För en framgångsrik utvidgning - Strategidokument och Rapport från Europeiska kommissionen om de enskilda kandidatländernas framsteg på vägen mot anslutning [SEC (2001) 1744 à 1756]

I. Bakgrund

1. Inledning

2. Den allmänna opinionen och utvidgningen

3. Utvidgningsprocessen och grannländerna

a) Västra Balkan

b) Efta-länderna

c) De nya oberoende staterna

d) Medelhavsområdet

II. Kandidatländernas framsteg när det gäller att uppfylla kriterierna för medlemskap

1. Politiska kriterier

a) Generell utveckling

b) Slutsatser

2. Ekonomiska kriterier

a) Generell utveckling

b) Slutsatser

3. Övriga skyldigheter som följer av ett medlemskap

a) Antagande och genomförande av gemenskapens regelverk samt kontroll av dess efterlevnad

b) Översikt och slutsatser beträffande enskilda områden

c) EMU och euron

III. För en framgångsrik utvidgning

1. Att följa färdplanen - de återstående kapitlen

a) Finansieringsramen och tillhörande kapitel

b) Övriga kapitel

2. Handlingsplan för den offentliga förvaltningens och rättsväsendets förmåga

a) Förstärkta åtgärder för institutionell uppbyggnad

b) Stärkt uppföljning

c) Den offentliga förvaltningens förmåga efter anslutningen

3. Turkiets strategi inför anslutningen - mot en ny fas

4. Följande steg

a) Att uppfylla anslutningskriterierna

b) De första anslutningarna

c) Andra kandidatländer som förhandlar om medlemskap - mot en uppdaterad färdplan

IV. Slutsatser

Bilagor

Bilaga 1: Slutsatser i de återkommande rapporterna

Bulgarien

Cypern

Tjeckien

Estland

Ungern

Lettland

Litauen

Malta

Polen

Rumänien

Slovakien

Slovenien

Turkiet

Bilaga 2: Kandidatländerna - basstatistik (2000)

Bilaga 3: Strategin inför anslutningen

Bilaga 4: Människorättskonventioner som ratificerats av kandidatländerna, 30 september 2001

Bilaga 5: Projekt för partnersamverkan 1998-2001

Bilaga 6: Förhandlingsläget den 26 oktober 2001

I. Bakgrund

1. Inledning

Under nästan ett halvt århundrade har Europeiska unionen medverkat till biläggandet av konflikter från det förflutna och till stärkandet av fred, säkerhet, rättvisa och välbefinnande i hela Europa. Alltsedan dörren öppnades för kandidatländerna att bli en del av Europeiska unionen har utvidgningsprocessen på ett avgörande sätt bidragit till politisk stabilitet, ekonomiska framsteg och social rättvisa. Stabila institutioner, regeringsskiften på grundval av fria och demokratiska val, ökat skydd av de mänskliga rättigheterna, även minoriteters rättigheter, samt marknadsekonomiska principer är nu gängse inslag. Utvidgningsprocessen gör Europa till en säkrare plats för dess medborgare och bidrar till förebyggandet och bemästrandet av konflikter i omvärlden.

Utvidgningen kommer inte bara att gynna nuvarande och nya medlemsstater, utan också grannländer som Europeiska unionen har nära förbindelser med. Inga nya skiljelinjer kommer att dras upp över vår kontinent. De nya medlemsstaterna kommer var och en att tillföra EU sitt eget politiska, ekonomiska, kulturella, historiska och geografiska arv och på så sätt berika Europa som helhet.

Mot bakgrund av terrorattackerna den 11 september och händelserna därefter är ett starkt och enat Europa viktigare nu än någonsin tidigare. Kandidaterna till medlemskap i Europeiska unionen stöder EU:s fördömande av terrorism och har omedelbart och till fullo anslutit sig till Europeiska rådets slutsatser från mötet den 21 september 2001 och till den handlingsplan som då antogs.

Kommissionen upprepar sitt åtagande att se till att utvidgningen blir framgångsrik. Detta kommer att öka säkerheten och stabiliteten inte bara i Europa, utan också i grannregioner och områden ännu längre bort. Det kommande året kommer att vara avgörande för ett framgångsrikt slutförande av de pågående anslutningsförhandlingarna och för kandidatländernas förberedelser inför medlemskapet.

I årets återkommande rapporter om framstegen på vägen mot anslutning och i förslagen till reviderade anslutningspartnerskap anges de områden där ytterligare ansträngningar är mest påkallade. Tillsammans med den s.k. färdplan som kommissionen lade fram i november förra året och som flera Europeiska råd därefter ställt sig bakom, utgör dessa dokument en vägledning för ett framgångsrikt slutförande av anslutningsprocessen med de berörda länderna. Kommissionen kommer i nästa års återkommande rapporter att redovisa sin bedömning av de enskilda kandidatländernas förmåga att påta sig de rättigheter och skyldigheter som följer av ett medlemskap. Förutsatt att kandidatländernas ansträngningar fortsätter bör det vara möjligt att före utgången av 2002 slutföra anslutningsförhandlingarna med de länder som uppfyller anslutningskriterierna. Dessa länder skulle därmed kunna bli medlemmar av EU år 2004, i överensstämmelse med de mål som fastställts av Europaparlamentet och Europeiska rådet.

Principerna för denna process är oförändrade. Europeiska rådet i Berlin har fastställt en klar och tydlig ram när det gäller utvidgningens ekonomiska aspekter. Denna ram ger en tillräcklig grund för att upp till tio nya medlemsstater skall kunna anslutas 2004. Europeiska rådet i Nice har fastställt en ram för den institutionella reform som är en förutsättning för utvidgningen. Förhandlingarna förs på grundval av gemenskapens befintliga regelverk och med tillämpning av principerna om "egna meriter" och "upphämtning" och kommer att avslutas med de kandidatländer som uppfyller kriterierna för medlemskap. Detta är de nödvändiga och tillräckliga villkor för att de första anslutningarna skall kunna åstadkommas som slogs fast vid starten. Alla diskussioner inom Europeiska unionen om reformering av politikområden eller institutioner bör hållas tydligt åtskilda och inte hindra eller sänka takten i anslutningsförhandlingarna.

Takten i förhandlingarna med det enskilda kandidatlandet återspeglar framför allt takten i dess egna förberedelser inför medlemskapet. Tillämpningen av principen om differentiering efter varje kandidatlands egna meriter, tillsammans med ländernas kraftfulla insatser för att förbereda medlemskapet understödda av EU:s särskilda instrument inför anslutningen, gör att de kandidatländer som började förhandla vid en senare tidpunkt har möjlighet att komma i kapp. Den strategi för utvidgningen som införts ger en god grundval för att förhandlingarna med de kandidater som är tillräckligt väl förberedda skall kunna slutföras enligt tidsplanen.

De villkor för medlemskap som fastställdes av Europeiska rådet vid dess möte i Köpenhamn 1993 och som närmare preciserats av Europeiska rådet vid senare möten är den måttstock efter vilken de enskilda kandidatländernas framsteg bedöms. Dessa villkor gäller fortfarande, och det är inte fråga om att ändra dem. I nuvarande skede av anslutningsprocessen är det emellertid nödvändigt att koncentrera uppmärksamheten på kandidatländernas förmåga att genomföra och tillämpa gemenskapens regelverk lika mycket som på införlivandet av regelverket med deras lagstiftning. Därför ägnas nu förmågan inom ländernas offentliga förvaltning och rättsväsende särskild uppmärksamhet. Kommissionen kommer inom ramen för en handlingsplan att öka stödet till institutionell uppbyggnad och nära följa upp hur de åtaganden som gjorts under förhandlingarna fullgörs och hur de prioriteringar som anges i partnerskapen för anslutning verkställs.

Europeiska unionen kommer att fortsätta att helt och fullt stödja medlemskapsförberedelserna i de kandidatländer som inte är i stånd att slutföra förhandlingarna enligt den ovan angivna tidsplanen. Förhandlingarna med dessa länder kommer att fortsätta på grundval av de principer som sedan början legat till grund för anslutningsprocessen. I sitt strategidokument för utvidgningen för år 2002 kommer kommissionen att redovisa en uppdaterad färdplan och vid behov en reviderad strategi inför anslutningen för dessa länder, varvid framstegen under det kommande året och slutsatserna från Europeiska rådets möte i Göteborg kommer att beaktas.

I syfte att intensifiera förberedelserna inför medlemskapet knyts kandidatländerna alltmer till EU:s program och verksamheter. Ekonomiska program inför anslutningen har utarbetas, med beaktande av kraven för den ekonomiska och monetära unionen, och nationella sysselsättningsstrategier förbereds. I slutsatserna från Europeiska rådets möte i Göteborg uppmanas kandidatländerna att överföra unionens ekonomiska och sociala mål samt miljömål till nationell politik. Kandidatländerna bör så långt som möjligt knytas till Lissabon-processen, som är inriktad på EU:s strategiska mål att utveckla en hållbar och mycket konkurrenskraftig kunskapsbaserad ekonomi.

Samarbetet i rättsliga och inrikes frågor kommer att få växande betydelse, både mot bakgrund av kampen mot terrorism och organiserad brottslighet och med hänsyn till de mera långsiktiga diskussionerna om ett eventuellt införande av gemensamma gränskontrollarrangemang. Schengensystemet kommer att gälla för samtliga nya medlemsstater. Fullständigt deltagande i detta system kommer att grundas på en process som omfattar två steg. De nya medlemsstaterna måste först se till att de vid anslutningen har en hög kontrollnivå vid de yttre gränserna. Kontrollerna vid de inre gränserna till de nuvarande medlemsstaterna kommer att avskaffas först senare och förutsätter ett särskilt beslut av rådet.

Anslutning till Europeiska unionen är inte liktydigt med anslutning till euroområdet. Deltagande i den gemensamma valutan är en del av gemenskapens regelverk, men för deltagande i eurosamarbetet måste kandidatländerna uppfylla konvergenskriterierna. Beslut härom kommer att fattas längre fram, efter anslutningen och, på samma sätt som för de första deltagarna i euroområdet, efter en bedömning av huruvida en hög grad av hållbar konvergens uppnåtts. Den främsta prioriteringen för varje kandidatland måste emellertid nu vara att uppfylla de ekonomiska kriterier som fastställdes i Köpenhamn.

Kandidatländerna kommer i tilltagande omfattning att inbegripas i diskussionerna om Europeiska unionens framtid, även i det konvent som skall förbereda nästa regeringskonferens. Konventets och regeringskonferensens arbete är av avgörande betydelse för unionens framtid. Det representerar emellertid inte ett nytt villkor för utvidgningen.

Allteftersom debatten om EU:s framtid fortskrider och tidpunkten för utvidgningen närmar sig kommer medborgarna i de nuvarande och framtida medlemsstaterna att i ökad utsträckning vilja förstå vilka följder utvidgningen sannolikt kommer att få. Kommissionen är beredd att i nära samarbete med Europaparlamentet försöka tillgodose detta behov och att understödja de politiska ledarna i de berörda länderna i deras ansträngningar att förklara för allmänheten de frågor som det rör sig om.

Det skulle vara positivt för EU som helhet och för världen i stort om hela Cypern kunde gå med i Europeiska unionen på grundval av en lösning som beaktar respektive parts intressen och problem. Det är en besvikelse att turkcyprioternas ledning för närvarande inte deltar i den process som pågår inom FN:s ram. Kommissionen manar alla berörda parter att till fullo utnyttja möjligheterna att nå fram till en lösning innan anslutningsförhandlingarna avslutas. Om någon lösning inte uppnåtts när förhandlingarna slutförs, kommer emellertid rådets beslut om anslutning att fattas utan att en lösning utgör något villkor, i enlighet med slutsatserna från Europeiska rådets möte i Helsingfors.

Enligt slutsatserna från mötet i Helsingfors är Turkiet är ett kandidatland vars ansökan kommer att bedömas på grundval av samma kriterier som de som tillämpas för de andra kandidatländerna. Den strategi inför anslutningen som Europeiska rådet begärde i dessa slutsatser håller nu på att genomföras. Kommissionen välkomnar de politiska och ekonomiska reformer som inletts. Turkiet måste se till att reformerna är verksamma, särskilt när det gäller skyddet av de mänskliga rättigheterna, och bidra aktivt till ansträngningarna att lösa Cypernproblemet och de meningsskiljaktigheter som uppstått när det gäller den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken.

