RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET OM TILLÄMPNINGEN AV DIREKTIV 92/51/EEG ENLIGT ARTIKEL 18 I DIREKTIV 92/51/EEG

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

I. INLEDNING

II. SAMMANFATTNING

III BAKGRUND

IV ALLMÄNNA KOMMENTARER

A Arbetet med införlivandet

B Tillämpning

1. Inledning

2. Rapporteringsperioden 1995-1996

3. Slutsats

4. Rapporteringsperioden 1997-1998

5. Slutsats

C Statistik

V KOMMENTARER TILL DIREKTIVETS ARTIKLAR

VI KOMMENTARER YRKESVIS

A. Offentlig tjänst

B. Lärare

C. Socialarbetare

D. Yrken inom hälso- och sjukvård

1. Allmänt

2. Begränsningar för erkännande av examensbevis

a) Verksamhet som är förbehållen vissa yrken

b) Yrken som i två medlemsstater är skenbart lika men som omfattar olika verksamhetsområden

c) Yrken på olika nivåer

d) Begränsningar som skapats genom andra direktiv (till exempel sjuksköterskor med specialistkompetens)

3. Problem

a) Underlåtenhet att införliva direktiv

b) Felaktig tillämpning

4. Slutsatser

a) Medlemsstaternas inbördes beroende

b) Särskilda förhållanden för yrkesverksamma inom hälso- och sjukvård

E. Yrken inom transport

F. Yrken inom turistsektorn

1. Reseledare

2. Turistguider

a) Introduktion

b) Rättspraxis för "turistguider"

c) Etablering - Tjänster

3. Begränsningar i verksamhetsområdet för två yrken: reseledare och turistguider

4. Slutsatser

G. Yrken inom idrotten

1. Den fria rörligheten för löntagare och etableringsfriheten

2. Tillhandahållande av tjänster

VII SAMORDNINGSGRUPPEN

A. Möten och rapporter

B. Uppförandekod som godkänts av samordningsgruppen för den generella ordningen för erkännande av behörighetsgivande högre utbildning

C. Administrativt samarbete mellan medlemsstaterna

VIII.SPRÅKKRAV

IX. TILLFÄLLIGT TILLHANDAHÅLLANDE AV TJÄNSTER

X SLUTSATSER

BILAGA I

I. MEDLEMSSTATERNAS KOMMENTARER

A. Belgien

B. Danmark

1) Komplicerade regler

2) Den generella ordningen

3) Särskilda kommentarer

a) Frankrike: idrottsinstruktörer

b) Österrike : skidlärare och bergsguider

c) Yrken inom idrotten

C) Nederländerna

D) Österrike

E) Portugal

F) Förenade kungariket

G) Finland

H) Liechtenstein

I) Tyskland

BILAGA II

I. INLEDNING

1. Rådets direktiv 92/51/EEG [1] antogs som ett komplement till direktiv 89/48/EEG om en generell ordning för erkännande av examensbevis över behörighetsgivande högre utbildning som omfattar minst tre års studier, för att utvidga denna ordning till att även omfatta andra utbildningsnivåer.

[1] EGT L 209, 24.7.1992, s. 25.

2. Grundprincipen är densamma [2], nämligen att en person som är kvalificerad att utöva ett yrke i en medlemsstat också förutsätts vara kvalificerad att utöva yrket i en annan medlemsstat. Om utbildningen inte är samordnad [3] finns det fortfarande, precis som enligt direktiv 89/48, en möjlighet för medlemsstaterna att under iakttagande av de särskilda reglerna för förfarandet kräva kompletteringsåtgärder om skillnaderna är stora mellan utbildningarna. Detta direktiv är däremot mer komplext eftersom det täcker flera utbildningar; det handlar nu t.ex. om tre huvudkvalifikationsnivåer, med fastställda regler för jämställande av dessa, och att atypisk utbildning i förhållande till den första ordningen måste omfattas.

[2] Den kompletterande generella ordningen skall "bygga på samma principer" och innehåller "i tillämpliga delar (...) samma regler som den först införda generella ordningen" (punkt 5 i ingressen till direktivet). (Samtliga citat, här och i det följande, från direktiv 92/51/EEG är en inofficiell översättning

[3] "Vad gäller de yrken för vilkas utövande gemenskapen inte har fastställt någon lägsta kvalifikationsnivå, förbehåller sig medlemsstaterna rätten att fastställa en sådan nivå i syfte att garantera kvaliteten på de tjänster som tillhandahålls inom deras territorier" (punkt 2 i ingressen).

3. I artikel 18 i direktivet anges att en lägesrapport om tillämpningen skall läggas fram senast fem år efter den tidsfrist som fastställts för direktivets införlivande [4].

[4] 18 juni 1994

4. I föreliggande rapport ges först en beskrivning av bakgrunden till direktivet följt av en redogörelse för införlivandet och statistik över tillämpningen. Därefter kommenteras de enskilda artiklarna närmare och hur direktivet har tillämpats för de viktigaste yrkesgrupperna som sorterar under direktivet. En sammanfattning ges också av arbetet i den samordningsgrupp som ansvarar för införlivandet av direktivet. Två viktiga frågor som rör språkkrav och tillhandahållande av tjänster behandlas också. I slutsatserna framförs till sist några synpunkter som vägledning inför framtiden.

II. SAMMANFATTNING

5. Antagandet av direktiv 92/51/EEG innebar en omfattande fas i införlivandet av den generella ordningen. Genom detta direktiv skulle den generella ordningen utvidgas till att gälla för ett nytt, stort område med en mängd sinsemellan mycket olika yrken. Antalet yrken, avvikelserna mellan dessa yrkesutbildningar i de olika medlemsstaterna och "jämställandemöjligheterna" mellan detta direktiv och direktivet om den första generella ordningen har inneburit nya och svåra uppgifter för medlemsstaterna när ömsesidigt erkännande skulle tillämpas på dessa yrkeskvalifikationer.

6. I många medlemsstater försenades införlivandet av direktivet kraftigt. En del förseningar blev så omfattande och utdragna att direktivet under flera år inte hade någon verkan alls för samtliga dessa yrken i en hel medlemsstat. I andra medlemsstater har det rört sig om enstaka förseningar i mer specifika fall, ofta därför att man har genomfört direktivet yrke för yrke, vilket dock sammantaget har medfört betydande förseningar i tillämpningen. De flesta av dessa problem är nu emellertid lösta och utsikterna för att direktivet skall tillämpas mer utbrett och effektivt ter sig bättre.

7. Efter hand har det börjat komma in mer statistik med uppgifter om graden av rörlighet och vilka yrken som berörs mest, vilket främst är yrken på området för sjötransporter och yrken inom hälso- och sjukvård. Lärare och ingenjörer flyttar mest inom ramen för den generella ordningen i sin helhet. Ett nytt, stort steg framåt kommer att tas när det tredje direktivet om den generella ordningen - direktiv 1999/42/EG [5] - har genomförts år 2001.

[5] Europaparlamentets och rådets direktiv 1999/42/EG av den 7 juni 1999 om införande av en ordning för erkännande av kvalifikationer för de former av yrkesverksamhet som omfattas av direktiven om liberalisering och övergångsåtgärder samt om komplettering av den allmänna ordningen för erkännande av kvalifikationer, EGT L 201, 31.7.1999.

8. Erfarenheterna från tillämpningen av direktivet har hjälpt till att klargöra några viktiga frågor. Fortfarande finns exempelvis en lucka i lagstiftningen som fylls av fördragsreglerna enligt domstolens tolkning. Detta gäller fall som varken sorterar under ett sektorsdirektiv eller den generella ordningen, t.ex. sjuksköterskor med specialistkompetens som ansöker om erkännande i en medlemsstat där det bara finns en yrkeskvalifikation för sjuksköterskor inom allmän hälso- och sjukvård. Det återstår fortfarande några problem när det gäller erkännande enligt jämställandereglerna i direktivet, enligt vilka medlemsstater som tillämpar de kvalifikationsnivåer som fastställs enligt direktiv 89/48 skall erkänna andra medlemsstaters kvalifikationsnivåer som fastställs enligt direktiv 92/51. Ytterligare klargöranden väntas också inom kort från domstolen beträffande språkkrav och kommissionen har även arbetat vidare med de frågor som rör läkarintyg.

9. Det råder fortfarande vissa frågetecken kring tillämpningen av artikel 14, enligt vilken det finns möjlighet att göra undantag från principen att den sökande kan välja vilken typ av kompletteringsåtgärd som skall tillämpas om det är stora skillnader mellan yrkesutövarens kvalifikationer och kraven som ställs i den medlemsstat dit vederbörande tänker flytta. Det har ännu inte förekommit så många sådana tillämpningar och än så länge är det nästan bara tillfälliga undantag som har medgivits. Det mest kontroversiella fallet gäller erkännande av behörighet som skidinstruktör, vilket är en fråga som skall granskas närmare under de kommande månaderna. Under de senaste månaderna har på Frankrikes begäran permanenta undantag medgivits för bergsguider och grottforskningsinstruktörer. Tillfälliga undantag, som gäller fram till och med den 31 juli 2000, har medgivits för Österrike och Frankrike för olika skidinstruktörsyrken, för dykinstruktörer och fallskärmsinstruktörer. Erkännande av skidinstruktörer behandlas vidare i en serie ad hoc-möten, särskilt utformade för att underlätta utbyte av information, förklaring av åsikter och för att kunna komma fram till ett brett avtal avseende villkoren för den fria rörligheten. Mot bakgrund av den erfarenhet man nu har kan det komma att krävas mer tid, så att varje begäran om undantag som framställs framgent genomgår en omfattande granskning och samråd.

10. Uppdateringen av direktivet har kritiserats för att vara alltför tidskrävande och arbetsintensiv. Trots att denna fråga otvivelaktigt är mycket svår, måste olika lösningar undersökas så att förfarandet kan förenklas.

11. Tillämpningen av direktiv 92/51 har även haft vissa effekter på turismbranschen. Många diskussioner och ett antal rättsliga förfaranden har förekommit vad gäller lokala kvalifikationer och krav på behörighet för turistguider och reseledare. Utvecklingen på detta och därmed sammanhängande områden samt det nya direktivförslaget om elektronisk handel har lett till en rad diskussioner kring behovet av såväl större rättslig klarhet och säkerhet som regler som är anpassade till moderna marknadskrav när det gäller tillhandahållande av tjänster över gränserna i motsats till etablering på plats.

12. Tillämpningen av direktiven om den generella ordningen har också lett till att vissa andra frågor har tagits upp, t.ex. gemenskapsrättens roll när det gäller rekrytering och utövande av särskilda yrken inom den offentliga sektorn, allmän rekrytering på grundval av en viss kvalifikationsnivå och tillämpningen av uttagningsprov.

13. Samordningsgruppens arbete har utökats till att även omfatta direktiv 92/51 och gruppens värdefulla arbete har fått fortsatt ökad betydelse, särskilt i och med antagandet av uppförandekoden som gruppen har godkänt för samordningen i samband med erkännande av examensbevis inom den generella ordningen. Med tanke på den omfattning som kommissionens arbete överlag har fått på senare tid i samband med ömsesidigt erkännande, överväger gruppen att stärka samordnarnas roll under informations- och åsiktsutbytet för att på så sätt ge stöd vid beslutsfattandet i dessa frågor.

III BAKGRUND

14. Det första direktivet om den generella ordningen (89/48) avser endast behörighetsgivande högre utbildning som omfattar minst tre års studier. Det visade sig att denna ordning behövde kompletteras med ett direktiv för kortare utbildning och utbildning på andra nivåer.

15. Kommissionens första förslag, som lades fram den 8 augusti 1989, gällde därför två utbildningsnivåer, nämligen

- gymnasial utbildning eller yrkeserfarenhet (bevis på gymnasiegrundad yrkesutbildning), och

- kort postgymnasial utbildning (examensbevis).

16. Detta förslag omfattade erkännande inom varje nivå och mellan nivåerna 2 och 3 (dvs. examensbevis enligt direktiv 89/48 omfattande minst tre års studier och examensbevis för kort postgymnasial utbildning) samt mellan nivåerna 1 och 2 (dvs. bevis på gymnasiegrundad yrkesutbildning och examensbevis över kort postgymnasial utbildning).

17. Dessutom ingick bestämmelser om erkännande av yrkeserfarenhet på nivå 1 (bevis på gymnasiegrundad yrkesutbildning).

18. I det ändrade förslaget, som lades fram den 8 augusti 1990, ingick i stort sett de ändringsförslag som parlamentet hade antagit den 17 maj 1990. De viktigaste ändringarna var i korthet följande: Examensbeviset utvidgades till att även gälla utbildningar vars verkliga nivå är jämförbar med nivån för den motsvarande korta högre utbildningen, även om denna utbildning inte betraktas som högre utbildning i ursprungsmedlemsstaten. Beträffande bevis på gymnasiegrundad yrkesutbildning fastställdes att utbildningarna kan äga rum växelvis vid en utbildningsinrättning och på ett företag. När en utbildning är längre än fyra år i värdmedlemsstaten sattes dessutom en övre gräns för möjligheterna till jämställande mellan nivå 2 och nivå 3, för att undvika problem vid tillämpningen av denna ordning. Dessutom infördes en möjlighet att välja mellan ett lämplighetsprov och en anpassningstid i kategorin för bevis på gymnasiegrundad yrkesutbildning.

