MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET - Utkast till gemensam rapport om sysselsättningen 2002 {SEK(2002)1204}

INLEDNING

I avdelning VIII i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen anges principerna och förfarandena för utveckling av en samordnad strategi för sysselsättningen. I artikel 128 anges särskilt vad som skall göras för att utforma en sådan strategi, vilket inbegriper årliga riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik, eventuella rekommendationer till medlemsstaterna och en gemensam rapport från rådet och kommissionen till Europeiska rådet där man redogör för sysselsättningsläget i gemenskapen och genomförandet av riktlinjerna. Varje medlemsstat skall till rådet och kommissionen lämna en årsrapport om de viktigaste åtgärder som den har vidtagit för att genomföra sin sysselsättningspolitik mot bakgrund av riktlinjerna för sysselsättningen. Den europeiska sysselsättningsstrategin, som har utformats enligt ovannämnda institutionella ramar, utgör ett viktigt bidrag till EU:s mer övergripande politiska dagordning som fastställdes vid toppmötet i Lissabon och vid efterföljande möten i Europeiska rådet.

I denna gemensamma rapport ges en överblick över sysselsättningsläget och en politisk bedömning av de framsteg som medlemsstaterna har gjort i genomförandet av 2001 års riktlinjer för sysselsättningen [1]. Dessutom belyses de utmaningar som återstår för medlemsstaterna.

[1] Rådets beslut om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik 2002 (2002/177/EG), EGT L 60, 1.3.2002.

Den gemensamma rapporten innehåller dels en analys av de framsteg som gjorts i EU som helhet när det gäller de viktigaste överenskomna målen och riktlinjerna, dels en kort översikt för varje medlemsstat. Analysen grundar sig på gemensamma nyckelindikatorer vilka sammanfattas i bilagorna.

En mer detaljerad analys av den senare tidens utveckling inom respektive riktlinje och medlemsstat ges i ett bakgrundsdokument från kommissionen [2].

[2] SEK(2002)1204.

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

INLEDNING

Sammanfattning

2. Genomförande av 2002 års riktlinjer och rekommendationer för sysselsättningen: Bedömning av resultaten och de politiska åtgärderna i Europeiska unionen

2.1. Den allmänna politiska ramen återspeglar de övergripande målen för 2002 års riktlinjer

2.2. Bedömning av de framsteg som gjorts inom de fyra pelarna i 2001 års riktlinjer

2.2.1. Anställbarhet

2.2.2. Företagaranda

2.2.3. Anpassningsförmåga

2.2.4. Jämställdhet

3. Genomförande av 2002 års riktlinjer och rekommendationer för sysselsättningen: Bedömning av resultaten och de politiska åtgärderna i varje medlemsstat

BELGIEN

DANMARK

TYSKLAND

GREKLAND

SPANIEN

FRANKRIKE

IRLAND

ITALIEN

LUXEMBURG

NEDERLÄNDERNA

ÖSTERRIKE

PORTUGAL

FINLAND

SVERIGE

FÖRENADE KUNGARIKET

4. Framtida utveckling

Bilaga 1: Översikt över 2001 års resultat- och nyckelindikatorer

Bilaga 2: Översikt över de gemensamma indikatorerna för förebyggande och aktivering för 2000 och 2001

BILAGA 3: Indikatorer: källor och definitioner

Sammanfattning

Efter att ha tillämpats under fem års tid står den europeiska sysselsättningsstrategin nu vid ett vägskäl. Strategin lanserades 1997 med kampen mot arbetslösheten som högsta prioritet, men med tiden har inriktningen ändrats för att stödja åtagandet i den mer övergripande Lissabonstrategin att skapa fler och bättre arbetstillfällen i ett mer integrerat samhälle. Att nå de överenskomna sysselsättningsmålen och öka arbetskraftsdeltagandet har blivit ett centralt inslag i strategin. En större utvärdering av denna första etapp har genomförts på EU-nivå, och resultaten är uppmuntrande.

EU:s sysselsättningsresultat 2001 måste ses mot bakgrund av en kraftigt försämrad ekonomi, med en BNP-tillväxt som halverats jämfört med 2000 och osäkra framtidsutsikter. Trots dessa mindre gynnsamma förutsättningar fortsatte resultaten att förbättras, både när det gäller sysselsättningen (+0,6%) och arbetslösheten (-0,6%), om än i något långsammare takt. Av utvärderingen efter fem år med den europeiska sysselsättningsstrategin framgår att strukturella förbättringar skett på EU:s arbetsmarknad, men att allvarliga brister kvarstår i fråga om arbetslöshet, arbetskraftsdeltagande och sysselsättning, könsskillnader, sysselsättningens kvalitet, produktivitetsökning och regionala skillnader. Dessa brister måste avhjälpas snarast för att göra arbetsmarknaden i EU redo för kommande utmaningar.

De nationella handlingsplanerna har överlag blivit tydligare och mer sammanhängande. Däremot förefaller bruket av nationella mål, rapporteringen om vilka effekter åtgärderna haft på arbetsmarknaden, budgetinformationen, uppgifterna om hur strukturfonderna använts för att stödja den europeiska sysselsättningsstrategin samt huvudaktörernas medverkan vara klart otillräckliga.

