Medlemsstaterna kommer att identifiera och rapportera om reformer och prioriterade investeringar. Mot bakgrund av det mål på 30 % integrering av klimatåtgärder som man enades om vid Europeiska rådets möte i juli 2020 uppmanade kommissionen medlemsstaterna att säkerställa att de klimatrelaterade utgifterna uppgår till minst 37 % i varje återhämtnings- och resiliensplan. I den årliga strategin för hållbar tillväxt 2021 uppmanar kommissionen med eftertryck medlemsstaterna att i sina planer ta med reformer och investeringar inom ett begränsat antal flaggskeppsområden för att med hjälp av en samordnad strategi ta itu med gemensamma utmaningar och skapa påtagliga fördelar för ekonomin och medborgarna. I dessa ingår flaggskeppsinitiativen ”nya energikällor” (Power up) som innebär tidigarelagd utveckling av framtidssäkrad ren teknik, särskilt för förnybar energi och vätgas, ”renovera” (Renovate), som ska förbättra byggnaders energi- och resurseffektivitet, och ”laddning och tankning” (Recharge and refuel) som ska påskynda användningen av hållbara, tillgängliga och smarta transporter samt laddnings- och tankstationer, och utbyggnaden av kollektivtrafiken.

Den höjda klimatambitionen kräver en aldrig tidigare skådad ökning av produktionen av förnybar energi. Såsom tillkännagavs i den gröna given kommer havsbaserade förnybara energikällor att spela en viktig roll i detta sammanhang. För att underlätta denna process ska kommissionen under hösten 2020 anta sin strategiska vision för havsbaserad energi som produceras från naturliga och rena källor såsom vindkraft, solenergi, vågor och tidvatten.

·Meddelande om den europeiska gröna given (COM (2019) 640)

Karta 1. Europeiska miljöbyrån, 2018: Unequal exposure and unequal impacts: social vulnerability to air pollution, noise and extreme temperatures in Europe, rapport 22/2018.

Luftkvaliteten fortsätter att förbättras, men är fortfarande ett problem i flera regioner och städer. EU:s och medlemsstaternas gemensamma insatser har lett till minskade utsläpp av luftföroreningar i EU under de senaste årtiondena, med ett anmärkningsvärt undantag: ammoniak. Detta har lett till en minskning av antalet luftkvalitetszoner som överskrider EU:s gränsvärden för partiklar och en minskning av det uppskattade antalet förtida dödsfall orsakade av luftföroreningar från omkring en miljon per år 1990 till omkring 400 000 per år enligt de senaste uppskattningarna.

De uppskattade privata investeringarna inom energiunionens prioriterade forsknings- och innovationsområden (som spänner över ett antal näringslivssektorer) har minskat under de senaste åren. Dessutom står de investeringar i forskning och innovation som anges i den strategiska EU-planen för energiteknik, vilken bygger på en överenskommelse mellan medlemsstaterna, industrin, forskarsamhället och kommissionen, för endast 15 % av de uppskattade behoven fram till 2030 . Slutligen har endast få medlemsstater nationella mål som skulle kunna visa på lämpliga vägval fram till 2030 och 2050. En rad olika stödinstrument finns tillgängliga för medlemsstaterna, t.ex. Horisont Europa, innovationsfonden och InvestEU. Ansökningsomgången för den gröna given inom Horisont 2020, med en budget på 1 miljard euro är inriktad mot centrala utmaningar i fråga om energi och systemintegrering. Detta inbegriper produktion av havsbaserad och landbaserad energi, stöd till storskaliga elektrolysanläggningar och användning av ren energi i hamnar och på flygplatser, en koldioxidneutral industri och energi- och resurseffektiv byggnads- och renoveringsverksamhet.

På gasområdet har den inre marknaden gjort goda framsteg mot att fullbordas. Den ökade handeln på marknadsplatser för naturgas fortsatte under 2020, och på europeiska marknadsplatser för gas registrerades första kvartalet 2020 32 % större handlad volym, jämfört på årsbasis (en uppgång till 5 010 TWh). Konnektiviteten och tillgången till olika gaskällor fortsatte också att förbättras. Endast tre marknader i EU hade tillgång till färre än tre försörjningskällor. Priskonvergensen har förbättrats de senaste åren och var som högst i nordvästra Europa. På europeisk nivå minskade den dock under 2019, med större prisskillnader mellan marknader på fler dagar under året.

Energiskattedirektivet räcker inte längre till för att uppnå det primära målet om en väl fungerande inre marknad. Minimiskattesatserna har förlorat sin verkan och allt mer varierande nationella skattesatser tillämpas i kombination med en rad skattelättnader. Dessa undantag och nedsättningar är i själva verket olika former av subventioner till fossila bränslen, och de är inte i linje med målen för den europeiska gröna given. Översynen av direktivet syftar till att åtgärda dessa brister.

Under det senaste årtiondet har slutkundernas elpriser stigit mer än inflationen. De högre elpriserna för industrin ligger dock under prisindex för industrin och har till och med sjunkit för större konsumenter. De senaste åren har nätavgifterna, skatterna och andra avgifter varit stabila eller endast ökat något. Dessutom kan man konstatera en mindre påverkan från avgifter på priserna för förnybar energi, och samtidigt en ökad användning av marknadsbaserade instrument som främjar förnybara energikällor och en gradvis utfasning av gamla stödsystem. Resultatet är att slutanvändarpriserna främst påverkades av förändringar i produktions- och leveranskostnader. Dessa förändringar var dock inte nog för att ge tillräckliga signaler på marknaden. Detta beror bland annat på att den reglerade delen av priset för slutanvändning fortfarande utgjorde en relativt stor andel av det totala priset. Därför har det faktum att de största elleverantörerna i EU förlorade marknadsandelar och, som en följd av detta, att koncentrationen på slutkundsmarknaden för el minskade, inte alltid omsatts fullt ut i tillräckligt effektiva prissignaler.

Medlemsstaterna behöver skruva upp sina insatser för att öka energieffektiviteten. Energiunionen har konstaterat energieffektivitetens centrala roll för att uppnå alla klimat- och energimål, och har förankrat principen om att ”sätta energieffektivitet främst” i lagstiftningen. EU:s slutliga energianvändning 2018 var 1 124 miljoner ton oljeekvivalenter (Mtoe), vilket var 5,9 % lägre än 2005. Detta ligger 3,5 % över målet för slutlig energianvändning 2020 på 1 086 Mtoe, och innebär en ökning med 0,2 % jämfört med 2017. EU:s primärenergianvändning minskade med 9,8 % till 1 552 Mtoe, att jämföras med 1 721 Mtoe 2005. Detta ligger 4,6 % över målet för 2020 på 1 483 Mtoe. Efter tre års ökning registrerades 2018 en minskning årsvis med 0,6 % . Den ökade ekonomiska verksamheten fortsatte att driva upp energianvändningen under 2018 till den grad att nya strategier och åtgärder som genomförs av medlemsstaterna inte var tillräckliga för att minska energianvändningen och få den tillbaka på rätt spår mot målet för 2020. De direkta arbetstillfällena inom energieffektivitet har ökat stadigt från 244 000 år 2000 till 964 000 år 2017, och den tillväxten är större än i den övriga ekonomin, med en genomsnittlig årlig tillväxt på 17,4 %, under en period när resten av ekonomin hade en genomsnittlig årlig tillväxt på 0,5 %.

Efter 2020 bör alla ansträngningar göras för att uppnå de nationella målen i riktning mot målet för 2030. Detta innefattar att utnyttja 2021 års årliga strategi för hållbar tillväxt och dess flaggskeppsinitiativ ”Nya energikällor” (Power up) för att påskynda framtidssäkrad ren teknik och utveckling och användning av förnybara energikällor som en del av våra insatser för återhämtning från effekterna av covid-19-krisen . Utbyggnaden av förnybar energi medför många fördelar: minskade utsläpp, ökat energioberoende, nya arbetstillfällen och tillväxt, samt minskade föroreningar, tillsammans med att EU:s global ledarroll inom sektorn upprätthålls. Medlemsstaterna får hjälp att förverkliga sina nationella bidrag genom EU:s nyligen överenskomna finansieringsmekanism för förnybar energi som ger medlemsstaterna möjlighet att investera i projekt för förnybar energi som de statistiskt kan tillgodoräkna sig som bidrag till EU:s mål för förnybar energi. Den påskyndade utbyggnaden av förnybar energi kommer att understödjas av en översyn av de relevanta riktlinjerna för statligt stöd, särskilt de som gäller miljöskydd och energi, så att de återspeglar målen i den gröna given.

