Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "2002 - Den gemensamma fiskeripolitiken och läget för fisket i Europeiska unionen"

(2000/C 268/10)

Den 21 oktober 1999 beslutade Ekonomiska och sociala kommittén att i enlighet med artikel 23.3 i arbetsordningen utarbeta ett yttrande på eget initiativ om "2002 - Den gemensamma fiskeripolitiken och läget för fisket i Europeiska unionen"

Sektionen för jordbruk, landsbygdsutveckling och miljö som svarat för det förberedande arbetet antog sitt yttrande den 21 juni 2000. Föredragande var Eduardo Chagas.

Vid sin 374:e plenarsession den 12-13 juli 2000 (sammanträdet den 12 juli) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 34 röster för, 3 röster emot och 9 nedlagda röster.

1. Inledning

1.1. Trots de ansträngningar som har gjorts befinner sig fiskerisektorn i kris. Bland annat kan man från år till år se hur sysselsättningen minskar, de yrkesaktivas medelålder ökar och att många områden som är beroende av fisket får allt svårare problem. Det är lämpligt att hålla de övergripande ekonomiska indikatorerna aktuella genom att uppmuntra studier om den socioekonomiska situationen i de områden i medlemsstaterna som är beroende av fisket.

1.2. Sedan 1973 har man steg för steg strukturerat den gemensamma fiskeripolitiken och utvecklat den mot ett helhetsperspektiv och enhetlighet mellan de olika områdena. Beklagligtvis har ansträngningarna inte alltid givit resultat, dels på grund av ett antal misslyckanden, dels på grund av ett antal problem som man på grund av bristande politisk vilja i många år har lämnat olösta.

1.3. På tröskeln till det nya årtusendet är det önskvärt att man ser över den gemensamma fiskeripolitikens hela struktur och därmed i enlighet med den gemensamma fiskeripolitikens mål skapar förutsättningar för hållbar verksamhet inom hela sektorn, garanterad resurstillgång och sysselsättning samt överlevnad för samhällen med fiske som huvudnäring. Man bör inte heller glömma de mål som sätts upp i Romfördraget, nämligen en ökning av inkomsterna och en utjämning och förbättring av de sociala villkoren.

1.4. ESK kommer att grunda sin analys inte bara på de viktiga beslut som enligt artiklarna 6 och 7 i förordning (EEG) nr 3760/92 skall fattas under 2002 utan också på läget för fisket inom gemenskapen, den gemensamma fiskeripolitikens framtid, den anpassning som krävs inom dess olika områden för att hantera sektorns problem, samt ramen och instrumenten för denna anpassning.

2. Allmänna kommentarer

2.1. Förordning (EEG) nr 3760/92(1) föreskriver att kommissionen senast den 31 december 2002 skall lägga fram en rapport om EU:s fiskerisektor för Europaparlamentet och rådet. Enligt samma förordning skall rådet senast den 31 december 2002 besluta om hur man i huvudsak skall justera bestämmelserna om tillträde för fiskefartyg från tredje land till vattnen mellan 6 och 12 nautiska mil från kusten, tillträde till den skyddade zonen "Shetlandsboxen", samt tillträde till Nordsjöns fiskezoner för fartyg från länder som har varit med i EU sedan 1985.

2.2. Enligt artikel 6 i förordningen kommer begränsningen av tillträdet till vattnen 6-12 nautiska mil från kusten att upphöra om inte rådet fattar något beslut före den 31 december 2002.

2.3. Om inget beslut fattas angående "Shetlandsboxen" och de nya medlemsstaternas tillträde till Nordsjön kommer nuvarande status quo-läge att fortsätta.

3. Tillträdet till farvattnen och fiskeresurserna

3.1. 12 nautiska mil

3.1.1. Enligt de rättigheter och skyldigheter som följer av Europeiska gemenskapernas grundfördrag är en av grundprinciperna i den gemensamma fiskeripolitiken att alla har tillträde på lika villkor till fiskeresurserna i de vatten som omfattas av medlemsstaternas suveränitet eller lagstiftning.

3.1.2. Samtliga gemenskapsregler som begränsar tillträdet till resurserna är undantag från den princip om lika rätt till resurserna som följer av den allmänna principen om lika behandling. Dessa åtgärder har varit berättigade på grund av de knappa resurserna och behovet av att främja deras återhämtning eller åtminstone förhindra att de helt töms ut.

3.1.3. Utarbetandet av den gemensamma fiskeripolitikens rättsliga struktur var en utdragen process som innebar ett långt och komplicerat diplomatiskt arbete, eftersom gemenskapen utvidgades i omgångar. Lagstiftningen har anpassats till förändrade förhållanden och ekonomiska och politiska förändringar, t.ex. utvecklingen av de internationella reglerna för havsfiske.