Europeiska unionens kommande utvidgning förbereds grundligt genom den strategi som redovisas i detta dokument. Till grundval för utvidgningen ligger klara och tydliga principer, som utformats av flera Europeiska råd i rad, och en öppen och objektiv metod, som fastställdes av kommissionen i Agenda 2000 och varje år tillämpas i dess återkommande rapporter. I det dokument som här läggs fram och de tillhörande rapporterna granskas hur långt utvidgningsprocessen fortskridit hösten 2001 och anges på vad sätt det kan säkerställas att den kommande och avgörande fasen i processen blir framgångsrik.

2. Den allmänna opinionen och utvidgningen

I samband med att EU:s politiska och ekonomiska ledare förbereder den aktuella utvidgningsomgången måste de inleda en dialog om utvidgningen med allmänheten och bidra till diskussionerna om unionen i kandidatländerna.

Opinionsundersökningar och Eurobarometer visar att informationen om utvidgningen och förståelsen av vilka följder den kommer att få behöver förbättras i den nuvarande unionen. I kandidatländerna är allmänhetens stöd för utvidgningen i allmänhet betydande, men kan variera som en följd av olika faktorer, t.ex. utvecklingen av anslutningsförhandlingarna.

I maj 2000 inledde kommissionen en kommunikationsstrategi för att informera om utvidgningsprocessen. För att resultatet skall bli framgångsrikt är det nödvändigt att EU:s institutioner, men också valda företrädare, politiska ledare, regeringar, ekonomiska och sociala partner samt det civila samhället generellt deltar i dialogen.

Kommissionen arbetar vidare med sin kommunikationsstrategi och gör den lokalt inriktad på så sätt att hänsyn tas till medlemsstaternas och kandidatländernas särskilda behov och förutsättningar. Kommissionens representationer i de femton medlemsstaterna och dess delegationer i de tretton länder som ansökt om medlemskap har fått till uppgift att utarbeta behovsanpassade program. Regionalt prioriteras de områden i den nuvarande unionen som gränsar till kandidatländerna. Kommissionen samarbetar nära med Europaparlamentets kontor i arbetet med att utveckla strategin.

Kommissionen kommer att hålla rådet och Europaparlamentet underrättade om resultaten.

3. Utvidgningsprocessen och grannländerna

När Europeiska unionen utvidgas kommer den att få nya grannar, och förbindelserna med dessa grannar kommer att förändras så att de speglar den nya situationen. EU har utformat särskilda strategier för var och en av grannregionerna - stabilitets- och associeringsprocessen för länderna på västra Balkan, Barcelona-processen för Medelhavsområdet och partnerskaps- och samarbetsavtal för Ryssland, Ukraina och andra nya oberoende stater. Dessa strategier kompletterar de nära och integrerande förbindelserna med länderna i Europeiska frihandelssammanslutningen och Europeiska ekonomiska samarbetsområdet.

I dessa strategier förutses att skall det upprättas ett frihandelsområde omfattande EU och dess grannar, där det råder demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna och rättsstatsprincipen.

I takt med EU:s utvidgning kommer EU:s och dess nya grannars gemensamma intresseområde att vidgas. Detta kommer att skapa nya möjligheter och stimulera tillväxt och investeringar. Genom utvidgningen kommer det så småningom att skapas en inre marknad omfattande mer än 500 miljoner konsumenter. Det kommer att ligga i EU:s och dess nya grannars intresse att fortsätta att samarbeta i syfte att konsolidera ekonomiska reformer och stärka näringslivet genom skapandet av öppna regelsystem. Genom en stegvis anpassning till EU:s regler för den inre marknaden kommer handeln att underlättas och investeringar i grannregionerna att främjas. Detta kommer att gynna näringslivet i alla de berörda länderna.

Utvidgningen kommer också att innebära nya utmaningar. Behovet av nära samarbete mellan EU och dess grannar i exempelvis rättsliga och inrikes frågor kommer att öka. EU kommer sannolikt att dra till sig invandrare från grannländerna och kommer att tillsammans med dessa länder vilja komma fram till former för en planerad legal invandring samtidigt som illegal invandring och människohandel bekämpas. Gränsförvaltningen kommer att få ökad betydelse och behöva innefatta ett nära samarbete på en rad områden, alltifrån tullfrågor till veterinära och fytosanitära kontroller, för att bekämpa organiserad brottslighet och olaglig narkotikahandel.

Den utvidgade unionen kommer att behöva fördjupa sina förbindelser med sina omedelbara grannar och vidareutveckla gemensamma strategier. EU kommer sannolikt att ha ett intresse av att länka samman de delar av de tre nuvarande geografiska strategierna som är gemensamma. Unionens framtida gränser får inte bli en ny skiljelinje. Genom en väl utformad närhetspolitik som bygger på den nuvarande ramen kommer det att sörjas för att den utvidgade unionen och dess grannar fördjupar sina gemensamma intressen och åtgärder.

a) Västra Balkan

Under 2001 har demokratin befästs i västra Balkanområdet. Efter valet av en ny demokratisk ledning i Förbundsrepubliken Jugoslavien har länderna i området gått vidare med politiska, ekonomiska och administrativa reformer. Framstegen har emellertid varit ojämna, och det våld som på nytt blossat upp i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien är ett bakslag i strävandena till fred och stabilitet i området. Den utmaning som EU står inför är att kunna reagera effektivt inför instabiliteten i området och samtidigt göra framsteg mot målet att integrera de berörda länderna i EU, i överensstämmelse med slutsatserna från Europeiska rådets möte i Feira.

Stabiliserings- och associeringsprocessen utgör en ram för att genom nya avtalsgrundade förbindelser och ett biståndsprogram (CARDS) hjälpa de enskilda länderna att, var och en i sin egen takt, göra framsteg som potentiella kandidater för medlemskap i EU. Regionalt samarbete är omistligt för att stabiliteten skall kunna befästas och en mycket viktig del av EU:s engagemang i sydöstra Europa. Detta kommer att kräva ytterligare ansträngningar. Alla länderna i området kommer att behöva bistås i sina försök att samordna de regionala samarbetssträvandena med kraven för integrering i Europeiska unionen. Stabiliserings- och associeringsprocessen, stabilitetspakten och det ekonomiska biståndet spelar en kompletterande roll i detta sammanhang.

b) Efta-länderna

De nya medlemsstaterna kommer att tillträda EU:s avtal med medlemmarna av Europeiska frihandelssammanslutningen (Efta). De tillträdande länderna kommer att behöva ansöka om anslutning till Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) i enlighet med artikel 128 i EES-avtalet. Kommissionen kommer med detta i åtanke att hålla Efta-partnerna underrättade om framstegen i anslutningsförhandlingarna.

c) De nya oberoende staterna

EU bygger nu upp ett starkare partnerskap med Ryssland för att parterna ömsesidigt skall kunna dra nytta av de fördelar som följer av ett utökat samarbete inom områden såsom energi, utrikespolitik, rättsliga och inrikes frågor samt miljö. Partnerskaps- och samarbetsavtalet med Ryssland utgör en grundval för politisk dialog och ett brett samarbete, bland annat när det gäller Rysslands ansökan om medlemskap i Världshandelsorganisationen (WTO). Utvecklingen av förbindelserna mellan EU och Ryssland fick ny fart vid toppmötet mellan parterna i oktober 2001, då de kom överens om att inrätta en högnivågrupp med uppgift att utarbeta principerna för ett gemensamt europeiskt ekonomiskt område.

Ryssland välkomnar EU:s utvidgning och förväntar sig att EU kommer att noga överväga dess följder för Ryssland. Frågor av detta slag diskuteras i de organ som inrättats inom ramen för partnerskaps- och samarbetsavtalet, i syfte att lösa eventuella problem som uppstår före utvidgningen. Kaliningrad-frågan har tagits upp i detta sammanhang. Kommissionen lade 2001 fram en diskussionspromemoria där man granskar vilka följder utvidgningen kan komma att få för Kaliningrad och också tar upp andra frågor av gemensamt intresse, bland annat skyddet av miljön i Östersjöområdet. Det ligger i EU:s och Rysslands gemensamma intresse att se till att Kaliningrad kan omfattas av utvidgningens positiva ekonomiska effekter. Praktiska frågor, såsom visering och gränsformaliteter för resor mellan Kaliningrad och resten av Ryssland, måste diskuteras i syfte att finna konstruktiva lösningar inom ramen för gemenskapens regelverk.

EU har ingått partnerskaps- och samarbetsavtal också med Ukraina och Moldova och är fast beslutet att bistå de båda länderna i deras politiska och ekonomiska övergångsprocess och stegvisa anpassning till EU:s lagstiftning och praxis. De har båda inbjudits att delta i Europeiska konferensen och är aktiva i regionala och subregionala grupper i vilka EU-medlemsstater, kandidatländer och de länder som deltar i stabiliserings- och associeringsprocessen ingår. Vitryssland gränsar också till den framtida unionen, men på grund av landets dåliga facit när det gäller demokrati, mänskliga rättigheter och rättsstatsprincipen är förbindelserna av begränsad omfattning.

d) Medelhavsområdet

EU:s förbindelser med länderna i Medelhavsområdet försiggår inom ramen för Barcelona-processen, inom vilken EU:s femton medlemsstater och tolv länder kring Medelhavskusten samlas för samarbete i politiska frågor och säkerhetsfrågor, ekonomiskt samarbete med sikte på frihandel samt socialt och kulturellt samarbete. Denna ram understöds av en rad regionala samarbetsinitiativ och ett nät av bilaterala förbindelser. Även om processen påverkas av frånvaron av varaktig fred i Mellanöstern, har den varit effektiv när det gäller upprätthållande av dialogen - processen infördes 1995 och utgör ett forum där Israel och arabstaterna fortsätter att mötas.

Associeringsavtal har trätt i kraft mellan EU och Marocko, Tunisien, Israel och den palestinska myndigheten. Associeringsavtal har också undertecknats med Jordanien och Egypten, och åtminstone det första avses träda i kraft inom kort. Förhandlingarna med Algeriet, Libanon och Syrien fortskrider och det finns goda utsikter för att förhandlingarna med de båda förstnämnda skall kunna slutföras före utgången av 2001. De återstående tre partnerna (Cypern, Malta och Turkiet) omfattas av redan gällande avtal och är på väg mot anslutning. Inom ramen för Barcelona-processen förutses vidare att frihandelsavtal skall kunna ingås mellan partnerna ("syd-syd-avtal"). EU har därför varmt välkomnat, och erbjudit sig att stödja, den s.k. Agadir-processen, vilken inleddes den 8 maj 2001 och inom vilken Marocko, Tunisien, Egypten och Jordanien har kommit överens om att införa frihandel sinsemellan.

I november 2000 enades de 27 utrikesministrarna om att blåsa nytt liv i Europa-Medelhavssamarbetet och fastställde ambitiösa nya mål för att föra Barcelona-processen vidare. Takten i arbetet har därefter gradvis ökat. De tragiska händelserna den 11 september 2001 har emellertid visat att det finns ett behov av ett ännu närmare samarbete, inte minst på det sociala området och på kultur- och utbildningsområdena. Barcelona-processen erbjuder en utmärkt ram för detta.

II. Kandidatländernas framsteg när det gäller att uppfylla kriterierna för medlemskap

I likhet med vad som varit fallet tidigare år uppmärksammas i årets återkommande rapporter rättsliga åtgärder som faktiskt har antagits, inte åtgärder som förbereds. Kommissionen har undersökt om reformer som tillkännagivits faktiskt har genomförts sedan oktober 2000. För vart och ett av de 29 kapitlen i Europeiska unionens regelverk analyseras i rapporterna de enskilda kandidatländernas framsteg när det gäller att anta gemenskapens regelverk och att, genom de nödvändiga administrativa strukturerna, sörja för att det tillämpas och att efterlevnaden kontrolleras. Varje kapitel innehåller en bedömning inte bara av framstegen sedan förra årets rapport utan också av framstegen totalt sett.

Bedömningen bygger för det första på uppgifter från kandidatländerna själva. Kommissionen har också använt information som lämnats i samband med förhandlingarna samt vid möten som hållits inom ramen för associeringsavtalen. Kommissionen har också jämfört information från dessa källor med uppgifterna i de nya nationella programmen för antagande av gemenskapens regelverk, som överlämnades till kommissionen i början av 2001. Kommissionen har också använt sig av Europaparlamentets rapporter, bedömningar från medlemsstaterna samt material från internationella organisationer (särskilt Europarådet och OSSE), internationella finansiella institut, europeiska näringslivsorganisationer och icke-statliga organisationer.

