Yttrande om gemenskapens åtgärdsprogram för förebyggande av aids och andra överförbara sjukdomar inom ramen för åtgärder på folkhälsoområdet () (96/C 100/07)

Den 28 november 1994 beslöt rådet att i enlighet med artikel 198c i EG-fördraget rådfråga Regionkommittén om ovannämnda åtgärdsprogram.

Utskott 8 "Ekonomisk och social sammanhållning, socialpolitik, folkhälsa" som var ansvarigt för kommitténs förberedande arbete antog sitt yttrande den 16 mars 1995. Föredragande var Luigi Sileoni.

Vid sin 7:e plenarsession den 20-21 april 1995 (sammanträdet den 21 april 1995) antog Regionkommittén följande yttrande.

1. Allmänna kommentarer

1.1. Regionkommittén ser positivt på möjligheten att inom ramen för artiklarna 3 o) och 129 i fördraget ytterligare en gång kunna kommentera förslaget om gemenskapens åtgärdsprogram för att förebygga aids och vissa andra överförbara sjukdomar (1995-1999). Detta gjorde kommittén även när det gäller det föregående programmet, i sitt yttrande av den 17 maj 1994 (CdR 44/94).

1.2. Kommittén noterar att kommissionen har tagit hänsyn till flera av kraven som framställdes i ovannämnda yttrande och då särskilt när det gäller att utvidga programmet, att införa aids-information i skolutbildningen, att förstärka säkerhetskontrollerna vid blodtransfusioner och att främja egna blodbanker samt att utnyttja samordningsvinster mellan olika forskningscentra. Kommittén beklagar dock att dess yttrande inte finns bland referenserna i den rättsliga grunden till finansieringsplanen.

1.3. Kommittén upprepar att man ser positivt på femårsprogrammet (1995-1999) och att andra överförbara sjukdomar tagits med, samtidigt som man betonar hiv:s särställning och behovet av fortsatt prioritering av detta virus.

1.4. Kommittén påpekar än en gång behovet av ett omfattande folkhälsoprogram inom gemenskapen med syfte att samordna de olika specifika programmen, till exempel aids-programmet, och att säkerställa ökad överensstämmelse mellan de olika programmen. Ett vittomfattande program skulle också göra det möjligt att uppfylla artikel 129 i fördraget, där det sägs att hälsovården skall utgöra en beståndsdel i gemenskapspolitiken.

1.5. Kommittén anser att en förvaltningskommitté bör inrättas istället för en rådgivande kommitté och betonar att en förvaltningskommitté skulle omfatta representanter från lokala och regionala myndigheter. Dessutom beklagar kommittén att dessa myndigheter inte omnämns bland de andra deltagarna i de rådgivande, medverkande och uppföljande organen. I detta sammanhang uppmanar kommittén kommissionen att i högre grad stödja medlemsstaterna när det gäller att inrätta nationella samordningskommittéer, där de inte redan finns. Dessa kommittéer, där alla intresserade parter skall ingå - inklusive lokala och regionala parter - skall garantera att subsidiaritetsprincipen verkligen tillämpas vid varje åtgärd.

1.6. Kommittén anser att utvärderingsåtgärderna utgör mycket viktiga delar i programmet och stöder dem till fullo.

2. Särskilda kommentarer

Kommittén har följande kommentarer när det gäller de åtgärder och insatser som anges i programmet.

2.1. Åtgärder för barn och ungdomar

Skolorna måste uppträda som medlare mellan ungdomar, personal och familjer, och engagera dem i förebyggande åtgärder. Aktivt deltagande är en av de faktorer som bidrar till att de förebyggande åtgärderna har framgång.

"Peer education" (ungdom lär ungdom) måste också utvecklas för att ungdomarna skall kunna bidra till att en "förebyggande attityd" skapas och för att lämpliga utvärderingsmetoder skall kunna användas när det gäller de förebyggande programmen.

2.2. Att förebygga hiv och sexuellt överförbara sjukdomar

Uttrycket "personer med högriskbeteende" är att föredra framför "högriskgrupper" eftersom det senare kan tolkas som om det bara rörde sig om vissa särskilda befolkningsgrupper och inte innefattar personer med högriskbeteende.