3.1.4. Den ursprungliga tanken att som undantag(2) reservera 12 nautiska mil av kustvattnen för lokalt fiske och kustfiske hamnade inom ramen för den politik för bevarande och förvaltning av fiskeresurserna som föreskrevs i gemenskapslagstiftningen och betraktades som en prioriterad fråga.

3.1.5. Undantaget från fritt tillträde till kustvattnet gäller sedan 1972(3) och har flera gånger förlängts eftersom det rått stor samstämmighet gällande detta i medlemsstaterna och inom fiskerinäringen.

3.1.6. Att ge fritt tillträde till vattnen innanför gränsen vid 12 nautiska mil från kusten skulle innebära mycket stora juridiska problem och är en mycket känslig fråga med allvarliga konsekvenser för många regioners ekonomi.

3.1.7. Begränsningen av det fria tillträdet var nödvändig för att skydda kustbefolkningens traditionella fiskeverksamhet och var också ett erkännande av deras rättigheter och skyldigheter i fråga om resurserna i dessa områden. Internationell rätt hade för övrigt redan 1964(4) medgivit att det var legitimt att reservera kustvattnen för kustbefolkningen.

3.1.8. Att från 2002 tillämpa principen om lika villkor för tillträde till vattnen skulle innebära ett hårt slag vars följder inte går att förutse, vare sig på det politiska planet eller ur ekonomisk och social synvinkel.

3.1.9. Om man vidtog denna åtgärd skulle den ekonomiska och sociala strukturen störas allvarligt i vissa samhällen i de områden där fiske är viktigt. Detta skulle få svåra följder för resurserna - som redan har minskat - på grund av att denna åtgärd definitivt skulle innebära att vissa medlemsstaters fiskeflottor skulle flytta en stor del av sin verksamhet till områden med större resurser.

3.1.10. Det tycks i dag råda en fullständig samstämmighet om att man för att uppnå målen med den gemensamma fiskeripolitiken måste bevara resurserna och se till att det finns en balans mellan dessa och fångstredskapen.

3.1.11. I framtiden bör den gemensamma fiskeripolitiken ta större hänsyn till fiskeriverksamheten, dess sociala struktur och dess speciella förhållande till regionen där den utövas och dennas ekonomiska struktur. Det är önskvärt att fiskeregionerna och arbetsmarknadens parter i dessa regioner blir mer delaktiga i de gemenskapsbeslut som rör dem.

3.1.12. Potentiella investerare och yrkesfiskarna måste på förhand få veta vilka rättsliga ramar och vilka parametrar som kommer att gälla på området, och därför bör den gemensamma fiskeripolitiken främja långsiktiga strategier och helhetslösningar som garanterar sektorns sociala och ekonomiska stabilitet.

3.1.13. Åtgärderna för att begränsa tillträdet till kustvattnen och deras resurser har vidtagits antingen för att skydda dessa eller av politiska skäl, och de är tillfälliga undantag från principen om lika rätt till tillträde. Man måste nu finna en helhetslösning på dessa frågor.

3.1.14. I dagens läge skulle gemenskapens fiskerisektor hotas om man hävde restriktionerna för tillträde till vattnen innanför gränsen vid 12 nautiska mil från kusten, och därför bör de nuvarande undantagen permanentas.

3.1.15. Vad gäller de mest avlägsna öregionerna, som redan har ett sämre utgångsläge på grund av sitt geografiska läge och där huvuddelen av resurserna ofta finns utanför 12-milsgränsen, bör man undersöka möjligheterna att för att skydda fiskesamhällenas traditionella verksamhet utöka skyddsområdet och vidta andra åtgärder så att man i dessa samhällen kan utöva sin verksamhet obehindrat. Man frångår annars målet att se till lokalbefolkningens bästa.

3.2. Relativ stabilitet

3.2.1. Principen "relativ stabilitet" slås fast i artikel 4 i grundförordning 170/83 och syftar till att garantera ett balanserat utnyttjande av havets resurser och samtidigt bidra till stabiliseringen av fiskeriverksamheten, främst i de områden där befolkningen är särskilt beroende av fisket och dess binäringar.

3.2.2. Genom ett system med årliga fångstmängder (TAC) som bör fördelas mellan medlemsstaterna (kvoter) blev det nödvändigt att säkra en viss stabilitet för medlemsstaternas verksamhet.

3.2.3. Systemet med indirekt begränsning av fisket genom årliga fångstmängder och kvoter är i hög grad beroende av att man verkligen rättar sig efter systemet, något som endast kan säkerställas genom en effektiv kontroll av att systemet respekteras. Så ser det inte ut i dag.

