EUROPEISKA KOMMISSIONEN Strasbourg den 19.1.2016 COM(2016) 6 final RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET OCH RÅDET om genomförandet av rådets rambeslut 2009/315/RIF av den 26 februari 2009 om organisationen av medlemsstaternas utbyte av uppgifter ur kriminalregistret och uppgifternas innehåll



Inledning Inom ett europeiskt område med frihet, säkerhet och rättvisa måste allt göras för att garantera att EU vidtar effektiva motåtgärder mot brottslig verksamhet, i synnerhet allvarlig gränsöverskridande brottslighet och terrorism. I den europeiska säkerhetsagendan framhålls behovet att maximera EU:s insatser för informationsutbyte och operativt samarbete. Det är viktigt med ett snabbt och effektivt utbyte av uppgifter ur kriminalregister mellan behöriga myndigheter i medlemsstaterna om vi ska undvika att nationella domstolar avkunnar domar uteslutande på grundval av tidigare fällande domar som förts in i inhemska kriminalregister, utan kännedom om fällande domar i andra medlemsstater. Detta skulle göra det möjligt för brottslingar att kunna fly undan sitt förgångna genom att flytta mellan medlemsstaterna. Enligt rambeslut 2008/675/RIF ska medlemsstaterna se till att tidigare fällande domar tas i beaktande i samband med brottmålsförfaranden. Syftet med rådets rambeslut 2009/315/RIF om organisationen av medlemsstaternas utbyte av uppgifter ur kriminalregistret och uppgifternas innehåll (nedan kallat rambeslutet) är att ta itu med dessa brister genom att föreskriva att uppgifter om tidigare fällande domar mot en EU-medborgare som avkunnats av en brottmålsdomstol inom EU ska vara tillgängliga för alla domstolar och brottsbekämpande myndigheter i medlemsstaterna för brottmålsförfaranden under förundersökningsskedet, rättegången och verkställigheten av domen. Genom införandet av en rad skyldigheter för den dömande medlemsstaten och den medlemsstat där den dömde är medborgare säkerställs genom rambeslutet att varje medlemsstat på begäran av en annan medlemsstat kan tillhandahålla uttömmande och fullständiga uppgifter avseende kriminalregistret över egna medborgare. Rambeslutet utgår från principen om att varje medlemsstat ska lagra alla domar mot den egna statens medborgare, inbegripet domar som meddelats i andra medlemsstater. Utbytet av uppgifter är uppbyggt i decentraliserad form mellan de centralmyndigheter som utsetts av medlemsstaterna, för brottmålsförfaranden eller för andra ändamål i enlighet med nationell lagstiftning. Det bidrar därigenom till genomförandet av principen om ömsesidigt erkännande av domar i brottmål och möjliggör dessutom för nationella myndigheter att erhålla uppgifter ur kriminalregister som kan ha betydelse för vissa verksamheter (t.ex. anställning inom barnomsorg). Rambeslutet lade grunden till ett datoriserat system som möjliggör skyndsammare och förenklad överföring av uppgifter om domar i brottmål. Det europeiska informationssystemet för utbyte av uppgifter ur kriminalregister (Ecris) inrättades genom rådets beslut 2009/316/RIF och har varit i drift sedan april 2012. För närvarande utbyter 25 medlemsstater uppgifter via Ecris. Den årliga utbytesvolymen har nått över 1,8 miljoner meddelanden (inbegripet anmälningar, ansökningar och svar på ansökningar) fram till slutet av 2015. I genomsnitt görs mer än 24 000 ansökningar i månaden, varav mer än 30 % leder till en ”träff”. Utvärdering av genomförandet I enlighet med artikel 13 i rambeslutet mottog kommissionen anmälningar om nationella lagar om införlivande från 22 medlemsstater: AT, BE, BG, CY, CZ, DE, EE, ES, FI, FR, HR, HU, LT, LU, LV, NL, PL, PT, SE, SI, SK och UK. Denna rapport utgår från dessa medlemsstaters införlivandebestämmelser. När ”alla medlemsstater” används i den här rapporten avses följaktligen de medlemsstater som har anmält nationella genomförandeåtgärder. Sex medlemsstater (DK, EL, IE, IT, MT och RO) har fortfarande inte anmält åtgärder för att