På det hela taget är EU på god väg att uppnå målen för förnybara energikällor 2020, men det krävs fortfarande större framsteg i vissa medlemsstater. Andelen förnybar energi i EU:s slutliga energianvändning (brutto) ökade 2018 till 18 %. Tolv medlemsstater låg 2018 över sina nationella bindande mål för 2020, men fem medlemsstater låg fortfarande under de vägledande förlopp för 2017–2018 som pekar mot målet. Figur 1. Faktiska andelar förnybar energi under 2017 och 2018 jämfört med de vägledande förlopp som fastställs i direktivet om förnybara energikällor och de nationella handlingsplanerna för förnybar energi.

Reserven för marknadsstabilitet, vilken började användas i januari 2019, har avsevärt minskat överskottet av utsläppsrätter. Överskottsindikatorn för koldioxidmarknaden offentliggjordes för fjärde gången i maj 2020 och visade att överskottet har minskat till omkring 1,39 miljarder utsläppsrätter. På grundval av överskottet och den reviderade lagstiftningen för fas 4 av EU:s utsläppshandelssystem (2021–2030) minskades antalet utsläppsrätter som auktionerades ut under 2020 med cirka 375 miljoner. Volymerna för auktioner under 2021 kommer att minskas utifrån samma rättsliga grund. Reserven för marknadsstabilitet kommer att ses över för första gången under 2021, som en del av revideringen av EU:s utsläppshandelssystem för att uppnå det föreslagna målet på minst 55 % minskade utsläpp av växthusgaser.

Under de senaste fem åren har utsläppen från stationära anläggningar med verksamheter som omfattas av EU:s utsläppshandelssystem minskat avsevärt. Denna utveckling beror särskilt på förändringar i vilka bränslen som används för att producera el, samt en ökad användning av förnybara energikällor. De totala utsläpp från industri och elkraftproduktion som omfattas av EU:s utsläppshandelssystem fortsatte att minska under 2019 (med 9,1 % jämfört med 2018). Denna tendens drevs på av framför allt elkraftsektorn, med en avsevärd minskning av växthusgasutsläppen på nästan 15 %. Utsläppen från industrin minskade med 2 %, vilket är den hittills kraftigaste minskningen under fas 3 i EU:s utsläppshandelssystem (2013–2020). Luftfartens utsläpp inom EES-området ökade något, med knappt 1 %.

Samtidigt har utsläppen från internationell luftfart fortsatt att öka under de senaste fem åren (fram till covid-19-krisens utbrott). Efter en minskning av utsläppen mellan 2007 och 2013 har de totala utsläppen från transporter också ökat under de senaste fem åren.

Den nuvarande kommissionen har under sina första tio månader föreslagit en europeisk klimatlag som kommer att förankra målet om ett klimatneutralt EU 2050 i lagstiftningen, skapa förutsägbarhet och göra omställningen i riktning mot en klimatneutral ekonomi oåterkallelig. Man har gjort den europeiska gröna given till en investerings- och reformplan för EU som ger dubbel utdelning, eftersom de reformer och investeringar som krävs för den gröna omställningen också ger kraft till återhämtningen. För att starta processen med att styra EU-ländernas politik och regelverk i riktning mot EU:s förnyade ambitioner har kommissionen lagt fram nya strategier för att vara bättre beredd inför kommande utmaningar, t.ex. genom integrering av energisystemet och genom ökad användning av vätgas.

Denna rapport ges ut mot bakgrund av EU:s förnyade ambitioner inom ramen för den europeiska gröna given. Den gröna given är Europas nya tillväxtstrategi som syftar till att omvandla EU till ett rättvist och välmående samhälle, och som kombinerar olika politiska åtgärder för att ta itu med klimatförändringar, skydda och återställa biologisk mångfald, eliminera föroreningar, gå över till en cirkulär ekonomi och säkerställa att ingen lämnas utanför den gröna omställningen.

EUROPEISKA KOMMISSIONEN Bryssel den 14.10.2020 COM(2020) 950 final BILAGA

till RAPPORT TILL EUROPAPARLAMENTET, RÅDET, EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN OCH REGIONKOMMITTÉN 2020 års rapport om tillståndet i energiunionen

i enlighet med förordning (EU) 2018/1999 om styrningen av energiunionen och av klimatåtgärder



















Lägesrapport om den inre marknaden för energi 1. Inledning 2. Grossistmarknaderna för el 2.1. Nyckelindikatorer: 2.1.1. Grossistpriser – indikatorer på att marknaderna fungerar 2.1.2. Elmarknadernas geografiska omfattning – fortsatt arbete krävs för att åtgärda fragmentering 2.1.3. Marknadskoncentration – etablerade aktörers dominans är fortfarande ett problem i många länder 2.2. Viktiga framsteg på lagstiftningsområdet 2.2.1. Ett unikt projekt: EU:s marknadskoppling 2.2.2. Omfattande harmonisering av regler för handel och systemdrift genom nätföreskrifter – en ny form av gemensam EU-omfattande energiharmonisering 2.2.3. Paketet om ren energi för alla i EU Framsteg med att införa ny utformning av elmarknaden 2.2.3.1. Undanröjda gränser för el – ”70 %-regeln” 2.2.3.2. Bättre samordnade och mindre skadliga kapacitetsmekanismer 2.2.3.3. Korrekt genomförande av åtskillnadsreglerna avseende lagring 3. Grossistmarknaderna för gas 3.1. Nyckelindikatorer: Koncentration, likviditet och konvergens 3.2. Viktiga framsteg på lagstiftningsområdet 3.2.1. Marknadssammanslagningar 3.2.2. Gasnätsföreskrifter

3.3. Utfasning av fossila bränslen i gassektorn 3.3.1. Integrering av biometan och småskalig produktion 3.3.2. Frågor avseende gaskvalitet 3.3.3. Förberedelse för vätgas på marknad och i infrastruktur 4. Slutkundsmarknader 4.1. Marknadskoncentration 4.1.1. Elektricitet 4.1.2. Gas 4.2. Slutkundspriser (inklusive priskomponenter) 4.2.1. Elpriser 4.2.2. Gaspriser 4.3. Statliga ingripanden avseende slutkundspriser för el och gas 4.3.1. Hushållssegmentet 4.3.2. Andra segment än hushållssegmentet 4.4. Konsumentskydd och egenmakt 1.Inledning Även om den inre marknaden ofta har betraktats som ett instrument för att hålla konsumentpriserna under kontroll och ge investerarna effektiva investeringssignaler, har det under senare år blivit uppenbart att den också är av avgörande betydelse för att uppnå EU:s ambitiösa klimatmål. Integreringen av 27 nationella energisystem i en EU-omfattande marknad är avgörande för en effektiv utfasning av fossila bränslen, eftersom den kommer att göra det möjligt att handla med förnybar energi över gränserna och dra nytta av en diversifierad och ömsesidigt kompletterande produktionspotential i de olika EU-regionerna. Gränsöverskridande marknader kan spara in betydande koldioxidutsläpp från fossilbaserad reservkraftproduktion som skulle vara nödvändig i fragmenterade nationella energisystem. Väl sammankopplade marknader förbättrar också försörjningstryggheten. Trots alla ansträngningar baserade på offentliga medel räcker de inte för att täcka de enorma investeringar som krävs för energiomställningen. Endast välorganiserade och välreglerade marknader kommer att kunna mobilisera de privata investeringar som krävs för att åstadkomma en koldioxidfri ekonomi. En helt integrerad och väl fungerande inre marknad för energi är det effektivaste sättet att säkerställa i) de prissignaler för som behövs för investeringar i grön energi och grön teknik, ii) överkomliga energipriser och iii) en trygg energiförsörjning i riktning mot klimatneutralitet till minsta möjliga kostnad. Paketet om ren energi för alla i EU, och särskilt de nya regler för utformningen av elmarknaden som antogs 2019, har gett möjlighet att bättre hantera de nya förhållandena på energimarknader som allt mer domineras av förnybar energiproduktion, och att främja konsumenternas deltagande på energimarknaderna. Det gör det möjligt för förnybar energi att bli den nya ryggraden i elsystemet. Paketet om ren energi för alla i EU har också banat väg för bättre användning av sammanlänkningar mellan medlemsstaterna (se avsnitt 2.2.3.1 för närmare uppgifter). Tydliga regler för att maximera sammanlänkningskapaciteten kommer att stimulera den gränsöverskridande handeln och göra det möjligt att använda energiresurserna mer effektivt i hela EU. Genomförandet av det omfattande paketet med tekniska EU-förordningar (nätföreskrifter) fortskrider med goda resultat, vilket framgår av det lyckade införandet av EU:s marknadskoppling för el, eller framgången med att diversifiera försörjningen och öka likviditeten på gasmarknaderna (se avsnitt 2.2.1 för närmare uppgifter).