1. Politiska kriterier

Europeiska rådet fastställde vid sitt möte i Köpenhamn att "ett medlemskap förutsätter att kandidatlandet har uppnått en institutionell stabilitet som garanterar demokrati, rättssäkerhet, mänskliga rättigheter och respekt för och skydd av minoriteter". I artikel 6 i Fördraget om upprättandet av Europeiska unionen anges att "Unionen bygger på principerna om frihet, demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna och för de grundläggande friheterna samt på rättsstatsprincipen (...)". Dessa principer understryks i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, vilken proklamerades vid Europeiska rådets möte i Nice i december 2000.

a) Generell utveckling

I rapporterna år 2000 konstaterade kommissionen att samtliga länder med vilka förhandlingar pågick fortsatte att uppfylla de politiska kriterierna och att det samlade resultatet när det gällde stärkandet av de demokratiska institutionerna, respekten för rättsstaten och skyddet av de mänskliga rättigheterna hade förbättrats sedan det föregående året. Kommissionen uppmärksammade emellertid behovet av att påskynda reformeringen eller förstärkningen av rättsväsendet och angripa korruptionsproblemet. Kommissionen manade också till kraftfulla åtgärder i kampen mot handeln med kvinnor och barn samt underströk behovet av fortsatta ansträngningar för att förbättra romernas situation. Kommissionen uppmanade Turkiet att fatta de beslut som krävdes för att omsätta de deklarerade avsikterna i konkreta åtgärder.

Kandidatländerna har sedan föregående års återkommande rapporter fortsatt att stärka sitt demokratiska styrelseskick. Nationella eller lokala val har hållits i Bulgarien, Cypern, Tjeckien, Estland, Lettland, Malta, Polen och Rumänien. Valen var fria och rättvisa.

Mycket stora fortsatta ansträngningar har gjorts för att sörja för oberoende, öppenhet, ansvarighet och effektivitet inom den offentliga förvaltningen. I åtskilliga länder har den rättsliga ramen för den offentliga förvaltningen förstärkts, och utbildningen av offentliganställda tjänstemän och moderniseringen av förvaltningen har fortsatt. Dessa ansträngningar behöver fortsätta.

Ytterligare framsteg har gjorts i arbetet med att reformera och stärka rättsväsendet såsom en avgörande faktor när det gäller att sörja för att rättsstatsprincipen respekteras och att gemenskapens regelverk efterlevs. Flera länder har gjort framsteg i arbetet med att anta grundläggande lagstiftning, stärka de mänskliga resurserna och förbättra arbetsvillkoren. Ansträngningarna på detta område behöver påskyndas ytterligare, med särskild tonvikt vid åtgärder för att säkerställa domstolarnas oberoende.

I tidigare rapporter har korruptionen angivits som ett allvarligt problem vilket "förvärras av de låga lönerna i den offentliga sektorn och av det utbredda bruket av administrativ kontroll i ekonomin". Även om utvecklingen varit positiv på flera punkter gäller denna bedömning i huvudsak fortfarande. I flertalet länder har de korruptionsbekämpande organen stärkts, och framsteg har gjorts när det gäller lagstiftning inom områden såsom offentlig upphandling och allmänhetens tillgång till information. En uppmuntrande utveckling i flera länder vad beträffar reformeringen av den offentliga förvaltningen bidrar också till kampen mot korruption. Trots dessa ansträngningar är korruption, bedrägeri och ekonomisk brottslighet fortfarande vanligt förekommande i många kandidatländer och bidrar till bristande förtroende hos medborgarna och rubbad tilltro till reformerna. Det krävs fortsatta, kraftfulla åtgärder för att man skall kunna komma till rätta med detta problem.

Kommissionen har under de föregående åren understrukit problemet med barnhemmen i Rumänien. De rumänska myndigheterna har, med stöd från Phare, vidtagit ett antal lagstiftningsmässiga, administrativa och finansiella åtgärder. Ansträngningarna måste fortsätta för att de berörda barnens och familjernas levnadsvillkor faktiskt och varaktigt skall förbättras, övergrepp förhindras och gatubarnens problem åtgärdas.

Den oroväckande utveckling när det gäller handeln med kvinnor och barn som konstaterades i förra årets rapporter har tyvärr bekräftats i år. Åtskilliga kandidatländer har fortsatt att fungera som ursprungs-, transit- eller bestämmelseländer, och inget tyder på att problemet skulle minska. Det krävs kraftfulla åtgärder, med respekterande av offrens rättigheter, för att hejda denna utveckling.

Endast begränsade förbättringar kan noteras när det gäller de problem som i flera länder konstaterats beträffande häktning i avvaktan på rättegång. Problemen gäller framför allt de alltför långa häktningstiderna, de bristande möjligheterna att få tillgång till advokat samt, i vissa fall, övergrepp. Dessa problem måste åtgärdas.

I flera länder har det gjorts fortsatta framsteg, både i lagstiftningshänseende och institutionellt, när det gäller att sörja för jämställdhet mellan könen. Fortsatta insatser är emellertid nödvändiga för att främja kvinnors ekonomiska och sociala jämställdhet. De åtgärder som vidtagits i ett antal länder för att hjälpa våldsoffer representerar en välkommen utveckling men bör kompletteras med lämpliga förebyggande åtgärder.

Vad minoriteter beträffar har utvecklingen varit positiv på en rad punkter. Estland och Lettland har gjort ytterligare framsteg när det gäller att integrera icke-medborgare och fortsätter att tillämpa samtliga OSSE:s rekommendationer beträffade medborgarskap och naturalisering. Båda länderna måste vidta åtgärder för att se till att deras språklagar genomförs, med full respekt för principerna om proportionalitet och legitimt allmänintresse. I flera länder har ytterligare åtgärder vidtagits för att stärka den rättsliga och institutionella ramen för skyddet av minoriteter. I Bulgarien, Slovakien och Rumänien spelar minoriteter en viktig roll i landets politiska liv.

I alla länder med förhållandevis stora romska befolkningsgrupper har man nu infört handlingsplaner för att komma till rätta med diskrimineringen, som fortfarande är utbredd, och för att förbättra de fortsatt mycket svåra levnadsvillkoren. I flertalet fall håller man på att genomföra dessa handlingsplaner, och i några länder har de statliga budgetanslagen ökat. Liksom tidigare ställs medel från Phare till förfogande för att understödja åtgärderna. Ytterligare insatser behöver göras för att se till att de olika programmen genomförs utan avbrott, i nära samarbete med företrädare för romerna, och att det nödvändiga stödet med offentliga medel ställs till förfogande i alla länderna.

Kommissionen konstaterade i sin rapport 2000 att Turkiet inte uppfyllde de politiska kriterier som fastställdes i Köpenhamn. Trots att utvecklingen på flera punkter varit positiv gäller denna bedömning fortfarande och ytterligare ansträngningar är nödvändiga.

Turkiets nationella program för antagande av gemenskapens regelverk har blivit avstampet för en omfattande författningsreform som har byggt på arbetet i den s.k. parlamentariska försoningskommissionen. Reformpaketet antogs med överväldigande majoritet och på rekordkort tid den 3 oktober 2001, vilket är ett bevis för parlamentets beslutsamhet att bringa Turkiet närmare de normer som tillämpas i EU.

Detta är ett viktigt steg på vägen mot stärkta garantier för de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna och en begränsning av dödsstraffet. Särskilt har genom författningsändringarna möjligheterna att införa begränsningar i yttrandefriheten, meddelandefriheten, pressfriheten och föreningsfriheten minskat. Uppmärksamheten riktas nu mot det faktiska genomförandet av dessa viktiga ändringar. Genomförandelagstiftning håller på att utarbetas.

Trots dessa förändringar begränsas fortfarande utövandet av de grundläggande friheterna. I vad mån de enskilda individerna i Turkiet kommer att uppleva en faktisk förbättring när det gäller utövandet av de grundläggande friheterna blir beroende av hur författningsändringarna kommer att tolkas, de närmare bestämmelserna i genomförandelagstiftningen och myndigheternas tillämpning i praktiken av lagen.

Kommissionen uppmanar med kraft Turkiet att få väsentliga förbättringar till stånd, inte bara av författningsbestämmelserna och lagstiftningen om skyddet av de mänskliga rättigheterna utan också, och framför allt, när det gäller den faktiska situationen beträffande de mänskliga rättigheterna. Detta förutsätter en reformering av många befintliga strukturer och tillvägagångssätt. Kommissionen välkomnar det fortsatta moratoriet beträffande dödsstraffet och att dödsstraffet begränsats genom författningsreformen, men erinrar Turkiet om att dödsstraffet i sig bör avskaffas så att Turkiet ansluter sig till Europeiska unionens principer. Kommissionen riktar en kraftfull uppmaning till Turkiet att sörja för att en väsentlig förbättring av situationen i sydöstra Turkiet ägnas särskild uppmärksamhet.

b) Slutsatser

De politiska kriterier som fastställdes i Köpenhamn uppfylls liksom tidigare av alla de kandidatländer med vilka det för närvarande förs förhandlingar. Turkiet uppfyller fortfarande inte dessa kriterier.

De krav som uppställs genom dessa politiska kriterier och kommissionens återkommande bedömning av framstegen när det gäller att uppfylla dem har fortsatt att fungera som viktiga incitament för kandidatländerna. Alltsedan yttrandena år 1997 och de efterföljande återkommande rapporterna lades fram har de samlade framstegen när det gäller att befästa och fördjupa demokratin och respekten för rättsstatsprincipen, de mänskliga rättigheterna och minoriteters rättigheter varit betydande. Med dessa framsteg som grund har den positiva utvecklingen fortsatt under det gångna året, och det samlade resultatet när det gäller stärkandet av de demokratiska institutionerna, respekten för rättsstatsprincipen och skyddet av mänskliga rättigheter har ytterligare förbättrats.

Ansträngningarna att reformera eller stärka rättsväsendet börja nu långsamt bära frukt men bör ytterligare påskyndas och förstärkas, särskilt för att säkerställa att gemenskapens regelverk faktiskt efterlevs. Korruptionsbekämpningen bör också intensifieras. Det behövs konkreta resultat på detta område för att bemöta allmänhetens oro och bidra till ett öppet företagsklimat.

De fortsatta problemen i vissa länder när det gäller häktning i avvaktan på rättegång bör åtgärdas. Handeln med kvinnor och barn från, genom eller till flera av kandidatländerna inger fortfarande allvarlig oro och kräver kraftfulla åtgärder. Det behövs ytterligare insatser för att sörja för jämställdhet mellan könen och icke-diskriminering. Det är också mycket viktigt att ansträngningarna att förbättra romernas situation fortsätter.

Turkiet bör vidta de åtgärder som krävs för att de viktiga författningsändringar som nyligen antogs skall omsättas i konkreta framsteg när det gäller de mänskliga rättigheterna.

I bilaga 1 återges slutsatserna i var och en av de återkommande rapporterna. I bilaga 4 förtecknas de människorättskonventioner som ratificerats av kandidatländerna.

2. Ekonomiska kriterier

a) Generell utveckling

Årets bedömning av kandidatländernas framsteg i deras strävan att uppfylla de ekonomiska kriterier som fastställdes i Köpenhamn görs vid en tidpunkt då de globala ekonomiska betingelserna snabbt försämras. Under 2000 och första hälften av 2001 hade kandidatländerna emellertid en relativt stark tillväxt.

Tillväxten var år 2000 den högsta sedan de återkommande rapporterna infördes. Kandidatländerna hade i genomsnitt en real BNP-tillväxt på ca 5 %, vilket var väsentligt mer än den nolltillväxt som noterades 1999. Den genomsnittliga tillväxten för de tio central- och östeuropeiska länderna var 3,6 %, väsentligt mer än de 2,2 % som uppnåddes under det föregående året. Tillväxten kom i gång igen i Tjeckien, Estland, Litauen och Rumänien och i åtta länder noterades högre tillväxt. Undantagen var Polen och Slovenien, där tillväxten försvagades något men ändå fortsatte att vara solid ( 4 % för Polen och 4,6 % för Slovenien). Med en real BNP-tillväxt på 5 % för Cypern och Malta och 7,2 % för Turkiet noterade kandidatländerna i Medelhavsområdet genomsnittligt bättre resultat än övergångsekonomierna. Den genomsnittliga reala BNP-tillväxten i EU var samtidigt 3,3 %, vilket tyder på att upphämtningen, om än begränsad, var större än under de föregående åren.