införliva de skyldigheter som följer av rambeslutet, men fem av dem (DK, EL, IE, IT och RO) deltar i utbytet av uppgifter ur kriminalregister genom Ecris-systemet. Medlemsstaterna har valt olika strategier för att införliva rambeslutet i den nationella lagstiftningen. AT, BG, CZ, DE, FR, HU, SE och SK har ändrat flera inhemska lagar. I EE, NL, PL och PT har man ändrat den nationella lagen om kriminalregister. Utöver dessa ändringar har FI och BE antagit eller föreslagit särskilda genomförandeakter. ES och LU har endast antagit en särskild genomförandeakt. HR, LT och LV har antagit nya lagar som reglerar frågor avseende kriminalregister i allmänhet samt viss specifik sekundärlagstiftning. Två medlemsstater har antagit ny lagstiftning med ett bredare tillämpningsområde (SI: en lag om internationellt samarbete i brottmål; UK: en lag om straffrätt och uppgiftsskydd). I CY har rambeslutets text integrerats direkt i den nationella lagstiftningen. I enlighet med artikel 10.3 i protokoll nr 36 om övergångsbestämmelser, som bifogas fördraget om Europeiska unionen och fördraget om Europeiska unionens funktionssätt är kommissionens befogenheter enligt artikel 258 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt fullt tillämpliga från och med den 1 december 2014. Från och med det datumet kan kommissionen sålunda inleda överträdelseförfaranden mot de medlemsstater som inte har införlivat ett rambeslut eller inte på ett korrekt sätt har införlivat det. 1. Definition av ”dom” Definitionen av ”dom” i artikel 2 a i rambeslutet omfattar bara lagakraftvunna avgöranden av brottmålsdomstolar mot en fysisk person med avseende på en brottslig gärning om detta avgörande införs i den dömande medlemsstatens kriminalregister. Med ”kriminalregister” avses det nationella registret för dessa domar. En medlemsstat kan ha flera register. Medlemsstaterna kan, i enlighet med artikel 12.5 i rambeslutet, ingå bilaterala eller multilaterala avtal om att utbyta uppgifter inom ett vidare område. Vissa medlemsstater (AT, CY, CZ, FI, PL, PT, SK och UK) har antagit den definition som anges i rambeslutet. Vad gäller BG och HU framgår detta indirekt genom det allmänna sammanhanget i lagstiftningen. I ett betydande antal medlemsstater (BE, DE, EE, HR, LU, NL, SE och SI) förefaller ”dom” ha en vidare betydelse än bara domstolsavgöranden. Exempelvis är man i NL beredd att utbyta uppgifter om beslut som fattats av en åklagare och, i vissa fall, rättsliga uppgifter om utredningar eller pågående fall. Flera medlemsstater (ES, FR, LT och LV) har inte tillhandahållit någon uttrycklig definition av vad de avser med ”dom” i samband med rambeslutet. 2. Centralmyndigheter I 17 medlemsstater (BE, BG, CZ, DE, EE, EL, ES, FI, FR, HR, IT, LU, NL, PL, PT, SI och SK) ansvarar justitieministeriet för kriminalregistret, medan ansvaret i 11 andra (AT, CY, DK, HU, IE, LT, LV, MT, RO, SE och UK) ligger hos inrikesministeriet. Vid justitieministerierna har en majoritet av medlemsstaterna utsett sin avdelning för kriminalregistret till centralmyndighet för rambeslutet. I LU och SK har den allmänna åklagarmyndigheten utsetts till centralmyndighet. Vid inrikesministerierna har medlemsstaterna utsett de relevanta polisavdelningarna. I enlighet med artikel 3.1 i rambeslutet har två medlemsstater utsett mer än en centralmyndighet på nationell nivå, närmare bestämt fyra stycken i CY och två i CZ. 3. Den dömande medlemsstatens skyldigheter 3.1. Registrering av uppgifter om den dömda personens medborgarskap Enligt artikel 4.1 i rambeslutet ska varje medlemsstat se till att alla domar mot medborgare i andra medlemsstater innehåller uppgifter om den dömdes medborgarskap, när de tillhandahålls dess nationella kriminalregister. I annat fall skulle den dömande medlemsstaten inte kunna överföra uppgifter till den medlemsstat där personen är medborgare, och principen om att samla uppgifter centralt på en enda plats skulle inte fungera.