Svaret på de övergripande målen har förbättrats jämfört med förra året, särskilt när det gäller satsningarna på att öka sysselsättningen. Det gjordes uppmuntrande framsteg i riktning mot de mål som ställdes upp för EU i Lissabon och Stockholm, såväl överlag som för kvinnor, men för att nå det övergripande målet för 2010 krävs särskilda insatser i de medlemsstater som hittills inte bidragit tillräckligt till den allmänna förbättringen av sysselsättningen. Att man fortfarande är långt ifrån målet på 50 % sysselsättning bland äldre arbetstagare är en betydande källa till oro, och det är avgörande att man lägger större tonvikt vid jämställdhetsaspekterna på problemet med den åldrande arbetskraften. Frågan om kvalitet i arbetet behandlas fortfarande bara genom spridda insatser, och är huvudsakligen inriktad på sådana aspekter som flexibilitet, arbetsmiljö och utbildning, medan det inte tas tillräcklig hänsyn till andra aspekter såsom de enskilda arbetstillfällenas verkliga kvalitet och kvaliteten på den sociala dialogen. Utvecklingen av strategier för livslångt lärande går framåt, och samtliga medlemsstater har nu lagt grunden till övergripande strategier, även om det kommer att ta tid innan de är helt genomförda. Fortsatta framsteg, om än något långsammare, kan också skönjas när det gäller att göra de olika strategierna mer samstämda. I synnerhet frågan om hur man på bästa sätt underlättar övergången inom och mellan systemen för allmän och yrkesinriktad utbildning respektive arbetsmarknaden behandlas inte på något heltäckande sätt. Allt fler medlemsstater håller på att ställa upp mål för utbildningsdeltagande och utbildningsnivå, och de ökade utgifterna för mänskliga resurser i flertalet medlemsstater vittnar om ett stärkt engagemang, även om det fortfarande saknas nationella investeringsmål. När det gäller att utnyttja möjligheterna till allmän och yrkesinriktad utbildning blir skillnaderna mellan låg- och högutbildade samt mellan äldre och yngre åldersgrupper allt större, vilket är oroväckande.

I flertalet medlemsstater har arbetsmarknadens parter spelat en viktigare roll i årets nationella handlingsplaner även om det i regel inte har gjorts några större framsteg när det gäller arbetsmarknadens parters eget genomförande av den europeiska sysselsättningsstrategin. Den sociala dialogen på europeisk nivå har givit upphov till ett antal viktiga initiativ. Bland dessa återfinns t.ex. de europeiska arbetsmarknadsparternas gemensamma förklaring till Europeiska rådet i Laeken i vilken man betonade behovet av att vidareutveckla den självständiga sociala dialogen. Andra exempel är planerna på att lägga fram ett flerårigt arbetsprogram samt arbetsmarknadsparternas gemensamma handlingsram för kompetensutveckling och utveckling av kvalifikationer som lades fram inför toppmötet i Barcelona. Trots detta måste arbetsmarknadsparternas bidrag till sysselsättningsstrategin bli mer sammanhängande och synligt.

De nationella handlingsplanerna återspeglar en förbättrad kombination av olika politiska åtgärder, där man lägger större tonvikt vid pelarna jämställdhet och företagaranda än vad som gjorts tidigare år. De regionala skillnaderna är fortfarande ett allvarligt problem. Bruket av indikatorer baserade på nationella källor är ojämnt, och särskilda brister finner man i fråga om mindre gynnade grupper, övergång mellan arbeten, vård och omsorg (indikatorer för kvalitet i arbetet), flaskhalsar och rörlighet på arbetsmarknaden samt aktiveringsåtgärdernas genomslagskraft.

Inom ramen för pelaren anställbarhet har medlemsstaterna arbetat för att befästa och förbättra åtgärdernas kvalitet och räckvidd. Förebyggande strategier finns nu i flertalet medlemsstater och de skräddarsys i allt högre grad efter individuella behov. De långtgående reformerna av arbetsförmedlingarna fortsätter, och man kan se en tydlig tendens till en blandad marknad med både offentliga och privata arbetsförmedlingar. Målet att 20 % av de arbetslösa skall få tillgång till aktiva arbetsmarknadsåtgärder har överlag överskridits med råge. Allt större vikt tycks läggas vid baskunskaper, särskilt läskunnighet hos vuxna. De främsta målen för e-lärande har i det närmaste uppnåtts. Man har fäst större uppmärksamhet vid att förebygga och motverka flaskhalsar ur ett långsiktigt perspektiv. Mer sammanhängande integrationsåtgärder är under utarbetande och samverkan mellan de nationella handlingsplanerna för sysselsättning och social integration håller på att förbättras.

Däremot har endast fem medlemsstater hittills lyckats genomföra den förebyggande strategin, dvs. avsevärt reducerat antalet nya långtidsarbetslösa. Överlag behöver också informationen om aktiveringsåtgärdernas genomslagskraft förbättras. Andelen ungdomar som avbryter sin skolgång minskar endast successivt och det är tveksamt om man kommer att kunna uppnå det gemensamma målet att halvera nivån till 2010. Endast några medlemsstater har fortsatt de genomgripande sysselsättningsfrämjande reformerna av skatte- och bidragssystemen, och samspelet mellan dessa bägge system har inte ägnats tillräcklig uppmärksamhet. Överlag saknas nationella strategier för ett aktivt åldrande och det görs inte tillräckligt för att stimulera människors förmåga att fortsätta arbeta eller för att uppmuntra arbetsgivarna att anställa och behålla äldre arbetstagare. När det gäller den sociala integrationen tas i regel inte tillräcklig hänsyn till åtgärder på efterfrågesidan, t.ex. åtgärder mot diskriminering, och antalet medlemsstater som ställt upp nationella mål är fortsatt mycket lågt. Att flertalet medlemsstater inte har använt de gemensamma sysselsättningsindikatorerna har gjort det svårare att analysera de politiska åtgärderna.

I de flesta nationella handlingsplaner har åtgärder inom pelaren företagaranda fått större utrymme än under tidigare år, även om sysselsättningsökningen i småföretag, inom tjänstesektorn och i form av egenföretagande påverkades negativt av den allmänna ekonomiska nedgången under 2001. Särskild tonvikt har lagts vid åtgärder för att underlätta företagsregistreringen, främja egenföretagande samt att skapa en företagarkultur, framför allt bland kvinnor. Nya initiativ har tagits för att skapa arbetstillfällen inom kunskapsbaserade tjänster samt på miljöområdet. De flesta medlemsstater har genomfört eller tillkännagivit nya initiativ för att bekämpa odeklarerat arbete. Trots dessa positiva utvecklingstendenser krävs mer riktat stöd för att göra företagandet till en drivkraft för tillväxt och sysselsättning. Mer kommer förmodligen att behöva göras för att skapa bättre förutsättningar för nystartade företag, särskilt genom att ge dem bättre tillgång till finansiering. Den uppåtgående trenden när det gäller skattetrycket på arbete har vänt, men skatterna på arbete är fortfarande höga, även för lågavlönade arbetstagare, och det har inte fästs tillräcklig uppmärksamhet vid arbetsgivaravgifternas effekter på sysselsättningen.