Det finns dock fortfarande brister på både slutkundsmarknaden och grossistmarknaden, vilket i onödan ökar kostnaderna för konsumenterna och industrin. Att åtgärda dessa brister är också en avgörande aspekt för en lyckad återhämtning och grunden för ekonomins omställning i riktning mot klimatneutralitet. Behovet av att fasa ut fossila bränslen från energisystemet har också medfört nya utmaningar, t.ex. att utforma de statliga ingripanden som behövs för att stödja energiomställningen på ett sätt som inte i onödan hindrar eller fragmenterar den inre marknaden. Frågor om marknadsförenliga stödsystem för förnybar energi eller för traditionell produktion (nedan kallade kapacitetsmekanismer) har fått en allt större inverkan på marknadens funktion under de senaste åren. Paketet om ren energi för alla i EU tar upp detta problem och innehåller särskilda regler för att optimera sådana statliga ingripanden. År 2020 innebar stora utmaningar på grund av covid-krisen. Energimarknaderna var tvungna att hantera effekterna av social distansering som plötsligt minskade efterfrågan på energi och radikalt förändrade beteendet hos hundratals miljoner européer. Trots ökad volatilitet och fluktuerande likviditet klarade den inre energimarknaden chocken och visade sin resiliens inför krisen, samtidigt som elsystemen lyckades hantera rekordhöga nivåer av förnybar el. I enlighet med kraven i styrningsförordningen och tillämplig sektorsspecifik lagstiftning analyseras i denna rapport de övergripande framsteg som gjorts när det gäller att skapa en fullständig och fungerande energimarknad, och särskilt när det gäller genomförandet av gas- och eldirektiven. 2.Grossistmarknaderna för el 2.1. Nyckelindikatorer: 2.1.1. Grossistpriser – indikatorer på att marknaderna fungerar De senaste observationerna när det gäller sjunkande grossistpriser sedan 2009 som redovisades i en lägesrapport har visat sig stämma under de senaste två åren. Samtidigt som andra faktorer, t.ex. den snabba tillväxten för förnybar energi, bidrar till denna utveckling, så visar den stadiga prissänkningen på grossistmarknaden att konkurrensen har påtagliga effekter där . Efter att ha stigit mellan 2016 och 2018 föll grossistpriserna plötsligt 2019 i takt med att marknadsspridningen för förnybar energi nådde nya rekordnivåer, kol- och gaspriserna sjönk och efterfrågan förblev dämpad. Prisnedgången på kontinenten var ojämn, vilket ledde till ökade prisskillnader mellan olika regionala marknader. Under första halvåret 2020 sjönk priserna, jämfört med samma period 2019, med 30 % på vissa regionala marknader i södra Europa och med upp till 70 % i vissa regioner i norr. De ökande skillnaderna kan förklaras av otillräcklig sammanlänkningskapacitet, ojämn produktion av förnybar energi på olika marknader och ett avsevärt högre koldioxidpris, vilket särskilt drabbade medlemsstater som har en större andel fossila bränslen i produktionsmixen. Under 2020 förstärktes alla dessa trender på grund av covid-krisens negativa inverkan på den ekonomiska aktiviteten och den därmed förknippade betydligt lägre efterfrågan på el, vilket tillsammans med den ökade marknadsspridningen av förnybar energi och sjunkande gaspriser har pressat grossistpriserna till mycket låga nivåer . Figur 1: Elpriser på grossistmarknaden – lägsta och högsta regionala priser Källa: Platts, European Power Exchange Anmärkning: Den grå bakgrunden utgör skillnaden mellan högsta och lägsta pris. 2.1.2. Elmarknadernas geografiska omfattning – fortsatt arbete krävs för att åtgärda fragmentering Det fortsatta genomförandet av marknadskoppling har lett till påtagliga framsteg när det gäller att förbättra försörjningsmöjligheterna över nationsgränserna (se avsnitt 2.2.1 nedan för närmare uppgifter). Det finns tecken på att den gränsöverskridande konkurrensen ökar i vissa regioner, t.ex. Norden, och att importen och exporten av el har ökat stadigt under de senaste åren. Figur 2: Total import/export per år för EU-28 Källa: EUROSTAT [NRG_CB_E] Analysen av strukturen på EU:s elmarknader visar dock att villkoren för tillgång och efterfrågan fortfarande skiljer sig avsevärt mellan de flesta medlemsstater och att det krävs fortsatta insatser för att avlägsna gränsöverskridande hinder. Införande av EU-omfattande marknadskoppling och ett fullständigt genomförande av EU:s nätföreskrifter och riktlinjer, som syftar till att minska befintliga tekniska hinder, kommer att vara avgörande för att komma till rätta med den kvarstående fragmenteringen av EU:s marknader. 2.1.3. Marknadskoncentration – etablerade aktörers dominans är fortfarande ett problem i många länder

Fungerande energimarknader förutsätter en viss lägsta grad av konkurrens. Lägre marknadskoncentration ger en högre grad av potentiell konkurrens. I allmänhet uppvisar marknader med högre konkurrensnivå (dvs. lägre koncentration) en lägre prisnivå än marknader som domineras av en eller några få aktörer. En analys av hur konkurrensen utvecklats på den europeiska elgrossistmarknaden visar att de etablerade aktörerna fortfarande har en dominerande ställning i de flesta medlemsstater, mer än 20 år efter det att marknadsliberaliseringen inleddes. I några länder har de etablerade aktörerna till och med marknadsandelar på över 80 %, vilket är nära ett monopol. Det bör noteras att ett lands storlek i hög grad kommer att påverka graden av marknadskoncentration. Små marknader utan koppling till andra marknader kommer sannolikt inte att ha plats för ett stort antal leverantörer. Dessutom har tendensen att reglera priserna i dessa länder ofta visat sig vara ett ytterligare hinder för nya marknadsaktörer som vill konkurrera med etablerade aktörer. Figur 3: De största elproduktionsföretagens marknadsandel 2018 Källa: Landsspecifika faktablad från GD Energi, baserade på Eurostats undersökningar om marknadsindikatorer för el Figur 3 visar att den största producentens andel av den nationella produktionen fortfarande är hög i många länder, trots liberaliseringen. Att möjliggöra konkurrens på produktions- och leveransnivå måste därför förbli en prioritering för medlemsstaternas och EU:s energipolitik, bland annat genom praktisk tillämpning av konkurrenslagstiftningen. Figur 3 visar också fördelarna med att koppla samman marknader över gränserna, eftersom mer fysisk sammanlänkning och effektivare elhandelssystem, t.ex. marknadskoppling, åtminstone delvis kan ersätta försörjningsalternativ som saknas på nationell nivå, till fördel för konsumenterna. Marknadsduglig förnybar el har också underlättat för nya marknadsaktörer att ta sig in på marknaden och bidragit till den minskade marknadskoncentrationen. 2.2. Viktiga framsteg på lagstiftningsområdet 2.2.1. Ett unikt projekt: EU:s marknadskoppling Mycket arbete har ägnats åt detta EU-projekt för att koppla samman nationella marknader genom marknadskoppling. Projektet har gått framåt ytterligare under det senaste året, med betydande framsteg, särskilt när det gäller intradagskoppling. Det faktum att EU:s elmarknader i stort sett saknade samordning och att el inte överfördes dit där den behövdes mest ledde till att vissa medlemsstater inledde frivilliga marknadskopplingsprojekt för omkring tio år sedan. Marknadskoppling gör det möjligt att aggregera köp- och säljbud avseende el i flera medlemsstater, för att säkerställa att el överförs dit där den behövs mest inom regionen i fråga. Det stegvisa införandet av marknadskoppling blev rättsligt bindande 2015. Införandet av marknadskoppling i mer än tjugo länder, vilket gynnar 380 miljoner kunder, är fortfarande det enda projektet i sitt slag i hela världen. Trots sin tekniska komplexitet var det nästan slutfört 2019. Kartorna nedan visar projektets utveckling med en utvidgad marknadskoppling i hela EU för intradagskoppling (på kort sikt) och dagen före-koppling (på 24 timmars sikt). Framstegen var särskilt stora 2018 och 2019, med lansering och utvidgning av gemensam intradagskoppling till de flesta EU-länderna och utvidgning av projektet för dagen före-koppling till nya områden. Figur 4: Geografisk utvidgning av intradagskoppling Källa: GD Energi Figur 5: Geografisk utvidgning av dagen före-koppling Källa: GD Energi I och med utvidgningen av dagen före- och intradagskopplingen har de europeiska marknaderna och elsystemen blivit allt mer resilienta, effektiva och likvida, och de kan i högre grad integrera förnybara energikällor till en lägre kostnad. 2.2.2. Omfattande harmonisering av regler för handel och systemdrift genom nätföreskrifter – en ny form av gemensam EU-omfattande energiharmonisering