Nästan alla medlemsstater (AT, BE, BG, CY, DE, EE, ES, FI, FR, HR, HU, LT, LU, LV, NL, PL, PT, SI, SK och UK) har inbegripit en direkt hänvisning till medborgarskap i sina kriminalregister, genom att ta med ”medborgarskap” i förteckningen över de identifikationsuppgifter avseende den dömda personen som ska föras in i kriminalregistret och/eller genom att införa en uttrycklig bestämmelse om att upprätta en sådan skyldighet. I CZ och SE framgår denna skyldighet indirekt av det allmänna sammanhanget i lagstiftningsakterna. I HU, LU och NL registreras dessutom uppgifter om tidigare medborgarskap som en person har haft. NL har en bestämmelse genom vilken det säkerställs att uppgifter överförs mellan medlemsstater i händelse av att en gärningsman byter medborgarskap. 3.2. Anmälan av domar Enligt rambeslutet åligger det den dömande medlemsstaten att så snart som möjligt översända uppgifter om domar som meddelats inom dess territorium (nedan kallat anmälan) till den medlemsstat där gärningsmannen är medborgare. Om personen har flera medborgarskap ska anmälan översändas till samtliga berörda medlemsstater, även om han/hon är medborgare i den dömande medlemsstaten. Nästan alla medlemsstater (AT, BE, BG, CY, CZ, EE, ES, FI, FR, HR, HU, LT, LU, LV, NL, PL, PT, SE, SI, SK och UK) har införlivat anmälningsskyldigheten fullt ut. De flesta medlemsstaterna har angett att anmälan ska översändas ”omgående”, ”utan dröjsmål”, ”så snart som möjligt” eller ”i samband med införandet i kriminalregistret”; tre medlemsstater har emellertid infört en konkret tidsfrist för överföring. Denna sträcker sig från ”senast nästa arbetsdag” (LT), över 10 dagar (CZ) till som mest två månader efter att uppgifterna förts in i kriminalregistret (ES). DE och PT verkar inte ha föreskrivit i sin nationella lagstiftning när sådana anmälningar ska översändas. I praktiken efterlever DE emellertid kravet i artikel 4.2 i rambeslutet. Enligt artikel 11.1 i rambeslutet ska den dömande medlemsstaten i sin anmälan till den medlemsstat där gärningsmannen är medborgare inbegripa ”obligatoriska” uppgifter om den dömda personen, domens beskaffenhet, det brott som domen gäller och domens innehåll. Den ska även överföra ”fakultativa” uppgifter om sådana förts in i kriminalregistret samt ”kompletterande” uppgifter om centralmyndigheten har tillgång till sådana. Medan den stora majoriteten medlemsstater (AT, BE, BG, CY, DE, EE, ES, FR, HR, HU, LT, LU, NL, PL, PT, SI, SK och UK) registrerar och överför alla de obligatoriska uppgifterna är genomförandebestämmelserna i fyra fall (CZ, FI, LV och SE) mer generella eller utformade så att de innehåller vissa specifika villkor. Exempelvis inbegriper FI ”födelsedatum, födelseort och födelseland” endast i avsaknad av en ”personlig identifieringskod” och i LV ingår ”födelsedatum” endast i avsaknad av en sådan kod. Det är bara vissa medlemsstater som har infört uttryckliga lagbestämmelser för registrering och överföring av ”fakultativa” och ”kompletterande” uppgifter. För att se till att uppgifter om domar kan överföras till den medlemsstat där personen är medborgare så snart som möjligt måste det gå att snabbt få tillgång till dessa från kriminalregistret. I detta syfte har vissa medlemsstater (t.ex. CZ, DE, EE, LU och LV), utöver sina rättsliga skyldigheter enligt rambeslutet, infört en ytterligare skyldighet för domstolarna att tillhandahålla uppgifter om domar till kriminalregistret. 3.3. Uppdateringar För att garantera att uppgifterna är uttömmande och uppdaterade krävs det enligt artikel 4.3 i rambeslutet att den dömande medlemsstaten omgående anmäler till medlemsstaten där personen är medborgare om det genomförs efterföljande ändringar eller strykningar av uppgifter i tidigare anmälningar. Nästan alla medlemsstater (AT, BE, BG, CY, DE, EE, ES, FI, FR, HR, HU, LT, LU, LV, PL, PT, SE, SI, SK och UK) har genomfört en sådan bestämmelse, som uttryckligen avser överföring av uppdateringar. Vad gäller CZ framgår skyldigheten indirekt av sammanhanget. NL har inbegripit en bestämmelse om korrigering och radering av ”felaktiga uppgifter” i tidigare anmälningar. 