Utvecklingen av den europeiska sysselsättningsstrategins lokala och regionala dimension håller nu på att befästas. Vid sidan av de nationella handlingsplanerna finns nu regionala handlingsplaner i fyra medlemsstater. De territoriella sysselsättningspakterna är fortfarande betydande i några av medlemsstaterna, men det finns mycket kvar att göra för att få till stånd ett nära samarbete på lokal nivå.

Inom pelaren anpassningsförmåga eftersträvas ett mer balanserat förhållningssätt mellan flexibilitet och trygghet i anställningsförhållandena i flera av medlemsstaterna. Utvecklingen mot flexiblare arbetstid och arbetsorganisation fortsätter och åtgärder vidtas för att garantera likabehandling av arbetstagare med olika arbetsvillkor. Det rapporteras också om förbättrad arbetsmiljö. Det finns en del intressanta initiativ när det gäller arbetsorganisation som förtjänar att spridas i större utsträckning. Arbetsmarknadens parter spelar en allt större roll för att främja livslångt lärande på arbetsplatsen, men deras insatser är fortfarande relativt osynliga, vilket till viss del kan bero på ostrukturerad rapportering. Vissa framsteg görs mot målet att alla arbetstagare före 2003 års utgång skall ha kunskaper i informations- och kommunikationsteknik. För att göra en mer exakt bedömning av framstegen behövs dock mer information om vad som görs för att ge arbetstagarna sådana kunskaper.

Inom pelaren jämställdhet har det gjorts uppenbara framsteg i riktning mot målet för sysselsättningen bland kvinnor, även om vissa länder fortfarande släpar efter och det krävs större insatser för att få kvinnorna att stanna kvar längre på arbetsmarknaden. Integreringen av ett jämställdhetsperspektiv har gått framåt men är ännu inte fullständigt genomförd. De initiativ som tagits för att minska löneskillnaderna mellan könen genom att angripa bakomliggande faktorer är fortfarande otillräckliga och arbetsmarknadens parter har inte visat tillräckligt engagemang i denna fråga. Man försöker fortfarande komma till rätta med könsuppdelningen, särskilt i de länder där uppdelningen är betydande, men det är svårt att bedöma vad som uppnåtts på kort sikt. Ansträngningarna för att det skall bli möjligt att förena yrkes- och familjeliv har intensifierats, men det råder fortfarande brist på tillräcklig och bra barnomsorg till rimliga kostnader innan målen från Europeiska rådets möte i Barcelona kan anses vara uppnådda. Möjligheterna till ledighet har utökats i många medlemsstater, även om det bara är i ett fåtal medlemsstater som man särskilt uppmuntrar männen att ta föräldraledigt.

Bedömningen av sysselsättningsutvecklingen och de politiska åtgärderna i medlemsstaterna 2001 bekräftar de viktigaste resultaten från utvärderingen av perioden 1997-2001, och utgör ett bra underlag för utformningen av den framtida europeiska sysselsättningsstrategin. De strukturella arbetsmarknadsreformerna har hittills givit utdelning, men det finns fortfarande betydande svagheter. Med tanke på den ekonomiska nedgången bör medlemsstaterna satsa ännu mer på strukturreformer, bland annat av arbetsmarknaderna, för att hjälpa såväl arbetstagare som företag att anpassa sig till förändringarna. Överlag är man redan ense om att en slagkraftig ny europeisk sysselsättningsstrategi bör vara inriktad på de mål som ställdes upp i Lissabon, innehålla en stabil strategi på medellång sikt och ett mindre antal riktlinjer som är mer inriktade på de resultat som skall uppnås samt bidra till förbättrad samordning med andra relevanta processer, särskilt de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken.

Med tanke på de svagheter som kvarstår bör de framtida riktlinjerna uttryckligen innehålla de tre prioriteringarna att öka sysselsättningen och arbetskraftsdeltagandet, att förbättra kvaliteten och produktiviteten i arbetet samt att främja en arbetsmarknad som står öppen för alla. På alla dessa områden finns fortfarande mycket kvar att göra innan man har nått de övergripande målen för Lissabonstrategin.

1. Den Politiska Och Ekonomiska Bakgrunden

Europeiska sysselsättningsstrategin vid ett vägskäl efter fem år

Sedan den europeiska sysselsättningsstrategin introducerades vid det extra toppmötet om sysselsättning i Luxemburg 1997 har den genomgått ett antal förändringar för att följa med i den politiska och ekonomiska utvecklingen. Efter den översyn som gjordes efter de första tre årens genomförande förstärktes sysselsättningsstrategin vid Europeiska rådet möte i Lissabon (2000) och införlivades i en vidare politisk dagordning. Syftet var att göra Europeiska unionen till världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomi, med möjlighet till hållbar ekonomisk tillväxt med fler och bättre arbetstillfällen och en högre grad av social sammanhållning.

Vid Europeiska rådets möte i Lissabon kom man överens om målet att till år 2010 uppnå en genomsnittlig sysselsättningsintensitet så nära 70 % som möjligt totalt sett och över 60 % för kvinnor i EU. Man utformade dessutom en övergripande strategi med syftet att förbereda övergången till en kunskapsbaserad ekonomi, modernisera den europeiska sociala modellen och upprätthålla gynnsamma tillväxtmöjligheter.

Vid Europeiska rådets möte i Nice i december 2000 infördes kvalitet som ledstjärna i den socialpolitiska agendan och i synnerhet kvalitet i arbetet som ett viktigt mål i den europeiska sysselsättningsstrategin. Europeiska rådet betonade att frågan om kvalitet är mångfacetterad och både avser vissa aspekter av själva arbetstillfället och den mer allmänna situationen på arbetsmarknaden samt angav att kvalitet skulle främjas genom åtgärder inom alla fyra pelare.