Införandet av marknadskoppling är det tydligaste beviset på att genomförandet av elnätsföreskrifterna har påbörjats med framgång. De åtta elnätsföreskrifterna antogs mellan 2015 och 2018 för att undanröja återstående tekniska hinder för elhandel och samordnad nätdrift genom en stegvis harmoniseringsprocess. Nätföreskrifterna utgör därför en övergripande ram för hur man tillsammans utvecklar gemensamma harmoniseringsmetoder. Systemansvariga för överföringssystem och elbörser är enligt nätföreskrifterna skyldiga att utarbeta gemensamma harmoniseringsförslag inom ett visst område (t.ex. marknadskoppling eller samordnad systemdrift). De nationella tillsynsmyndigheterna måste sedan se över och vid behov skriva om dessa gemensamma harmoniseringsmetoder och gemensamt godkänna dem. Om åsikterna går isär kan de fatta beslut med kvalificerad majoritet. Erfarenheterna av genomförandet av nätföreskrifterna och utvecklingen av nödvändiga metoder har visat att det nya instrumentet och möjligheten att fatta beslut med kvalificerad majoritet har lett till betydande framsteg för att komma till rätta med den nuvarande fragmenteringen av marknaden och nätdriften. Sedan 2015 har mer än 100 metoder redan godkänts gemensamt av tillsynsmyndigheterna inom den nya ramen för kollektiv harmonisering. På vissa områden har dock slutförandet av de metoder som krävs försenats. Detta gäller särskilt området för gemensam kapacitetsberäkning, där vissa förslag till gemensamma metoder inte lämnades in inom den fastställda tidsramen och där samordningen mellan tillsynsmyndigheterna visade sig vara särskilt komplicerad. Eftersom fördelarna med att undanröja de hinder som följer av en icke samordnad kapacitetsberäkning är särskilt viktiga för framstegen med den inre elmarknaden kommer kommissionen, i nära samarbete med nationella tillsynsmyndigheter och byrån för samarbete mellan energitillsynsmyndigheter (Acer), att vara fortsatt vaksam och använda alla tillgängliga verktyg för att säkerställa faktiska framsteg för att anta de nödvändiga samordnade metoderna. 2.2.3. Paketet om ren energi för alla i EU Framsteg med att införa ny utformning av elmarknaden Den nya utformningen av elmarknaden, som antogs som en del av paketet om ren energi för alla i EU, utgör ett viktigt steg framåt för den inre marknaden för el. Nu när lagstiftningen har antagits kommer dess framgång dock att vara beroende av att den genomförs snabbt och ändamålsenligt. Många av reglerna för marknadsutformning finns i den omarbetade elförordningen, som trädde i kraft i januari 2020. I synnerhet har bestämmelser nu trätt i kraft för att anpassa marknaden till större andelar förnybar energi, distribuerad produktion och efterfrågeflexibilitet (kortfristiga marknader, fullt marknadsdeltagande för förnybar energikällor och lagring osv.) och för att anpassa förnybara energikällor till marknaden (utfasning av prioriterad inmatning för nya stora anläggningar och införande av fullständigt balansansvar). Dessutom innehåller den omarbetade elförordningen några viktiga men komplexa inslag när det gäller gränsöverskridande handel och kapacitetsmekanismer. 2.2.3.1. Undanröjda gränser för el – ”70 %-regeln” Under de senaste åren har den inre marknaden för el blivit alltmer integrerad i takt med att allt fler sammanlänkningar byggs och sammanlänkningskapaciteten ökar mellan medlemsstaterna. Sammanlänkningar förbättrar konkurrensen, till nytta för konsumenterna, bidrar till en tryggare elförsörjning och stöder utfasningen av fossila bränslen, eftersom de medför flexibilitet som gör det möjligt att fullt ut utnyttja komplementariteten mellan de olika produktionsmixerna i Europa, t.ex. mellan värmekraftverk och intermittent förnybar produktion, och gör det möjligt för olika områden att dela systemtjänster och reservkraftproduktion. Som Acer regelbundet har rapporterat i sina marknadsövervakningsrapporter är dock den kapacitet som är fysiskt tillgänglig vid sammanlänkningar regelbundet begränsad i vissa regioner. Underutnyttjade sammanlänkningar förhindrar att fördelarna med dessa projekt fullt ut når fram till konsumenterna. Huvudorsaken till dessa begränsningar är intern strukturell överbelastning. Strukturell överbelastning i nätet uppstår när det interna nätet i ett elområde (eller prisområde) inte är tillräckligt för att överföra el från den plats där den produceras till den plats där den förbrukas. Detta kan leda till att sammanlänkningarna och grannländernas elnät i stället används för att säkerställa elflödena. När detta sker prioriteras i praktiken den interna handeln framför gränsöverskridande handel, något som inte bör ske på den inre marknaden. Detta strider i själva verket mot flera artiklar i EU:s fördrag, bland annat artikel 18 i EUF-fördraget, som förbjuder diskriminering. Ett sådant beteende från en systemansvarig för överföringssystem kan också anses strida mot artikel 102 i EUF-fördraget, som förbjuder missbruk av en dominerande ställning. Hittills har potentiella överträdelser av dessa regler främst undersökts i antitrustärenden av GD Konkurrens, särskilt ärende 39351 – Swedish Interconnectors från 2010 och ärende 40461 DE/DK Interconnector från 2019. Den omarbetade elförordningen, som förhandlades fram som en del av paketet om ren energi för alla i EU, bekräftar de centrala principer som ligger till grund för reglerna för elhandel, i enlighet med EU-fördraget: maximering och icke-diskriminering. Dessa principer, som redan fanns både i bilaga 1 till förordning 714/2009 och i riktlinjerna för kapacitetstilldelning och hantering av överbelastning, upprätthålls i artikel 16 och kompletteras med vissa ytterligare inslag. Samtidigt som den omarbetade elförordningen bekräftar vikten av att minska intern strukturell överbelastning införs också ett nytt mål på minst 70 % för sammanlänkningskapacitet som ska göras tillgänglig för gränsöverskridande elhandel, dock med flexibilitet för medlemsstaterna att välja hur ska uppnå målet. Medlemsstaterna kan komma att utvidga sitt elnät, välja att omkonfigurera sina elområden för att de bättre ska klara strukturell överbelastning eller anta en handlingsplan med nätinvesteringar för att minska denna strukturella överbelastning senast i slutet av 2025. Även om systemansvariga för överföringssystem redan i dag, på grundval av EU-fördraget och de sektorsspecifika elreglerna, är skyldiga att fullt ut maximera sammanlänkningskapaciteten är paketet om ren energi för alla i EU avsett att garantera att minst 70 % av kapaciteten finns tillgänglig senast i slutet av 2025, för varje enskild sammanlänkning i EU. Denna nya lagstiftning balanserar målet att öka handeln genom att införa ett riktmärke, samtidigt som det säkerställs att systemansvariga för överföringssystem har de verktyg de behöver för att upprätthålla en säker drift av systemet. 2.2.3.2. Bättre samordnade och mindre skadliga kapacitetsmekanismer Under de senaste åren har den europeiska elmarknaden snabbt omvandlats i och med den snabba ökningen av intermittent elproduktion i kombination med minskad efterfrågan på el efter den finansiella och ekonomiska krisen 2008–2009. Producenter av intermittent förnybar energi med låg marginalkostnad har helt tagit över eller avsevärt minskat värmekraftverkens driftstider. Samtidigt kan värmekraftverk, t.ex. gaseldade kraftverk, ge systemet stor flexibilitet. Denna utveckling har väckt farhågor hos vissa berörda parter och regeringar om huruvida elsystemet kommer att kunna tillgodose efterfrågan på lång sikt. Som svar på detta har många medlemsstater infört kapacitetsmekanismer till stöd för att upprätthålla tillräcklig produktionskapacitet. Kapacitetsmekanismer är ett stöd till kraftverk som är tillgängliga för elproduktion vid behov. I gengäld betalar mekanismerna ut ersättning till dessa kraftverk. Dessa kapacitetsbetalningar kompletterar kraftverkens inkomster från elförsäljning på elmarknaden. Olämpliga kapacitetsmekanismer kan allvarligt snedvrida den inre marknaden. I den omarbetade elförordningen fastställs en ny ram för införande och utformning av kapacitetsmekanismer, för att underlätta kommissionens arbete med att kontrollera efterlevnaden av reglerna för statligt stöd och komplettera befintliga regler om styrning av kapacitetsmekanismer. Enligt de nya reglerna ska medlemsstater med tillräcklighetsproblem, som har identifierats på grundval av en tillräcklighetsbedömning som gjorts i enlighet med den EU-omfattande metoden för tillräcklighetsbedömning, utarbeta och verkställa en genomförandeplan (marknadsreformplan) där det anges hur de avser att genom marknadsreformer ta itu med de bakomliggande orsakerna till sitt tillräcklighetsproblem. De är skyldiga att lägga fram denna plan för kommissionen för ett yttrande om huruvida de föreslagna marknadsreformerna är ändamålsenliga. En process har införts för att övervaka hur dessa reformer genomförs. De nya reglerna säkerställer att kapacitetsmekanismerna utformas så att deras inverkan på marknadens funktion minimeras. Detta innebär att de bör vara ·öppna för deltagande av producenter utanför landets gränser, ·vara tidsbegränsade, och ·fasas ut när de underliggande tillräcklighetsproblemen har lösts. Kapacitetsmekanismer bör också vara öppna för all teknik, även sådan som avser förnybar energi. Det finns dock ett viktigt villkor: kraftverk som deltar i kapacitetsmekanismer får inte släppa ut mer än utsläppsgränsen på 550 g koldioxid/kWh. Detta säkerställer att verkligt förorenande kraftverk, t.ex. kolkraftverk, i praktiken utesluts från mekanismerna. Kommissionen har hittills yttrat sig om sex planer för marknadsreformer. Vissa av dessa åtgärder är relativt konkreta. Reglerna föreslår t.ex. att man fasar ut system med reglerade slutkonsumentpriser (eller åtminstone lättar på prisregleringen), undanröjer eventuella prisbegränsningar på grossistmarknaderna, prissätter balansenergi på grundval av systemreserver (”mekanism för bristprissättning”) och ökar sammanlänkningskapaciteten med grannländerna. En annan grupp åtgärder är relativt öppna för tolkning, t.ex. att undanröja alla snedvridningar till följd av lagstiftning eller möjliggöra deltagande på efterfrågesidan, samt egenproduktion och energieffektivitet.