3.4. Tillhandahållande av kompletterande uppgifter På begäran av den medlemsstat där personen är medborgare och i enskilda fall åligger det den dömande medlemsstaten att tillhandahålla en kopia av domar och efterföljande åtgärder samt andra uppgifter av relevans för dessa. Medlemsstaterna får utse ytterligare en centralmyndighet för överföring av sådana uppgifter. Majoriteten av medlemsstaterna (AT, BE, BG, CY, CZ, FI, HR, LT, LU, LV, NL, SI, SK och UK) har införlivat artikel 4.4 i rambeslutet i sin helhet. Det verkar som att BG översänder transkriptioner av domar inte på begäran i enskilda fall, utan automatiskt för alla anmälningar. I många medlemsstater är kopior av domar inte direkt tillgängliga för centralmyndigheterna eller i kriminalregistren. Vissa medlemsstater (CZ, LT, LV och SK) har därför infört en uttrycklig skyldighet för sina domstolar eller berörda statliga myndigheter att tillhandahålla centralmyndigheten de uppgifter som den begär. AT vidarebefordrar sådana ansökningar till sina domstolar för vidare åtgärder. CZ och CY har utsett ytterligare centralmyndigheter som har direkt tillgång till kopior av domar för att hantera ansökningar enligt artikel 4.4. PT hänvisar inte uttryckligen till en skyldighet att besvara sådana ansökningar, men centralmyndigheten kan begära kopior av domar från avkunnande domstolar i syfte att besvara ansökningar från andra medlemsstater. Ett betydande antal medlemsstater (DE, EE, ES, FR, HU, PL och SE) har inte antagit relevanta bestämmelser. FR och PL har underrättat kommissionen om att de överför sådana uppgifter, men via de kanaler som konventionen om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål mellan Europeiska unionens medlemsstater erbjuder, eftersom deras centralmyndigheter inte har direkt tillgång till kopior av domar. 4. Skyldigheter som åligger den medlemsstat där personen är medborgare 4.1. Lagring av uppgifter för vidarebefordran Enligt artikel 5.1 i rambeslutet ska den medlemsstat där personen är medborgare lagra alla uppgifter som den erhåller genom överföring för att dessa ska kunna vidarebefordras. Medlemsstaterna får själva bestämma hur uppgifterna ska lagras. Eftersom uppgifter om domar som meddelats i andra medlemsstater bevaras uteslutande för att kunna vidarebefordras bör dessa lagras oberoende av huruvida en viss överträdelse är straffbar enligt lagen också i den medlemsstat där personen är medborgare. Nästan alla medlemsstater (AT, BE, BG, CZ, CY, DE, EE, ES, FI, FR, HR, HU, LT, LU, LV, NL, PL, PT, SE, SK och UK) har infört en uttrycklig bestämmelse om lagringsskyldigheten i sin lagstiftning. De flesta har föreskrivit att alla uppgifter som tas emot från andra medlemsstater ska lagras i det egna kriminalregistret, dvs. oberoende av om överträdelsen är straffbar också enligt den egna lagstiftningen. I AT, LT och PT framgår detta uttryckligen av bestämmelserna. SI förefaller inte ha inbegripit någon bestämmelse om lagringsskyldigheter i sin lagstiftning. I artikel 11.2 i rambeslutet fastställs vilka kategorier av uppgifter som tas emot från den dömande medlemsstaten, om en person som dömts utomlands, som ska lagras av den medlemsstat där personen är medborgare. Medan en stor majoritet av medlemsstaterna (AT, BE, BG, CY, DE, EE, FI, FR, HR, HU, LT, LU, NL, PL, SK och UK) lagrar alla de erforderliga uppgifterna har tre medlemsstater (CZ, LV och SE) antagit genomförandebestämmelser i vilka det inte anges närmare vilka uppgifter som ska lagras, utan som är mer allmänna eller som innehåller specifika villkor. ES och PT har inte tillhandahållit förteckningar över lagrade uppgifter, utan har infört en allmän skyldighet att lagra alla uppgifter som överförs från andra medlemsstater. Nästan alla medlemsstater för in uppgifter om utländska domar mot sina egna medborgare i sina befintliga datoriserade kriminalregister, när sådana domar erhålls från andra medlemsstater. Fyra medlemsstater (BG, FI, HU och PT) har valt att upprätta särskilda register för lagring av sådana domar för vidarebefordran. I en stor majoritet av fallen finns det en avdelning som har hand om ett eller flera kriminalregister. Vissa medlemsstater (t.ex. BG) har en decentraliserad ordning av enheter som ansvarar för lagring av uppgifter.