Som en bekräftelse på Europeiska unionens och medlemsstaternas åtagande att uppnå full sysselsättning fastställde Europeiska rådet vid sitt möte i Stockholm 2001 ett sysselsättningsdelmål på 67 % totalt och 57 % för kvinnor senast 2005 samt ett sysselsättningsmål på 50 % för äldre arbetstagare (55-64 år) senast 2010. Som svar på begäran från Stockholm undersökte kommissionen och rådet gemensamt vad som skulle krävas för att öka arbetskraftsdeltagandet i EU, och lade inför Europeiska rådet i Barcelona fram förslag på hur detta skulle kunna göras [3].

[3] Öka andelen arbetstagare och främja ett aktivt åldrande, rådets dokument nr 6707 av den 8 mars 2002, antaget på grundval av KOM(2002) 9 slutlig av den 24 januari 2002.

Vid sitt möte i Göteborg kompletterade Europeiska rådet det politiska åtagandet med en strategi för hållbar utveckling och lade till en miljödimension till Lissabonstrategin, och bekräftade därmed kopplingen mellan miljö, tillväxt och sysselsättning.

Europeiska rådet i Barcelona i mars 2002 konstaterade att en aktiv politik för att uppnå full sysselsättning och fler och bättre arbetstillfällen hör till de tre områden som kräver särskilda insatser. Europeiska rådet betonade att målet om full sysselsättning inom Europeiska unionen är hörnstenen i Lissabonstrategin och det väsentliga målet för ekonomisk politik och socialpolitik. Mot bakgrund av detta manade Europeiska rådet till en förstärkning av sysselsättningsstrategin och gav riktlinjer för hur den europeiska sysselsättningsstrategin skulle se ut i framtiden. Det välkomnade kommissionens handlingsplan för kompetens och rörlighet vilken följdes upp av en rådsresolution [4].

[4] 9614/02, 3.6.2002.

I denna gemensamma rapport om sysselsättningen görs en översyn över de framsteg som gjorts under 2001 - en viktig milstolpe eftersom det är det femte året som den europeiska sysselsättningsstrategin genomförs. Kommissionen och medlemsstaterna har tillsammans gjort en utvärdering av strategins effekter mellan 1997 och 2001 [5] för att kunna förbereda för den europeiska sysselsättningsstrategins fortsatta utveckling.

[5] KOM(2002) 416, 17.7.2002.

Mindre gynnsam ekonomisk utveckling 2001 - en prövning för den europeiska sysselsättningsstrategin

I stark kontrast till det positiva klimatet under 2000 då man uppnådde den största sysselsättningsökningen på tio år, kännetecknades första halvåret 2001 av ekonomisk ovisshet, följt av en allmän nedgång efter händelserna den 11 september.

Mellan 2000 och 2001 minskade tillväxten och arbetskraftens produktivitetsökning drastiskt från 3,3 % till 1,6 % respektive från 1,6 % till 0,3 %. Mellan första och andra halvåret 2001 mattades sysselsättningsökningen av och gick från 1,5 % till 1 %. Den ekonomiska nedgången bedömdes först bli kortvarig men har hållit i sig. Den ekonomiska återhämtningen har inte lyckats ta fart och förväntas inte komma igång före 2003, och antalet omfattande uppsägningar har ökat inom euroområdet. De offentliga finanserna har förbättrats ytterligare, och flera medlemsstater har lyckats uppnå eller bibehålla sunda offentliga finanser. Under den svaga tillväxt som nu råder är emellertid budgeten åtstramad och tilltron sviktar, och vissa medlemsstater har misslyckats med att helt uppfylla budgetåtagandena i stabilitets- och tillväxtpakten. Inflationen ökade från 2,1 % under 2000 till 3,4 % i maj 2001, sjönk därefter till 2 % mot årets slut, men förväntas öka till 2,2 % under 2002.

Långsammare framsteg på sysselsättningsområdet ...

När man bedömer vilka resultat som uppnåtts måste man se till det försämrade ekonomiska läget. Även om sysselsättningen bara ökade marginellt (från 63,3 % under 2000 till 63,9 % under 2001, då det totala antalet sysselsatta ökade med 2,06 miljoner) är EU-målet fortfarande inom räckhåll, men det kommer att krävas särskilda och ihållande insatser för att nå ända fram. Den totala arbetslösheten sjönk med 0,6 % i förhållande till utgångsläget 2001, men ökade något under de första månaderna 2002 (från 7,4 % till 7,6 %). Ungdoms- och långtidsarbetslösheten sjönk överlag under 2001, Den största minskningen stod kvinnorna för.

Sedan 1997 har skillnaderna mellan kvinnors och mäns sysselsättningsnivåer minskat med närmare 2 procentenheter, vilket lett till en sysselsättningsintensitet på 54,9 % för kvinnor, dvs. inom räckhåll från EU-målet. Sysselsättningen bland äldre arbetstagare ökade till 38,5 % under 2001 (från 37,7 % under 2000), men ligger fortfarande långt ifrån EU-målet på 50 % till 2010.

... under en period med strukturella förändringar på de europeiska arbetsmarknaderna

På senare år har sysselsättningsläget i EU förbättrats påtagligt. Sedan 1997 har drygt 10 miljoner nya arbetstillfällen skapats (6 miljoner av dessa nya jobb gick till kvinnor) och det finns 4 miljoner färre arbetslösa samtidigt som befolkningen i arbetsför ålder har ökat med 5 miljoner människor. Utvärderingen av den europeiska sysselsättningsstrategin bekräftar att dessa förbättringar är strukturella till sin natur, vilket framgår av den sänkta strukturarbetslösheten, en mer sysselsättningsintensiv ekonomisk tillväxt och arbetsmarknadens förbättrade förmåga att snabbt anpassa sig till ekonomiska och sociala förändringar [6]. Genomförandet av de strukturella arbetsmarknadsreformerna banade väg för dessa förbättringar. De överlag goda resultaten under nittiotalet tyder på att ökad sysselsättning och sänkt arbetslöshet är varaktiga och strukturella till sin natur. Dessa positiva resultat kan inte förklaras enbart av en förbättrad konjunktur. Sedan 1997 har strukturarbetslösheten minskat i allt snabbare takt, samtidigt som antalet nya arbetstillfällen ökat kraftigt. Den europeiska sysselsättningsstrategin skapade de förutsättningar som krävdes för att dessa förbättringar skulle bli varaktiga genom en strävan efter att till fullo dra nytta av det potentiella arbetskraftsutbudet med hjälp av fler och bättre arbetstillfällen. Arbetsmarknadens parter bidrog också i hög grad till det förbättrade sysselsättningsläget, främst genom att verka för sysselsättningsfrämjande löneavtal.