För närvarande pågår ytterligare arbete inom Acer, de nationella tillsynsmyndigheterna och de systemansvariga för överföringssystemen för att genomföra den nya lagstiftningen. Acer har antagit metoder för en EU-omfattande tillräcklighetsbedömning enligt bästa praxis, beräkning av värde av förlorad last (Value of Lost Load) och tillförlitlighetsnormen. Acer och det europeiska nätverket av systemansvariga för överföringssystem (Entso för el) håller också på att utarbeta en uppsättning metoder för att möjliggöra gränsöverskridande deltagande i kapacitetsmekanismer. Acer har dessutom utfärdat vägledning för beräkning av gränsvärdet för koldioxidutsläpp. Den nya lagstiftningen syftar till att införa en samordnad strategi för kapacitetsmekanismer så att det säkerställs att de inte snedvrider EU:s inre marknad för el mer än nödvändigt och att de inte används för att ersätta nödvändiga reformer i medlemsstaterna. Den nya lagstiftningen kommer också att komplettera Europeiska kommissionens arbete med att kontrollera efterlevnaden av reglerna för statligt stöd, vilket även i fortsättningen kommer att vara EU:s främsta verktyg för att säkerställa att enskilda kapacitetsmekanismer är förenliga med reglerna för den inre marknaden. Sist men minst kommer den att bidra till att förena målen om försörjningstrygghet med den nödvändiga omställningen till ren energi. 2.2.3.3. Korrekt genomförande av åtskillnadsreglerna avseende lagring Lagring av elektrisk energi med hjälp av olika slags teknik (t.ex. pumpad vattenkraft, kemisk lagring i batterier eller tryckluft) är en viktig aspekt av elsystemet. Med en ökande andel intermittenta förnybara energikällor i den totala elproduktionen och framsteg inom olika slags lagringsteknik förväntas lagring spela en allt viktigare roll på den inre marknaden. Utöver traditionell (pumpad) vattenkraft, som fortfarande är den huvudsakliga metoden för lagring av elenergi i EU , har kemisk lagring i batterier ökat betydligt och blivit en relevant marknadsfaktor, särskilt för systemtjänster såsom tillhandahållande av balanskapacitet. EU stöder helhjärtat utvecklingen av olika slags teknik för energilagring så att de kan spela en central roll i en lyckad energiomställning. Energiunionens övergripande ram för styrning och den strategiska handlingsplanen för batterier var viktiga steg för att bidra till att bygga en globalt integrerad, hållbar och konkurrenskraftig industriell bas för batterier. De framsteg som gjorts har utvärderats och sammanfattats i en kommissionsrapport . För att energilagringen ska kunna nå sin fulla potential när det gäller en rad olika tjänster och olika slags teknik är det viktigt att säkerställa öppna och konkurrensutsatta marknader för energilagringstjänster. I paketet om ren energi för alla i EU fastställs viktiga principer för icke-diskriminering av lagring, efterfrågeflexibilitet och distribuerad produktion, som utesluter t.ex. marknadsregler som godtyckligt skulle gynna konventionell elproduktion. Ett viktigt val som gjordes i det omarbetade eldirektivet var att generellt utesluta systemansvariga för överförings- eller distributionssystem från ägande och drift av ellagringssystem. Kravet på fullständig åtskillnad av lagringstillgångar syftar till att ta itu med systemiska fördelar för systemansvariga som annars skulle kunna leda till diskriminering av konkurrenter, t.ex. genom att systemansvariga i första hand upphandlar systemtjänster som är baserade på egna tillgångar. Denna risk är ännu större än för de flesta klassiska produktionstillgångar, eftersom intäkterna från energilagring (på grund av dess stora flexibilitet men begränsade lagringskapacitet) ofta till största delen kommer från systemtjänster snarare än från direkt försäljning av el på marknaden. Dessutom skulle de systemansvariga kunna påverka utvecklingen och driften av systemen på ett sätt som förutsätter specifika systemtjänster, eller minskar behovet av sådana. Att skapa egenintressen för systemansvariga på den framväxande marknaden för energilagring skulle därför kunna bli ett betydande hinder för utvecklingen av denna marknad och för uppnåendet av energiunionens mål. Mot denna bakgrund innebär artiklarna 36 och 54 i det omarbetade eldirektivet att systemansvariga för distributionssystem och överföringssystem generellt utesluts från att äga, utveckla, förvalta eller driva energilagringsanläggningar. I det omarbetade eldirektivet erkänns dock möjligheten till undantag från detta uteslutande i två fall. För det första får systemansvariga äga och driva helt integrerade nätkomponenter, förutsatt att de har ett godkännande från tillsynsmyndigheten. Detta undantag är avsett för systemkomponenter som traditionellt har ingått i överförings- eller distributionssystem för el, t.ex. kondensatorer som är integrerade i understationer. För det andra, om en energilagringsanläggning anses nödvändig för att säkerställa att driften av systemet är effektiv, tillförlitlig och säker, men denna anläggning inte används för att köpa eller sälja el, får ett anbudsförfarande genomföras. Om andra parter i ett öppet, transparent och icke-diskriminerande anbudsförfarande visar sig vara ovilliga eller oförmögna att tillhandahålla dessa tjänster i rätt tid och till en rimlig kostnad får den nationella tillsynsmyndigheten bevilja den systemansvarige att äga och driva en energilagringsanläggning. Om ett undantag har beviljats kommer marknadens förmåga att tillhandahålla dessa tjänster att bli föremål för regelbunden översyn i syfte att fasa ut den systemansvariges verksamhet på detta område. Möjligheten till undantag ger de nationella tillsynsmyndigheterna en stark position och kräver att de noggrant bedömer alla ansökningar om undantag. Det är viktigt att undantag inte blir normen och att de begränsas till exceptionella omständigheter, så att innovativa och effektiva energilagringstjänster kan utvecklas på en konkurrensutsatt marknad. Kommissionen kommer att stödja tillsynsmyndigheterna i denna uppgift och noga övervaka genomförandet. 3.Grossistmarknaderna för gas För närvarande förbrukas cirka 5 000 TWh naturgas i EU varje år, vilket motsvarar cirka 95 % av dagens totala efterfrågan på gasformiga bränslen. Den står för omkring 25 % av EU:s totala energianvändning, inklusive cirka 20 % av EU:s elproduktion och 39 % av värmeproduktionen. Gasformiga bränslen är viktiga för industriella processer, både som energibärare och som råvara. Gas är en källa till flexibilitet för ett energisystem som i allt högre grad bygger på intermittent förnybar energi, och ersätter successivt, tillsammans med förnybar energi, både kol och olja. Välfungerande och likvida marknader för gasformiga bränslen spelar en avgörande roll för att uppnå miljöambitionerna i den europeiska gröna given, som förutser minskade koldioxidutsläpp i gassektorn genom en framåtblickande utformning av konkurrensutsatta koldioxidfria gasmarknader. Välfungerande marknader är också en förutsättning för att säkerställa energi till överkomliga priser för konsumenterna, industrins konkurrenskraft och försörjningstrygghet. 3.1. Nyckelindikatorer: Koncentration, likviditet och konvergens Grossistmarknaderna för gas har utvecklats väl under de senaste åren. Handelsvolymerna på marknadsplatserna för naturgas ökade till en rekordhög nivå 2019. Trenden fortsatte under 2020, med 32 % större handlad volym registreras på europeiska marknadsplatser under första kvartalet, jämfört på årsbasis (en uppgång till 5 010 TWh). Ökningen under 2020 kan främst tillskrivas ökad risksäkring på marknaderna i takt med att priserna blev mer volatila, och skillnaderna i avtalspriser ökade också till följd av covid-19-krisen. Den nederländska spotmarknaden TTF (Title Transfer Facility) håller på att utvecklas till ett riktmärke även för kondenserad naturgas (LNG) som handlas internationellt. Konnektiviteten och tillgången till olika gaskällor har också fortsatt att förbättras. Endast tre marknader hade tillgång till färre än tre försörjningskällor. Två av dessa (Irland och Danmark-Sverige) är dock kopplade till en diversifierad marknadsplats och får också goda betyg för marknadskoncentrationsindex (HHI) och restleveransindex (RSI). Detta innebär att Lettland-Estland och Finland är de enda marknaderna som ligger under minimivärdet för indikatorn i den modell som utgör målet för gasmarknaderna. Figur 6 Översikt över medlemsstaterna enligt AGTM-måtten för marknadstillstånd (RSI, HHI och antal försörjningskällor för företag i tidiga processled (”upstream”)) – 2019 Källa: Acers beräkning baserad på kapacitetsdata från det europeiska nätverket av systemansvariga för överföringssystemen för gas (Entso för gas), Eurostat och nationella tillsynsmyndigheter. Priskonvergensen har förbättrats de senaste åren och var som högst i nordvästra Europa. På europeisk nivå minskade den dock under 2019, med större prisskillnader mellan marknader på fler dagar under året. Detta kan generellt tillskrivas den mycket dynamiska utvecklingen av gaspriserna under 2019 .