Under första hälften av 2001, med en försämrad ekonomi i EU, har BNP-tillväxten i kandidatländerna genomsnittligt saktat av. Hårdast drabbade hittills är länder som haft en högre och mera stabil genomsnittlig tillväxt. Länder som just återgått till en mera normal produktionstillväxt efter en recession, exempelvis Tjeckien och Rumänien, förefaller klara sig bättre. Även de baltiska staterna, som genomgick en cyklisk tillväxtminskning under 2000, verkar kunna stå emot den pågående avmattningen, delvis med draghjälp från extern efterfrågan genererad av högre tillväxt i Ryssland och de nya oberoende staterna. Polen genomgår för närvarande en kraftigare avmattning, i stor utsträckning som en följd av en bristfällig politisk samordning i kombination med en försämrad situation i utlandet och politisk osäkerhet i det egna landet. Turkiets tillväxtresultat har blivit kraftigt negativt. Två djupa finansiella kriser i slutet av 2000 och början av 2001 påverkade BNP-tillväxten, men ledde också till att regeringen införde högst välbehövliga reformer och motåtgärder.

BNP per capita i procent av EU-genomsnittet, uttryckt i köpkraftsstandard (PPS), ökade för de tio central- och östeuropeiska länderna till 39 % 2000 jämfört med 38 % 1999. För samtliga tretton kandidatländer var siffran oförändrad i förhållande till det föregående årets nivå på 35 %. En utjämning av den nuvarande stora inkomstklyftan är ett projekt på medellång till lång sikt och kräver förhållandevis högre genomsnittliga tillväxttal med tiden. Vid en jämförelse mellan situationen år 2000 och den som rådde 1995 kan konstateras att nio kandidatländer har gjort framsteg under perioden, medan tre (Bulgarien, Tjeckien och Rumänien) inte gjort det och Turkiet står kvar på ungefär samma nivå. Estland, Lettland, Ungern, Polen och Slovenien har gjort mycket stora framsteg. Inkomstfördelningen har tenderat att bli mera ojämn, särskilt i de tio central- och östeuropeiska länderna. Detta är att vänta som en följd för det första av en förhållandevis jämlik inkomstdelning under de föregående regimerna, för det andra av ojämn tillväxt, som ökar efterfrågan på viss arbetskraftskompetens mer inom vissa sektorer och områden än andra. Den stigande inkomstnivån torde emellertid komma många till godo. Ojämlikheten är fortfarande mindre än i EU.

Trots relativt sunda tillväxtfaktorer totalt sett i alla kandidatländerna utom Turkiet har obalansen ökat på många områden och de makroekonomiska betingelserna skiljer sig fortfarande länderna emellan.

I 2001 års återkommande rapporter redovisas två siffror för balansen i de offentliga finanserna. Den ena baserar sig på det vanligen använda nationella konceptet, den andra har beräknats på grundval det Europeiska national- och regionalräkenskapssystemet (ENS 95), som i år för första gången använts av kandidatländerna. I genomsnitt har underskottet i den offentliga sektorn enligt ENS 95 försämrats något, från omkring 3 % till 3,5 % av BNP. Stora ökningar av engångskaraktär noterades i Tjeckien och Slovakien, i huvudsak på grund av de kostnader för statsbudgeten som saneringen av ett antal banker medförde, kostnader som enligt ESN 95-reglerna måste beaktas i nettobalansen för den offentliga sektorn det år de uppkommit.

Flera av länderna har svårigheter med att genomföra reformer som är av central betydelse för finanspolitisk stabilitet på medellång sikt. I Ungern tillämpas på nytt viss praxis inom finanspolitiken som inte medger insyn. Polens kommunreform har inte åtföljts av en realistisk plan för hur kostnaderna för kommunala tjänster skall betalas. Reformeringen av socialförsäkringssystemet är alltför försiktig eller befinner sig fortfarande i ett tidigt stadium i några länder, exempelvis i Tjeckien, Slovakien och Slovenien.

Generellt ökar inflationen i många kandidatländer, och den genomsnittliga inflationstakten i de tio central- och östeuropeiska länderna, mer än 15 %, är högre än förra årets siffra på ca 10 %. Den främsta omedelbara inflationsorsaken har varit kraftigt ökade oljepriser. Särskilt oroväckande är de fall där den penningpolitiska ramen och strukturella drag med övervältring i betydande mån bidrar till inaktivitet när det gäller att bekämpa inflationen. I detta avseende kan det konstateras en positiv utveckling i Ungern och Polen, som båda infört nya ramar för penning- och valutapolitiken, medan Slovenien befinner sig på efterkälken i detta avseende. Ytterligare ett år har gått utan att Rumänien och Turkiet lyckats få inflationen under kontroll. De båda länderna har dock nyligen antagit stabiliseringsprogram tillsammans med Internationella valutafonden (IMF). Den höga inflationen i Slovakien beror på välbehövliga, försenade, ökningar av de reglerade priserna. Den stigande inflationen i Bulgarien behöver bevakas noga med hänsyn till sedelfondssystemet.

Trots det goda tillväxtresultatet har arbetslösheten i de tio central- och östeuropeiska länderna fortsatt att öka, från något under 11 % till 12,5 %, vilket visar att sysselsättningsminskande strukturreformer och hög produktivitetstillväxt fortsätter att ha negativa effekter. Undantagen är Ungern och Slovenien med sjunkande arbetslöshet. Talet för arbetskraftsdeltagandet är i regel stabilt, men i några fall fortfarande lågt. Bristande flexibilitet på arbetsmarknaden och dålig överensstämmelse mellan utbud och efterfrågan i kompetenshänseende sätter en gräns för hur långt arbetslösheten kan sjunka, till och med i ekonomier med hög tillväxt. Cypern och Malta kan sägas ha nästan full sysselsättning.

Underskottet i bytesbalansen har, trots ett försämrat bytesförhållande, förbättrats i de tio central- och östeuropeiska länderna, från 5,6 % av BNP till ungefär 5 %. Förbättringen har varit betydande i Lettland och Litauen, som tidigare hade en för hög riskexponering. Maltas underskott i bytesbalansen försämrades markant på grund av en stor komponent av engångskaraktär. Den ekonomiska uppgången har medfört att Tjeckiens utrikesbalans försämrats och landet måste därför vara berett att vidta motåtgärder. I nästan samtliga länder har utländska direktinvesteringar bidragit väsentligt till finansieringen av den externa obalansen. De utländska direktinvesteringarna, som ofta hänger samman med privatiseringar, förefaller fortfarande dominera det totala kapitalinflödet i samtliga kandidatländer. Utlandsskulden ligger därför, utom i Turkiet, kvar på samma nivå som förra året. Den kraftiga värdeminskning som drabbat den turkiska valutan som en följd av den finansiella krisen gör att Turkiet befinner sig i en mera utsatt situation, eftersom värdet i inhemsk valuta av landets relativt omfattande utlandsskuld ökat väsentligt. Omfattningen av utländska direktinvesteringar i Turkiet är fortfarande långt under landets potential.

Med undantag av Cypern och Malta har kandidatländerna fortfarande svårigheter när det gäller att upprätta vissa delar av den rättsliga och institutionella ram som är nödvändig för en fungerande marknadsekonomi, inbegripet verkställandet av domstolsavgöranden. Problemens omfattning varierar allt från Rumänien, som är ett allvarligt fall, och Bulgarien, där problemen är mindre, till länder som Estland och Ungern, där det inte finns några större hinder för marknadsinträde eller utträde från marknaden och där det råder en betydande rättssäkerhet. Det viktigaste återstående problemet är genomförandet av konkurslagstiftningen. Det är av avgörande betydelse att framsteg görs på detta område före anslutningen.

Privatiseringen av tillverkningsföretag är så gott som slutförd i många central- och östeuropeiska länder, med undantag av Rumänien, där det fortfarande finns ett omfattande privatiseringsprogram kvar att genomföra, och, i mindre utsträckning, Bulgarien. För Polen återstår att utarbeta hållbara privatiserings- och omstruktureringsstrategier för några viktiga traditionella sektorer. Det finns numera privatiseringsstrategier för sektorer såsom allmännyttiga företag, transport och energi, och de åtföljs av ansträngningar att omstrukturera sektorerna. Inom finanssektorn har bankprivatiseringsprogrammet slutförts i ett antal kandidatländer, bland annat Estland, Ungern, Lettland och Tjeckien. Det har gjorts framsteg i genomförandet av programmet i Litauen, Rumänien, Polen och Slovakien, medan Slovenien ligger väsentligt efter. När det gäller statsägda banker som inte avses bli privatiserade är det viktigt att regeringarna inte lägger sig i verksamhetssätt och kreditpolitik. För andra delar av finanssektorn är framstegen i privatiseringen vacklande och ojämna kandidatländerna emellan. I många av de tio central- och östeuropeiska länderna drar fullbordandet av jordreformen och upprättandet av en fungerande fastighetsmarknad ut på tiden. Detta hindrar utvecklingen av marknader för mark, fastigheter och byggande, vilket får ogynnsamma följder för arbetsmarknad och finansiell förmedling.

Den finansiella förmedlingen är fortfarande föga omfattande i de tio central- och östeuropeiska ekonomierna. Sektorn bidrar föga till finansieringen av investeringar inom vad som borde vara en växande privat sektor. Den finansiella förmedlingen är särskilt blygsam och ineffektiv i Bulgarien, Rumänien och Litauen. Generellt behöver ytterligare framsteg göras före anslutningen, eftersom en mera effektiv förmedling är en förutsättning för att de penningpolitiska överföringsmekanismerna skall kunna fungera. Den finansiella sektorns expansion har åtföljts av förbättrad tillsyn inom banksektorn, men tillsynen inom andra delar av sektorn behöver förbättras, inte bara i fråga om regler och föreskrifter utan också när det gäller tillsynsorganens administrativa förmåga och oberoende.

Framstegen totalt sett när det gäller kandidatländernas ekonomiska integration i EU har framför allt åstadkommits genom handel och kapitalflöden, i huvudsak utländska direktinvesteringar.

När det gäller handelsintegration kan konstateras att omkring 62 % av kandidatländernas export år 2000 gick till EU och att 58 % av deras import samma år kom från EU. Om man bortser från Turkiet var andelarna omkring 65 % för exporten och 62 % för importen. Alla de tio central- och östeuropeiska länderna har under perioden 1995-2000 ökat den del av deras export som går till EU. De har också som grupp ökat sin andel av gemenskapsmarknaden. De tio central- och östeuropeiska länderna hade sålunda tillsammans under den gångna tioårsperioden den snabbaste tillväxten i handeln med EU och svarade år 2000 för omkring 11 % av EU:s totala handel med tredjeländer, vilket innebär en ökning i förhållande till de 6 % som noterades för 1992. Inom unionen är effekterna störst i de medlemsstater som ligger närmast kandidatländerna. Handeln mellan kandidatländerna är fortfarande förhållandevis begränsad, men ökade för flera av de tio länderna något år 2000 jämfört med det föregående året.

Beträffande finansiell integration kan konstateras att två tredjedelar av nettokapitalflödet under 1990-talet hade sitt ursprung i EU:s medlemsstater. Till största delen har nettokapitalinflödet till kandidatländerna utgjorts av utländska direktinvesteringar. Som en följd av privatiseringen har nästan hälften av de utländska direktinvesteringarna avsett sektorer där det inte bedrivs någon mera omfattande handel, exempelvis finansiella institut (banker) och allmännyttiga företag (t.ex. telekommunikation). Nyetableringen av företag ökar i några länder och representerar exempelvis mer än hälften av de utländska direktinvesteringarna i Bulgarien och dominerar helt i Ungern. Inom den sektor som omfattas av mera betydande handel har en femtedel av de utländska direktinvesteringarna ägt rum inom relativt arbetsintensiva industrier såsom textil- och beklädnadsindustri, elektriska maskiner och motorfordon. När det gäller övergång och real konvergens har utländska direktinvesteringar bidragit till, och kommer också fortsättningsvis att bidra till, att omoderna anläggningar och omodern utrustning byts ut och att ny teknik och ledningskompetens införs.

b) Slutsatser

Varje lands framsteg har bedömts mot bakgrund av de två ekonomiska kriterier som angavs i Köpenhamn - förekomsten av en fungerande marknadsekonomi och förmågan att hantera konkurrens och marknadskrafter inom unionen. Dessa kriterier definierades närmare i kommissionens meddelande om Agenda 2000.