[6] "Bedömning av de framsteg som gjorts under fem år av den europeiska sysselsättningsstrategin", KOM(2002) 416 - Employment in Europe 2002.

Kvarstående strukturella svagheter måste åtgärdas

Trots de framsteg som gjorts kvarstår ett antal väsentliga strukturella svagheter.

- Den fortsatt höga arbetslösheten och långtidsarbetslösheten måste sänkas ytterligare för att skapa en arbetsmarknad öppen för alla. Arbetsmarknaderna måste bli mer tillgängliga för samtliga, för trots de framsteg som gjorts har mindre gynnade grupper fortfarande en svag ställning på arbetsmarknaden. För detta krävs mer skräddarsydda åtgärder, övergripande strategier som inbegriper både utbud och efterfrågan, samt en närmare koppling till den bredare politiken för social integration.

- Det krävs ett fortsatt engagemang för att nå EU:s sysselsättningsmål, särskilt målet för äldre arbetstagare. I den gemensamma rapporten [7] om att öka andelen arbetstagare uppskattades att det krävs en ökning av sysselsättningen med 15,4 miljoner arbetstillfällen mellan 2002 och 2010, varav 9,6 miljoner för kvinnor och 7,4 miljoner för äldre arbetstagare.

[7] "Öka andelen arbetstagare och främja aktivt åldrande", rådets dokument nr 6707 av den 8 mars 2002, antaget på grundval av KOM(2002) 9 slutlig av den 24 januari 2002.

- Produktivitetsskillnaderna mellan USA och EU ökar fortfarande, men de är mycket mer uttalade när det gäller arbetskraftens produktivitet per anställd än för arbetskraftens produktivitet per arbetad timme. För sistnämnda förutspås till och med en knapp minskning [8]. Enligt kommissionens nyligen antagna meddelande "Produktivitet: nyckeln till konkurrenskraft för medlemsstaternas ekonomier och företag" [9] beror produktivitetstillväxt på det fysiska kapitalets kvalitet, förbättringar i arbetskraftens kvalifikationer, tekniska framsteg och nya sätt att organisera dessa produktionsfaktorer. Den positiva kopplingen mellan kvalitet i arbetet och produktivitet bör också utnyttjas för att överbrygga denna klyfta, men hittills har man inte fäst tillräcklig vikt vid sysselsättningens kvalitet. Endast i fråga om deltagandet i utbildning och skillnaderna i sysselsättning mellan könen kan man konstatera att det gjorts tydliga framsteg, medan det på andra områden finns mycket kvar att göra.

[8] Arbetskraftens produktivitet i USA (BNP i köpkraftsstandarder per anställd) var 116,1 under 1997 (EU-15 = 100) och ökade till 117,5 under 2000 (prognos för 2001: 117,7). Motsvarande siffror för arbetskraftens produktivitet i köpkraftsstandarder per arbetad timme var 102,6 under 1997 och 103,2 under 2000 (prognos för 2001: 103,0).

[9] KOM(2002) 262 slutlig.

- Regionala skillnader, såväl när det gäller sysselsättning som arbetslöshet, är fortfarande ett problem i flera medlemsstater.

Det är absolut nödvändigt att med hjälp av målmedvetna reformer ta itu med dessa svagheter så att EU:s arbetsmarknad kan stå emot de utmaningar som den demografiska utvecklingen, de framtida flaskhalsarna, den pågående ekonomiska och sociala omstruktureringen, globaliseringen och utvidgningen innebär på medellång sikt.

Figur 1: Översikt över sysselsättningen och arbetslösheten i Europeiska unionen, 1997 och 2001

>Hänvisning till>

I avsnitt 3 redovisas samma figurer för respektive medlemsstat.

2. Genomförande av 2002 års riktlinjer och rekommendationer för sysselsättningen: Bedömning av resultaten och de politiska åtgärderna i Europeiska unionen

Med tanke på den tid som behövs för att genomföra de omfattande ändringarna i 2001 års riktlinjer för sysselsättningen som gjordes till följd av översynen efter halva tiden och Europeiska rådets möte i Lissabon, och med tanke på att strategin skulle ses över till 2003 mot bakgrund av utvärderingen av erfarenheterna efter de första fem åren, beslutade man att inte ändra mer än nödvändigt i 2002 års sysselsättningsriktlinjer. Endast två nya inslag har tillkommit. Dels anpassades sysselsättningsmålen så att de skulle inbegripa de mål som ställdes upp vid Europeiska rådets möte i Stockholm, dels infördes ett nytt, övergripande mål om kvalitet i arbetet till följd av den intensiva politiska debatt som förts på europeisk nivå om de olika aspekterna på kvalitet i arbetet, som mynnade ut i antagandet av en förteckning över indikatorer vid Europeiska rådets möte i Laeken i december 2001.