Figur 7: Priskonvergens för dagen före-handel mellan TTF och utvalda EU-handelsplatser för 2017–2019 – Procentandel handelsdagar inom ett givet prisspridningsintervall Källa: Acers beräkning baserad på prisdata från Platts och ICIS Heren. Anmärkningar: Spridning i euro/MWh beräknas som den absoluta prisskillnaden mellan par av handelsplatser, oberoende av underkurs eller överkurs. Anskaffningskostnaderna för gasförsörjningen minskade kraftigt under 2019 i de flesta medlemsstater. Detta ledde till en betydligt mindre nota för EU:s gasimport. Uppskattningarna för 2019 visar att notan för EU:s gasimport uppgår till totalt 69 miljarder euro, vilket är en minskning med nästan 30 % som återspeglar fallande importpriser. Figur 8: Uppskattade genomsnittliga anskaffningskostnader för gas 2019 i EU:s medlemsstater och energigemenskapens avtalsslutande parter, samt skillnader mot risksäkringspriser på TTF – euro/MWh Källa: Acers beräkning, baserad på data från Eurostat Comext, ICIS och nationella tillsynsmyndigheter (i både EU-medlemsstaterna och, via energigemenskapens kontaktpunkter, tredjeländer). Anmärkning: Importpriserna för Österrike (AT), Nederländerna (NL), Frankrike (FR) och Polen (PL) kunde inte bedömas. 3.2. Viktiga framsteg på lagstiftningsområdet 3.2.1. Marknadssammanslagningar I den modell som utgör målet för gasmarknaderna föreslås att man ska komma till rätta med segmenteringen av den inre marknaden, orsakad av bland annat de inmatnings- och uttagstariffer som tillämpas och tillhörande så kallad pancaking, genom successiva, frivilliga sammanslagningar av marknadsområden, med början nedifrån. Erfarenheten visar att gränsöverskridande marknadssammanslagningar inte är lätta att genomföra. Ju djupare integrationen är, desto större är behovet av att enas om en harmoniserad uppsättning regler, vilket gör en fullständig marknadssammanslagning till en komplex uppgift. Hittills finns det inget exempel på en fullständig gränsöverskridande sammanslagning i EU. Det pågår dock några försök. Regelverket för regionalt samarbete och regional integration på gasmarknaden är relativt svagt jämfört med elmarknadens. För närvarande finns det inga bestämmelser som innehåller systematisk vägledning eller krav avseende processen för marknadssammanslagningar, och som underlättar regional marknadsintegration. 3.2.2. Gasnätsföreskrifter I det tredje energipaketet fastställs den rättsliga grunden för fastställande av mer detaljerade gemensamma europeiska regler i form av nätföreskrifter för gas och ramriktlinjer, i syfte att harmonisera och samordna de olika processerna på energimarknaderna och i energisystemen. Sedan förordning (EG) nr 715/2009 trädde i kraft 2011 har fem nätföreskrifter och riktlinjer antagits, omfattande mekanismer för kapacitetstilldelning, balansering av överföringsnät, förfaranden för att hantera överbelastning, driftskompatibilitet mellan olika system och tariffstrukturer för överföring. Harmoniseringen av dessa tekniska regler har både förbättrat marknadens funktion på nationell nivå (särskilt när det gäller balansering av överföringsnät) och ytterligare förbättrat sammanlänkningen av nationella gasmarknader. I synnerhet har nätföreskriften om mekanismer för kapacitetstilldelning inneburit en fullständig harmonisering av förfarande och tidsschema för bokning av överföringskapacitet, vilket främjar konkurrens och tillgänglighet på nationella marknader. Det senast antagna nätföreskriften om tariffstrukturer för överföring har infört omfattande krav på offentliggörande av parametrar och beräkningar som rör gastariffer, vilket ger ytterligare insyn och förutsägbarhet i fråga om tariffer för nätanvändare i hela EU, samtidigt som potentiella avvikande tariffer lyfts fram. Även om nätföreskrifternas genomförande är långt framskridet i medlemsstaterna är kommissionens fortsatta kontroll av att dessa regler efterlevs avgörande för fullbordandet av den inre energimarknaden. 3.3. Utfasning av fossila bränslen i gassektorn I EU:s strategi för integrering av energisystemet och i vätgasstrategin, som antogs av kommissionen sommaren 2020, anges hur energimarknaderna kan bidra till att uppnå målen i den europeiska gröna given, inbegripet de minskade koldioxidutsläpp i samband med gasproduktion och gasförbrukning som krävs för omställningen till klimatneutralitet. För att möjliggöra en kostnadseffektiv utfasning av fossila bränslen anges i strategin för integrering av energisystemet att ”[R]egelverket för gasmarknaden bör granskas på nytt för att underlätta en ökad användning av förnybara gaser och kundinflytande, samtidigt som en integrerad, likvid och driftskompatibel inre gasmarknad i EU säkerställs.”. Samtidigt som förnybar och koldioxidsnål vätgas för närvarande är den huvudsakliga frågan i samband med integreringen av energisystemet, så spelar andra förnybara och koldioxidsnåla gaser, t.ex. biometan, redan idag en viktig roll inom energisektorn. 3.3.1. Integrering av biometan och småskalig produktion