4.2. Uppdatering av uppgifter När den medlemsstat där personen är medborgare mottar en anmälan om ändring eller strykning av uppgifter som anmälts tidigare av en dömande medlemsstat är den, enligt artikel 5.2–3 i rambeslutet, skyldig att ändra eller stryka uppgifterna i enlighet därmed. Detta får emellertid inte leda till att personer behandlas strängare än vad som varit fallet om de dömts vid en domstol i det land där de är medborgare. Till exempel får, i fall där nationella regler om bevarande och strykning av uppgifter skulle ha föranlett strykning av en viss dom, den medlemsstat där personen är medborgare inte längre använda sådana uppgifter i nationella förfaranden. Den måste emellertid alltid vara i stånd att på begäran överföra sådana uppgifter till en annan medlemsstat. Genom rambeslutet fastställs följaktligen principen om ”dubbel rättsordning”, beroende på huruvida uppgifter används internt i den medlemsstat där personen är medborgare eller överförs till andra medlemsstater. En stor majoritet av medlemsstaterna (AT, BE, BG, CY, CZ, DE, ES, FI, FR, HR, HU, LV, NL, PL, PT, SK och UK) har genomfört dessa bestämmelser, som uttryckligen avser registrering av uppdateringar. Vissa medlemsstater (t.ex. BE, HR, HU och UK) har föreskrivit att endast uppdaterade uppgifter får vidarebefordras. FR och PT har utarbetat principen om ”dubbel rättsordning” i närmare detalj genom att föreskriva att strykning av en utländsk dom från det egna nationella registret i enlighet med nationella regler inte utgör ett hinder för att vidarebefordra domen till en annan medlemsstat, såvida den inte strukits i den dömande medlemsstaten. I LT:s bestämmelser anges uppdateringsskyldigheten inte uttryckligen, men framgår indirekt av sammanhanget. SE nämner inte registrering av ändringar, utan bara strykningar. I EE framgår enbart strykningsskyldigheten, men inte ändringsskyldigheten, indirekt från hänvisningen till relevant lagstiftning. I två medlemsstater föreskrivs obligatorisk strykning av utländska domar mot det egna landets medborgare efter högst fem år (DE) respektive 20 år (SE) från och med det datum då domen avkunnades, om strykning av uppgifterna inte har mottagits från den dömande medlemsstaten under tiden. I LU och SI verkar det inte finnas regler avseende uppdateringar. Utöver uppdateringar av lagrade uppgifter har NL infört en särskild sorts uppdateringar av uppgifter som tidigare tillhandahållits en annan medlemsstat som svar på en ansökan, om dessa uppgifter ändrats inom ett år efter att de tillhandahållits. 5. Svar på ansökningar om uppgifter 5.1. Ansökningar avseende brottmålsförfaranden Enligt rambeslutet ska den medlemsstat där personen är medborgare besvara andra medlemsstaters ansökningar om uppgifter om sina medborgare för brottmålsförfaranden. Brottmålsförfaranden omfattar förundersökningsskedet, rättegången och verkställigheten av domen. Svaret inbegriper uppgifter om nationella domar, domar som meddelats i andra medlemsstater och som det varit obligatoriskt att överföra sedan den 27 april 2012, eller som överförts av dem före nämnda datum och som förts in i kriminalregistret. Denna skyldighet omfattar även domar som meddelats i tredjeländer och som förts in i kriminalregistret i den medlemsstat där personen är medborgare. Alla medlemsstater (AT, BE, BG, CY, CZ, DE, EE, ES, FI, FR, HR, HU, LT, LU, LV, NL, PL, PT, SE, SI, SK, UK) har införlivat artikel 7.1 i rambeslutet i sin helhet i sin nationella lagstiftning. Majoriteten har utan ändringar övertagit den förteckning över uppgiftskategorier som tillhandahålls i artikeln. De övriga medlemsstaterna har föreskrivit en skyldighet att svara med de relevanta uppgifter som ingår deras register (DE, EE, FI, HU, LV, NL och PL) eller i ett nationellt utdrag som utfärdas för brottmålsändamål (FR och LU). EE skulle även översända en kopia av domen. 