19. Två nya begrepp infördes i rådet, nämligen dels ett kompetensbevis för mycket korta utbildningar där reglerna för erkännande och kompletteringsåtgärderna som införts för examensbevis och bevis på gymnasiegrundad yrkesutbildning skulle ha blivit alldeles för ohanterliga, dels reglerad utbildning, som genom undantaget från det krav på två års yrkeserfarenhet som normalt ställs när yrket inte är reglerat skapar en bättre balans mellan medlemsstater där yrken är reglerade och medlemsstater där regleringen endast gäller utbildningen [6].

[6] Enligt kommissionens redogörelse i meddelandet av den 5 mars 1992 till parlamentet om rådets gemensamma ståndpunkt.

20. Eftersom rådets gemensamma ståndpunkt avspeglade parlamentets yttrande beslutade parlamentet [7] att inte lägga fram några ändringsförslag vid andra behandlingen. Direktivet antogs därför den 18 juni 1992.

[7] Dok. PE 200.275.

IV ALLMÄNNA KOMMENTARER

A Arbetet med införlivandet

21. Direktivet, som skulle ha genomförts senast den 18 juni 1994, har nu införlivats i alla medlemsstaters lagstiftning [8]. I vissa medlemsstater hölls inte tidsfristen på två år enligt artikel 16, vilket har lett till att erfarenheterna av tillämpningen begränsas i motsvarande grad. I Spanien försenades införlivandet med omkring ett år, i Irland med två år, i Portugal och Förenade kungariket med två och ett halvt år, i Belgien med tre år och i Grekland uppgick förseningen till fyra år. Kommissionen inledde därför överträdelseförfaranden.

[8] Med förbehåll för att det införlivas i lagstiftningen yrke för yrke.

B Tillämpning

1. Inledning

22. Enligt artikel 18 i direktiv 92/51/EEG är medlemsstaterna skyldiga att lämna statistiska uppgifter till kommissionen om hur många examensbevis som erkänts under den tvååriga rapporteringsperioden. Även en skriftlig rapport med tonvikten lagd på huvudfrågorna och eventuella problem vid införlivandet av direktivet skall lämnas. Nedanstående sammanställning avser tillämpningen av direktiv 92/51/EEG under perioden 1995 t.o.m. 1998 och har inte gjorts för tiden före detta datum, eftersom mycket litet information var tillgänglig då. Sammanställningen omfattar även uppgifter från EES-länderna [9] mot bakgrund av ändringarna till EES-avtalet som innebär att direktiven även är tillämpliga i EES.

[9] Island erkände inte några examensbevis inom ramen för direktiv 92/51/EEG.

2. Rapporteringsperioden 1995-1996

23. De uppgifter som ges i denna del av rapporten kommer huvudsakligen från de nordeuropeiska medlemsstaterna (Danmark, Tyskland, Österrike, Nederländerna, Sverige, Finland och Förenade kungariket) samt från Italien. Av EES-länderna är det bara Liechtenstein som har sänt in statistik.

24. De sydeuropeiska medlemsstaterna har av olika skäl inte sänt in uppgifter till kommissionen (nyligen eller pågående införlivande - Portugal, Spanien, Grekland; endast liten rörlighet - Frankrike; inga uppgifter tillgängliga - Irland, Luxemburg; inga ansökningar - Belgien). Nedan ges en översikt över tillgängliga siffror som visar att den fria rörligheten främst har skett mellan de nordliga medlemsstaterna och mellan dessa stater och Italien.

25.

Yrken som främst berörs av den fria rörligheten inom ramen för direktivet

Sjukgymnaster (flyttar till Tyskland)

Sjömansyrken (flyttar till Danmark, Sverige, Förenade kungariket och Tyskland);

Sjuksköterskor med specialistkompetens (flyttar till Österrike och Tyskland);

Barnskötare/förskollärare (flyttar till Österrike);

Massörer (flyttar till Italien);

Röntgensjuksköterskor (flyttar till Italien);

26.

Stater som främst har erkänt diplom // Ursprungsstater

Tyskland 767 // Nederländerna, Förenade kungariket

Österrike 164 // Tyskland

Förenade kungariket 106 // Nederländerna

Danmark 76 // Sverige

Italien 25 // Tyskland

Sverige 21 // Danmark, Norge, Finland och Island

Liechtenstein 8 // Tyskland

Nederländerna 7 // Belgien

Finland 4 // För få uppgifter för att man skall kunna dra några slutsatser.

27. Tyskland uppvisar de avgjort högsta siffrorna för erkända examensbevis (767) och dessa examensbevis kommer i första hand från Nederländerna (288 examensbevis för sjukgymnaster och 102 examensbevis för sjömansyrken) och Förenade kungariket (52/64 brittiska examensbevis gällde sjömansyrken). I Nederländerna erkändes däremot knappast några examensbevis alls (7). I Österrike, som kom på andra plats, erkändes 164 utländska examensbevis, vilket var betydligt färre än i Tyskland; flertalet av dessa var tyska barnskötare/förskollärare (Kindergärtner/in) och sjuksköterskor med specialistkompetens (Pflegenhelfer). På tredje plats kommer Förenade kungariket, där man i huvudsak har erkänt nederländska examensbevis i sjömansyrken. I Danmark, som var en större importör än exportör, erkändes främst svenska examensbevis och även här i sjömansyrken (matros, motormand och skibassistent), medan de examensbevis som erkänts i Sverige (21) i huvudsak kommer från de nordiska länderna (främst Danmark, följt av Norge, Finland och Island) och även här i sjömansyrken.

28. Nederländerna och Finland behövde erkänna betydligt färre examensbevis delvis därför att det inte är så många yrken som är reglerade i dessa länder.

29.

Stater varifrån innehavare av examensbevis har flyttat // Till

Nederländerna 574 // Förenade kungariket, Tyskland

Tyskland 171 // Österrike

Sverige 78 // Danmark

Förenade kungariket 64 // Tyskland

Österrike 55 // Tyskland

Danmark 29 // Tyskland

Finland 29 // Tyskland

Italien 20 // Tyskland

Liechtenstein 1 // Tyskland

30. Den största exportören av examensbevis inom ramen för det andra direktivet är Nederländerna (574) och dessa examensbevis har i huvudsak erkänts i Förenade kungariket och Tyskland. Tyskland är den största importören och den näst största exportören (171) och tyska examensbevis har främst erkänts i Österrike. Svenska examensbevis i sjömansyrken har huvudsakligen erkänts i Danmark. Förenade kungariket (64) exporterar främst till Tyskland när det gäller sjömansyrken; Österrike (55) exporterar flest sjukgymnaster till Tyskland och Danmark (29) exporterar mest till Tyskland.

31. Dessa absoluta tal skall naturligtvis ses mot bakgrund av de nationella populationerna för dessa yrken i de olika medlemsstaterna.

3. Slutsats

32. Vad beträffar sjömanssektorn flyttar yrkesutövarna över gränserna åt båda håll, dvs. från Nederländerna, Sverige och Förenade kungariket till Danmark, Sverige, Förenade kungariket och Tyskland.

33. Barnskötare/förskollärare och sjuksköterskor med specialistkompetens tenderar däremot att flytta i en riktning, från Tyskland till Österrike. Detsamma gäller sjukgymnaster, som främst flyttar från Nederländerna till Tyskland. Ett mindre antal massörer och röntgensjuksköterskor har flyttat till Italien.

4. Rapporteringsperioden 1997-1998

34. Det blev uppenbart att för denna period var det hälso- och sjukvårdsyrkena samt sjömansyrkena som berördes mest av den fria rörligheten inom ramen för direktivet. Norge (EES-land) tog emot det i särklass största antalet EU-medborgare, huvudsakligen från norra Europa (Sverige och Förenade kungariket) och de flesta erkännandena av reglerade yrken avsåg maskin- och däcksbefäl. En hög grad av rörlighet rapporterades också för sjuksköterskor med specialistkompetens i Österrike, Spanien, Tyskland, Frankrike, Luxemburg och Förenade kungariket.

35. Fullständiga uppgifter inkom från alla EU- och EES-medlemsstater, undantaget Grekland.

36.

Yrken som främst berörts av den fria rörligheten inom ramen för direktivet

Sjömansyrken (flyttar till Norge, Tyskland, Danmark, Sverige och Förenade kungariket)

Sjukgymnaster (flyttar till Tyskland)

Sjuksköterskor med specialistkompetens (flyttar till Österrike, Spanien, Tyskland, Frankrike, Luxemburg och Förenade kungariket)

Optiker (flyttar till Frankrike)

Tekniker (flyttar till Förenade kungariket)

Tandhygienister (flyttar till Förenade kungariket) och tandtekniker (flyttar till Portugal)

Massörer (flyttar till Italien)

Flygtekniker (flyttar till Irland)

Barnskötare/förskollärare (flyttar till Österrike och Italien)

37.

Medlemsstater som har erkänt diplom // Ursprungsländer

Norge 1535 // Sverige, Förenade kungariket, Grekland

Tyskland 822 // Nederländerna, Förenade kungariket och Belgien

Spanien 229 // Tyskland, Förenade kungariket och Frankrike

Luxemburg 283 // Frankrike, Tyskland och Österrike

Förenade kungariket 173 // Irland, Nederländerna och Finland

Österrike 91 // Tyskland

Danmark 61 // Tyskland och Sverige

Italien 44 // Tyskland

Frankrike 37 // Belgien

Irland 36 // Förenade kungariket

Sverige 31 // Finland

Nederländerna 26 // Tyskland och Belgien

Portugal 20 // Frankrike och Spanien

Finland 20 // Sverige

Liechtenstein 10 // Österrike

Belgien 7 // Nederländerna

38.

Länder som har exporterat examensbevis // Till

Sverige 701 // Norge (620), Danmark (30), Finland (15) och Förenade kungariket (13)

Förenade kungariket 580 // Norge (460), Tyskland (54), Spanien (32) och Irland (21)

Nederländerna 574 // Tyskland (504), Förenade kungariket (36) och Spanien (12)

Tyskland 307 // Spanien (75), Österrike (68), Luxemburg (37), Italien (32), Norge (34) och Danmark (27)

Frankrike 277 // Luxemburg (206), Spanien (38), Tyskland (10)

Danmark 142 // Norge (86), Tyskland (27) och Spanien (18)

Spanien 136 // Norge (98), Tyskland (14), Förenade kungariket (11)

Österrike 131 // Norge (51), Tyskland (42), och Luxemburg (24)

Belgien 124 // Tyskland (53), Frankrike (35), Luxemburg (11) och Spanien (10)

Grekland 111 // Norge (93), Tyskland (7)

Finland 101 // Norge (35), Sverige (22), Förenade kungariket (22)

Irland 89 // Förenade kungariket (77), Norge (18)

Island 52 // Tyskland (35), Norge (16)

Italien 47 // Spanien (22), Tyskland (13)

Portugal 28 // Tyskland (12), Norge (8)

Luxemburg 14 // Tyskland (13)

Norge 7 // Tyskland

Liechtenstein 4 // Tyskland

39. Undantaget Grekland har 3 425 erkännanden rapporterats för perioden. För hela perioden 1995-1998 har totalt 4 603 erkännanden rapporterats bara inom ramen för den andra generella ordningen. Rapporteringsperioden 1997-1998 uppvisar en ökning (med omkring tre gånger) av antalet erkännanden. Många av de kvalifikationer som erkänts var examensbevis enligt definitionen i bilaga C, bevis på gymnasiegrundad yrkesutbildning och kompetensbevis.

40. Det jämförelsevis omfattande antalet examensbevis som erkänts av de nordiska länderna kan förklaras av dessa länders gemensamma intresse av sjöfarten. Sjukgymnaster är troligen den yrkeskategori som flyttar mest inom ramen för den generella ordningen som helhet. Detta förklarar det stora antalet ansökningar om erkännande som Tyskland har beviljat enligt direktiv 92/51/EEG, då det är den enda medlemsstaten som reglerar yrket i enlighet med det senare direktivet.

Det stora antalet sjuksköterskor med specialistkompetens som flyttar mellan Österrike, Spanien, Tyskland, Frankrike, Luxemburg och Förenade kungariket samt barnskötare/förskollärare som flyttar till Österrike och Italien beror på att det finns många yrkesutövare inom dessa yrkeskategorier i de länderna. Den franska statistiken har tillfört ett nytt element, nämligen migrationen när det gäller optiker. Kommissionen gör nu en grundlig utredning av yrkesregleringarna på IT-området, vilket bör leda till en förklaring till att Förenade kungariket har erkänt så många tekniker. En undersökning av antalet tandhygienister som flyttar till Förenade kungariket kommer också att genomföras.