En fungerande marknadsekonomi förutsätter att priser såväl som handel liberaliseras och att ett rättssystem, som även omfattar äganderätt och vars efterlevnad kan kontrolleras, är på plats. Makroekonomisk stabilitet och bred enighet om den ekonomiska politiken bidrar till att en marknadsekonomi blir starkare. En välutvecklad finansiell sektor och avsaknad av väsentliga hinder för marknadsinträde och utträde från marknaden förbättrar ekonomins effektivitet. För att det andra kriteriet ("förmågan att hantera konkurrens och marknadskrafter inom unionen") skall kunna uppfyllas krävs marknadsekonomi och en stabil makroekonomisk ram som gör att ekonomiska aktörer kan fatta beslut i en förutsägbar omgivning. Dessutom krävs en tillräcklig mängd mänskliga resurser och fysiskt kapital, inbegripet infrastruktur. Statliga företag måste omstruktureras och alla företag måste investera för att förbättra sin effektivitet. Ju bättre tillgång företagen har till finansiering utifrån och ju framgångsrikare de är när det gäller omstrukturering och innovationer, desto större blir deras anpassningsförmåga. Ju högre grad av ekonomisk integration med unionen en ekonomi uppnår före anslutningen, desto större möjligheter kommer den generellt att ha att påta sig de skyldigheter som följer av ett medlemskap. Både volymen av och bredden i det utbud av produkter som är föremål för handel med EU-medlemsstater utgör bevis på detta.

I en samlad bedömning av de två kriterierna kan sägas att Cypern och Malta är fungerande marknadsekonomier och bör kunna hantera konkurrens och marknadskrafter inom unionen.

Estland, Lettland, Litauen, Polen, Slovakien, Slovenien, Tjeckien och Ungern är fungerande marknadsekonomier. De ekonomiska skillnaderna länderna emellan är betydande, men förutsatt att länderna fortsätter att vidta ett antal åtgärder, vilka närmare anges i den återkommande rapporten för respektive land, bör de inom en nära framtid vara i stånd att hantera konkurrens och marknadskrafter inom unionen.

Bulgarien är nästan en fungerande marknadsekonomi. Förutsatt att landet fortsätter att genomföra reformer och intensifierar reformansträngningarna i syfte att undanröja vissa utdragna problem, bör det på medellång sikt kunna hantera konkurrens och marknadskrafter inom unionen.

Rumänien uppfyller ännu inte något av de två kriterierna, men har för första gången gjort avgörande framsteg i riktning mot att nå detta mål.

Turkiet har inte varit i stånd att göra några ytterligare framsteg på vägen mot att bli en fungerande marknadsekonomi. Stora delar av den turkiska ekonomin konkurrerar emellertid redan på gemenskapens marknad som en följd av tullunionen.

I bilaga 1 återges i detalj slutsatserna i var och en av de återkommande rapporterna beträffande uppfyllandet av varje kriterium. De viktigaste statistiska indikatorerna redovisas i bilaga 2.

3. Övriga skyldigheter som följer av ett medlemskap

Europeiska rådet framhöll vid sitt möte i Köpenhamn att medlemskap förutsätter förmåga att påta sig de skyldigheter som följer av ett medlemskap och framför allt att ansluta sig till de mål som sammanhänger med den politiska, ekonomiska och monetära unionen.

a) Antagande och genomförande av gemenskapens regelverk samt kontroll av dess efterlevnad

För att ett land skall kunna påta sig de skyldigheter som följer av ett medlemskap måste det anta och genomföra gemenskapens regelverk samt kontrollera att det efterlevs. Betydelsen av att kandidatländerna genomför gemenskapens regelverk och ser till att det efterlevs har understrukits av Europeiska rådet vid ett flertal tillfällen. Vid sitt möte i Madrid 1995 framhöll Europeiska rådet betydelsen av att kandidatländerna anpassar sina administrativa strukturer så att det skapas förutsättningar för deras stegvisa och smidiga integrering. I Feira år 2000 erinrade Europeiska rådet om att "framstegen i förhandlingarna, förutom att man finner lösningar på förhandlingsfrågorna, är avhängiga (...) i synnerhet av att de [kandidatländerna] effektivt kan genomföra och upprätthålla detta regelverk", genom att de stärker sina administrativa och rättsliga strukturer. I juni 2001 underströk Europeiska rådet vid sitt möte i Göteborg på nytt betydelsen av att kandidatländerna gör fortsatta framsteg när det gäller överföring, genomförande och tillämpning av gemenskapens regelverk och av att de ägnar särskild uppmärksamhet åt införandet av adekvata administrativa strukturer och åt reformering av domstolsväsendet och den offentliga förvaltningen.

Införlivande, genomförande och tillämpning av regelverket är inte bara en fråga för regeringar och förvaltning, utan även för näringsliv, regionala och lokala organ och yrkesorganisationer. Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén har krävt att det civila samhället i högre grad skall göras delaktigt i denna process. Kandidatländernas nationella myndigheter måste stärka dialogen med representativa institutioner för att förklara regelverket och underlätta dess genomförande i hela landet.

b) Översikt och slutsatser beträffande enskilda områden

Generellt konstateras i årets återkommande rapporter återigen betydande framsteg i flertalet kandidatländer och inom flertalet områden i arbetet med att anta lagstiftning som innebär anpassning till gemenskapens regelverk. Inom en rad områden, bland annat transport [1], telekommunikation, energi samt rättsliga och inrikes frågor, har emellertid ny gemenskapslagstiftning antagits eller kommer ny lagstiftning inom kort att antas, i flertalet fall med utgångspunkt i den tidigare gemenskapslagstiftningen.

[1] I vitboken "Den gemensamma transportpolitiken fram till 2010 - Vägval inför framtiden" (KOM(2001) 370 slutlig) förespråkas vidare en bättre reglering av konkurrensen mellan olika transportsätt genom att järnvägstransport och andra miljövänliga transportsätt ges möjligheter att bli konkurrenskraftiga alternativ till vägtransport.

Några länder har fortfarande svårigheter när det gäller att införliva delar av regelverket. Vad som nu är nödvändigt, trots framstegen under det gångna året, är framför allt att dessa länder bygger upp tillfredsställande administrativa strukturer och stärker den offentliga förvaltningens förmåga att genomföra gemenskapens regelverk.

I de återkommande rapporterna och förslagen till reviderade anslutningspartnerskap anges för flertalet eller samtliga kandidatländer följande behov inom de nedan angivna områdena:

* Inre marknad: Behovet av att upprätta eller stärka den övergripande administrativa infrastrukturen för standardisering, ackreditering, certifiering, bedömning av överensstämmelse, marknadsövervakning, ömsesidigt erkännande av yrkesbehörighet samt tillsyn inom området finansiella tjänster, och behovet av att stärka kontrollen av att reglerna om industriella och immateriella rättigheter efterlevs.

* Konkurrens: Behovet av att utveckla eller stärka förmågan att se till att reglerna om statligt stöd och konkurrensbegränsande samverkan efterlevs.

* Transport och energi: Behovet av att stärka eller upprätta lämpliga regleringsstrukturer (även med tanke på kommande ny gemenskapslagstiftning) och kontrollsystem, särskilt för att sörja för säkerheten på vägar och till sjöss.

* Telekommunikation samt kultur och politik på det audiovisuella området: Behovet av att upprätta eller stärka oberoende regleringsstrukturer, när det gäller telekommunikation särskilt också med tanke på kommande ny gemenskapslagstiftning.

* Miljö: Behovet av att ytterligare stärka den administrativa förmågan, övervakningsförmågan och förmågan att kontrollera att reglerna efterlevs, särskilt i fråga om avfall, vatten och kemikalier.

* Socialpolitik och sysselsättning: Behovet särskilt av att se till att reglerna om hälsa och säkerhet i arbetet efterlevs och av att stärka arbetarskyddsorganen.

* Rättsliga och inrikes frågor: Det övergripande behovet av att stärka rättsväsendet, behovet av att stärka gränsförvaltningen, vilket är särskilt angeläget vid EU:s framtida yttre gränser, och av att förbereda deltagandet i Schengen-informationssystemet samt behovet av att sörja för bättre samarbete mellan alla berörda aktörer i kampen mot organiserad brottslighet.

* Tullunion och beskattning: Behovet av att utveckla informationstekniksystem som medger ett elektroniskt datautbyte med gemenskapen och dess medlemsstater samt av att utveckla skatte- och tullförvaltningens förmåga att tillämpa gemenskapens regelverk och se till att det efterlevs, inbegripet genom kontroller vid de yttre gränserna.

* Jordbruk: Behovet av att förbättra inspektionsordningarna inom ramen för lagstiftningen på det veterinära och fytosanitära området, särskilt för att garantera livsmedelssäkerheten, samt behovet av att förbättra förvaltningsmekanismerna för den gemensamma jordbrukspolitiken, särskilt det integrerade systemet för administration och kontroll samt utbetalningsstället (till vilket, när det gäller landsbygdsutveckling, respektive Sapard-organ kan vara en föregångare).

* Strukturpolitik: Behovet av att stärka den administrativa förmågan inom nyckelministerier och av att bygga upp lämpliga administrativa strukturer för programplanering, förvaltning och kontroll av strukturfonderna.

* Finansiell kontroll: Behovet av att stärka den offentliga förvaltningens förmåga när det gäller intern finansiell kontroll inom den offentliga sektorn och i fråga om bedrägeribekämpning.

Enskilda kandidatländer behöver förbättra den offentliga förvaltningens förmåga också på ett antal andra områden. Det rör sig i vissa fall om de kapitel som nämnts ovan, till exempel behovet för flera länder av att upprätta eller stärka oberoende tillsynsorgan för uppgiftsskydd, men kan också gälla andra kapitel, såsom fiske, statistik eller den ekonomiska och monetära unionen. Dessa prioriteringar anges i de enskilda återkommande rapporterna och har också intagits i förslaget till reviderat anslutningspartnerskap för varje kandidatland.

I de återkommande rapporterna anges också de kapitel beträffande vilka det inte finns några större problem när det gäller den offentliga förvaltningens förmåga, antingen därför att det när det gäller dessa kapitel inte behövs någon större förvaltningskapacitet för att genomföra gemenskapens regelverk, eller därför att länderna generellt kan anses vara tillräckligt väl förberedda.

I bilaga 1 redovisas slutsatserna i de återkommande rapporterna, land för land.

c) EMU och euron

Kandidatländerna måste förbereda sig för deltagande i de multilaterala förfaranden för övervakning och samordning av den ekonomiska politiken som för närvarande tillämpas som en del av den ekonomiska och monetära unionen. En av de ekonomiska prioriteringarna från tidigare partnerskap för anslutning var införandet av ett årligt återkommande förfarande för övervakning av de offentliga finanserna inför anslutningen. Detta har två inslag, dels rapporten om de offentliga finanserna, dels det ekonomiska programmet inför anslutningen, vilka diskuteras multilateralt med medlemsstaterna.

Ramarna för växelkursstrategier för kandidatländerna har preciserats. Tre successiva faser i övergångsprocessen inför antagandet av euron har slagits fast, nämligen fasen före anslutningen, fasen efter anslutningen och antagandet av euron. Varje ensidigt införande av den gemensamma valutan genom "euroisering" skulle strida mot de grundläggande ekonomiska tankegångarna när det gäller den ekonomiska och monetära unionen i fördraget, enligt vilket det slutgiltiga antagandet av euron är slutpunkten i en konvergensprocess inom en multilateral ram. Det skulle alltså inte vara möjligt att genom unilateral "euroisering" kringgå de i fördraget förutsedda faserna för antagandet av euron.

De nya medlemsstaterna väntas komma att ansluta sig till ERM II någon tid efter anslutningen. Huvuddragen i ett antal växelkursordningar skulle kunna rymmas inom ERM II, förutsatt att de förpliktelser de rymmer och de mål som gäller för dem är trovärdiga och ligger i linje med vad som gäller för ERM II. De enda inslag som redan nu kan konstateras vara klart oförenliga med ERM II är helt flytande växelkurs, gradvis justerad växelkurs samt bindning av valutan mot andra valutor än euron.

III. För en framgångsrik utvidgning

Europeiska rådet i Göteborg har satt ambitionsnivån högt. I dess slutsatser konstateras följande: "Förutsatt att framstegen när det gäller att uppfylla kriterierna för anslutning fortsätter i oförminskad takt bör färdplanen göra det möjligt att slutföra förhandlingarna till slutet av 2002 för de kandidatländer som är redo. Målet är att de skall delta i valen till Europaparlamentet 2004 som medlemmar".

För att dessa mål skall uppnås krävs det insatser både från unionens och från kandidatländernas sida. Unionen bör fastställa gemensamma ståndpunkter inom tidsramen i färdplanen. Kandidatländerna måste fortsätta med förberedelserna i syfte att till fullo uppfylla anslutningskriterierna, med särskild uppmärksamhet på förstärkning av den offentliga förvaltningens förmåga när det gäller att genomföra gemenskapens regelverk. Framsteg i förhandlingarna bygger på övertygande framsteg när det gäller att anta och genomföra gemenskapens regelverk och att kontrollera att det efterlevs.