Därför bör förebyggande kampanjer inriktas mot att minska spridningen av infektioner bland personer med högriskbeteende. Detta bör ske genom att man koncentrerar sig på infektionsfasen (hiv-negativa personer med högriskbeteende) eller på överföringsfasen (hiv-positiva personer).

När det gäller de förebyggande åtgärderna bör man försöka förändra beteendemönster, och dessa åtgärder bör avse befolkningen i allmänhet, men de bör också vara särskilt inriktade.

De framtida åtgärderna bör omfatta:

1. Informations- och/eller utbildningskampanjer.

2. Klinisk övervakning av hiv-positiva personer som direkt och aktivt bör delta i utbildningsprogram.

Utöver lämplig information bör utbildningskampanjerna även omfatta psykologiska delar med syfte att förmå riskutsatta personer att förändra sitt beteende.

Dessa avsnitt skall utveckla insikten om riskerna och skapa lämpliga förebyggande åtgärder genom att uppmuntra till förebyggande vanor (användning av kondomer och engångssprutor och rengöring av sprutor).

Åtgärder för att öka information, upplysning och stöd till kvinnor i allmänhet bör planeras för att upptäcka smitta i tid och underlätta för dem att komma i kontakt med social- och sjukvård så snabbt som möjligt. Dessa problem förvärras naturligtvis av risken att bli diskriminerad.

Vi beklagar att det saknas specifika förebyggande åtgärder för homosexuella och bisexuella män.

2.3. Säkerhet vid blodtransfusioner och egna blodbanker

Utan att ha några särskilda synpunkter på kommissionens meddelande om säkerhet vid blodtransfusioner och egna blodbanker (KOM(94) 652 slutlig) anser kommittén att det är viktigt att uppmuntra blodgivare att regelbundet lämna blod och att man utnyttjar stränga urvalskriterier vid val av blodgivare. Dessa kriterier bör delvis grundas på analyser av beteendemönster för att utesluta personer med högriskbeteende som skulle kunna överföra infektioner. Det är också viktigt att undvika att tillfälliga blodgivare lämnar blod i så kallade blodbussar.

2.4. Hälsovård och psykologi

De personer som upptäcker att de infekterats av hiv behöver stöd och detta kan komma från hälsovården, deras familjer och den sociala miljön. Det kliniska förloppet framkallar av sig självt nya psykosociala behov eller intensifierar de redan existerande behoven.

Kommittén betonar de lokala myndigheternas avgörande betydelse när det gäller förebyggande åtgärder (och då avses även indirekt förebyggande åtgärder) och främjande av hälsovården. Detta är centralt i samband med ett aktivt partnerskap mellan nationell hälso- och sjukvård och icke-statliga organisationer.

Därför är det nödvändigt att uppmuntra den allmänna sjuk- och hälsovårdens och de icke-statliga organisationernas psykosociala stödåtgärder för hiv-positiva personer och deras familjer. Dessa åtgärder bör omfatta individuell rådgivning, telefonjourer med medicinsk och psykologisk hjälp och rättsligt och socialt stöd.

Finansiella medel bör avsättas för utbildningsprogram i rådgivningsfrågor för personal inom hälso- och sjukvård och icke-statliga organisationer.

Slutligen måste finansiella medel öronmärkas för projekt som syftar till att hjälpa hiv-positiva eller deras partner att få arbete eller att stödja familjer där de medicinska omständigheterna har gjort det omöjligt att arbeta normalt.

2.5. Att motverka diskriminering

All slags diskriminering är en bidragande faktor till ojämlikhet inom hälsoområdet. Praktiska åtgärder bör vidtas inom detta område, till exempel specialistutbildning, för att ta sig an behoven hos de personer som gång på gång utsätts för fördomar och diskriminering.

Bryssel den 21 april 1995.

Regionkommitténs ordförande

Jacques BLANC

() EGT nr C 333, 29. 11. 1994, s. 34.