5. Slutsats

41. I stora drag kan de olika fristående eller med varandra sammanhängande anledningarna till migrationen sammanfattas enligt följande: det finns yrkesutövare inom samma yrkeskategori i en eller flera medlemsstater med jämförbar och motsvarande kvalifikationsnivå enligt direktivet - examensbevis, bevis på gymnasiegrundad yrkesutbildning och kompetensbevis osv. - (t.ex. sjuksköterskor med specialistkompetens som flyttar mellan Österrike, Spanien, Tyskland, Frankrike, Luxemburg och Förenade kungariket; det stora antalet yrkesutövare inom sjöfarten i Sverige, Förenade kungariket, Grekland och Norge är en möjlig förklaring till att så många inom denna yrkeskategori flyttar från dessa länder till i första hand Norge; geografisk närhet och kulturella likheter (t.ex. nederländska sjukgymnaster, skeppare och logopeder som flyttar till Tyskland, brittiska flygtekniker som flyttar till Irland, belgiska optiker som flyttar till Frankrike och franska och spanska tandtekniker som flyttar till Portugal).

C Statistik

42. I detta avsnitt anges ett antal statistiska uppgifter som rör beslut om erkännande som fattats inom ramen för den generella ordningen som helhet.

43. 1993-1998 godkändes totalt 23 224 ansökningar om erkännande inom ramen för båda direktiven om den generella ordningen. En analys av perioden 1993-1996 visade att av de 12 595 [10] ansökningar som godkänts framställdes krav på komplettering i 1 954 fall, vilket motsvarar 15,5 %. Av dessa 15,5 % utgjorde 63 % anpassningstid och 37 % lämplighetsprov. En uppdelning av dessa 15,5 % leder till följande relativa andelar: lämplighetsprov tillämpades i 5,6 % av alla ärenden rörande erkännande enligt den generella ordningen och anpassningstid i 9,8 % av sådana ärenden. Å andra sidan fattades också 1 718 negativa beslut, vilket omräknat betyder att 12 % av ansökningarna lett till avslag, åtminstone vid första försöket. 7,13 % av dem som nekats erkännande genomförde kompletteringsåtgärder av vilka ca 95 % var lämplighetsprov. Med andra ord fattades 6,7 % av de negativa besluten efter det att arbetstagaren hade genomgått ett lämplighetsprov och 0,3 % efter anpassningstiden. 14,47 % av alla beslut om erkännande, både positiva och negativa, fattades efter det att kompletteringsåtgärder hade tillämpats.

[10] Det är den mest fullständiga uppgiften som finns tillgänglig.

44. Det kanske inte är möjligt eller lämpligt att dra några specifika slutsatser av den statistik som finns tillgänglig än så länge om tillämpningen av gemenskapsrätten som rör den generella ordningen för erkännande av yrkeskvalifikationer. Den information och de analyser som läggs fram i denna rapport kan vara till nytta för ytterligare överläggningar och diskussioner om tillämpningen av gemenskapsrätten. Emellertid kan man nog rent generellt dra den slutsatsen att statistiken så här långt verkar visa vad man kunde förvänta sig av tillämpningen av de olika gemenskapsreglerna på detta område.

45. Rörlighetens omfång är kanske inte heller utslagsgivande för utvärderingen av direktiven om den generella ordningen, delvis beroende på att de bara har tillämpats en kortare tid, vilket gör att kunskaperna om tillgänglighet och tillämpning fortfarande kan öka. Enskilda personer kan oavsett yrkesmässig utveckling förvänta sig att gemenskapsrätten fungerar som ett stöd och underlättar när man flyttar inom EU. Den stora rörlighet som noteras kan redan nu ses som tecken på att direktiven om den generella ordningen har lett till ett mycket lyckat resultat.

V KOMMENTARER TILL DIREKTIVETS ARTIKLAR

46. I direktiv 92/51/EEG hänvisas till de tidigare artiklarna 49 (nu omnumrerad till artikel 40), 57.1 (nu artikel 47) och 66 (nu artikel 55) i fördraget, i dess lydelse enligt Amsterdamfördraget. Direktivet skall således tillämpas för anställda, vid etablering och tillhandahållande av tjänster.

47. I skälen förklaras de huvudsakliga bestämmelserna i direktivet. De viktigaste skälen anges i denna rapport i samband med de bestämmelser som berörs av dem.

48. De grundläggande begrepp som används i direktivet definieras i artikel 1. Tillämpningsområdet, särskilt i förhållande till andra direktiv, anges i artikel 2. Därefter följer de huvudsakliga kriterierna för erkännande på grundval av den utbildningsnivå som krävs i värdmedlemsstaten nämligen examensbevis (artikel 3-5) eller bevis på gymnasiegrundad yrkesutbildning (artikel 6-7) med angivande av vilken komplettering som kan krävas om det skulle finnas avsevärda skillnader mellan utbildningarna (artiklarna 4, 5 och 7). För andra utbildningar anges i artiklarna 8 och 9 metoder för att förenkla förfarandet. Därefter följer övergripande bestämmelser om erkännande av lämplighetsintyg och liknande (artikel 10), om användande av yrkesbenämning och titel (artikel 11) och om hur ansökan om erkännande skall behandlas (artikel 12). Den samordningsgrupp som inrättades genom det första direktivet om den generella ordningen bemyndigas genom detta direktiv (artikel 13). I artikel 14 fastställs ett förfarande för beslut om undantag från rätten att välja mellan anpassningstid och lämplighetsprov och i artikel 15 fastställs ett förfarande för ändring av bilaga C och D. Resterande artiklar behandlar de rapporter som medlemsstaterna (artikel 16) och kommissionen (artikel 18) skall lämna samt om direktivets införlivande med nationell lagstiftning (artikel 17).

A. ARTIKEL 1

49. I artikel 1 definieras en rad begrepp som är grundläggande för förståelsen av direktivet.

ARTIKEL 1 a

50. I denna artikel definieras "examensbevis" som ett bevis på postgymnasial utbildning omfattande studier på minst ett år (studietiden får dock inte överstiga tre år vilket är kravet för ett examensbevis enligt direktiv 89/48). Utbildning av detta slag ligger på en högre nivå såtillvida att inträdeskravet är godkänt resultat på sådan utbildning som fordras för inträde till universitet eller högskolor. Definitionen av "examensbevis" avser även de utbildningslinjer som förtecknas i bilaga C (se kommentarer till artikel 15).

51. Liksom i direktiv 89/48 skall examensbeviset utfärdas av en myndighet och det skall av examensbeviset framgå att innehavaren har de yrkesmässiga kvalifikationer som krävs för att utöva ett reglerat yrke i medlemsstaten.

52. Denna bestämmelse täcker under vissa förutsättningar, i likhet med motsvarande bestämmelse i direktiv 89/48, examensbevis som erhållits i tredje land. Utöver examensbevis som erhållits i gemenskapen omfattar artikeln emellertid också examensbevis som erhållits utanför gemenskapen vid skolor som tillhandahåller undervisning i enlighet med en medlemsstats lagar och andra författningar.

53. På samma sätt som i direktiv 89/48 likställs alternativa utbildningar med examensbevis på villkor att de erkänts såsom likvärdiga av den medlemsstat där de erhållits och där ger samma rättigheter att utöva ett reglerat yrke. Alternativa utbildningar kan vara utbildningar som ges parallellt med huvudutbildningen eller utbildningar av äldre datum.

ARTIKEL 1 b

54. "Bevis på gymnasiegrundad yrkesutbildning" omfattar postgymnasial yrkesutbildning eller teknisk eller yrkesinriktad gymnasielinje.

55. Postgymnasial utbildning, som kan bestå studier, praktik eller yrkeserfarenhet, krävs om gymnasiestudierna varit av allmän karaktär. Om man har gått en teknisk eller yrkesinriktad gymnasielinje är den postgymnasiala utbildningen inte nödvändig för att svara mot definitionen av bevis på gymnasiegrundad yrkesutbildning. Utbildningen kan anordnas vid en utbildningsanstalt eller på en arbetsplats eller omväxlande vid en utbildningsanstalt och på en arbetsplats.

56. Liksom examensbevis skall bevis på gymnasiegrundad yrkesutbildning utfärdas av en myndighet och det skall framgå att innehavaren innehar de yrkesmässiga kvalifikationer som krävs för att utöva ett reglerat yrke i medlemsstaten.

57. Om man har gått utbildningen i ett land utanför Europeiska ekonomiska samarbetsområdet och på en utbildningsanstalt som inte tillhandahåller undervisning i enlighet med bestämmelserna i en medlemsstat, krävs det två års erfarenhet i den medlemsstat som har erkänt utbildningsbeviset (och inte tre som för examensbevis) för att innehavaren av bevis på gymnasiegrundad yrkesutbildning skall kunna åberopa den generella ordningen i en annan medlemsstat.

58. Alternativa utbildningar likställs på samma villkor som gäller för examensbevis.

ARTIKEL 1 c

59. I artikel 1 c definieras "kompetensbevis" som ett bevis på en utbildning som varken når upp till nivån för examensbevis 89/48 eller 92/51 och inte heller till nivån för bevis på gymnasiegrundad yrkesutbildning. Det rör sig alltså om en mycket kort utbildning. Ett kompetensbevis kan också vara ett bevis som utfärdats efter det att en myndighet har bedömt den sökandes personliga egenskaper, färdigheter eller kunskaper, utan att vederbörande har gått någon utbildning.

60. När direktivet skulle antas tog kommissionen på sig uppgiften att, i samband med granskningen av tillämpningen av direktivet i enlighet med artikel 18 och mot bakgrund av eventuella problem som skulle kunna uppstå i praktiken, vara uppmärksam på att "ett kompetensbevis" har mindre tyngd än ett bevis på gymnasiegrundad yrkesutbildning, detta med tanke på den oro som uttrycktes i fråga om skillnaden mellan dessa två begrepp. Kommissionen har emellertid inte fått några indikationer på att några speciella problem skulle ha uppstått.

ARTIKEL 1 g

61. I vissa medlemsstater finns det relativt få reglerade yrken. I gengäld kan en utbildning till ett icke reglerat yrke vara särskilt utformad för detta yrke och ha den utformning eller den nivå som bestäms eller kontrolleras av myndigheterna.

62. Eftersom dessa "reglerade utbildningar" ger garantier motsvarande dem som finns för reglerade yrken befrias invandraren från kravet att visa upp bevis på yrkeserfarenhet då aktiviteten inte är reglerad i ursprungsmedlemsstaten (se artikel 3, 5 och 6).

63. I bilaga D (se nedan) finns en förteckning över reglerade utbildningar som anses ha samma nivå som utbildningar som leder till examensbevis 92/51. Det kan också finnas andra reglerade utbildningar, till exempel i nivå med utbildningar som leder till bevis på gymnasiegrundad yrkesutbildning.

ARTIKEL 1 d, e, f, h, i och j

64. Definitionerna av värdmedlemsstat, reglerat yrke, reglerad yrkesverksamhet, yrkeserfarenhet, anpassningstid och lämplighetsprov är desamma som i direktiv 89/48. När det gäller reglerad yrkesverksamhet finns det dock inte någon förteckning över sådan eftersom de är fler till antalet än i direktiv 89/48.

65. Beträffande dessa definitioner behöver inte några särskilda kommentarer göras utöver dem som finns i rapporten om direktiv 89/48 [11].

[11] KOM (96) 46 slutlig, 15.2.1996. Om ett yrke inte är reglerat enligt direktiv 89/48/EEG och 92/51/EEG har värdmedlemsstaten fortfarande skyldigheter enligt fördraget i fråga om erkännande av yrkeskvalifikationer (se Bobadilla-målet, dom av den 8 juli 1999 i mål C-234/97).

B ARTIKEL 2 (och bilaga A och B)

66. I det första stycket fastslås det att direktivet skall gälla för varje medborgare i en medlemsstat som vill utöva ett yrke såsom egen företagare eller såsom anställd.

67. I det andra stycket undantas från direktivets tillämpningsområde de yrken för vilka det finns ett separat direktiv om fastställande av avtal om medlemsstaternas ömsesidiga erkännande av examensbevis. Denna bestämmelse avser följande yrken: sjuksköterska, läkare, barnmorska, farmaceut, veterinär, tandläkare och arkitekt liksom yrken inom transport (jfr. avsnitt IV E "Yrken inom transport").

68. Direktivet gäller inte heller för de aktiviteter som omfattas av ett av de direktiv som förtecknas i bilaga A, de så kallade direktiven om övergångsåtgärder (och liberalisering). Till följd av denna andra bestämmelse om undantag föreslog kommissionen en ordning för erkännande av examensbevis för dessa yrken i sitt förslag till ett tredje direktiv om den generella ordningen, vilket godkändes av parlamentet vid andra behandlingen den 7 maj 1999 och av rådet den 11 maj 1999. Detta direktiv som undertecknades den 7 juni skall vara införlivat inom två år från och med att det offentliggjordes i EGT, alltså före den 31 juli 2001. Ordningen är inspirerad av den generella ordningen men med två skillnader. Den första är att den är enklare, det finns nämligen bara en enda utbildningsnivå. Men det är också så att de yrken som omfattas sinsemellan uppvisar mindre skillnader när det gäller utbildning. Den andra skillnaden är att det tillkommer värdmedlemsstaten att välja mellan lämplighetsprov och anpassningstid om det föreligger betydande skillnader i utbildningarna, om en invandrare, som egenföretagare eller som företagsledare, önskar utöva en yrkesverksamhet för vilken kunskaper om och tillämpning av nationella föreskrifter fordras. Denna andra skillnad är ett resultat av den överenskommelse som till slut uppnåddes mellan Europaparlamentet och rådet inom ramen för det förlikningsförfarande som föreskrivs i artikel 189 B (nu 251) i fördraget.

