare är det ekonomiska område som utgörs av de 50 medlemsstaterna mycket mer av en inre marknad i avtalsrättslig mening är Europeiska unionens 27 medlemsstater är för näringsidkare i EU. [2] Beräkning grundad på företagens svar på den undersökning bland små och medelstora företag som rörde konsekvenserna av Europeisk avtalsrätt, tillgänglig på: http://ec.europa.eu/justice/contract/files/report_sme_panel_survey_en.pdf and Eurostat structural business statistics. [3] Eurobarometer 320, European contract law in business-to-business transactions, ss. 24 och 25. [4] Eurobarometer 299a, Attitudes towards cross-border trade and consumer protection, s. 10. [5] Eurobarometer 299a, s. 14. [6] Eurobarometer 299, Consumer attitudes towards cross-border trade and consumer protection, s. 13. [7] SEC(2010)385, Third edition of the Consumer Markets Scoreboard, p. 9. En undersökning där s.k. mystery shoppers försökte utföra nästan 11 000 testtransaktioner visade att 61 % av försöken att köpa produkter i andra länder skulle ha misslyckats. I 50 % av fallen vägrade näringsidkaren att sälja eller leverera till konsumentens hemland. [8] A.Turrini and T. Van Ypersele, Traders, courts and the border effect puzzle, Regional Science and Urban Economics, 40, 2010, s. 82. [9] KOM(2010) 623 slutlig, 31.3.2010, s. 7. [10] Se http://europa.eu/rapid/pressReleasesAction.do?reference=MEMO/10/393&format=HTML&aged=0&language=EN&guiLanguage=en. [11] Meddelande från kommissionen, Europa 2020, En strategi för smart och hållbar tillväxt för alla, KOM(2010) 2020 slutlig, 3.3.2010, s. 21. Se också Årlig tillväxtöversikt, bilaga I, lägesrapport om Europa 2020-strategin, KOM(2011) 11 - A1/2, s. 5. [12] Meddelande från kommissionen till Europaparlamentet, rådet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén, Att förverkliga ett område med frihet, säkerhet och rättvisa för EU-medborgarna. Handlingsplan för att genomföra Stockholmprogrammet, KOM(2010) 171 slutlig, 20.4.2010, ss. 5 och 24. [13] Meddelande från kommissionen till Europaparlamentet, rådet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén, En digital agenda för Europa, KOM(2010) 245 slutlig, 26.8.2010, ss. 13 och 37. [14] Meddelande från kommissionen till Europaparlamentet, rådet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén, Översyn av småföretagsakten för Europa, KOM(2011) 78 slutlig, 23.2.2011, ss. 11 och 13. [15] Meddelande från kommissionen till Europaparlamentet, rådet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén, Inremarknadsakten, Tolv åtgärder för att stimulera tillväxten och stärka förtroendet för inre marknaden, “Gemensamma insatser för att skapa ny tillväxt”, KOM(2011) 206 slutlig, 13.4.2011, ss. 14 och 19. [16] Meddelande från kommissionen till Europaparlamentet, rådet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén, Årlig tillväxtöversikt: vidareutveckling av EU:s samlade insatser mot krisen, KOM(2011)11 slutlig, 12.1.2010. [17] Se http://pl2011.eu/sites/default/files/users/shared/o_prezydencja/programme_of_the_polish_presidency_of_the_council_of_the_eu.pdf. [18] Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 593/2008 av den 17 juni 2008 om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (Rom I), EUT L 177, 4.7.2008, s. 6. [19] Europaparlamentets och rådets direktiv 1999/44/EG av den 25 maj 1999 om vissa aspekter rörande försäljning av konsumentvaror och härmed förknippade garantier, EGT L 171, 7.7.1999, s. 12. [20] Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/7/EU