1. Att följa färdplanen - de återstående kapitlen

Betydande framsteg har gjorts i förhandlingarna. Kandidatländerna har framfört sina ståndpunkter i fråga om gemenskapens regelverk inom de olika förhandlingskapitlen, inklusive sina önskemål om övergångsbestämmelser. I många fall där kandidaterna har gjort tillräckliga åtaganden att tillämpa gemenskapens regelverk har kapitlen preliminärt avslutats (se bilaga 6). Antalet preliminärt avslutade kapitel ger emellertid inte alltid rätt bild av förhandlingsläget. På några områden där förhandlingarna fortfarande pågår återstår det endast få politiskt betydelsefulla frågor, och dessa kan lösas om de nödvändiga politiska besluten fattas.

Färdplanen har visat sig vara användbar när det gäller att se till att alla förhandlingsparter förbinder sig vid en realistisk tidtabell. Kommissionens rapport till Europeiska rådet i Gent innehöll en översikt av det aktuella läget och en redovisning av ett antal frågor som kräver ett ställningstagande under det belgiska ordförandeskapet [2]. I dokumentet anges ett antal frågor för vilka det krävs att EU fastställer en ståndpunkt inom kapitlen om transport, beskattning, jordbruk, rättsliga och inrikes frågor samt energi. Kommissionen har sedan dess, i de fall detta varit möjligt, överlämnat förhandlingsståndpunkter till rådet, och det belgiska ordförandeskapet gör snabba framsteg när det gäller att fastställa dessa. För det sistnämnda kapitlet betonas det i meddelandet att kandidatländernas ståndpunkter bör granskas när det gäller EU:s rekommendationer om kärnsäkerhet och att man i fråga om de enheter i kärnkraftverken som inte kan uppgraderas - Ignalina (Litauen), Bohunice-V1 (Slovakien) och vissa enheter i Kozluduy (Bulgarien) - måste uppfylla åtagandena om nedläggning, vilka således måste införlivas i anslutningsfördragen.

[2] Meddelande från kommissionen: Informerande not till Europeiska rådet om en översyn efter halva tiden av genomförandet av strategin inför utvidgningen, KOM (2001) 553 slutlig, 2.10. 2001.

EU:s utfästelse att inom en viss tid fastställa gemensamma ståndpunkter, även på områden som är särskilt svåra, har givit kandidatländerna ett positiv signal. Unionen har på detta sätt visat behövlig flexibilitet när det gäller att inta ståndpunkter som är viktiga när det gäller allmänhetens acceptans, både inom unionen och i kandidatländerna. Denna hållning bör fortsatt tillämpas.

Enligt färdplanen för det första halvåret 2002 kommer unionen att fastställa gemensamma ståndpunkter i syfte att preliminärt avsluta den sista kapitelgruppen, som omfattar jordbruk, regionalpolitik, finans- och budgetfrågor, institutionella frågor och "övriga frågor". Kommissionen kommer att överlämna de nödvändiga förslagen till rådet i god tid. Vid beredningen av sina förslag kommer kommissionen att följa nedan skisserade riktlinjer.

a) Finansieringsramen och tillhörande kapitel

De förhandlingskapitel som gäller jordbruk och regionalpolitik har betydande budgetkomponenter och hänger samman med kapitlet om finans- och budgetfrågor. Förhandlingarna om dessa tre kapitel måste därför föras inom en enhetlig samlad ram.

Europeiska rådet enades vid sitt möte i Berlin i mars 1999 om budgetplanen för perioden 2000-2006, inbegripet arrangemang för utvidgningen vilka byggde på antagandet att sex nya medlemmar skulle ansluta sig 2002. Resultatet fastslogs i ett interinstitutionellt avtal mellan parlamentet, rådet och kommissionen.

Den övergripande överenskommelse som nåddes i Berlin innefattade både politiska reformer och avsättning av nödvändiga medel inför anslutningen och för anslutningen, däribland följande:

* Ett övre tak för totala betalningar (fastställt till 1,27 % av bruttonationalinkomsten) och absoluta tak för de årliga budgetåtagandena för varje utgiftskategori (budgetplanen för perioden 2000-2006). Sammantaget förväntades summan av de absoluta taken ligga klart under det övre taket på 1,27 %, även efter utvidgningen.

* Reform av den gemensamma jordbrukspolitiken, strukturfonderna och sammanhållningsfonden.

* En fördubbling av stödet inför anslutningen till kandidatländerna (3,1 miljarder euro per år [3]).

[3] Samtliga belopp är åtagandebemyndiganden i 1999 års priser.

* Medel avsätts för finansiering av anslutningen, och dessa ökar gradvis från 6,5 miljarder euro 2002 till 16,8 miljarder euro 2006.

De antaganden som låg till grund för överenskommelsen i Berlin gäller inte längre, särskilt inte de eventuella tidpunkterna för anslutning och det potentiella antalet nya medlemsstater.

Om det antas att de första anslutningarna sker 2004 i stället för 2002 och att mer än sex och upp till tio nya medlemsländer kommer att ansluta sig, kommer de uppdaterade kostnaderna för utvidgningen under vart och ett av åren 2004-2006 att understiga de belopp som man enades om i Berlin. Dessa siffror beaktar aktuell information om jordbruksproduktion och konsumtionsuppgifter från de tio kandidatländerna.

De årliga belopp som avsatts för anslutningen i budgetplanen ökar betydligt från 2002 till 2006. Eftersom de första anslutningarna kommer att ske senare än förutsett är de årliga belopp som behövs för åren i fråga lägre än om de första anslutningarna skulle ha ägt rum 2002. På detta sätt kan upp till tio nya medlemsstater rymmas ekonomiskt i siffrorna enligt överenskommelsen i Berlin.

Kommissionen kommer att lägga fram förslag för rådet till gemensamma förhandlingsståndpunkter på områdena jordbruk, regionalpolitik och budgetfrågor på grundval av de gällande bestämmelserna i gemenskapens regelverk och de principer som ingår i Berlinöverenskommelsen. Anslutningsförhandlingarna kan således avslutas oberoende av beslut om EU:s finansiering efter 2006.

Kommissionen kommer att se till att budgetkonsekvenserna av dess förslag till gemensamma förhandlingsståndpunkter ligger i linje med utgiftstaken enligt Berlinöverenskommelsen för tiden fram till 2006, och därvid att införliva de förutsedda nödvändiga justeringarna för det potentiella antalet nya medlemsstater. I synnerhet kommer kommissionen, utan att föregripa framtida beslut om EU:s finansiering, att när det gäller

* kapitlet om jordbruk undersöka hur frågorna om direktbetalningar och instrument för leverantörsstyrning skall hanteras i förhandlingarna,

* strukturpolitik fastställa vilka organisationella och institutionella villkor som skall uppfyllas av de olika länderna för att förhandlingarna om detta kapitel skall kunna avslutas preliminärt samt förklara metoden för allokering av strukturfondsmedlen till nya medlemsstater fram till 2006, och

* budgetkapitlet undersöka möjliga övergångsarrangemang.

Kommissionen kommer att se till att rådet kan diskutera dessa frågor inom en enhetlig ram i början av 2002 i syfte att förbereda fortsatta anslutningsförhandlingar i linje med färdplanen.

b) Övriga kapitel

Kapitlen om institutionella och övriga frågor har ännu inte öppnats med något av kandidatländerna. Enligt färdplanen skall unionen slå fast sin ståndpunkt också i fråga om dessa kapitel under första halvåret 2002.

Kapitlet om institutionerna gäller införlivandet av de nya medlemsstaterna i unionens institutionella system. Medlemskap medför både rättigheter och skyldigheter, vilket EU underströk i samband med att anslutningsförhandlingarna inleddes. Unionen förväntar sig att nya medlemmar fullgör de skyldigheter som medlemskapet medför, i enlighet med de villkor som avtalas i samband med anslutningsförhandlingarna. De nya medlemsländerna kommer att utöva dessa rättigheter på samma villkor som andra medlemsländer genom deltagande i EU-institutionernas arbete. Traditionellt har kapitlet om de institutionella frågorna behandlats i anslutningsförhandlingarna efter alla andra kapitel som gäller gemenskapens regelverk.

I de pågående förhandlingarna kommer det kapitel som gäller institutionerna huvudsakligen att baseras på slutsatserna från regeringskonferensen i Nice i december 2000, och då särskilt på följande:

- Bestämmelserna i Nicefördraget, i synnerhet bestämmelserna om anpassning av institutionerna inför utvidgningen.

- Bestämmelserna i de förklaringar som regeringskonferensen antog, i synnerhet förklaring nr 20 beträffande de gemensamma ståndpunkter som skall intas i anslutningsförhandlingarna när det gäller fördelningen av platser i Europaparlamentet, vägningen av röster i rådet och sammansättningen av Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén.

Ingåendet av det nya fördraget i Nice bekräftade unionens fasta föresats att genomföra utvidgningsprocessen. Fördraget genomgår nu ratifikationsprocess i medlemsstaterna. Kommissionen noterar att fördraget har ratificerats av tre medlemsstater och i de flesta övriga fall framskrider ratificeringen på ett tillfredsställande sätt. I Irland kommer regeringen till följd av folkomröstningen i juni 2000 att organisera ett nationellt konvent för att klargöra vilka frågor fördraget gäller.

Kommissionens förhoppning är att medlemsstaterna kommer att avsluta ratifikationsprocessen planenligt, dvs. under 2002. Den kommer att hålla kontakt med ordförandeskapet om lämplig tidpunkt och procedur för kapitlet om institutionerna, med beaktande av framstegen när det gäller ratificeringen av Nicefördraget.

Det sista förhandlingskapitlet är liksom vid tidigare anslutningsförhandlingar "Övriga frågor". Detta kapitel utgör en ram för frågor som inte omfattats av de tidigare kapitlen, i synnerhet problem som inte är direkt knutna till regelverket. I samband med tidigare anslutningsförhandlingar ledde diskussionerna inom ramen för detta kapitel t.ex. till ett antal förklaringar om öppenhet, "vissa territoriers" status, osv. Dessa förklaringar bifogades sedan anslutningsfördraget. Vilka frågor som denna gång kan behöva behandlas inom detta kapitel kommer att klargöras under loppet av 2002.

2. Handlingsplan för den offentliga förvaltningens och rättsväsendets förmåga

Förmågan inom den offentliga förvaltningen, inklusive rättsväsendet, att genomföra och kontrollera efterlevnaden av gemenskapens regelverk måste vara tillräckligt väl utbyggd i medlemsstaterna. Därför har Europeiska rådet vid flera möten understrukit nödvändigheten av institutionell uppbyggnad inför anslutningen.

En stabil offentlig förvaltning med en oavhängig tjänstemannakår är ett gemensamt mål för samtliga kandidatländer. De flesta har gjort imponerande insatser när det gäller att reformera den offentliga förvaltningen och har genomfört sådana reformer. Vissa kandidatländer har vidtagit åtgärder för att dra till sig kompetent personal och för att förbättra kvaliteten på verksamheten genom utbildning och bättre ersättning. Inte desto mindre kvarstår mycket arbete, vilket framgår av de återkommande rapporterna. Dessutom måste vissa kandidatländer intensifiera bekämpningen av korruption.

Ett förutsägbart och effektivt rättssystem är också väsentligt för medborgarna och företagen. Arbetet har framskridit när det gäller reformer av rättsväsendet i de flesta kandidatländer, men i vissa länder krävs det ytterligare insatser när det gäller att förstärka rättsväsendets oberoende samt förbättra domarnas ersättning, arbetsvillkor och utbildning.

För ett antal kapitel som gäller gemenskapens regelverk anges de viktigaste utmaningarna ovan (avsnitt II 3 b). De gäller den offentliga förvaltningens förmåga att sörja för följande:

* För det första en smidigt fungerande inre marknad. För detta krävs det ofta kompetenta och effektiva tillsynsmyndigheter såsom konkurrensmyndigheter, tillsynsmyndigheter inom telekommunikation, energi och transport samt införande av lämplig informationsteknik.

* För det andra acceptabla levnadsförhållanden i Europeiska unionen. Detta måste säkras bl.a. genom att se till att miljönormer tillämpas, införa lämpliga nivåer för hälsa och säkerhet i arbetet, säkerställa en hög nivå på kärnsäkerheten och förbättra transportsäkerheten. För detta krävs ett antal inspektionsordningar.

* För det tredje ett övergripande skydd av Europeiska unionens medborgare. Detta måste ombesörjas bl.a. genom säkra gränser för olika ändamål, en tillfredsställande marknadsövervakning för konsumentskydd, genomförande av tillräckligt hög livsmedelssäkerhet och samarbete på området rättsliga och inrikes frågor. För detta krävs ett antal inspektionsåtgärder och rättsvårdande åtgärder.