För närvarande utgörs produktionen av förnybar gas i EU till största delen av biogas och biometan, med cirka 17 miljarder kubikmeter per år. Det fanns år 2015 mer än 17000 biogasanläggningar, och omkring 500 anläggningar för biometan i EU är anslutna till gasnätet. Biogas används främst för produktion av el och värme, ofta inom ramen för stödsystem. När stödsystemen upphör kan det leda till beslut om investeringar i befintliga biogasanläggningar för att uppgradera biogas till biometan som kan matas in i gasnätet. Investeringar i nya anläggningar förväntas öka produktionen av biogas och biometan avsevärt. De allra flesta av dagens 500 anläggningar för biometan är anslutna på distributionsnivå. I praktiken kräver inmatning på distributionsnivå att gasen förbrukas av konsumenter som är anslutna till detta lokala nät. Vid överskott på distributionsnivå och utan möjlighet att mata in gas från distributionsnätet till överföringsnätet står producenterna av biometan utan tillträde till grossistmarknaderna och den gränsöverskridande handeln. Detta kan snedvrida villkoren i förhållande till andra gasproducenter och utgöra ett hinder för en betydligt större produktion av förnybar gas i framtiden. Figur 9: Produktion av biogas och biometan i EU (TWh/år) – utveckling 2010–2018 Källa: Acers beräkningar baserade på data från Eurostat. 3.3.2. Frågor avseende gaskvalitet Integreringen av de växande volymerna biometan och LNG, och ett visst intresse i medlemsstaterna att blanda in vätgas i naturgasnätet, innebär nya utmaningar för driften av gasnäten. Frågor uppstår när det gäller gaskvalitet, både på överförings- och distributionsnivå, som kan påverka utformningen av gasinfrastruktur, slutanvändartillämpningar och systemens gränsöverskridande driftskompatibilitet. Regler om gaskvalitet, dvs. gasernas kemiska och fysikaliska egenskaper, säkerställer integriteten och säkerheten hos både gasinfrastrukturen och utrustningen för slutanvändning (t.ex. gasturbiner för elproduktion eller ugnar i industriprocesser). Samtidigt är det viktigt att specifikationerna för gaskvalitet inte hindrar produktion och transport av förnybara och koldioxidsnåla gaser till konsumenterna. Tidigare har medlemsstaterna utvecklat nationella standarder för gaskvalitet baserat på den relativt stabila kvaliteten hos gas från deras historiska gaskällor . Om frågor avseende gränsöverskridande handel uppstår på grund av skillnader i gaskvalitet eller gasspecifikation mellan medlemsstater, finns ett fastställt tvistlösningsförfarande i nätföreskriften om driftskompatibilitet och informationsutbyte. Detta förfarande är dock begränsat till gränsöverskridande sammanlänkningspunkter och grundar sig på Acers allmänna tvistlösningsprinciper på hög nivå. Förutom olika nationella standarder för gaskvalitet finns det en standard från Europeiska standardiseringskommittén (CEN) för gaskvalitet i grupp H (EN 16726:2015) som definierar det godtagbara intervallet för ett antal relevanta parametrar. Denna CEN-standard för gaskvalitet är dock inte bindande och omfattar inte Wobbetal, som är en nyckelindikator för olika gasers utbytbarhet. För att säkerställa att denna viktiga parameter ingår i gasstandarden för grupp H har kommissionen uppmanat CEN att föreslå ett godtagbart intervall och en godtagbar förändringstakt för Wobbetal i EU. Denna process pågår fortfarande inom CEN. 3.3.3. Förberedelse för vätgas på marknad och i infrastruktur Vätgas får förnyad och snabbt växande uppmärksamhet eftersom den erbjuder en lösning för att fasa ut fossila bränslen i industriprocesser och ekonomiska sektorer där det är både brådskande och svårt att uppnå minskade koldioxidutsläpp. Det tredje energipaketet gäller alla gaser som på ett säkert sätt kan matas in i gasnätet, men det gäller inte nät för transport av ren vätgas. I vätgasstrategin fastställs kommissionens vision för att stödja den gradvisa utvecklingen av en mer vätgasbaserad EU-ekonomi och planeras bland annat en översyn av den nuvarande EU-lagstiftningen om gasmarknaderna. Användningen av infrastruktur har ökat, särskilt i fråga om LNG-terminaler. Ett ökat utnyttjande av LNG-terminalerna återspeglar konkurrensställningen för LNT gentemot gas i rörledning. Figur 10: Daglig utnyttjandegrad för EU-länder avseende leveranser från LNG-terminaler i drift Källa: Figur 6 i Trinomics-studien Gas market upgrading and modernisation – Regulatory framework for LNG terminals , maj 2020. Enligt förordning (EU) nr 347/2013 (TEN-E) ska Entso för gas och Entso för el använda gemensamma scenarier för sina respektive tioåriga nätutvecklingsplaner. Entso för gas och Entso för el har samarbetat för att tillsammans utforma dessa scenarier för den tioåriga nätutvecklingsplanen för 2020. Arbetets med scenarierna utförs inte bara för att testa framtida behov och projekt för el- och gasinfrastruktur, utan även för att ta hänsyn till samspelet mellan gas- och elsystemen i en bedömning av infrastrukturen i ett hybridenergisystem. I strategin för integrering av energisystemet identifierades översynen av omfattningen och styrningen av den tioåriga nätutvecklingsplanen, för att säkerställa full överensstämmelse med EU:s mål för minskade koldioxidutsläpp och sektorsövergripande infrastrukturplanering, som en del av översynen av förordningen om transeuropeiska energinät (2020) och annan relevant lagstiftning (2021).

4.Slutkundsmarknader 4.1. Marknadskoncentration 4.1.1. Elektricitet När det gäller elmarknaden har de största leverantörerna i EU förlorat marknadsandelar. De största leverantörernas andelar minskade 2018, jämfört med 2017, i 16 medlemsstater, Å andra sidan minskade antalet leverantörer i 13 medlemsstater och ökade i endast nio, och marknadskoncentrationen ökade i sex medlemsstater. I Tjeckien, Grekland, Portugal, Slovakien och Spanien ökade antalet leverantörer, samtidigt som de största marknadsaktörerna förlorade marknadsandelar. Detta är ett tecken på ökad valfrihet för konsumenterna och ökad konkurrens. Å andra sidan minskade antalet leverantörer i Belgien, Estland, Finland, Litauen och Sverige och de viktigaste aktörernas marknadsandelar ökade. I Cypern, Grekland och Malta finns det fortfarande bara en leverantör på marknaden. I Kroatien delar två huvudaktörer på 88 procent av marknaden. Figur 11: De största elleverantörerna och deras sammanlagda marknadsandelar 2018 Källa: Landsspecifika faktablad från GD Energi, baserade på Eurostats undersökningar om marknadsindikatorer för el . 4.1.2. Gas När det gäller gasmarknaderna 2018 förlorade de största leverantörerna marknadsandelar i 13 medlemsstater och erövrade ny mark i endast nio. Å andra sidan minskade antalet leverantörer i 14 medlemsstater och ökade i endast sex. I Österrike, Lettland och Litauen ökade antalet leverantörer, samtidigt som de största marknadsaktörerna förlorade marknadsandelar. Även i Ungern förlorade dominerande aktörer marknadsandelar, men antalet aktörer förblev oförändrat. I Estland hade den största leverantören fortfarande 90 procent av marknaden. I Italien, Polen och Förenade kungariket ökade marknadskoncentrationen i takt med att antalet leverantörer minskade, samtidigt som de största aktörerna vann marknadsandelar. I Bulgarien, Lettland, Litauen och Polen delar endast två företag på den största delen av slutkundsmarknaden. Omvänt finns det minst sex stora leverantörer i Österrike, Belgien, Tjeckien, Grekland, Irland, Portugal, Rumänien och Slovenien. Figur 12: De största gasleverantörerna och deras sammanlagda marknadsandelar 2018 Källa: Landsspecifika faktablad från GD Energi, baserade på Eurostats undersökningar om marknadsindikatorer för naturgas . I Estland och på den isolerade finska marknaden finns det fortfarande bara en leverantör som dominerar marknaden. De största leverantörerna har också större delen av marknaden i Lettland och Litauen. Å andra sidan har det största företaget inte mer än 30 procent av marknaden i Belgien, Tjeckien, Italien och Rumänien.