5.2. Ansökningar avseende andra ändamål än brottmålsförfaranden I artikel 7.2 i rambeslutet fastställs att centralmyndigheterna, i händelse av att ansökningar mottas av andra skäl än ett brottmålsförfarande (vilket gäller för omkring 20 % av alla ansökningar), kan svara i enlighet med den nationella lagstiftningen. De uppgifter som kan ingå i svaret kan vara desamma som i fallet med ansökningar avseende ett brottmålsförfarande, beroende på den nationella lagstiftningen, i enlighet med vilken reglerna kan variera i fråga om uppgifternas omfattning eller formerna för hur de tillhandahålls. Dessutom fastställs i rambeslutet specifika regler för överföring av uppgifter beträffande vilka den dömande medlemsstaten har förbjudit vidarebefordran för andra ändamål än brottmålsförfaranden. I sådana fall skulle den medlemsstat där personen är medborgare behöva uppmana den ansökande medlemsstaten att ta direkt kontakt med den dömande medlemsstaten. Därigenom garanteras en hög nivå på skyddet av personuppgifter som överförs av den dömande medlemsstaten till den medlemsstat där personen är medborgare. Direktiv 2011/93/EU om bekämpande av sexuella övergrepp mot barn och sexuell exploatering av barn innehåller särskilda bestämmelser i artikel 10.3 som föreskriver att medlemsstaterna är skyldiga att överföra information om förekomsten av en fällande dom för brott som har samband med sexuella övergrepp mot barn och diskvalifikation till följd av dessa brott, efter en begäran enligt artikel 6 i rambeslutet, efter en ansökan i enlighet med artikel 6 i rambeslutet, så att arbetsgivarna kan bli medvetna om dessa fällande domar när de rekryterar en person till yrkesverksamhet eller frivilligverksamhet som innefattar direkta och regelbundna kontakter med barn. Medlemsstaternas genomförande av dessa särskilda bestämmelser kommer att behandlas i en särskild genomföranderapport om direktiv 2011/93/EU. Alla medlemsstater har införlivat artikel 7.2 i rambeslutet i sin nationella lagstiftning, men bestämmelserna på detaljnivå varierar avsevärt. Majoriteten av medlemsstaterna (BE, BG, CZ, CY, DE, EE, ES, FR, HR, LT, NL, SE, SI och UK) skulle besvara ansökningar för andra ändamål i enlighet med sina nationella regler, närmare bestämt enligt följande: BE skulle svara i enlighet med sin straffprocesslagstiftning. CZ och DE skulle inte överföra vissa domar som meddelats i andra medlemsstater som inte deras egna nationella domstolar också skulle betrakta som domar. DE och ES skulle översända uppgifter för samma ändamål och i samma utsträckning som till sina respektive nationella myndigheter. EE skulle svara i den mån landets lag om kriminalregister tillåter det. FR hänvisade till uppgifter som ingår i ett nationellt utdrag som utfärdas för andra ändamål än brottmålsförfaranden. HR skulle svara i vissa närmare angivna situationer. LT skulle svara utan den dömda personens medgivande om landets nationella lagstiftning begränsar personens fri- och rättigheter i ett konkret fall på grund av domen mot honom eller henne. I andra fall skulle personens medgivande krävas. I NL föreskrivs att ett svar kan ges efter en noggrann bedömning av varje enskilt fall. De överförda uppgifternas omfattning skulle bero på denna bedömning.