2002 års nationella handlingsplaner

Presentationen av medlemsstaternas sysselsättningsåtgärder blir allt tydligare och mer uttömmande, och i och med 2002 års nationella handlingsplaner fortsätter denna trend. Dessutom innehåller handlingsplanerna en mer balanserad kombination av olika politiska åtgärder som sträcker sig över den europeiska sysselsättningsstrategins samtliga fyra pelare. De flesta medlemsstater är fortfarande motvilliga att följa uppmaningen i riktlinjerna att fastställa nationella mål. Även om medlemsstaterna har vidtagit många sysselsättningsåtgärder saknas det i regel en bedömning av vilka effekter dessa åtgärder haft. Budgetaspekterna på handlingslinjerna (särskilt bidragen från strukturfonderna) bör också tydliggöras. Även om de upplysningar som ges överlag har förbättrats framgår det fortfarande inte helt klart i vilken utsträckning medlemsstaterna har utnyttjat strukturfonderna för sin verksamhet inom de fyra pelarna. Svårigheterna ligger inte enbart i de kvantitativa aspekterna utan även i huruvida strukturfonderna har utnyttjats strategiskt till att skapa mervärde (exempelvis till att utforska nya aktiva arbetsmarknadsåtgärder vid sidan av traditionella nationella åtgärder och förfaranden). Strukturfondernas nya roll att stötta målen för den europeiska sysselsättningsstrategin som infördes vid översynen av förordningarna 1999 måste utnyttjas i mycket högre grad. Arbetsmarknadens parter medverkar i allt högre grad till att utarbeta de nationella handlingsplanerna, men vid själva genomförandet och uppföljningen har de ofta en tillbakadragen roll. Man har inte blivit bättre på att integrera andra potentiella aktörer, såsom den regionala och lokala nivån eller företrädare för det civila samhället.

I enlighet med Lissabonstrategin har frågor som rör kunskapssamhället blivit ett centralt inslag i samtliga pelare. Utöver de avsevärda satsningar som gjorts inom ramen för anställbarhetspelaren har man även kunnat konstatera att det i 2002 års nationella handlingsplaner lagts mer vikt vid informations- och kommunikationsteknik inom pelaren företagaranda.

Uppmuntrande - om än varierande - respons på rekommendationerna

Av tabellen nedan framgår att responsen på 2002 års politiska rekommendationer varierar från ett land till ett annat.

De flesta medlemsstater har infört eller meddelat att de tänker införa politiska initiativ som svar på rekommendationerna i frågor som rör aktivering och förebyggande, arbetskraftsutbudet, det livslånga lärandet, skattetrycket på arbete, den regionala obalansen och kombinationen av olika politiska åtgärder.

Rekommendationerna om äldre och migrerande arbetstagare har i regel inte medfört tillräckliga politiska förändringar.

Responsen på rekommendationerna om lika möjligheter varierar avsevärt mellan olika medlemsstater. I de flesta fall har de politiska besluten fattats men ännu inte genomförts. Inga politiska förändringar, eller endast marginella sådana, har skett i Tyskland, Österrike och Finland (när det gäller löneskillnader), Grekland, Spanien och Italien (integrering av jämställdhetsperspektivet) respektive Luxemburg och Portugal (könsuppdelning).

Responsen på rekommendationerna om arbetsmarknadens parter är också bristfällig överlag. I synnerhet Grekland och Portugal behöver ändra delar av sin politik, medan Österrike, Italien och Spanien bör anstränga sig för att få samarbetet med arbetsmarknadens parter att fungera igen.

Tabell 1: Medlemsstaternas respons på 2002 års rekommendationer, fördelat efter ämnesområde

>Plats för tabell>

tom ruta = ingen rekommendation; + = betydande politisk förändring +/- = påbörjad politisk förändring, inga synbara effekter ännu - = marginell eller ingen politisk förändring.

2.1. Den allmänna politiska ramen återspeglar de övergripande målen för 2002 års riktlinjer

De övergripande målen i 2002 års riktlinjer utgör den allmänna politiska ramen för genomförandet av den europeiska sysselsättningsstrategin och återspeglar strävan från toppmötet i Lissabon att uppnå full sysselsättning i ett kunskapssamhälle.

Ett steg närmare målen från Lissabon och Stockholm

I det övergripande målet A uppmanas medlemsstaterna att förbättra möjligheterna till arbete och erbjuda lämpliga stimulansåtgärder så att sysselsättningen ökar i enlighet med de mål som fastställdes i Lissabon och Stockholm. Av de nationella handlingsplanerna framgår att det görs fortsatta framsteg, trots den ekonomiska nedgången. Sysselsättningsläget skiftar mellan olika medlemsstater, men den totala sysselsättningen i EU ligger strax över tre procentenheter från målet på 67 % för 2005 och sysselsättningen bland kvinnor ligger drygt två procentenheter från målet på 57 % för 2005. Sysselsättningen bland äldre arbetstagare har ökat med en knapp procentenhet sedan 2000 men ligger trots detta över 11 procentenheter från målet på 50 % för 2010.

Fakta om sysselsättningen (se tabell 2)

* Mellan 2000 och 2001 ökade den totala sysselsättningen i EU till 63,9 % (+0,6 procentenheter), sysselsättningen bland kvinnor till 54,9 % (+0,9 procentenheter) och bland äldre arbetstagare till 38,5 % (+0,8 procentenheter).

* Det råder stora skillnader mellan olika medlemsstater i fråga om vilka nivåer som uppnåtts och hur snabba förbättringar man lyckats åstadkomma. De länder som uppvisade de bästa resultaten med en sysselsättningsintensitet över 70 % var liksom föregående år Danmark, Nederländerna, Sverige och Förenade kungariket. De lägsta nivåerna återfanns återigen i Grekland, Italien och Spanien.

* Under 2001 har sysselsättningen ökat i samtliga åldersgrupper, med 0,4 procentenheter i åldersgruppen 15-24 år och med 0,5 procentenheter i åldersgruppen 25-54 år.

* Skillnaderna mellan medlemsstaterna minskar för den aktivaste åldersgruppen, men kvarstår eller ökar de för yngre och äldre arbetstagare. Den låga sysselsättningen bland ungdomar beror på en ökad andel ungdomar inom fortbildning eller högre utbildning.

Med den nuvarande utvecklingen är målet från Lissabon med en total sysselsättning på 70 % endast inom räckhåll om de nyligen genomförda strukturförbättringarna på de europeiska arbetsmarknaderna fortsätter, och om kvinnors deltagande på arbetsmarknaden fortsätter att öka fram till år 2010, och eventuellt förbättras ytterligare. Före årtiondets slut måste sysselsättningsutvecklingen förbättras avsevärt i de medlemsstater som hittills inte gjort så bra ifrån sig. Detta gäller i synnerhet Grekland och Italien bland de länder som har en låg sysselsättningsintensitet, Belgien och Frankrike i mellangruppen samt Österrike och Tyskland bland dem som ligger över genomsnittet men under målet på 70 %.