3.2.4. Principen är allmänt accepterad eftersom den hänger nära samman med principen om en balanserad förvaltning av fiskeresurserna samt med fiskeverksamhetens stabilitet och de särskilda behoven i de regioner där befolkningen är beroende av fisket.

3.2.5. Det råder också en relativ enighet i fråga om principen "relativ stabilitet", som säkrar en fast procent av fångsten för varje medlemsstat så länge beståndet tillåter det.

3.2.6. Även om inte själva principen ifrågasätts bör man dock tillsammans med sektorns aktörer diskutera tillämpningsmetoden. I flera år har det faktiskt förekommit att medlemsstater byter kvoter med varandra, och man utnyttjar inte alla kvoter. Systemet måste anpassas efter dessa omständigheter om det skall vara rättvist och få önskad effekt.

3.3. Shetlandsboxen

3.3.1. Man har genomfört tekniska åtgärder för att skydda resurserna, t.ex. att stänga av vissa områden ("boxar") eller införa tillfälliga fiskeförbud. Detta är verksamt och har visat sig vara viktigt för att undvika utfiskning och att bestånden hotas.

3.3.2. För att dessa åtgärder skall respekteras bör de understödjas av vetenskapliga uppgifter som visar att de är biologiskt nödvändiga.

3.3.3. Det är under nuvarande omständigheter viktigt att de är tidsbegränsade.

3.3.4. Det som gör Shetlandsboxen kontroversiell är just det att man inte har lagt fram klara bevis för att den är biologiskt nödvändig.

3.3.5. I samband med beslutet om Shetlandsboxens framtid vore det lämpligt med en vetenskaplig utredning av åtgärdens resultat och om huruvida det finns biologiska skäl att behålla den.

3.4. Tillträde till Nordsjön

3.4.1. Anslutningsakterna förbjuder fartyg från Spanien, Finland, Portugal och Sverige tillträde till Nordsjön fram till den 31 december 2002.

3.4.2. Anslutningsakterna gör att situationen skiljer sig kraftigt åt i de olika medlemsstaterna i detta hänseende, och man har därför skilda intressen att bevaka från och med 2002.

3.4.3. Eftersom tillgången till större delen av Nordsjöns resurser redan är tydligt reglerad är det inte särskilt logiskt att begränsa tillträdet, så länge man kan kontrollera hur beståndet påverkas.

4. Slutkommentar

4.1. Kravet på en rapport om läget för fisket i EU tycks ha fått kommissionen att även vilja diskutera frågor som ligger utanför det ämnesområde som fastställdes i förordning (EEG) nr 3760/92.

4.2. Detta bör uppmuntras om det kan leda till politiskt mod och vilja att verkligen gå till botten med problemen och sedan dra upp riktlinjer och utarbeta lämpliga åtgärder för en gemensam framåtblickande politik.

4.3. ESK hoppas att detta blir fallet och vill gärna delta i debatten om den framtida gemensamma fiskeripolitiken och diskutera ramar och områden för en ny politik för det nya årtusendet.

4.4. De frågor som tas upp i detta yttrande hänger alla samman och väcker i sin tur nya frågor och funderingar och leder vidare till nya infallsvinklar. Det är viktigt att diskutera också dessa, men tyvärr finns här inte utrymme för det.

4.5. Andra viktiga områden för den gemensamma fiskeripolitiken hänger samman med det som har tagits upp här, men får diskuteras i ett annat sammanhang. Det gäller bl.a. bevarandet och förvaltningen av fiskeresurserna, forskningspolitiken, TAC - och kvot - systemen, strukturpolitiken, de fleråriga utvecklingsprogrammen, kontrollsystemet, socialpolitiken, den gemensamma organisationen av marknader samt produktsäkerheten.

4.6. Det finns ett behov av en effektivare gemensam fiskeripolitik, och sektorn måste utvecklas i takt med den växande marknaden. Därför bör man se över strategin och då omvärdera de berörda parternas uppgifter, fördela ansvaret på samtliga berörda parter, förenkla lagstiftningen och öka öppenheten samt se till att de föreskrivna åtgärderna verkligen vidtas.

Bryssel den 12 juli 2000.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Beatrice Rangoni Machiavelli

(1) Artiklarna 6 och 7 - EGT L 389, 21.12.1992.

(2) Förordning (EEG) nr 170/83 - EGT L 024, 27.1.1983.

(3) Utökat till 12 nautiska mil genom förordning (EEG) nr 170/83 (EGT L 24, 27.1.1983).

(4) Londonkonventionen.