av den 16 februari 2011 om bekämpande av sena betalningar vid handelstranskationer (omarbetning), EUT L 48, 23.2.2011, s. 1. [21] Eurobarometer nr 320 om europeisk avtalsrätt för transaktioner mellan företag, s. 57: endast 9 % av uppgiftslämnarna uppgav att de ofta tillämpade internationella instrument, t.ex. Wienkonventionen och Unidroit-principerna. [22] Meddelande från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om europeisk avtalsrätt, KOM(2001) 398, 11.7.2001. [23] Meddelande från kommissionen till Europaparlamentet och rådet – En mer samordnad europeisk avtalsrätt – en handlingsplan, KOM(2003) 68, 12.2.2003. [24] Von Bar, C., Clive, E. och Schulte-Nölke, H. (eds.), Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law. Draft Common Frame of Reference, München, Sellier, 2009. [25] Forskningen finansierades av kommissionens sjätte ramprogram för forskning, men det är inte fråga om ett officiellt kommissionsdokument. [26] Fauvarque-Cosson, B. och Mazeaud, D. (eds.), European Contract Law, Materials for a Common Frame of Reference: Terminology, Guiding Principles, Model Rules, München, Sellier, 2008. [27] Svaren kom från de flesta medlemsstater, ett stort antal företagsorganisationer, flera konsumentorganisationer, många juristorganisationer och ett avsevärt antal akademiker. [28] EUT L 105, 27.4.2010, s. 109. [29] Resolution av den 26 maj 1989 om strävanden att harmonisera medlemsstaternas internationella privaträtt, EGT C 158, 26.6.1989, s. 400; resolution av den 6 maj 1994 om harmonisering av vissa delar av medlemsstaternas privaträtt, EGT C 205, 25.7.1994, s. 518; resolution av den 15 november 2001 om tillnärmning av medlemsstaternas privaträtt, EGT C 140 E, 13.6.2002, s. 538; resolution av den 2 september 2003 om kommissionens meddelande till Europaparlamentet och rådet om en mer samordnad avtalsrätt, EUT C 76 E, 25.3.2004, s. 95; resolution av den 23 mars 2006 om europeisk avtalsrätt och översynen av gemenskapens regelverk: Utveckling i framtiden, EUT C 292 E, 1.12.2006, s. 109; resolution av den 7 september 2006 om europeisk avtalsrätt, EUT C 305 E, 14.12.2006, s. 247; resolution av den 12 december 2007 om europeisk avtalsrätt, EUT C323E, 18.12.2008, s. 364 och resolution av den 3 september 2008 om den gemensamma referensramen för europeisk avtalsrätt, EUT C 295E, 4.12.2009, s. 31. [30] Resolution av den 8 juni 2011 om politiska alternativ för främjande av en europeisk avtalsrätt för konsumenter och företag, Förfarande 2011/2013 (INI). [31] EUT C 84/1, 17.3.2011. [32] Enligt Eurostat Statistics in Focus 37/2010 och Eurostat External and Intra-EU Trade Yearbook från 2009 var handelsvolymen för varor inom EU fyra gånger större än handelsvolymen för tjänster 2008. [33] Möjligheten att fritt välja åtgärd på det sätt som avses i den gemensamma köplagen existerar inte i Österrike, Belgien, Bulgarien, Cypern, Tjeckien, Danmark, Estland, Finland, Tyskland, Ungern, Italien, Malta, Nederländerna, Polen, Rumänien, Slovakien, Spanien eller Sverige. Endast fem medlemsstater (Frankrike, Grekland, Litauen, Luxemburg, Portugal) erbjuder det alternativ som den gemensamma köplagen möjliggör, medan ett fåtal medlemsstater (Irland, Lettland, Slovenien, Förenade kungariket) tillämpar ett förfarande som ligger någonstans mittemellan. [34] Meddelande från kommissionen: Skapa förtroende för en EU-övergripande rättvisa – En ny dimension för den europeiska rättsliga utbildningen, KOM (2011) 551 slutlig.