Tabell 2: Sysselsättning

>Plats för tabell>

Källa: Eurostats kvartalsvisa arbetskraftsundersökning.

Skillnaderna i sysselsättningsintensitet inom medlemsstaterna minskar successivt. Fortfarande råder dock stora könsskillnader på arbetsmarknaden, trots att sysselsättningen bland kvinnor ökar snabbare än den totala sysselsättningen. Ser man till utvecklingen över tid (1997-2001) finner man olika orsaker till ökningen, men det är kvinnorna som har bidragit mest till den totala ökningen. Sysselsättningsökningen bland kvinnor överskrider den totala sysselsättningsökningen i samtliga medlemsstater. Emellertid är sysselsättningen bland äldre kvinnor särskilt oroväckande (28,9 %, dvs. 9,6 procentenheter lägre än den totala sysselsättningen i den åldersgruppen).

Medlemsstaterna tycks inta ett mer strategiskt förhållningssätt till utmaningen att öka sysselsättningen genom att kartlägga arbetskraftsreserver och därefter inrikta åtgärderna på de grupper som har störst potential. Att denna fråga prioriteras framgår av nya institutionella strukturer (till exempel "Equal Studies Unit" inom jämlikhetsmyndigheten i Irland, en arbetsgrupp för äldre arbetstagare i Nederländerna och Belgiens "Cellule de consolidation de l'emploi"). Endast ett fåtal medlemsstater håller på att genomföra omfattande och sysselsättningsfrämjande reformer av skatte- och bidragssystemen.

De nationella handlingsplanerna visar att alla medlemsstaterna anser att äldre arbetstagare är den främsta arbetskraftspotentialen, och det görs satsningar för att antingen försöka motverka att människor lämnar arbetsmarknaden i förtid eller uppmuntra dem att stanna kvar längre på arbetsmarknaden genom olika incitament. Försök har även gjorts att skapa ett system som genom att kombinera de bägge strategierna gör det möjligt att successivt lämna arbetslivet. Hittills har det dock inte införts några handlingslinjer för att åtgärda den särskilt låga sysselsättningen bland kvinnor i den kritiska åldersgruppen, och ännu saknas ett jämställdhetsperspektiv på åtgärderna för ett aktivt åldrande. Det är tveksamt om EU kommer att kunna nå det uppställda målet för äldre arbetstagare överlag, med tanke på den låga sysselsättningen i kombination med en måttlig sysselsättningsökning, som bara ligger strax över den totala sysselsättningsökningen.

Tabell 3: Sysselsättningsmål i 2002 års nationella handlingsplaner

>Plats för tabell>

Kvalitet i arbetet prioriteras ännu inte tillräckligt

Syftet med det övergripande målet B är att se till att medlemsstaternas åtgärder bidrar till att förbättra kvaliteten i arbetet. Även om det har gjorts framsteg avseende en rad viktiga aspekter finns det i regel inte någon helhetssyn på kvalitet i arbetet, och därmed återspeglas inte detta begrepps mångdimensionella karaktär som beskrevs i Europeiska kommissionens meddelande från juni 2001 [10]. De tio aspekterna på kvalitet i arbetet som kommissionen ställt upp, och som använts av rådet som underlag för att utforma lämpliga indikatorer, omfattas i olika hög grad av medlemsstaternas åtgärder. Responsen på detta nya mål är huvudsakligen inriktad på vilka olika fördelar som följer av olika slags avtalsförhållanden, särskilt när det gäller balansgången mellan flexibilitet och trygghet. Arbetsmiljö, utbildning och möjligheterna att förena yrkesliv och familjeliv täcks också in i relativt hög grad, medan andra aspekter, t.ex. de enskilda arbetstillfällenas verkliga kvalitet och den sociala dialogens kvalitet, ännu inte ingår i den övergripande synen på kvalitet i arbetet.

[10] Sysselsättningspolitik och socialpolitik - En ram för investeringar i kvalitet, meddelande från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén, KOM(2001) 313 slutlig. Europeiska rådet (2001), "Indicators of Quality in Work", rapport från sysselsättningskommittén till rådet, 14263/01.

I fråga om de resultat som uppnåtts kan entydigt positiva tendenser endast urskiljas på ett par områden (ökat deltagande i allmän och yrkesinriktad utbildning samt minskade könsskillnader i sysselsättningen). På andra områden finns tecken på stabilitet eller stagnation, vilket delvis är en följd av förändrade omständigheter, till exempel den ringa ökningen av arbetskraftsproduktiviteten på sistone med anledning av konjunkturnedgången under 2001. Än finns inte tillräckligt med uppgifter för att göra någon ingående och omfattande bedömning av utvecklingen över tid, särskilt inte som det saknas tidsserier för somliga indikatorer.

Tabell 4: Fakta om kvalitet i arbetet

Kvalitet i arbetet: aspekter och indikatorer // Fakta (grundat på senaste tillgängliga uppgifter)

Arbetets kvalitet

Indikatorer: övergång mellan overksamhet och sysselsättning samt mellan olika anställningsformer. // Övergången från visstidsanställning till tillsvidareanställning är inte självklar: endast 34 % av de visstidsanställda 1997 hade tillsvidareanställning 1998 medan 24 % blev arbetslösa. Däremot behöll 92 % av de tillsvidareanställda sin tillsvidareanställning. Endast 11 % av de overksamma personerna 1997 fick visstids- eller deltidsanställning under 1998. Jämfört med arbetslöshet minskar en visstidsanställning risken att efter två år vara arbetslös eller stå utanför arbetskraften med ungefär 2/3, och ger människor mer än tre gånger så stora chanser att inom två år byta till ett arbete av hög kvalitet.