SE skulle överföra uppgifterna om SE också beviljas rätten att motta sådana uppgifter från den ansökande medlemsstaten. Dessutom finns det vissa kategorier av uppgifter som inte kan överföras för andra ändamål än brottmålsförfaranden. SI skulle utbyta uppgifter endast om nationella brottmålsdomar och domar som meddelats i tredjeländer, men inte om domar som meddelats i andra medlemsstater eller som överförts till SI. UK har fastställt att enbart ”avtjänade” domar, enligt definitionen i den nationella lagstiftningen, får överföras. Tre medlemsstater kräver därutöver den berörda personens medgivande om svar ska ges: I ES är detta alltid fallet, utom när en individ enligt lagen är skyldig att uppvisa ett utdrag ur kriminalregistret. I LT krävs medgivande i de fall då personens fri- och rättigheter inte är begränsade enligt LT:s lagstiftning på grund av domen mot honom eller henne. I LU förekommer utbyte enbart i samband med att en person avser att arbeta med barn, varvid medgivande alltid erfordras. AT, LV, PL och SK inbegriper varken någon hänvisning till nationell lagstiftning i sina svar på ansökningar för andra ändamål eller några andra begränsningar avseende uppgifter, vilket möjliggör överföringar av samma slag som för brottmålsförfaranden. Fyra medlemsstater utbyter inte uppgifter för andra ändamål än brottmålsförfaranden, med undantag för ansökningar från en fysisk person (FI, HU och PT) eller för arbete med barn (varigenom direktiv 2011/93/EU genomförs) (LU). Två av dessa länder (HU och LU) har, tillsammans med SI som inte överför domar som meddelats i andra medlemsstater, inte inbegripit begränsningar avseende vidarebefordran av uppgifter i överensstämmelse med de regler som fastställs av den dömande medlemsstaten i sina bestämmelser. FI, HU, LU, SI, EE, FR och NL har inte inbegripit någon skyldighet att ange från vilken dömande medlemsstat de begränsade uppgifterna kan erhållas. Medan vissa medlemsstater (t.ex. BG, EE och SE) har föreskrivit att de, i samband med översändande av anmälningar avseende domar inom deras territorium, kan komma att begränsa vidarebefordran av dessa uppgifter till enbart brottmålsändamål, skulle anmälningar från ES och PT alltid komma att vara begränsade på detta sätt. 5.3. Ansökningar från ett tredjeland Enligt artikel 7.3 i rambeslutet kan den medlemsstat där personen är medborgare, när den besvarar ansökningar från tredjeländer (dvs. länder utanför EU), med förbehåll för villkoren i artikel 7.1–2, överföra uppgifter om domar som mottagits från andra medlemsstater. I medlemsstaternas lagstiftning regleras överföringen av uppgifter ur kriminalregister till tredjeländer av avtal om ömsesidig rättshjälp, andra internationella avtal eller särskilda bestämmelser i lagen om kriminalregister. Den stora majoriteten medlemsstater (BE, BG, CY, CZ, DE, EE, ES, FI, HR, HU, LV, NL, PL, SE, SI, SK och UK) har uttryckligen inbegripit villkoret i artikel 7.3 i sin lagstiftning. I LT framgår detsamma indirekt av sammanhanget. PT föreskriver att ansökningar från länder utanför EU ska besvaras i enlighet med tillämpliga internationella avtal, förutsatt att det sker ömsesidigt. AT, FR och LU har inte antagit bestämmelser på området. 