69. I det tredje stycket som behandlar bilaga B utvidgas en del av de tidigare nämnda direktiven till att omfatta även anställda.

70. Detta avhjälper en brist som inte fanns i de andra direktiven om erkännande av yrkeskvalifikationer. Det är faktiskt så att de första direktiven bara omfattade etablering och tillhandahållande av tjänster i linje med rådets allmänna program för upphävande av begränsningar i etableringsfriheten och i friheten att tillhandahålla tjänster. De senare direktiven har omfattat även anställda i de berörda yrkena.

71. Tillämpningen av dessa direktiv när det gäller anställda, även för andra än företagsledare, har inte skapat några särskilda problem enligt vad kommissionen erfar.

C. ARTIKEL 3

72. I denna artikel fastställs principerna för erkännande då en värdmedlemsstat kräver ett examensbevis enligt direktiv 92/51/EEG eller enligt direktiv 89/48/EEG.

73. Det är utbildningsnivån som skiljer ett examensbevis enligt 89/48/EEG från ett examensbevis enligt 92/51/EEG. Det senare är i princip ett bevis på en genomförd universitetsutbildning på minst ett år (men på kortare tid än tre år).

74. Det finns flera lösningar beroende på om yrket i fråga är reglerat eller inte i ursprungsmedlemsstaten, och om det inte är det, om utbildningen i sin tur är reglerad eller inte.

75. a) Om yrket är reglerat i ursprungsmedlemsstaten och om den sökande har ett examensbevis enligt 89/48/EEG eller 92/51/EEG skall detta examensbevis i princip erkännas av värdmedlemsstaten (eventuellt med komplettering, se artikel 4).

76. b) Om yrket inte är reglerat i ursprungsmedlemsstaten men om den sökande trots detta innehar ett eller flera utbildningsbevis [12] på samma nivå som examensbevis enligt 92/51/EEG, måste värdmedlemsstaten i princip erkänna detta eller dessa bevis under förutsättning att den sökande har utövat detta yrke under minst två år de senaste tio åren, dock utan att det påverkar eventuella kompletteringsåtgärder (se artikel 4).

[12] Om utbildningen är parallell med den normala utbildningen eller med en utbildning av äldre datum kan den likställas med den normala utbildningen förutsatt att villkoren i det näst sista stycket uppfylls.

77. Man kan emellertid inte kräva två års erfarenhet om utbildningen är reglerad i ursprungsmedlemsstaten. I artikel 1 g definieras begreppet reglerad utbildning vilket förutsätter att utbildningen särskilt utformats för ett visst yrke och att den har den utformning och den nivå som föreskrivs i medlemsstatens lagar och andra författningar.

78. Den garanti som lagstiftningen i ursprungsmedlemsstaten ger värdmedlemsstaten ersätts i viss mån genom att det krävs en minsta arbetslivserfarenhet inom yrket eller genom att den utbildning som invandraren har gått är reglerad.

79. Det finns ingen ordning för erkännande av examensbevis enligt 92/51/EEG för att få utöva ett reglerat yrke när det för detta egentligen krävs ett examensbevis enligt 89/48/EEG, för vilket ett av kraven är att med godkänt resultat ha avslutat postgymnasiala studier på mer än fyra år. Skillnaden mellan utbildningarna skulle i ett sådant fall faktiskt vara mer än tre år. Invandraren kan emellertid åberopa rättspraxis enligt "Vlassopoulou"-målet [13] för att få sina kvalifikationer erkända.

[13] I denna dom i mål 340/89 tolkar domstolen artikel 52 (nu 43) i fördraget om etableringsfrihet som att värdmedlemsstaten är skyldig att "att ta hänsyn till de examensbevis, utbildningsbevis och andra behörighetsbevis som personen i fråga har förvärvat i syfte att utöva samma yrke i en annan medlemsstat och att avgöra om den kompetens som intygas genom dessa examensbevis motsvarar de kunskaper och kvalifikationer som krävs enligt de nationella reglerna" (punkt 16). Det är bara om jämförelsen visar att kunskaperna och kvalifikationerna bara delvis motsvarar dem som krävs som värdlandet har rätt att kräva att den berörda personen bevisar att han har förvärvat de kunskaper och kvalifikationer som saknas. (punkt 19). Värdlandet måste också ta hänsyn till den yrkeserfarenhet som förvärvats på dess territorium eller i ursprungsmedlemsstaten. (punkt 21). Undersökningsförfarandet måste vara förenat med garantier, beslutet måste kunna bli föremål för en rättslig prövning som gör det möjligt att kontrollera beslutets laglighet i förhållande till gemenskapsrätten och den berörda personen måste ha möjlighet att få kännedom om de skäl som ligger till grund för beslutet (punkt 22). Denna dom har gett upphov till fast rättspraxis som utvidgats till att omfatta anställda (se dom i mål 234/97 "Bobadilla").

D. ARTIKEL 4

80. I denna artikel föreskrivs sådana åtgärder som kan åläggas invandraren för att kompensera eventuella brister i utbildningen jämfört med den som krävs i värdlandet enligt artikel 3. Det finns tre olika åtgärder beroende på vad det är som saknas i utbildningen. a) Om utbildningen är för kort kan detta kompletteras genom yrkeserfarenhet. b) Om det finns brister i utbildningens innehåll eller eventuellt när det gäller verksamhetsområdet kompletteras detta genom anpassningstid eller lämplighetsprov.

81. (a) Det kan ställas krav på yrkeserfarenhet om invandrarens utbildning är mer än ett år kortare än den som krävs i värdmedlemsstaten.

82. Den yrkeserfarenhet som krävs och som invandraren skall styrka får inte vara längre än den dubbla tiden för den utbildningstid som fattas. I de fall då den period som fattas utgörs av yrkespraktik får värdlandet inte kräva yrkeserfarenhet som är längre än denna period. Under alla omständigheter får man inte kräva mer än fyra års yrkeserfarenhet. Om det i värdmedlemsstaten krävs ett examensbevis på en av utbildningslinjerna i bilaga C får värdmedlemsstaten inte kräva yrkeserfarenhet av den sökande som innehar ett examensbevis "89/48" eller "92/51". Det är nämligen så att de utbildningslinjer som finns förtecknade i bilaga C omfattar mycket speciella tidsperioder, svåra att jämföra med dem som gäller för de examensbevis i egentlig mening som avses i dessa båda direktiv, samtidigt som de leder till examensbevis som likställs med examensbevis "92/51".

83. (b) Det kan ställas krav på att den sökande gör en anpassningsperiod eller ett lämplighetsprov

84. om innehållet i den utbildning som invandraren gått väsentligt skiljer sig från innehållet i den utbildning som krävs i värdmedlemsstaten, eller

85. om det reglerade yrket i värdmedlemsstaten omfattar en eller flera reglerade yrkesverksamheter som inte ingår i det reglerade yrket i ursprungsmedlemsstaten för vilka det krävs särskild utbildning som i väsentliga delar inte täcks av invandrarens utbildning.

86. Enligt direktivet får anpassningstiden inte överstiga tre år.

87. Invandraren får i princip själv välja mellan lämplighetsprov och anpassningstid. Det är bara i tre följande fall som de nationella myndigheterna får avgöra:

- Om det för yrket i fråga krävs "ingående kännedom om landets lagstiftning" och rådgivning och/eller bistånd rörande landets lagar ingår som ett "väsentligt och återkommande" led i yrkesutövningen.

- Om medlemsstaten har beviljats undantag från principen att den sökande har rätt att välja enligt artikel 14 (se nedan).

- Om värdmedlemsstaten kräver examensbevis på en utbildning som omfattar mer än tre år och invandraren bara har examensbevis från en utbildning på ett år eller mindre [14].

[14] Det finns inte någon ordning om erkännande i det fall då invandraren har en utbildning på denna nivå och värdlandet kräver mer än fyra års postgymnasiala studier. I sådana fall tillämpas domstolens rättspraxis från "Vlassopoulou"-målet.

88. Anpassningstid och lämplighetsprov definieras i artikel 1 i och j.

89. Invandraren kan bara åläggas en av dessa tre kompletteringsåtgärder (artikel 4.2).

E. ARTIKEL 5

90. I denna artikel behandlas det fall då värdmedlemsstaten kräver examensbevis enligt 92/51 och den sökande endast innehar ett bevis på gymnasiegrundad yrkesutbildning.

91. I det här fallet måste värdmedlemsstaten i princip erkänna det bevis på gymnasiegrundad yrkesutbildning som föreskrivs i en annan medlemsstat för att utöva ett reglerat yrke. Värdmedlemsstaten kan emellertid kräva att den sökande fullgör en anpassningstid på högst tre år eller genomgår ett lämplighetsprov. För att kunna ställa detta krav är det emellertid inte nödvändigt att bevisa att den sökandes utbildning saknar en del i förhållande till den som krävs i värdmedlemsstaten. Detta antas redan i och med den nivåskillnad som finns mellan det examensbevis som krävs och det bevis på gymnasiegrundad yrkesutbildning som invandraren har. Det är dock invandraren som har rätt att välja mellan anpassningstid eller lämplighetsprov utom i undantagsfall som kan beviljas enligt förfarandet i artikel 14.

92. Om yrket inte är reglerat i ursprungsmedlemsstaten och om den sökande har en eller flera utbildningsbevis enligt nivån för bevis på gymnasiegrundad yrkesutbildning måste denna utbildning i princip erkännas av värdmedlemsstaten förutsatt att den sökande har utövat yrket i fråga under minst två år under de senaste tio åren. Dessa två års yrkesverksamhet kan man emellertid inte kräva om utbildningen är reglerad i ursprungsstaten. Reglerad utbildning definieras i artikel 1 g.

93. Detta får dock inte påverka eventuella kompletteringsåtgärder under de villkor som nämnts ovan.

F. ARTIKEL 6

94. I artikel 6 fastställs principen om erkännande då en värdmedlemsstat kräver bevis på gymnasiegrundad yrkesutbildning för utövande av ett yrke.

95. En sökande kan inte nekas att utöva ett reglerat yrke med hänvisning till otillräckliga kvalifikationer i följande fall:

96. a) Den sökande innehar antingen det examensbevis eller det bevis på gymnasiegrundad yrkesutbildning som krävs för detta yrke i en annan medlemsstat.

97. b) Yrket är inte reglerat i det land som den sökande kommer ifrån, men den sökande har två års yrkeserfarenhet som förvärvats under de senaste tio åren och dessutom ett eller flera utbildningsbevis [15] på den nivå som krävs för examensbevis eller för bevis på gymnasiegrundad yrkesutbildning. Man kan emellertid inte ställa krav på yrkeserfarenhet om utbildningen är reglerad.

[15] Om utbildningen är parallell med den normala eller med en utbildning av äldre datum kan den likställas om villkoren i det sista stycket i denna artikel är uppfyllda.

98. c) Den sökande innehar varken examensbevis, bevis på gymnasiegrundad yrkesutbildning eller utbildningsbevis men har utövat yrket under tre år i följd under de senaste tio åren. Tack vare detta kan en invandrare, som inte har kunnat finna en passande utbildning, i kraft av sin yrkeserfarenhet utöva ett reglerat yrke på samma nivå som de som har bevis på gymnasiegrundad yrkesutbildning. Som exempel kan nämnas en trädbeskärare som förvärvat sitt kunnande under sitt arbete på detta område.

G. ARTIKEL 7 :

99. I denna artikel fastställs de fall då en värdmedlemsstat som kräver bevis på gymnasiegrundad yrkesutbildning för utövande av ett yrke kan ställa krav på kompletteringsåtgärder.

100. Man skiljer mellan följande två situationer:

101. a) Den sökande har examensbevis, bevis på gymnasiegrundad yrkesutbildning eller ett utbildningsbevis [16].

[16] Omfattas av artikel 6 a och 6 b.

102. - Värdlandet måste visa att det föreligger väsentlig skillnad mellan utbildningarna eller mellan verksamhetsområdena som karaktäriseras av att utbildningen innehåller vitt skilda ämnen.

103. - Värdlandet måste ge invandraren rätt att välja mellan anpassningstid (högst två år) och lämplighetsprov (utom i de fall då medlemsstaten beviljas undantag från detta enligt förfarandet i artikel 14).

104. b) Den sökande har varken examensbevis, bevis på gymnasiegrundad yrkesutbildning eller utbildningsbevis [17].

[17] Omfattas av artikel 6 c.

105. - Värdlandet behöver inte bevisa ovan nämnda skillnader (då den sökande saknar kvalifikationer förmodas att det finns väsentliga skillnader).

106. - Värdlandet har rätt att välja mellan anpassningstid (högst två år) och lämplighetsprov (det är inte nödvändigt att värdlandet beviljas undantag från detta enligt förfarandet i artikel 14).