* För det fjärde en korrekt förvaltning av gemenskapsmedel. För detta krävs lämpliga strukturer inom central- och regionalförvaltningen för tillämpning av reglerna om offentlig upphandling, finansiell kontroll, revision, bekämpning av bedrägeri och korruption.

I de återkommande rapporterna och de föreslagna reviderade partnerskapen för anslutning anges i detalj de områden där respektive kandidatland måste vidta åtgärder för att nå en lämplig nivå i fråga om den offentliga förvaltningens förmåga.

I syfte att kunna slå fast vad som bör göras härnäst kommer kommissionen att utarbeta en handlingsplan. Kommissionen kommer tillsammans med varje kandidatland att i början av 2002 analysera dess tillvägagångssätt för att genomföra dessa prioriteringar och, vid behov, dess avsikter att stärka insatserna för institutionell uppbyggnad. Vidare kommer kommissionen att vidta särskilda uppföljningsåtgärder, vid behov i samarbete med medlemsstaterna och kandidatländerna.

Handlingsplanen kommer att

* baseras på de prioriterade områden som anges i de reviderade partnerskapen för anslutning och i de återkommande rapporterna samt på de åtaganden som gjorts under förhandlingarna,

* ange vilka åtgärder som redan pågår när det gäller att förbättra den offentliga förvaltningens förmåga och att mobilisera ytterligare medel för att förstärka dessa insatser (genom redan etablerade mekanismer såsom partnersamverkan eller TAIEX - se bilagorna 3 och 5), och

* bekräfta eller införa uppföljningsmekanismer såsom uppföljningsrapporter, externa expertgranskningar ("peer reviews"), osv. genom vilka man kan fastställa i vilket skede av förberedelserna varje kandidatland befinner sig.

Handlingsplanen kommer liksom de återkommande rapporterna och förslagen till reviderade partnerskap för anslutningen att återspegla situationen i vart och ett av de länder som förhandlar och beakta de anslutningstidpunkter som länderna tänkt sig.

a) Förstärkta åtgärder för institutionell uppbyggnad

Redan nu tillhandahålls kandidatländerna betydande gemenskapsstöd för att de skall kunna utveckla den nödvändiga förmågan hos den offentliga förvaltningen för att genomföra och kontrollera efterlevnaden av gemenskapens regelverk. Sammanlagt har två tredjedelar av de nationella Phare-programmen öronmärkts för institutionell uppbyggnad och tillhörande investeringar. Programplaneringen har påskyndats och nationella årliga stödprogram ser ut att kunna antas mycket tidigare under 2002 än under tidigare år.

Dessutom kommer kommissionen utöver det årliga budgetanslag som bestämdes 1999 för vart och ett av Phare-länderna att anslå upp till 250 miljoner euro från Phare-programmet till förmån för ytterligare insatser för institutionell uppbyggnad 2002. Denna ytterligare finansieringsordning för institutionell uppbyggnad utgör ett erbjudande till kandidatländerna som bör tas till vara och beaktas i programplaneringen före sommaren 2002. Liknande vikt skulle vid behov kunna fästas vid tilldelningen av stöd inför anslutningen för institutionell uppbyggnad när det gäller Malta och Cypern.

Kommissionen kommer tillsammans med kandidatländerna att analysera behovet att fortsätta med ytterligare insatser för institutionell uppbyggnad i samband med programplaneringen 2003. Projekt för institutionell uppbyggnad skulle då kunna fortsätta på platsen i åtminstone tre år till, i enlighet med kommissionens sedvanliga regler för upphandling och utbetalning.

Dessa insatser kompletterar de betydande insatser som varje kandidatland gör, ofta biträdda av Phare och av bilaterala åtgärder från medlemsstaternas, internationella organisationers och internationella finansiella instituts sida.

b) Stärkt uppföljning

Uppföljningsåtgärder har redan vidtagits. Kommissionen överlämnar regelbundet en detaljerad redovisning till rådet i tabell- och rapportform av hur åtaganden som gjorts inom ramen för förhandlingarna har uppfyllts. Dessa gäller även åtaganden att bygga upp en tillräcklig förmåga inom den offentliga förvaltningen.

Kommissionen har inte alltid den nödvändiga sakkunskapen för att bedöma graden av beredskap hos den offentliga förvaltningen i kandidatländerna, eftersom genomförandet i stor utsträckning ankommer på medlemsstaterna. Därför har externa expertgranskningar ("peer reviews") införts på ett antal områden. Dessa granskningar ger kandidatländerna en möjlighet att inbegripa experter från medlemsstaterna och kommissionen i bedömningen av den offentliga förvaltningens förmåga. Sådana granskningar har redan inletts eller övervägs när det gäller finansiella tjänster, rättsliga och inrikes frågor, budget, jordbruk, kärnsäkerhet och miljön. Kommissionen kommer att ge praktiskt stöd i synnerhet genom Byrån för tekniskt bistånd och informationsutbyte (TAIEX) eller genom andra mekanismer (t.ex. SIGMA).

Kommissionen kommer att informera rådet om de externa expertgranskningarna och om eventuella andra åtgärder för att bedöma den offentliga förvaltningens förmåga i kandidatländerna senast under våren 2002. På detta sätt kommer det att bli möjligt att beakta resultatet av dessa åtgärder inom ramen för anslutningsförhandlingarna.

De nämnda granskningarna är emellertid ingen patentlösning. De kompletterar den pågående uppföljningsprocessen och bör användas endast vid behov och då inriktas på de särskilt angelägna områden som anges i de återkommande rapporterna och i förslagen till reviderade partnerskap för anslutningen eller som framkommer under loppet att förhandlingarna.

Dessa åtgärder kommer att bidra till uppföljningen av de åtaganden som kandidatländerna gör i samband med anslutningsförhandlingarna. Kommissionen kommer att lägga fram en rapport om sin handlingsplan, som kommer att inbegripa uppgifter om uppföljningen av dessa åtaganden, inför Europeiska rådets möte i Sevilla i juni 2002.

De återkommande rapporterna för 2002 kommer sedan att innehålla en noggrann genomgång av vad som har gjorts och en undersökning av om kandidatländerna inom de olika delarna av gemenskapens regelverk kommer att kunna ha infört de nödvändiga strukturerna för att kunna genomföra och kontrollera efterlevnaden av regelverket senast vid anslutningen.

c) Den offentliga förvaltningens förmåga efter anslutningen

Medlemsstaterna förväntas se till att den offentliga förvaltningen har förmåga att klara sina uppgifter enligt gemenskapens regelverk allt eftersom det utvecklas. Att bygga upp en offentlig förvaltning med denna förmåga är en process som inte kommer att ta slut i och med att förhandlingarna avslutas, utan den kommer att fortsätta fram till anslutningen och därefter.

Under tiden mellan undertecknandet av ett anslutningsfördrag och de berörda ländernas faktiska anslutning kommer kommissionen att fortsätta att följa utvecklingen när det gäller frågor som identifierats under loppet av anslutningsförhandlingarna. Dessutom kommer kommissionen att följa utvecklingen beträffande ekonomiska frågor som identifierats i samband med bedömningen avseende de ekonomiska kriterierna. Rådet kommer att föreläggas rapporter om detta.

Programmen inför anslutningen kommer att fortsätta under den perioden. För de länder som ansluter sig först kan 2003 förmodas vara det sista året för vilket medel inför anslutningen kommer att programplaneras. Utbildning av offentliganställda tjänstemän kan komma att bli ett av de viktigaste behoven under den perioden. Genomförandet kommer i normala fall att fortsätta i upp till tre år. Övergångsarrangemang för förvaltningen och det slutgiltiga avslutandet av programmen under de första åren efter anslutningen måste fastställas.

För tiden efter anslutningen kommer kommissionen, i egenskap av övervakare av att fördragen efterlevs, att kontrollera hur gemenskapens regelverk genomförs av de nya medlemsstaterna. Den kommer därvid att använda sig av samma mekanismer som tillämpas för de nuvarande medlemsstaterna. Bland dessa mekanismer ingår periodiska rapporter från kommissionen till rådet om tillämpningen av gemenskapsrätten, överträdelseförfaranden samt dialog mellan kommissionen och medlemsstaterna om problem med genomförandet (t.ex. nätverket för problemlösning eller samordningscenter).

Jämförelser med lyckade lösningar på annat håll ("benchmarking") och kollegial påverkan ("peer pressure") används allt mer inom unionen för att utveckla administrativa strukturer som kan samverka och som är sinsemellan förenliga. Kandidatländernas deltagande i gemenskapsprogram och i verksamheten vid gemenskapsorgan bidrar redan nu till en faktiskt integrering av kandidatländerna. Initiativet eEurope, nationella sysselsättningsstrategier och verksamheter med anknytning till Ekonomiska och monetära unionen (EMU) har utvidgats till kandidatländerna genom eEurope plus, den gemensamma bedömningen av sysselsättningspolitiska prioriteringar, som förberedelse för deras deltagande i den europeiska sysselsättningsstrategin, och de ekonomiska programmen inför anslutningen. Kandidatländerna bör fortsätta på denna väg mot integration med EU:s politikområden och mekanismer.

Dessutom kommer de nya medlemsstaterna att ha nytta av eventuella nya mekanismer som kan komma att införas för att effektivisera genomförandet av gemenskapsrätten. Kommissionen har i sin vitbok om styrelseformerna i EU sagt att den 2002 kommer att föreslå partnersamverkan mellan nationella myndigheter för att sprida goda exempel på åtgärder för genomförandet av gemenskapsrätten, utnyttja erfarenheterna från kandidatländerna och främja ökad kunskap om gemenskapsrätten bland nationella domare och andra jurister. Införandet av sådan partnersamverkan mellan medlemsstaterna skulle ge kandidatländerna möjlighet att även efter anslutningen delta i sådana arrangemang. Detta skulle bidra till ett bättre genomförande av gemenskapens regelverk i en utvidgad union.

3. Turkiets strategi inför anslutningen - mot en ny fas

Genomförandet av strategin inför anslutningen, som slogs fast av Europeiska rådet i Helsingfors, är nu på god väg. Senast vid utgången av innevarande år kommer samtliga inslag i denna strategi att ha införts. I följande fas kommer uppmärksamheten att riktas mot mer detaljerade förberedelser som gäller kraven för medlemskap i EU.

I denna nya fas uppmuntras Turkiet att intensifiera och påskynda processen med politiska och ekonomiska reformer i linje med prioriteringarna i partnerskapet för anslutning. Detta innebär krav på ytterligare konstitutionella, lagstiftningsmässiga, administrativa och rättsliga reformer som syftar till en tillnärmning av Turkiet till EU:s normer. Den nyligen antagna konstitutionella reformen och genomförandet av den nya ekonomiska planen är en lovande början på denna process.

Den förstärkta politiska dialogen bör utnyttjas i större utsträckning för att ytterligare stimulera framsteg i nyckelfrågor som prioriteras i partnerskapet för anslutning, exempelvis mänskliga rättigheter, Cypernfrågan och en fredlig lösning av gränstvister.

Det stöd för FN:s generalsekreterares ansträngningar för att finna en samlad lösning på Cypernproblemet som Turkiet givit uttryck för i den politiska dialogen bör nu följas av konkreta insatser från Turkiets sida för att underlätta en lösning.

I fråga om den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken (ESFP) bör Turkiet vara tillmötesgående när det gäller att lösa frågan om sätten för deltagande i beslut om EU-ledda operationer, med tanke på det beslut som skall fattas av Europeiska rådet i Laeken, i enlighet med slutsatserna från Europeiska rådets möte i Nice.

Ett antal förtroendebyggande åtgärder i fråga om relationerna mellan Grekland och Turkiet vidareutvecklas och genomförs för närvarande. Detta bör skapa ett klimat som bidrar till en fredlig lösning av gränstvisterna i enlighet med slutsatserna från Europeiska rådets möte i Helsingfors.

Finansiellt stöd kommer att användas för att hjälpa Turkiet att genomföra prioriteringarna i partnerskapet för anslutning. Turkiet uppmanas att förbättra den offentliga förvaltningens förmåga när det gäller att utforma och förvalta projekt i enlighet med det decentraliserade tillvägagångssätt som tillämpas i samtliga kandidatländer. Kommissionen kommer att utverka råd och bistånd från experter i medlemsstaterna för att stödja Turkiets insatser. På grundval av det ramavtal som enligt avsikt skall ingås mellan EU och Turkiet om Turkiets deltagande i gemenskapsprogram kommer landet att uppmanas att upprätta effektiva strukturer för förvaltningen av dessa program, särskilt på utbildningsområdet.