Figur 13: Den största leverantören av naturgas – marknadsandel 2018 Källa: Landsspecifika faktablad från GD Energi, baserade på Eurostats undersökningar om marknadsindikatorer för naturgas . 4.2. Slutkundspriser (inklusive priskomponenter) 4.2.1. Elpriser Framstegen med den inre energimarknaden fortsatte i och med att skillnaderna mellan energikomponenterna i de enskilda medlemsstaterna blev mindre än tidigare. Jämfört med 2010 har spridningen minskat med 14 % och 9 % för hushåll respektive industrikonsumenter . Detta bidrog till en ökad konvergens avseende de totala slutkundspriserna, vilket kan observeras sedan 2016. Konvergensen åtföljdes dock av en långvarig höjning av slutkundernas elpriser. Mellan 2017 och 2019 steg det genomsnittliga slutkundspriset för hushållen i EU-27 med fyra procent och fortsatte därmed den uppåtgående trenden sedan 2010 . Elpriserna för hushållskunder varierade från 98 euro/MWh i Bulgarien till 295 euro/MWh i Danmark. Genomsnittspriset i EU-28 var 217 euro/MWh . Danmark och Tyskland rapporterade de högsta skattekomponenterna på nästan 190 respektive 156 euro/MWh, vilket stod för mer än hälften av det totala slutkundspriset 2019. Priskomponenter som inte är resultatet av konkurrens utan fastställs av tillsynsmyndigheter (t.ex. reglerade nätavgifter, skatter och andra avgifter) dominerar fortfarande slutkundspriset. Detta hämmar ansträngningarna att ge konsumenterna möjlighet att aktivt delta på elmarknaden, t.ex. genom att anpassa sin efterfrågan eller aktivera egenproduktion som drar nytta av skillnaderna mellan tillgång och efterfrågan. De lägsta elskatterna, i både absoluta och relativa tal, återfanns i Malta (8 euro/MWh) . Belgien uppvisade den högsta nätkomponenten 2019, med 109 euro/MWh. I den motsatta ändan av skalan hade Malta och Bulgarien de lägsta nätavgifterna (25 euro/MWh) . De största energikomponenterna rapporterades från ösystemen i Irland (125 euro/MWh), Cypern (124 euro/MWh) och Malta (97 euro/MWh). De lägsta värdena för energikomponenten registrerades i Ungern (42 euro/MWh) och Polen (43 euro/MWh), som båda är marknader med striktare former av prisreglering . Figur 14 Hushållens elpriser i EU 2019 (DC band) Källa: Rapport om energipriser och energikostnader (COM(2020) 951). 4.2.2. Gaspriser Prisutvecklingen på gasmarknaden visar också att framsteg har gjorts i genomförandet av den inre marknaden. Hushållens slutkundspriser för gas steg med 2,1 % per år mellan 2010 och 2019, medan priserna för medelstora industrikunder endast steg med 0,1 %, och för stora industrikunder sjönk priserna med 1,3 % . Gaspriserna för hushållskunder varierade från 33 euro/MWh i Ungern till 116 euro/MWh i Sverige . Danmark hade den minsta energikomponenten (knappt 26 % 2019), medan skattedelen var den högsta (41 euro/MWh) . Konsumenterna i Luxemburg hade de lägsta utgifterna för skatter och avgifter. De högsta nätkomponenterna i hushållens naturgaspriser rapporterades 2019 i Portugal . Figur 15: Hushållens gaspriser 2019 (DC band) Källa: Rapport om energipriser och energikostnader (COM(2020) 951). .

4.3. Statliga ingripanden avseende slutkundspriser för el och gas Under 2018 rapporterade 14 länder ett direkt ingripande i elprissättningen för slutkunder i hushållssegmentet. Utanför hushållssegmentet rapporterade åtta länder sådana ingripanden. När det gäller gaspriser rapporterade elva länder ingripanden i hushållssegmentet och fem i andra segment än hushållssegmentet . Det gjordes tydliga framsteg utanför hushållssegmentet på energimarknaden, i och med att den volym av både gas och el som påverkats av reglerade priser har minskat. Å andra sidan var framstegen inom hushållssegmentet mycket begränsade. 4.3.1. Hushållssegmentet Reglering av elpriser för hushållskunder i slutanvändarledet tillämpades i nio länder (Bulgarien, Cypern, Frankrike, Ungern, Litauen, Malta, Spanien, Polen och Portugal) , och motsvarande för gas tillämpades i åtta länder (Bulgarien, Kroatien, Frankrike, Ungern, Lettland, Polen, Portugal och Spanien). I Förenade kungariket och Belgien avsåg prisingripandet endast de särskilda prismekanismerna för utsatta kunder. I Bulgarien, Litauen och Malta tillämpas en mekanism för prisingripande på elförsörjningen till 100 procent av hushållen, och motsvarande för gas tillämpas i Bulgarien och Polen. I Ungern och Polen är andelen hushåll i landet som påverkas av prisingripanden över 90 % när det gäller el, och samma nivå gäller för gas i Kroatien och Ungern. Figur 16: Förekomst av prisingripande avseende el respektive gas under 2018 (hushåll) Källa: Monitoring Report on the Performance of European Retail Markets in 2018, rapport från CEER. 4.3.2. Andra segment än hushållssegmentet Reglering av slutanvändarnas elpriser förekom i sex länder (Bulgarien, Cypern, Frankrike, Ungern, Malta och Portugal), och motsvarande för gas förekom i fyra länder (Bulgarien, Frankrike, Ungern och Portugal) . I Cypern och Malta skedde all elförsörjning till konsumenter utanför hushållssegmentet på grundval av reglerade priser. I de övriga fyra länderna betalade mindre än tio procent av konsumenterna utanför hushållssegmentet reglerade priser . I samtliga länder har andelen kunder med reglerade priser utanför hushållssegmentet minskat. När det gäller gas skedde all försörjning till konsumenter utanför hushållssegmentet i Bulgarien på grundval av reglerade priser. Å andra sidan var tillämpningen av reglerade priser försumbar i Portugal och Frankrike . Precis som när det gäller el har andelen gas som förbrukas enligt reglerade priser utanför hushållssegmentet minskat. Figur 17: Förekomst av prisingripande avseende el respektive gas under 2018 (ej hushåll) Källa: Monitoring Report on the Performance of European Retail Markets in 2018, rapport från CEER. 4.4. Konsumentskydd och egenmakt Det omarbetade eldirektivet, som antogs 2019 som en del av paketet om ren energi för alla i EU, syftar till att säkerställa en konkurrenskraftig, konsumentinriktad, flexibel och icke-diskriminerande elmarknad i EU. Det sätter konsumenterna i centrum för omställningen till ren energi och stärker ytterligare konsumenternas rättigheter, bland annat i form av aktivt deltagande på energimarknaden, kortare bytestider, tillgång till verktyg för prisjämförelse och smarta mätare, samt tydligare energiräkningar med kortare tidsintervall. Det omarbetade eldirektivet gör det också möjligt för konsumenterna att aktivt delta på energimarknaden genom att producera egen energi hemma och sälja den. Detta kan dramatiskt förändra elsystemet, även om privatkunder som producerar och förbrukar el i sina hem – främst genom solcellspaneler – redan finns i vissa medlemsstater . Trots den ökade användningen av solcellspaneler var dock konsumenternas deltagande på energimarknaden fortsatt lågt innan det omarbetade eldirektivet antogs . Det omarbetade eldirektivet syftar till att underlätta och påskynda leverantörsbyten. Det gör det möjligt för konsumenter att byta elleverantör inom tre veckor. Senast 2026 kommer detta att vara möjligt inom 24 timmar. Byte av leverantör är gratis, utom vid förtida uppsägning av tidsbestämda avtal. I de flesta medlemsstater var den lagstadgade maximala väntetiden för att byta el- eller gasleverantör tre veckor eller 15/18 arbetsdagar (enligt uppgifter från 2018). De faktiska väntetiderna var dock fortfarande längre i vissa länder . Endast i Italien var det möjligt att byta inom 24 timmar . Överlag har hushållens bytesfrekvens ökat när det gäller gas och el i de flesta medlemsstater under 2018. När det gäller el rapporterades inga eller nästan inga byten i tre länder, medan två endast hade en leverantör och därmed ingen möjlighet att byta leverantör .