H. ARTIKEL 8

107. Eftersom ett kompetensbevis är ett bevis på en mycket kort utbildning eller en bedömning av egenskaper, färdigheter eller kunskaper utan att vederbörande har gått någon utbildning (jfr. definitionen i artikel 1 c) är direktivets huvudförfarande för erkännande alltför komplicerat. I det fall då en värdmedlemsstat kräver kompetensbevis måste den följaktligen, utan att kräva några andra kvalifikationer, erkänna det kompetensbevis som krävs i en annan medlemsstat för att utöva samma yrke. Om den sökande inte innehar något kompetensbevis måste värdmedlemsstaten godta de kvalifikationer som den sökande kan styrka, särskilt när det gäller hälsa, säkerhet, miljövård och konsumentskydd, om dessa ger samma garantier som dem som värdmedlemsstaten egentligen kräver. Sådana kvalifikationer kan även vara personliga egenskaper, kunskaper och färdigheter som erhållits på annat sätt än genom utbildning.

108. Kompetensbeviset har i korthet två funktioner, nämligen som ett bevis på en mycket kort utbildning som inte är knuten till den föregående gymnasieutbildningen eller - om det gäller viss verksamhet som kräver ett visst mått av särskilda kunskaper - som ett bevis på en utbildning av mer anspråkslöst slag.

109. Det är alltså inte här fråga om komplettering. Av direktivet framgår bara två möjligheter: att erkänna (vilket är obligatoriskt om villkoren i direktivet uppfylls) eller att inte erkänna. Det finns ingen "tredje möjlighet". Logiskt sett kräver dock texten att medlemsstaterna inför en ordning som är mer fördelaktig för den berörde än ett blankt nej. Om villkoren i direktivet helt uppenbart inte är uppfyllda verkar det logiskt och i linje med direktivets målsättning att medlemsstaten, förutom ett nekande svar, kan föreslå en möjlighet till "övergång" (prov, praktik etc) som gör det möjligt för invandraren att utöva yrket i landet. Detta kan ju endast främja principen om fri rörlighet. Om inte en enda av bestämmelserna i direktivet kan tillämpas är alla medlemsstater enligt domstolens rättspraxis ("Vlassopoulou") skyldiga att undersöka de examensbevis som har utfärdats i övriga medlemsstater och som innehas av gemenskapsmedborgare. De nationella myndigheterna måste undersöka i vilken utsträckning de kunskaper och kvalifikationer som styrks genom det examensbevis som den berörde förvärvat i ursprungslandet svarar mot dem som krävs enligt värdmedlemsstatens lagstiftning.

110. Detta problem har tagits upp [18] i den "samordningsgrupp" som inrättats enligt direktiven. Kommissionen liksom de flesta medlemsstater anser att då en invandrare bara uppfyller en del av de bestämmelser som gäller i en värdmedlemsstat skall han/hon åtminstone få sina kvalifikationer bedömda i överensstämmelse med domstolens rättspraxis.

[18] Vid möten den 10 och 11 april 1995.

I. ARTIKEL 9

111. När en värdmedlemsstat kräver bevis på allmän utbildning på grundskole- eller gymnasienivå, kan den inte vägra att godkänna bevis på motsvarande nivå som utfärdats av behörig myndighet i en annan medlemsstat.

J. ARTIKEL 10

112. Denna artikel innehåller bestämmelser om dokument som styrker lämplighet, ekonomiska förhållanden, fysisk och mental hälsa. Dessa bestämmelser är hämtade från tidigare direktiv om fri rörlighet för yrkesverksamma, till exempel inom handel eller inom hälso- och sjukvård.

113. Tillämpningen av dessa bestämmelser har gett upphov till frågor särskilt i samband med direktiv 89/48/EEG. Dessa frågor gäller i tillämpliga delar också direktiv 92/51/EEG.

114. Som exempel kan nämnas att de behöriga brittiska myndigheterna vänt sig till kommissionen beträffande utfärdande av "qualified teacher status" och undrat om det var möjligt att av sökande från övriga medlemsstater begära att de visar upp ett officiellt dokument som styrker deras moral och lämplighet och intygar att de inte har straffats för brott som begåtts mot barn. Ett sådant krav går längre än vad som föreskrivs i direktiven.

115. Frågan är alltså om det är förenligt med lagstiftningen att ställa hårdare krav än de som föreskrivs i direktivens bestämmelser och om man följaktligen kan vägra sökanden att arbeta som lärare, om dessa under ed lämnar den försäkran som krävs enligt direktiven men inte visar upp något officiellt dokument som styrker deras moral och lämplighet och att de inte straffats för brott mot barn. De nationella behöriga myndigheterna anser att just när det gäller lärare så är en försäkran under ed, såsom det föreskrivs i artikel 6 andra stycket i direktiv 89/48/EEG och i artikel 10 andra stycket i direktiv 92/51/EEG, inte en tillräcklig garanti för att hindra personer som kan skada barn (t. ex. pedofiler) från att erhålla "qualified teacher status".

116. Kommissionen anser att det skulle vara orimligt att på grundval av den exakta ordalydelsen i de relevanta bestämmelserna i direktiven dra slutsatsen, att en värdmedlemsstat, när det gäller personer som skall arbeta inom yrken som innebär direkt och daglig kontakt med barn, skulle vara skyldig att godkänna en försäkran under ed, på grund av att det i direktiven inte föreskrivs något undantag till skyldigheten att acceptera en sådan deklaration. Att skydda barnen mot pedofiler kan anses som en tvingande anledning av allmänt intresse som motiverar en inskränkning av den fria rörligheten enligt fördraget. Att kräva ett officiellt dokument (utdrag ur brottsregistret eller annat liknande dokument från behörig myndighet) verkar vara en lämplig åtgärd för att uppnå det mål man eftersträvar utan att för den skull gå utöver vad som krävs.

117. Ett annat exempel utgör ett överklagande riktat mot en värdmedlemsstat med anledning av att det där för att få arbeta som dykare krävs läkarintyg som endast får utfärdas av läkare som godkänts av de behöriga lokala myndigheterna.

118. För att bedöma om den ordning enligt vilken läkare skall godkännas av värdmedlemsstaten är acceptabel enligt direktiv 89/48 och 92/51 bör varje enskilt fall undersökas mot bakgrund av de kriterier som formulerats i samband med domstolens rättspraxis [19] (allmänintresset, icke-diskriminering, proportionalitet). Följande allmänna principer kan urskiljas:

[19] Utan att det påverkar tillämpningen av direktiv 89/391/EEG, enligt vilket medlemsstaterna kan införa strängare krav när det gäller hälsofrågor i syfte att trygga arbetstagarnas säkerhet och hälsa på arbetsplatsen. För närvarande pågår en granskning av detta direktivs effekter.

119. När det i en medlemsstat krävs ett läkarintyg som skall vara utfärdat och undertecknat av en läkare, måste detta stämma överens med allmänintresset, dvs. vara nödvändigt för att vissa hälsokrav i värdmedlemsstaten skall vara uppfyllda av yrkesutövare inom vissa yrken, t.ex. de krav som ställs i samband med passagerartransporter.

120. Det är inte rimligt att bara läkare från den egna medlemsstaten godkänns eftersom detta i praktiken gör det svårare för medborgare från övriga medlemsstater än för värdmedlemsstatens egna medborgare att utöva yrket på värdmedlemsstatens territorium

121. Proportionalitetsprincipen innebär att en värdmedlemsstat försöker hitta den lättaste vägen för att säkerställa en hög nivå för hälsoskydd. Man kan dra följande slutsatser:

122. (1) Om det även i ursprungsmedlemsstaten finns en ordning för godkännande som ger likvärdiga garantier, finns det ingen grund för värdmedlemsstaten att inte godkänna det intyg som utfärdats i ursprungsmedlemsstaten.

123. (2) Om det i ursprungsmedlemsstaten inte krävs samma typ av dokument som i värdmedlemsstaten, d.v.s. om det intyg som krävs inte är utfärdat av en godkänd läkare eller om man inte kräver något intyg alls, bör artikel 6.2 andra stycket i direktiv 89/48 eller artikel 10.2 i direktiv 92/51 tillämpas. Värdmedlemsstaten kan då kräva ett intyg som utfärdats av en myndighet i ursprungsmedlemsstaten, vilket är bättre än ett intyg som utfärdats av en icke godkänd läkare även om den myndighet som utfärdar intyget inte är godkänd. För övrigt står det inte uttryckligen i direktiv 89/391 att de läkare som skall utöva den hälsokontroll som avses i artikel 14 i direktivet måste vara godkända.

124. (3) Slutligen är det bara i de fall då myndigheterna i ursprungsmedlemsstaten inte utfärdar något intyg enligt ovan nämnda bestämmelser som det är motiverat för ursprungsmedlemsstaten att kräva att invandraren skall visa upp läkarintyg från en läkare som godkänts av ursprungsmedlemsstaten.

125. (4) För att inte lägga hinder i vägen för den fria rörligheten för yrkesverksamma borde den möjlighet som erbjuds alla medlemsstater att upprätta en förteckning över godkända läkare åtföljas av två skyldigheter, nämligen dels att motivera de särskilda hälsokrav som föranleder upprättande av detta nät av godkända läkare och dels informera invandraren om vilka olika möjligheter som erbjuds för att uppfylla dessa krav (godkänd läkare i ursprungsstaten, intygande från myndigheterna i ursprungsstaten eller, i annat fall, godkänd läkare i värdmedlemsstaten).

K. ARTIKEL 11

126. Enligt denna artikel skall de behöriga myndigheterna i värdmedlemsstaten erkänna att andra medlemsstaters medborgare som uppfyller villkoren för att i värdmedlemsstaten utöva ett reglerat yrke har rätt att använda den yrkesbenämning som gäller i värdmedlemsstaten.

127. Detsamma gäller rätten att använda utbildningsbevis, men värdmedlemsstaten får kräva att detta kompletteras med uppgifter om dess ursprung för att förväxling inte skall ske med utbildningsbevis som utfärdas i värdmedlemsstaten.

128. Om yrket i värdmedlemsstaten regleras av en sammanslutning eller organisation skall invandrare ha rätt att använda yrkesbenämningen endast om de är medlemmar. Om sammanslutningen eller organisationen som villkor för medlemskap ställer krav på vissa kvalifikationer får dessa krav endast ställas om de inte strider mot bestämmelserna i detta direktiv, särskilt i artiklarna 3, 4 och 5 (erkännande av examensbevis, bevis på gymnasiegrundad yrkesutbildning eller bevis på teoretisk och praktisk utbildning).

L. ARTIKEL 12

129. Denna artikel gäller bevis för den sökandes kvalifikationer samt vissa regler för ansökningsförfarandet.

130. Det första villkoret är att den sökande skall lägga fram bevis för sina kvalifikationer. Värdmedlemsstaten skall som bevis godta handlingar som utfärdats av behöriga myndigheter i medlemsstaterna. Värdmedlemsstaten skall med andra ord inte ställa orimliga krav på bevisen. Kommissionen har därför i nära samarbete med medlemsstaterna utarbetat en uppförandekod för administrativa förfaranden som bygger på samordningsgruppens slutsatser i denna fråga (se nedan). Det bör noteras att kommissionen anser att invandraren kan ha stor nytta av ett intyg på hans kvalifikationer som utfärdats i ursprungsmedlemsstaten enligt kriterierna i direktivet (examensbevis enligt direktiv 89/48, examensbevis enligt 92/51, bevis på gymnasiegrundad yrkesutbildning och kompetensbevis). Värdmedlemsstaten får dock i princip inte kräva ett intyg från ursprungsmedlemsstaten på att den sökande innehar ett examensbevis enligt innebörden i direktivet eller på att han har rätt att utöva yrket i sitt hemland (se punkt 3 C b).

131. Behandlingen av en ansökan skall slutföras inom fyra månader från det att alla handlingar lämnats in. Det beslut som fattas skall motiveras. Beslutet, eller i förekommande fall att beslut uteblivit, skall kunna överklagas till en domstol eller nämnd i enlighet med landets egna lagar.

M. ARTIKEL 13

132. Enligt denna artikel skall medlemsstaterna utse de myndigheter som skall vara bemyndigade att ta emot ansökningar och fatta beslut enligt direktivet samt meddela de andra medlemsstaterna och kommissionen detta.

133. Varje medlemsstat är också enligt denna artikel skyldiga att utse en samordnare som skall ansvara främst för att direktivet tillämpas på ett enhetligt sätt. Samordnarna skall ingå i den samordningsgrupp som inrättats enligt direktiv 89/48. I samordningsgruppens uppgifter ingår också att underlätta genomförandet av direktiv 92/51 och insamlingen av uppgifter behövs för direktivets tillämpning.

134. Medlemsstaterna är skyldiga att på lämpligt sätt använda befintliga nätverk samt yrkessammanslutningar eller -organisationer för upplysningar om erkännandet av examensbevis och närliggande frågor. Kommissionen skall vid behov ta initiativ till samordning och kommunikation.

135. En redogörelse för samordningsgruppens arbete finns avsnitt VII nedan.

N. ARTIKEL 14

1. Allmänt

136. Om en medlemsstat har för avsikt att inte låta de sökande välja mellan anpassningstid och lämplighetsprov skall den genast skicka utkastet till bestämmelse till kommissionen. Den skall samtidigt underrätta kommissionen om de skäl som gör bestämmelsen nödvändig.