Slutförandet av förhandlingarna om en utvidgning av tullunionen till att även innefatta områdena offentlig upphandling och offentliga tjänster kommer att prioriteras.

Europeiska rådet i Feira uppmanade kommissionen att rapportera om framstegen i arbetet med att förbereda den analytiska genomgången av regelverket. En rapport har därför bifogats den återkommande rapporten 2001.

På grundval av erfarenheterna hittills och de brister som identifierats i den turkiska lagstiftningen och i de administrativa förberedelserna för medlemskap rekommenderas det nu att en ny fas skall inledas i strategin inför anslutningen. Detta kommer att innebära en detaljerad genomgång av landets lagstiftning och av tidsplanen för anpassningen till gemenskapens regelverk. Under denna fas kommer särskild uppmärksamhet att fästas vid den turkiska offentliga förvaltningens och det turkiska rättsväsendets förmåga att faktiskt genomföra och kontrollera efterlevnaden av gemenskapens regelverk.

EU och Turkiet kommer framdeles att föra en mer detaljerad dialog om kraven på införlivande och genomförande av regelverket samt på kontroll av att det efterlevs, med särskild inriktning på bestämda sektorsfrågor som skall undersökas av den relevanta expertisen inom befintliga forum. Underkommittéerna kommer därför att inrikta sitt arbete på detaljerade prioriteringar när det gäller åtgärder. Turkiska tjänstemän kommer att erhålla ytterligare och mer detaljerad information om specifika delar av gemenskapens regelverk. EU-experter kommer att granska förslag till lagstiftning som bereds i Turkiet. Dessutom kommer TAIEX att anordna seminarier om utvalda frågor.

Turkiet kommer att uppmanas att aktivt bidra till kommissionens databas för tillnärmning av lagstiftning i syfte att möjliggöra en detaljerad och kontinuerlig uppföljning av framstegen.

Det rekommenderas att associeringskommittén EG-Turkiet vid sitt nästa möte skall upprätta en förteckning över de frågor som denna process skall inriktas på samt en sammanträdesplan.

4. Följande steg

a) Att uppfylla anslutningskriterierna

För anslutning krävs att kandidatländerna uppfyller villkoren för medlemskap, dvs. de politiska och ekonomiska kriterierna, och att de har förmåga att påta sig de skyldigheter som ett medlemskap medför. Kommissionen kommer att rekommendera anslutning av ett land om den är övertygad om att landet kommer att kunna uppfylla kriterierna vid anslutning.

De återkommande rapporterna för i år och nuläget i anslutningsförhandlingarna medger inte att kommissionen drar slutsatsen att något av kandidatländerna uppfyller villkoren för anslutning. Med den nuvarande förhandlingstakten och de framsteg som hittills gjorts bör kommissionen emellertid kunna avge rekommendationer om vilka kandidatländer som är redo för anslutning på grundval av de återkommande rapporterna 2002. Bland de tolv länder som förhandlar om medlemskap har tio måldatum för anslutningen som är förenliga med tidsplanen från Göteborg.

De återstående reformerna i varje enskilt land anges i årets återkommande rapporter och i de reviderade partnerskapen för anslutning. I 2002 års återkommande rapporter kommer kommissionen att komplettera sin bedömning av framstegen med genomförandet av dessa återstående reformer och samtidigt att göra en utvärdering av varje lands samlade resultat sedan yttrandena avgavs. Unionen bör således vara beredd att senast i slutet av den danska ordförandeskapsperioden 2002 slutföra anslutningsförhandlingarna med de länder som uppfyller de nödvändiga villkoren och med sikte på anslutning av dessa länder 2004.

b) De första anslutningarna

Slutförandet av anslutningsförhandlingarna kommer att konkretiseras genom ett anslutningsfördrag, i vilket resultaten av de separata anslutningskonferenserna sammanförs, antagligen i ett och samma rättsliga instrument såsom vid tidigare anslutningar. Utformningen av de rättsliga texterna kräver en teknisk beredning, vilken redan har inletts.

I samband med den senaste utvidgningen bestod detta instrument av ett kort fördrag och en omfattande anslutningsakt som huvudsakligen gällde den tekniska anpassning av sekundärlagstiftningen som krävdes för anslutning av de fyra då berörda kandidatländerna. Instrumentet innehöll då även en bestämmelse om anpassning av anslutningsfördraget för det fall att ett kandidatland inte skulle komma att ratificera det; därmed kunde fördraget träda i kraft trots att Norge förkastade fördraget.

Arbetet med nästa anslutningsfördrag bör inledas under första halvåret 2002 inom rådet och inom ramen för anslutningskonferenserna. Kommissionen kommer att bistå genom att lägga fram de nödvändiga tekniska förslagen. Vidare kommer den att fastställa vilka delar av gemenskapens regelverk som kräver tekniska anpassningar och dessutom att tillhandahålla rådet med en förteckning över alla dessa anpassningar, med beaktande av de uppgifter som samlats in från de olika kandidatländerna.

Från unionens sida måste utvidgningen godkännas av rådet och Europaparlamentet, med beaktande av det slutliga yttrande som kommissionen kommer att lägga fram om resultatet av förhandlingarna. Det fördrag som blir resultatet av anslutningsförhandlingarna kommer sedan formellt att undertecknas av de berörda parterna (medlemsstaterna och kandidatländerna) och överlämnas för ratificering av de fördragsslutande staterna i enlighet med deras konstitutionella bestämmelser.

c) Andra kandidatländer som förhandlar om medlemskap - mot en uppdaterad färdplan

För de förhandlande kandidatländer som inte kommer att omfattas av den första anslutningen kommer kommissionen att fortsätta att ge ut återkommande rapporter fram till dess att länderna kommit så långt i sina förberedelser totalt sett att de kan uppfylla kriterierna för anslutning. Europeiska unionen kommer att fortsätta att ge sitt fulla stöd till medlemskapsförberedelserna i dessa kandidatländer.

Förhandlingarna med dessa länder kommer att fortsätta på grundval av de principer som väglett anslutningsprocessen från början. Det bör vara möjligt att öppna samtliga 29 förhandlingskapitel som rör gemenskapens regelverk nästa år, under förutsättning att kandidaterna nått tillräckligt långt i förberedelsearbetet.

I 2002 års strategidokument för utvidgningen kommer kommissionen att lägga fram en uppdaterad färdplan och vid behov även en reviderad strategi inför anslutningen för vissa kandidatländer, med beaktande av framstegen under nästa år och slutsatserna från Europeiska rådet i Göteborg.

IV. Slutsatser

I ljuset av det ovan anförda rekommenderar Europeiska kommissionen Europeiska rådet att dra sina slutsatser på grundval av följande:

1) De återkommande rapporterna visar att samtliga länder som nu förhandlar om medlemskap har gjort betydande framsteg under det senaste året när det gäller att uppfylla anslutningskriterierna, vilket tillsammans med färdplanen har möjliggjort påtagliga framsteg i förhandlingarna.

2) Principerna för processen förblir oförändrade. Europeiska rådet i Berlin har tydligt angivit ramarna för de finansiella aspekterna av utvidgningen. Dessa ramar utgör en tillräcklig grundval för anslutning av upp till tio nya medlemsstater 2004. Europeiska rådet i Nice fastställde ramarna för den institutionella reform som behövs för en utvidgning. Förhandlingarna förs på grundval av det gällande regelverket och kommer att slutföras med de kandidatländer som uppfyller kriterierna för medlemskap, med tillämpning av principen om egna förtjänster och möjlighet att komma ikapp. Dessa är de nödvändiga och tillräckliga villkor som slogs fast i starten för slutförandet av de första anslutningarna.

3) I detta syfte bör färdplanen följas enligt planerna. EU kommer nu att behöva fastställa gemensamma ståndpunkter för de återstående kapitlen. Kommissionen kommer att se till att rådet kan behandla finansiella frågor inom en gemensam ram i början av 2002 och kommer vidare att lägga fram förslag för rådet inom områdena jordbruk, regionalpolitik och budget på grundval av det gällande regelverket och de principer som ingår i Berlinöverenskommelsen. Anslutningsförhandlingarna kan avslutas oberoende av beslut om EU:s finansiering efter 2006.

4) De återkommande rapporterna för i år och nuläget i anslutningsförhandlingarna medger inte att kommissionen drar slutsatsen att något av kandidatländerna uppfyller villkoren för anslutning. Med den nuvarande förhandlingstakten och de framsteg som hittills gjorts bör kommissionen emellertid kunna avge rekommendationer om vilka kandidatländer som är redo för anslutning på grundval av de återkommande rapporterna 2002. Bland de tolv länder som förhandlar om medlemskap har tio måldatum för anslutningen som är förenliga med tidsplanen från Göteborg. Unionen bör således vara beredd att senast i slutet av den danska ordförandeskapsperioden 2002 slutföra anslutningsförhandlingarna med de länder som uppfyller de nödvändiga villkoren och med sikte på anslutning av dessa länder 2004. De nödvändiga administrativa förberedelserna inom institutionerna pågår redan nu och bör fortsätta.

5) Kommissionen kommer inom ramen för en handlingsplan att senast i början av 2002 tillsammans med varje kandidatland analysera dessa länders pågående insatser för institutionell uppbyggnad och, vid behov, deras avsikter att stärka insatserna med hjälp av den ytterligare finansieringsordningen för institutionell uppbyggnad. Kommissionen kommer att informera rådet om uppföljningsåtgärder, inbegripet externa expertutvärderingar, senast våren 2002, så att dessa kan behandlas inom ramen för anslutningsförhandlingarna. Inför Europeiska rådets möte i Sevilla i juni 2002 kommer kommissionen att lägga fram en rapport om sin handlingsplan, även om uppföljningen av de åtaganden som kandidatländerna gjort under förhandlingarnas gång. De återkommande rapporterna år 2002 kommer att innehålla en genomgång av huruvida kandidatländerna vid anslutningen kommer att ha en offentlig förvaltning med behövlig förmåga att genomföra och kontrollera efterlevnaden av gemenskapens regelverk.

6) Förhandlingarna med de länder som inte kommer att omfattas av de första anslutningarna kommer att fortsätta på grundval av de principer som väglett anslutningsprocessen från början. Det bör vara möjligt att nästa år öppna de 29 förhandlingskapitel som rör gemenskapens regelverk, om kandidatländerna hunnit tillräckligt långt i sina förberedelser. I 2002 års strategidokument för utvidgningen kommer kommissionen att lägga fram en uppdaterad färdplan och vid behov även en reviderad strategi inför anslutningen för vissa kandidatländer, med beaktande av framstegen under nästa år och slutsatserna från Europeiska rådet i Göteborg.

7) Alla kandidatländer bör i största möjliga utsträckning delta i Lissabon-processen. Kandidatländerna kommer att delta i diskussionen om Europas framtid och i det konvent som kommer att förbereda nästa regeringskonferens.

8) De parter som deltar i arbetet för att lösa Cypernproblemet bör till fullo utnyttja tillfället att nå en lösning innan anslutningsförhandlingarna avslutas. Under förutsättning att det finns tillräcklig politisk vilja kan en lösning som beaktar respektive parts intressen nås genom den process som pågår inom FN:s ram. Det är särskilt viktigt att de turkcypriotiska ledarna åter deltar i FN-processen. Bestämmelserna i en politisk lösning kan införlivas i arrangemangen för Cyperns anslutning till EU i linje med de principer som EU bygger på. I enlighet med Europeiska rådets beslut i Helsingfors kommer rådet emellertid, om en lösning inte uppnåtts när anslutningsförhandlingarna slutförs, att fatta sitt beslut om anslutning utan att en lösning utgör något villkor, i enlighet med slutsatserna från Europeiska rådets möte i Helsingfors.

9) Senast vid utgången av innevarande år kommer samtliga inslag i strategin inför anslutningen av Turkiet, om vilken Europeiska rådet i Helsingfors fattade beslut, att ha införts. Strategin bör nu gå över till en ny, mer intensiv fas som innefattar en detaljerad genomgång av Turkiets lagstiftning och förberedelse av anpassningen till gemenskapens regelverk. Turkiet uppmanas att fortsätta den politiska och ekonomiska reformprocessen i syfte att göra ytterligare framsteg i riktning mot uppfyllandet av Köpenhamnskriterierna och prioriteringarna i partnerskapet för anslutning. På kort sikt fästs särskild vikt vid förbättring av respekten för de mänskliga rättigheterna i praktiken och vid skapandet av förutsättningar för ekonomisk stabilitet och tillväxt. Turkiet bör visa tillmötesgående i arbetet för att nå en lösning på Cypern