5.4. Ansökningar till en annan medlemsstat än den där personen är medborgare Det kan förekomma att en ansökan om uppgifter riktas till en annan medlemsstat än den där personen är medborgare. Exempelvis kan den dömande medlemsstaten bli ombedd att lämna uppgifter om domar från tiden före rambeslutets ikraftträdande som eventuellt inte har överförts till den medlemsstat där personen är medborgare, eller så kan en ansökan avse en tredjelandsmedborgare som inte dessutom är EU-medborgare. Enligt artikel 7.4 i rambeslutet ska den anmodade medlemsstaten svara genom att tillhandahålla de uppgifter den har i sitt kriminalregister avseende domar som meddelats inom sitt eget territorium, liksom domar mot medborgare från länder utanför EU och statslösa personer. Svaret omfattas av samma villkor som de som anges i artikel 13 i konventionen om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål mellan Europeiska unionens medlemsstater. Svaret är med andra ord obligatoriskt och ska innehålla alla uppgifter (vad gäller ansökningar för brottmålsförfaranden) eller överensstämma med nationell lagstiftning (vad gäller ansökningar för andra ändamål). Vad gäller tredjelandsmedborgare ger Ecris-mekanismen, i samband med vilken ”heltäckande” ansökningar översänds till alla medlemsstater i syfte att fastställa var en sådan person har dömts, tillsammans med skyldigheten i artikel 7.4 i rambeslutet att svara, upphov till en stor administrativ börda för alla medlemsstater, inbegripet de medlemsstater (majoriteten) som inte innehar de uppgifter som ansökan gäller. Av denna anledning föreslår kommissionen en ändring av direktivet om utbyte av uppgifter ur kriminalregister vad gäller tredjelandsmedborgare som döms i EU. Den stora majoriteten medlemsstater (AT, BE, BG, CY, CZ, DE, EE, ES, FI, FR, HR, HU, LT, LV, NL, PL, PT, SE och UK) har genomfört artikel 7.4 i rambeslutet i sin helhet. Flertalet medlemsstater (AT, CZ, DE, EE, ES, FI, FR, LT, NL, PL och SE) har inte gjort någon skillnad mellan svar på ansökningar avseende egna medborgare, medborgare i andra medlemsstater och tredjelandsmedborgare för brottsmålsförfaranden eller för andra ändamål; samtliga regleras enligt samma vittomfattande bestämmelser. Utöver sådana bestämmelser föreskriver två medlemsstater i närmare detalj att uppgifterna ska tillhandahållas i enlighet med konventionen om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål mellan Europeiska unionens medlemsstater (HU) eller internationella fördrag (LV). FI, HU och PT skulle besvara ansökningar enbart för brottmålsförfaranden. BE, BG, CY, HR och UK har antagit en särskild bestämmelse som huvudsakligen återger innehållet i artikel 7.4 i rambeslutet, i synnerhet vad gäller svar på ansökningar beträffande medborgare från andra medlemsstater. Två andra medlemsstater har en liknande särskild bestämmelse, men i SI berör detta uteslutande svar avseende tredjelandsmedborgare och statslösa personer (inte medborgare i andra medlemsstater) och i SK anges enbart att uppgifterna ska tillhandahållas i den utsträckning detta erfordras enligt en internationell överenskommelse. LU verkar inte ha införlivat denna bestämmelse. 5.5. Svarsfrister Svar på ansökningar för brottmålsförfaranden och andra ändamål ska ges omgående och under alla omständigheter inom tio arbetsdagar, eller 20 arbetsdagar om ansökan kommer från en fysisk person som begär ut registeruppgifter om sig själv. Om den anmodade medlemsstaten behöver ytterligare uppgifter för att kunna identifiera den person som ansökan gäller ska den omgående vända sig till den ansökande medlemsstaten och svara inom tio arbetsdagar från den dag då uppgifterna inkom. Nästan alla medlemsstater (AT, BE, CY, CZ, BG, EE, ES, FI, FR, HR, HU, LT, LU, LV, NL, PL, SI, SK och UK) har införlivat bestämmelserna om tidsfrister. HU och PL har inte antagit närmare bestämmelser om förfrågningar om ytterligare uppgifter. CZ, NL och SK tillämpar tidsfristen på tio dagar även på ansökningar från fysiska personer. SE har reglerat svar på ansökningar för brottmålsförfaranden, men inte för andra ändamål. DE har inte angett någon tidsfrist för svar på ansökningar i enlighet med artikel 6.1 i rambeslutet, utan endast för ansökningar från fysiska personer. PT verkar inte ha fastställt tidsfrister i sin lagstiftning.