137. Kommissionen skall genast underrätta de andra medlemsstaterna om varje sådant utkast som den har mottagit. Den får också rådfråga samordningsgruppen.

138. Medlemsstaten får anta bestämmelsen endast om kommissionen inte inom tre månader har fattat beslut om motsatsen. Kommissionen får också lämna kommentarer till utkastet.

139. Den berörda medlemsstaten skall på begäran av en medlemsstat eller kommissionen meddela bestämmelsens slutgiltiga lydelse.

140. Kommissionen har tagit emot tre ansökningar om undantag enligt artikel 14 i direktiv 92/51/EEG. Förutom i ett fall, som bedömdes vara "utan grund", har kommissionens svar varit delvis positiva. Ansökningarna kom från Frankrike, Förenade kungariket och Österrike.

2. Frankrike: yrket idrottsinstruktör

141. Den 17 juni 1996 ansökte Frankrike om ett undantag enligt artikel 14 i direktiv 92/51/EEG i samband med vissa sporter. Ansökan gällde yrket idrottsinstruktör och möjligheten att för vissa sportgrenar göra undantag från den sökandes rättighet att välja mellan anpassningstid och lämplighetsprov. De franska myndigheterna ville ha möjlighet att i de fall de kvalifikationer som krävs väsentligt skiljer sig från dem som krävs i Frankrike låta sökande genomgå lämplighetsprov i samband med att examensbevis från andra medlemsstater erkänns.

142. Till den ansökan de franska myndigheterna skickade till kommissionen fanns bifogat ett utkast till dekret. Utkastet gällde endast lärares och instruktörers etablering i en annan medlemsstat. Skälet till detta var, när det gäller tillfälligt tillhandahållande av tjänster, att ett överträdelseförfarande som inletts av kommissionen redan hade avslutats genom att Frankrike hade beviljats ett permanent undantag för samma yrken på grundval av en annan fransk lag och relevanta artiklar i fördraget i stället för direktiv 92/51/EEG. Syftet med utkastet till dekret om etablering är att införliva gemenskapslagstiftningen inom detta område i den nationella lagstiftningen men att samtidigt behålla en undantagsordning för fem yrken inom sport- och idrottsområdet för vilka idrottsministeriet enligt utkastet skall ha möjlighet att kräva lämplighetsprov. Enligt den text som skickats till kommissionen skulle detta lämplighetsprov kunna krävas för följande fem yrken inom sport- och idrottsområdet: skidinstruktör, bergsguide, dykinstruktör, fallskärmsinstruktör och speleologinstruktör. De franska myndigheterna framhåller i sin ansökan om undantag enligt artikel 14 att ansökan inte innebär att principen om ömsesidig tillit ifrågasätts, utan tvärtom är ett försök att upprätthålla den inom verksamheter eller för syften som är av allmänintresse, exempelvis att säkerheten bibehålls. Ansökan gäller därför endast "risksporter". De franska myndigheterna anser att de berörda sporternas höga risknivå berättigar till ett undantag.

143. I enlighet med artikel 14 i direktiv 92/51/EEG överlämnades den franska ansökan om undantag till medlemsstaterna. Den sändes till alla samordnare för den generella ordningen för erkännande av examensbevis. Dessa avgav sina yttranden vid samordningsgruppens möte den 8 juli 1996.

144. Efter granskning av den franska ansökan bedömer kommissionen att undantag från sökandens rätt att välja kan vara berättigat i enskilda fall, dock självfallet under förutsättning att medlemsstaten i varje enskilt fall visar att en väsentlig skillnad som motiverar undantaget föreligger mellan innehållet i invandrarens utbildning och de kvalifikationer som krävs med hänsyn till den sökandes yrkeserfarenhet. Riskerna med de berörda sporterna och önskan att garantera utövarnas säkerhet är argument för undantaget från rätten att välja och för ett obligatoriskt lämplighetsprov i de särskilda fall som tas upp i Frankrikes ansökan och enligt bestämmelserna i direktiv 92/51/EEG.

145. Kommissionen fattade sitt beslut den 9 januari 1997. Genom beslutet beviljar kommissionen ett undantag under en prövotid som löper fram till och med den 30 september 1999. Skälet till detta är att kommissionen innan den uttalar sig slutgiltig om undantaget vill studera de praktiska problem som kan uppstå. Kommissionen vill också ge Frankrike möjlighet att överväga om obligatoriska lämplighetsprov verkligen är det bästa sättet att uppnå det åstundade målet. Slutligen vill kommissionen ge alla berörda parter tillfälle att kommentera undantaget innan det slutgiltiga beslutet fattas.

146. Kommissionen begärde att Frankrike skulle inge en utvärderingsrapport före den 30 april 1999 och, om Frankrike så önskade, en ny ansökan före den 30 juni 1999. Kommissionen beslutade också be övriga medlemsstater och alla berörda parter att inge sina kommentarer. Dessutom planerar kommissionen att sammanställa en egen rapport.

147. Frankrike lämnade sin utvärderingsrapport den 12 maj 1999 och ansökte om ett permanent undantag för de fem yrkena. Efter att ha begärt och fått kompletterande uppgifter beslutade kommissionen den 14 juli 1999 att förlänga undantaget med ett år för skidinstruktörer, men på stränga villkor, liksom för dyk- och fallskärmsinstruktörer, och att låta undantaget gälla under obegränsad tid för bergsguider och speleologinstruktörer.

3. Österrike: bergsyrken

148. Österrike ansökte genom en not av den 15 juli 1998 om ett undantag enligt artikel 14 i direktiv 92/51/EEG för yrken inom vissa sportgrenar. Två utkast till förordningar och en motivering bifogades meddelandet. Ansökan gäller åtta yrken inom sport- och idrottsområdet (skidinstruktör, skidlärarkandidat, legitimerad skidlärare, skidguide, längdåkningsinstruktör, längdåkningsinstruktörskandidat, bergsguide och bergsguideskandidat) och möjligheten att för dessa göra undantag från den sökandes rätt att välja mellan anpassningstid och lämplighetsprov. De österrikiska myndigheterna ville ha möjlighet att i de fall de kvalifikationer som krävs väsentligt skiljer sig från dem som krävs i Österrike låta sökande genomgå lämplighetsprov i samband med att examensbevis från andra medlemsstater erkänns.

149. De österrikiska myndigheterna underströk i sin not att deras ansökan om undantag enligt artikel 14 endast gäller sportgrenar som innebär stora risker. Ansökan berättigas enligt de österrikiska myndigheterna av att de berörda sporterna är så pass riskfyllda.

150. I enlighet med artikel 14 i direktiv 92/51/EEG överlämnades den österrikiska ansökan om undantag till medlemsstaterna. Den sändes till alla samordnare för den generella ordningen för erkännande av examensbevis den 11 april 1998. Dessa avgav sina yttranden vid samordningsgruppens möte den 8 juli 1996. Efter att ha begärt och fått kompletterande uppgifter beslutade kommissionen den 14 juli 1999, samtidigt som beslutet för Frankrikes del fattades, att bevilja Österrike ett undantag under ett år.

4. Förenade kungariket: sjömansyrken

151. Den 20 februari 1998 mottog kommissionen en ansökan från Förenade kungariket om ett undantag enligt artikel 10 i direktiv 89/48/EEG och artikel 14 i direktiv 92/51/EEG. Ansökan gällde yrkena "merchant navy and fishing vessel deck and engineer officers" (däcks- och maskinbefäl i handels- och fiskeflottan). De brittiska myndigheterna ville ha möjlighet att göra undantag från invandrares rätt att välja mellan anpassningstid och lämplighetsprov genom att en "kompletteringsåtgärd" (anpassningstid eller lämplighetsprov) får krävas. De brittiska myndigheterna vill införa ett prov i alla de fall då språkkunskaperna förefaller bristfälliga ("substantial shortfall"). I ansökan anges säkerhetsskäl som motivering.

152. En noggrann granskning av denna ansökan och den yrkesmässiga bakgrunden gav vid handen att det problem de brittiska myndigheterna tar upp ligger utanför de berörda direktivens räckvidd eftersom det gäller språkkunskaper, som inte ingår i de utbildningar för vilka kompensationsåtgärder kan krävas. Denna slutsats meddelades de brittiska myndigheterna i en skrivelse av den 7 maj 1998.

5. Slutsatser

153. Enligt alla uppgifter kommissionen för närvarande har tillgång till är huvudskälet för de inkomna ansökningarna om undantag erkännandet av skidinstruktörer. Det underliggande problemet förefaller vara skiljaktiga åsikter om vilken utbildningsnivå som är lämplig för erkännande av skidinstruktörer - och därmed om relevansen och omfattningen av skillnaderna mellan nationella utbildningar - medan diskussionen hittills har gällt tillämpningen av undantag enligt artikel 14. Detta trots att undantagen inte alls påverkar den utbildningsnivå som krävs utan snarare gäller vilken typ av kompletteringsåtgärder som kan tillämpas om stora skillnader föreligger mellan utbildningarna i olika länder.

154. Samtidigt står det klart att administrationen av en ordning för erkännande kan ha lika stor betydelse som den rättsliga grunden för ordningen när det gäller möjligheterna att utöva ett yrke. Graden av objektivitet i alla faser av erkännandet, hur erkännandet administreras, i vilken utsträckning den sökande får tillgodoräkna sig sina färdigheter och erfarenheter och hur väl beslut motiveras avgör sammantaget hur välgrundat förfarandet för erkännande blir och huruvida det blir godtagbart för de sökande. De uppräknade faktorerna blir självfallet ännu viktigare när en rättighet invandrare normalt har blir föremål för ett undantag, till exempel ett undantag enligt artikel 14.

155. Mot bakgrund av detta har kommissionen beslutat bevilja tillfälliga undantag för Österrike och Frankrike till och med den 31 juli 2000, när slutgiltiga beslut kommer att fattas om permanent tillämpning. Kommissionen har för avsikt att under perioden för de tillfälliga undantagen se till att medlemsstaterna och andra berörda parter utväxlar information och synpunkter i så stor omfattning som möjligt. Processen kommer att styras mot insamling och bedömning av alla relevanta uppgifter samt diskussion av frågor som förberedelse för de slutgiltiga beslut kommissionen skall fatta. Målet är att uppnå en enighet som kan utgöra en stabil och permanent grund inför framtiden. Processen kommer att omfatta både frågan om undantag och alla andra väsentliga frågor samt procedurfrågor som rör erkännande av skidlärare.

156. Samtidigt har erfarenheten visat att tidsramen för beslut om undantag enligt artikel 14 blir mycket kort, särskilt när det gäller samrådet med medlemsstaterna, som kommissionen anser vara särskilt värdefullt. Vid mer än ett tillfälle har den fastställda tremånadersperioden mellan det att en medlemsstat inkommer med en ansökan och kommissionen fattar sitt beslut överskridits på grund av att det har blivit nödvändigt att begära kompletterande uppgifter och att kommissionen inte kan påbörja sitt arbete förrän den har alla uppgifter till hands. Det förefaller troligt att framtida undantag, särskilt sådana som medför viktiga, vittomspännande, komplicerade eller mycket tekniska frågor, skulle kunna kräva mer än tre månader från det att ansökan lämnas in till det att kommissionen fattar beslut. Samråd och granskning av alla relevanta uppgifter och synpunkter kan berättiga att kommissionen fattar ett preliminärt beslut, eller åtminstone att ett preliminärt avslag beslutas för att ge tid till en grundligare bedömning av ärenden, dock inom en fastställd tidsfrist för ett slutgiltigt beslut.

157. Det är också tydligt att kommissionen har använt sig av tidsbegränsade undantag på vissa villkor. Helst bör slutgiltiga och permanenta beslut fattas om ansökningar, men om rättslig stabilitet och rättssäkerhet skall kunna upprätthållas är det inte möjligt att helt ta bort möjligheten till beslut om tidsbegränsade och villkorade undantag. En stor fördel med sådana beslut är att de medger en prövotid under vilken de faktiska följderna av undantaget kan iakttas och synpunkterna från de närmast berörda noteras innan det slutgiltiga beslutet fattas. Med tanke på domstolens rättspraxis när det gäller snäva tolkningar av undantag från allmänna regler i gemenskapslagstiftningen [20] förefaller det fortfarande lämpligt att denna typ av kontroll och balans också i fortsättningen kan tillämpas på ansökningar om undantag enligt detta direktiv.

[20] Se t.ex. Gebhardt-domen, mål C-55/94, 30.11.1995.

O. ARTIKEL 15 samt bilagorna C och D

1. Syfte

158. Vissa utbildningar omfattas inte av definitionen av examensbevis i artikel 1.1 a andra strecksatsen led i direktiv 92/51/EEG, men kan ändå leda till jämförbar nivå av yrkesskicklighet och förbereda den studerande till motsvarande ansvar och verksamhet [21]. Exempel på detta är utbildningen till sjukgymnast i Tyskland och till pediatrisköterska i Luxemburg. På grund av de stora skillnaderna mellan olika länder när det gäller dessa utbildningar skall de enligt direktiv 92/51/EEG räknas till de utbildningar som omfattas av definitionen genom att de finns upptagna i en förteckning (se skäl 15) i bilaga C. Vissa reglerade utbildningar räknas också till dem som omfattas av definitionen genom att de finns upptagna i förteckningen i bilaga D.

[21] Detta framgår av skälen 15 och 16 i direktivet.

159. Denna medräkning innebär att det i vissa värdmedlemsstater blir möjligt att erhålla examensbevis enligt direktiv 89/48/EEG (som gäller tre- och fyraåriga utbildningar) och att kravet på kompensationsåtgärder när det gäller examensbevis enligt direktiv 92/51/EEG begränsas till de fall då väsentliga skillnader föreligger mellan utbildningar i olika länder.

2. Förfarande för ändring av bilagorna C och D

160. Förfarandet för ändring av bilagorna C och D anges i artikel 15 [22]. Det innebär en kontroll av att de utbildningar för vilka en medlemsstat har framfört en väl underbyggd begäran ger en yrkesmässig utbildnings- och praktiknivå som verkligen motsvarar ett examensbevis enligt direktiv 92/51/EEG (en utbildning som omfattar minst ett år efter sådan gymnasial utbildning som fordras för inträde till universitet eller annan högre läroanstalt) och ansvar och arbetsuppgifter på motsvarande nivå.

[22] Detta förfarande måste ändras så att det anpassas till rådets nya beslut 1999/468/EG av den 28 juni 1999 om de förfaranden som skall tillämpas vid utövandet av kommissionens genomförandebefogenheter (EGT L 184, 17.7.1999, s. 23).

3. Ändring genom anslutningsakten för Österrike, Finland och Sverige

161. Genom artikel 29 i anslutningsakten av den 24 juni 1994 lades ett antal utbildningar till i bilaga C, med tillämpning från och med den 1 januari 1995. Ändringen gällde endast österrikiska yrken.

162. Under rubriken "Utbildning i vårdyrken" gäller ändringen utbildningarna till kontaktlinsoptiker, pedikurist, tekniker för hörselhjälpmedel, försäljare av medicinska och kemiska produkter, massör samt förskollärare och barnskötare. Under rubriken "Hantverksmästare" gäller ändringen utbildningarna till bandagist, korsettmakare, optiker, ortopedskomakare, ortopedtekniker, tandtekniker, trädgårdsmästare och ytterligare 14 utbildningar till hantverksmästare. Under rubriken "Tekniska yrken" lades följande till: skogvaktare, teknisk rådgivare, uthyrare av arbetskraft, arbetsförmedlare, ekonomisk rådgivare, privatdetektiv, väktare, fastighetsmäklare, fastighetsförvaltare, förmedlare av annonser och reklam, byggprojektadministratör, inkassoagent, försäkringskonsulent, byggmästare eller mästare i träbyggande/planering av byggen, genomförande av tekniska beräkningar och övervakning av byggnadsarbeten.

4. Tillämpningsdirektiv

163. Kommissionen har mottagit ett antal ansökningar om ändringar av förteckningarna i bilagorna C och D. Efter granskning av ansökningarna (i samarbete med den kommitté [23] som inrättas genom artikel 15) har kommissionen hittills antagit tre direktiv.

[23] Kommittéarbetet har ofta förberetts genom diskussioner inom samordningsgruppen (se avsnitt VII i rapporten som gäller denna grupp).

a) Kommissionens direktiv 94/38/EG av den 26 juli 1994

164. Flera utbildningar som ges i Tyskland har lagts till i bilaga C. Det gäller utbildningarna till medicinsk laboratorieassistent, röntgentekniker, sjukhustekniker - funktionell diagnostik, veterinärtekniker, dietist, apotekstekniker, mentalskötare och talpedagog. De italienska utbildningarna till bokförare, redovisningstekniker och "consulente del lavoro" har strukits.

165. En rubrik har lagts till i bilaga D för utbildningar som ges i Tyskland som förberedelse för yrkesutövning som teknisk assistent, handelsassistent, godkänd andnings- och talpedagog, företagsekonom, formgivare och hemassistent och för flera yrken inom den sociala sektorn. Det anges också vilka villkor som skall gälla för utbildningarna.

b) Kommissionens direktiv 95/43/EG av den 20 juli 1995

166. Detta direktiv tillkom som en följd av ansökningar från Nederländerna och Österrike. De nya bestämmelserna i bilaga C grundas på ansökningar från den nederländska regeringen om utbildningarna till veterinärassistent och flera yrken inom sjöfartssektorn (förstestyrman, examinerad maskinist och VTS-funktionär). I bilaga D har för Nederländerna lagts till utbildningar som ges på yrkesmedelsskolor och genom praktikanttjänstgöring, samt, för Österrike, på yrkeshögskolor, högre utbildningsanstalter för jordbruk och skogsbruk, hantverksmästarskolor, mästarutbildningar och byggnadssnickeriskolor. Särskilda villkor har fastställts för alla dessa utbildningar.

167. Tillsammans med de många ändringar som gjordes i samband med Österrikes anslutning skulle innehållet i bilagorna ha blivit svårtolkat. I det nya direktivet ingår därför de ändrade förteckningarna i konsoliderad form.

c) Kommissionens direktiv 97/38/EG av den 20 juni 1997

168. Flera utbildningar som fanns upptagna i förteckningen över yrken i Förenade kungariket som yrken som ger nationell yrkeskompetens eller skotsk yrkeskompetens har strukits, eftersom de inte längre omfattas av direktiv 89/48/EEG (medicinsk laboratorieassistent) eller inte längre är reglerade (kriminalvårdsassistent, protestekniker).

d) Kommissionens direktiv 99/av den 1999

169. Ett utkast till direktiv har godkänts enhälligt av den kommitté av företrädare för medlemsstaterna som inrättas genom artikel 15.3. Direktivutkastet är ett svar på de motiverade framställningar som Österrike och Förenade kungariket har lämnat i följande frågor:

170. Den utbildning som i Förenade kungariket leder fram till yrkesbehörighet som auktoriserad driftsledare för avfallshantering skall läggas till i bilaga C och detta gäller även den särskilda grundutbildningen i barn- och ungdomsvård samt i psykiatrisk hälso- och sjukvård i Österrike. Följande skall strykas: auktoriserad socialarbetare inom psykisk hälsovård ("approved social worker - mental health") och varumärkeskonsulent ("trade mark agent"). Ordalydelsen i bilaga C och D i fråga om "Nationell yrkeskompetens eller Skotsk yrkeskompetens" i Förenade kungariket ändras till den terminologi som används i den nationella lagstiftningen ifråga. Kommissionen skulle kunna anta direktivet våren 2000.

171. Ytterligare direktiv kommer troligen att behöva utarbetas framöver med anledning av nya ändringar i nationell lagstiftning.

5. Slutsatser

172. Erfarenheten [24] har visat att förfarandet är krävande och komplicerat och att det blir allt svårare att genomföra ju längre förteckningarna blir. Det förefaller därför rimligt att söka alternativa vägar, exempelvis att ersätta förfarandet och förteckningarna med en eller flera allmänna definitioner [25] som innebär att utbildningarna räknas som utbildningar som ger ett examensbevis enligt direktiv 92/51/EEG.

[24] Se i synnerhet den kritik som framförts från Belgien, Danmark och Finland i bilaga I, som anser att systemet bör ändras.

[25] Nederländerna har föreslagit en allmän formulering eller ett förfarande som innebär att ursprungsmedlemsstaten intygar att invandrarens utbildning uppfyller direktivets kriterier.

173. En sådan lösning studeras för närvarande av kommissionen. En allmän definition, som skulle infogas efter definitionen av examensbeviset, skulle innebära att den nivå av yrkesskicklighet utbildningen ger skall vara jämförbar med den examensbeviset representerar. Dessutom skulle definitionen ange att utbildningen leder till en ansvars- och verksamhetsnivå som skall anges av ursprungsmedlemsstaten i ett kompletterande intyg. En person som åberopar erkännande på dessa grunder skulle då behöva förete ett intyg från behöriga myndigheter som styrker utbildningens status. Detta intyg skulle även innehålla uppgifter om vart värdmedlemsstaten kan vända sig för att få ytterligare information.

174. Bilagorna C och D skulle utgå, men en bestämmelse skulle kvarstå som skyddar rättigheterna för dem som genomgått de utbildningar som förtecknas i bilagorna.

P. ARTIKEL 16

175. Artikel 16, som är den första artikeln i kapitel XI i direktivet, innehåller slutbestämmelserna för den allmänna tillämpningen. Enligt denna artikel skall medlemsstaterna vartannat år till kommissionen lämna en rapport om tillämpningen av direktivet. Dessa rapporter skall innehålla allmänna anmärkningar, statistiska sammanfattningar av de beslut som fattas och en beskrivning av de viktigaste problem som uppkommer vid tillämpningen av direktivet.

176. För aktuella statistiska uppgifterna från dessa rapporter se avsnitt IV.B.

Q. ARTIKEL 17

177. Enligt denna artikel skall detta direktiv ha införlivats i medlemsstaternas nationella lagstiftning [26] inom två år.

[26] Införlivandet beskrivs ovan i avsnitt IV.A.

R. ARTIKEL 18

178. Sammanställningen av denna rapport föreskrivs i artikel 18, tillsammans med följande: "När alla nödvändiga överläggningar slutförts, skall kommissionen framlägga sina slutsatser beträffande de förändringar som kan behöva göras i detta direktiv. Samtidigt skall kommissionen, när så är lämpligt, framlägga förslag till förbättringar av gällande regler i syfte att än mer underlätta den fria rörligheten, etableringsrätten och friheten att tillhandahålla tjänster".

179. I denna rapport finns redan förslag till vissa ändringar i fråga om yrkeskvalifikationerna enligt bilaga C och D, uppdateringar av dessa samt eventuellt införande av flexiblare förfaranden in samband med tillhandahållande av tjänster över gränserna. Förslagen till förbättringar av gällande bestämmelser berör dock ett vidare område och har viss betydelse också för direktiv 89/48/EEG.

S. ARTIKEL 19 :

180. Denna artikel föranleder inga kommentarer.

VI KOMMENTARER YRKESVIS

A. Offentlig tjänst

181. Den offentliga sektorn är av tradition en sektor med omfattande fri rörlighet. Kommissionen kontaktas ofta i dessa frågor både genom brev från allmänheten och i samband med klagomål eller förfrågningar. Under de senaste åren har också flera överträdelseförfaranden beträffande erkännande av examensbevis inletts. Dessa gäller flera medlemsstater inom flera yrkesområden som omfattas av såväl direktiv 89/48/EEG som direktiv 92/51/EEG (lärare, översättare, administrativ personal på sjukhus, flyg- och sjöfartspersonal, anställda inom statlig förvaltning, etc.), på både nationell och lokal nivå. I samband med dessa förfaranden har en del medlemsstater tagit upp grundläggande problem som noggrant undersökts av kommissionen. Funderingarna har i huvudsak kretsat kring följande tre teman:

182. - Själva principen att tillämpa en generell ordning för erkännande av examensbevis (direktiv 89/48/EEG och 92/51/EEG) när det gäller anställning i offentlig tjänst.

183. - Frågan om den generella ordningen skall tillämpas för all anställning i offentlig tjänst eller bara för de yrken eller för de arbetsuppgifter för vilka det krävs en särskild yrkesutbildning.

184. - Uttagningsproven.

185. I skäl 8 i direktiv 92/51/EEG fastställs att "den kompletterande ordningen inte på något sätt påverkar tillämpningen av artikel 48.4 och artikel 55 i fördraget". Därefter refereras inte till anställning i offentlig tjänst, varken direkt eller indirekt. Dessutom gäller artiklarna 48.4 (nu artikel 39) och 55 (nu artikel 45) endast nationaliteten.

186. Kommissionen har alltid vidhållit att anställning i offentlig tjänst inte på förhand skall undantas från tillämpningen av direktiven. Att ett yrke återfinns där är i sig inte skäl nog att hamna utanför direktivets tillämpningsområde. Domstolen har fastslagit att offentliga organ måste iaktta bestämmelserna i direktiv 89/48/EEG och 92/51/EEG [27]. Detta innebär dock inte att den generella ordningen tillämpas för all anställning i offentlig tjänst. Frågan hänger nära samman med hur examensbevis, det reglerade yrket och de yrkesmässiga kvalifikationerna definieras.

[27] Punkt 12 i domen av den 8.7.1999 i mål 234/97 "Bobadilla".

187. Enligt definitionen av ett examensbevis skall innehavaren med godkänt resultat ha avslutat en utbildning av viss omfattning. Innehavaren skall även besitta alla de yrkesmässiga kvalifikationer som krävs (examens- eller utbildningsbevis eller samling av sådana bevis) för att utöva ett reglerat yrke i ursprungsstaten. Detta sistnämnda kriterium ("de yrkesmässiga kvalifikationer som krävs för att utöva ett reglerat yrke") bör tolkas som att det endast avser kvalifikationer som uppnåtts efter utbildning som är inriktad på och leder till utövande av ett visst yrke.

188. Kompletteringsförfarandena (lämplighetsprov, anpassningstid) är nämligen inte anpassade till de fall då vitt skilda vägar (till exempel allmänna uttagningsprov till vilka personer med olika typer av examensbevis har tillträde) leder till ett allmänt yrke. Men om kunnande av så många olika slag godkänns för sådan anställning i offentlig tjänst verkar det mindre relevant i vad mån mer specifika delar av den enskildes yrkeskvalifikationer ingår eller ej och därmed förefaller även kompletteringsåtgärderna av mindre relevans. Om inga väsentliga skillnader föreligger vad beträffar yrkeskvalifikationernas art eller nivå skall principen om ömsesidigt erkännande tillämpas. Om kompletteringsförfarandena däremot skulle tillämpas för att uppväga en skillnad i kvalifikationsnivån som helhet verkar sådana åtgärder inte passa så bra för rekryteringsmetoderna som används för anställning i offentlig tjänst. Kommissionen fortsätter att undersöka vilka lösningar som kan komma ifråga.

189. När det gäller tillämpningen av uttagningsprov för erkännande av yrkeskompetens i samband med anställning i offentlig tjänst ställs man inför tre frågor: Vilken betydelse skall uttagningsprovet tilldelas- Är de yrken som uttagningsprovet ger tillträde till reglerade yrken enligt direktivet- Hur definieras begreppet fullt kvalificerad för ett yrke som man får rätt att utöva efter ett uttagningsprov-

190. Kommissionens inställning, som ofta kommit till uttryck i svaren på parlamentsledamöternas skriftliga och muntliga frågor gällande principen med uttagningsprov och inom ramen för överträdelseförfaranden, är följande: Varje medlemsstat är fri att fastställa egna bestämmelser för rekrytering under förutsättning att examensbevis som utfärdats i andra medlemsstater erkänns i enlighet med gemenskapslagstiftningen. Uttagningsprov, precis som andra rekryteringsmetoder (meriter, intervjuer, prov, etc.) är bara ett av flera sätt för att ge tillträde till ett yrke. Det finns alltså inget som hindrar att en medlemsstat rekryterar tjänstemän genom uttagningsprov (så länge det gäller ett reglerat yrke enligt direktiv 92/51/EEG) men man måste i så fall ge möjlighet för de personer att delta som innehar ett examensbevis från en annan medlemsstat enligt vilket de har rätt att utöva yrket i densamma. Detta innebär i sin tur att en kvalificerad yrkesutövare som kommer från en annan medlemsstat måste acceptera förfarandet med uttagningsprov. Den rättighet som han/hon ges genom direktivet är tillträde till yrket i fråga på samma villkor som medborgarna i landet.

191. Motsvarar den yrkesverksamhet som man får rätt att utöva efter ett uttagningsprov för vilket det krävs särskilda examensbevis, den reglerade yrkesverksamhet som avses i direktiv 92/51/EEG-

192. I artikel 1 f i direktiv 92/51/EEG definieras en reglerad yrkesverksamhet som "yrkesmässig verksamhet som för att i ena eller andra formen få utövas i en medlemsstat direkt eller indirekt på grund av lagar och andra författningar kräver att utövaren innehar utbildningsbevis". Följaktligen kan man se det så att direktiven tillämpas när det gäller ett uttagningsprov för vilket det krävs särskilda yrkeskvalifikationer som ger rätt att utöva yrket i fråga.

193. Direktivet bygger på att yrkesverksamheten i respektive länder är den samma (i värdlandet och i ursprungslandet). Den sökande måste inneha det examensbevis som krävs för att utöva samma yrke i det land som han/hon kommer ifrån.

194. När det gäller arbete i offentlig tjänst och frågan rör mer specifika yrkeskvalifikationer, som är nödvändiga för yrkesutövningen, gäller dock fortfarande att processen i samband med erkännandet skulle kunna anpassas till yrkesutövaren ifråga, eventuellt i kombination med en mer flexibel tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande, om de kvalifikationer som krävs mer har att göra med den generella nivån för yrkesverksamheten än de särskilda kunskaper som är relevanta för yrket ifråga. Inplacering i lönegrad och andra metoder kan användas för anställda i offentlig tjänst för att beakta vissa skillnader i yrkeskvalifikationerna om det inte finns tillräckliga motiv för att avvisa en ansökan. Detta måste analyseras närmare innan några slutgiltiga slutsatser kan dras.

195. Kort sagt, för att omfattas av bestämmelserna i direktiven om den generella ordningen måste man vara en fullt kvalificerad yrkesutövare i ursprungslandet. Här uppstår det problem när uttagningsprovet följs av en vidareutbildning. I detta fall skulle en person anses som fullt kvalificerad inom sitt yrke endast om följande kombination av villkor uppfylls: examensbevis för att få delta i uttagningsprovet + godkänt uttagningsprov + yrkesutbildning som (beroende på yrke eller land) antingen anses ingå i utbildningen och alltså utgör en av förutsättningarna för att få examensbevis eller anses som en vidareutbildning efter examen. Den här bestämmelsen leder till att akademiker från länder där uttagningsprovet följs av en vidareutbildning hamnar i underläge. Om de inte har klarat uttagningsprovet (och alltså inte gått den därpå följande vidareutbildningen) anses de inte som "färdiga produkter" och omfattas alltså inte av direktiven. Detta har lett till att, i samband med anställning i offentlig tjänst, utbildningsbevis från till exempel franska universitet, ofta inte anses som ett examensbevis enligt definitionen i direktiven (i Frankrike förekommer det för övrigt av tradition ofta att uttagningsprov följs av utbildning). Å andra sidan missgynnas också fullt kvalificerade yrkesutövare (t.ex. lärare) från andra medlemsstater som ansöker om erkännande i Frankrike av att man måste fullfölja det sista skedet (uttagningen) av den franska yrkesutbildningen.

196. Denna situation gör att många ansökningar om erkännande av examensbevis för att delta i ett uttagningsprov inte omfattas av direktivet. Kommissionen utreder frågan.

B. Lärare

197. För att undervisa i förskolan krävs i de flesta länder ett examensbevis 89/48 med undantag av Spanien ("educador infantil" examensbevis 92/51), Tyskland ("Erzieher", examensbevis 92/51) och Österrike ("Kindergärtner", examensbevis 92/51) och Liechtenstein. Kommissionen har inte funnit några konkreta problem för tillämpningen av direktiv 92/51/EEG i den här sektorn.

198. För att undervisa i "enseignement primaire" (motsv. 5 års grundskola för barn mellan 6 och 10 år) krävs i alla medlemsstater examensbevis 89/48 med undantag av Italien och Liechtenstein.

199. När det gäller "enseignement post-primaire" krävs det i alla medlemsstater examensbevis 89/48 (utom Luxemburg och Grekland där det för viss undervisning räcker med examensbevis 92/51).

200. Här har det emellertid uppstått problem vid tolkningen av direktiv 92/51/EEG. Kommissionen har tagit emot klagomål från lärare som inte har fått sina examensbevis 92/51 [28] (denna typ av utbildning fanns tidigare i en del länder) erkända i Tyskland.

[28] Det bör påpekas att det här rör sig om lärare som innehar "examensbevis 92/51" och inte examensbevis som omfattar två års studier och "likställs" med examensbevis 89/48. Det sistnämnda fallet regleras av bestämmelser i direktiv 89/48/EEG. Kommissionen hänvisar i denna fråga till den lägesrapport om tillämpningen av direktiv 89/48/EEG som lades fram 1996 (Rapport av den 15.2.96 KOM(46) slutlig, s. 10).

201. I artikel 3 i direktiv 92/51/EEG föreskrivs ett system för jämställande i de två direktiven: Den mottagande medlemsstaten måste erkänna "examensbevis 89/48" om det för att utöva yrket i denna medlemsstat bara krävs utbildning enligt 92/51. Omvänt måste den mottagande medlemsstaten i princip erkänna "examensbevis 92/51" även om det där krävs ett "examensbevis 89/48" för yrket i fråga.

202. I direktivet föreskrivs ett undantag till detta jämställande. Den mottagande medlemsstaten behöver inte tillämpa dem när det för yrket i fråga krävs ett sådant "examensbevis som avses i direktiv 89/48/EEG vars utfärdande bl.a. förutsätter mer än fyra års postgymnasiala studier".

203. Det är på grund av detta undantag som flera lärare inte har fått sina examensbevis 92/51 erkända.

204. Kommissionen anser att möjligheten till jämställande är tillämplig under dessa förutsättningar. Enligt direktivet får man inte underlåta att tillämpa jämställandebestämmelserna då det för att få utöva yrket i fråga krävs ett examensbevis på en allmän utbildning på minst fyra år. För att kunna åberopa undantaget från jämställandebestämmelserna måste det examensbevis som krävs vara ett sådant "examensbevis som avses i direktiv 89/48" [29] där "ett av villkoren för utfärdandet är slutförd postgymnasial utbildning om minst fyra år". Det som avgör om jämställandebestämmelserna skall tillämpas eller inte är alltså utbildningens längd och detta oberoende av hur lång utbildning som eventuellt krävs utöver själva studierna.

[29] Ett examensbevis enligt definitionen i direktiv 89/48 är ett examensbevis som omfattar en utbildning om minst tre år, samt, där så ärlämpligt, ytterligare utbildning som krävs utöver dessa studier (se artikel 1 a i direktiv 89/48)

205. Det bör påpekas att de lärare som innehar examensbevis 92/51 oftast är lärare som har "gamla" examensbevis från den tid då utbildningen i hemlandet var på två år. Nuförtiden sorterar lärarutbildningen i allmänhet under direktiv 89/48/EEG i alla medlemsstater. Svårigheten när det gäller att tillämpa systemet med övergång är alltså ett övergående problem och berör ett begränsat antal lärare. Dessutom är dessa lärare med "gamla" examensbevis ofta personer med lång arbetslivserfarenhet.

206. I det avseendet bör man hålla i minnet att även om direktiven inte skulle vara tillämpliga så måste medlemsstaterna enligt artikel 48 i fördraget säkerställa fri rörlighet för arbetstagare inom hela gemenskapen. (jfr. Aranitis-målet). Man får inte glömma att det rör sig om personer som uppfyller alla krav i det land som de kommer ifrån och som innehar ett examensbevis 92/51 i stället för ett examensbevis 89/48 av den anledningen att det var den utbildning som fanns då de utbildade sig och fick behörighet.

207. Under dessa omständigheter verkar ett beslut om att inte erkänna examensbevis svårt att motivera mot bakgrund av gemenskapens regler när det gäller fri rörlighet.

C. Socialarbetare

208. Enligt de uppgifter som kommissionen förfogar över krävs det för socialassistenter - i de länder där detta är ett reglerat yrke - ett examensbevis 89/48. I en del av de länder där socialassistent inte är ett reglerat yrke finns det eftergymnasial utbildning för socialarbetare på två år.

209. Statistiska uppgifter visar att socialarbetare inte flyttar mellan medlemsstaterna i någon större utsträckning (utom till Frankrike där det enligt statistiken för 1995/1996 lämnats in 127 ansökningar om att arbeta som socialarbetare) och inte utgör något särskilt problem.

210. Det finns emellertid situationer som inte omfattas av direktiven om generell ordning för erkännande av examensbevis. I Finland och i Portugal krävs det ett examensbevis från en femårig utbildning för att arbeta som socialarbetare. I fall där inflyttade kommer från länder där det krävs utbildning enligt direktiv 92/51 kan myndigheterna i båda länder åberopa undantag till jämställandebestämmelserna och invandrarna skulle hamna utanför systemet.

211. Enligt uppgifter från de berörda medlemsstaterna innebär skillnaden i utbildningskrav i praktiken dock inte ett hinder för den fria rörligheten inom den berörda yrkesgrupperna. I Finland godkändes alla ansökningar, även den som ingavs av en innehavare av examensbevis 92/51.

212. Dessutom har International Federation of Social Workers (IFSW) meddelat kommissionen att man har planer på att upprätta ett register över socialarbetare och införa en "europeisk yrkesbenämning för socialarbetare" på samma sätt som det gjorts för ingenjörer, vilket skulle underlätta den fria rörligheten för verksamma inom denna yrkesgrupp. Berörda personer inom yrkesgruppen har redan informerat kommissionen om de skillnader som föreligger mellan medlemsstaterna när det gäller utbildningen för socialarbetare (innehåll, längd, nivå) och understrukit vikten av en större överensstämmelse mellan utbildningarna så att socialarbetare lättare skall kunna flytta inom EU.

D. Yrken inom hälso- och sjukvård

1. Allmänt

213. Många yrken inom hälso- och sjukvården omfattas av direktiv 89/48/EEG men det finns också många som omfattas av direktiv 92/51/EEG. Dessutom kan ett och samma yrke beroende på vilken medlemsstat det gäller omfattas antingen av direktiv 89/48/EEG eller av 92/51/EEG. Ett exempel på detta är sjukgymnaster som i de flesta medlemsstater omfattas av direktiv 89/48/EEG medan det i Tyskland omfattas av bilaga C till direktiv 92/51/EEG eftersom utbildningen där ligger på en annan nivå.

214. I september 1999 anordnades en konferens med syftet att undersöka hur situationen ser ut för sjuk