Kvalifikationer, livslångt lärande och yrkesutveckling

Indikator: andel av den vuxna befolkningen som deltar i någon form av utbildning. // Andelen 25-64-åringar som deltar i någon form av utbildning har ökat avsevärt (från 5,8 % under 1997 till 8,4 % under 2001). Andelen kvinnor (9 %) är högre än andelen män (8 %) medan deltagandet bland 55-64-åringarna är mycket lågt (3 %), liksom bland personer med låg utbildnings- eller kompetensnivå (2 %). Bäst resultat hade under 2001 Förenade kungariket, Sverige, Finland, Danmark och Nederländerna.

Jämställdhet

Indikatorer: förhållandet mellan kvinnors och mäns bruttotimlön; skillnader mellan könen i fråga om sysselsättning och arbetslöshet. // Löneskillnaderna mellan könen är fortfarande stor: 16,2 procentenheter 1998 (23,7 procentenheter inom den privata sektorn). Störst var löneskillnaderna i Förenade kungariket, Österrike, Nederländerna, Tyskland och Irland.

Stora skillnader i sysselsättning mellan könen (18 procentenheter 2001). Största skillnaderna fanns i Grekland, Spanien, Italien, Luxemburg och Irland.

Skillnaderna i arbetslöshet mellan könen var 2,3 procentenheter under 2001, med betydande skillnader länderna emellan (största skillnaderna fanns i Grekland, Spanien, Italien och Frankrike).

Arbetsmiljö

Indikator: antal olycksfall i arbetet per 100 000 förvärvsarbetande. // Hög olycksfallsfrekvens: under 2001 inträffade i hela EU 4,87 miljoner olycksfall som ledde till mer än tre dagars frånvaro från arbetet. I somliga medlemsstater har olycksfallen ökat på senare år (Sverige, Danmark, Förenade kungariket, Nederländerna, Belgien, Luxemburg, Portugal och Spanien).

Flexibilitet och trygghet

Indikator: andel deltids- och visstidsanställda. // Deltidsanställning: EU-genomsnittet 2001 var 17,9 %, varav ca 80 % utgörs av frivilligt deltidsarbete. Största andelen deltidsanställda finns i Nederländerna, Förenade kungariket och Danmark. Den lägsta andelen fanns i Grekland, Italien och Spanien. Betydande skillnader mellan könen i fråga om andel deltidsarbetande (en tredjedel av kvinnorna mot 6 % av männen).

Under 2001 hade 13,4 % av de anställda visstidsanställning. Störst andel fanns i Spanien och Portugal.

Integrering och tillträde till arbetsmarknaden

Indikator: övergång mellan sysselsättning, arbetslöshet och overksamhet. // Relativt dåliga resultat för övergången från arbetslöshet till sysselsättning: endast 30 % av de arbetslösa 1997 fick ett arbete under 1998. Bättre resultat återfinns i Danmark, Grekland, Spanien, Portugal, Österrike och Förenade kungariket.

Arbetsorganisation och balans mellan yrkesliv och privatliv

Indikator: andel sysselsatta med respektive utan barn i åldern 0-6 år. // Föräldraskapet hade negativa effekter på sysselsättningen bland kvinnor, men positiva effekter på sysselsättningen bland män. Den genomsnittliga sysselsättningen under 2001 för kvinnor med ett barn i åldern 0-6 år låg 12,4 procentenheter under sysselsättningen bland kvinnor utan barn. Motsvarande siffra för män var 9,5 procentenheter högre bland män med barn än bland män utan.

Social dialog och arbetstagarnas medbestämmande

Indikatorer: antal förlorade dagar och andel anställda som omfattas av kollektivavtal. // Kollektivavtalsanslutningar: Störst andel (över 90 %) under 2000 i Österrike, Belgien, Frankrike och Finland och minst i Förenade kungariket. Högst antal dagar som gått förlorade på grund av strejker under 2000 återfanns i Spanien, Frankrike, Danmark och Finland och lägst antal i Österrike, Nederländerna, Luxemburg, Sverige och Tyskland.

Mångfald och icke-diskriminering

Indikatorer: sysselsättning bland 55-64-åringar. // Under 2001 var sysselsättningen bland 55-64-åringar 38,5 %. Lägst nivåer uppvisade Belgien, Luxemburg, Italien, Österrike och Frankrike. Högst nivåer hade Danmark, Portugal, Förenade kungariket och Sverige.

Övergripande arbetsresultat

Indikator: ökning av arbetskraftens produktivitet. // Den genomsnittliga ökningen av arbetskraftens produktivitet per arbetad timme minskade från 1,6 % under 2000 till 0,3 % år 2001. Den var negativ i Belgien, Finland och Frankrike.

Bättre utformade strategier för livslångt lärande

Vissa lovande framsteg har gjorts på de områden inom utbildning och livslångt lärande som omfattas av det övergripande målet C. Sedan 1997 har den andel av den vuxna befolkningen som deltar i allmän och yrkesinriktad utbildning ökat gradvis, och samtliga medlemsstater är i färd med att utforma mer integrerade utbildningssystem som skall täcka hela livscykeln. Livslångt lärande betraktas inte enbart som ett sätt att förbättra arbetstagarnas anställbarhet och anpassningsförmåga utan även som ett politiskt instrument för att öka utbudet av arbetskraft, få grupper som är underrepresenterade på arbetsmarknaden att delta i större utsträckning samt för att bekämpa social utslagning. Livslångt lärande är emellertid långt ifrån en realitet för alla, och det finns tecken som tyder på att det blir allt större skillnader i utnyttjandet av utbildningsmöjligheter mellan lågkvalificerade och högutbildade arbetstagare, liksom mellan yngre och äldre. Det måste därför tas krafttag för att förbättra tillgången och öka deltagandet, och särskilda insatser måste göras för de vuxna som är minst benägna eller som har de sämsta förutsättningarna för att utbilda sig.

De rekommendationer som riktats till flertalet medlemsstater om att ta fram strategier för livslångt lärande under de två senaste åren har resulterat i generellt förbättrade resultat. De största framstegen har gjorts i en del av de medlemsstater som tidigare hade de minst omfattande strategierna (se tabell 5). Enligt förra årets bedömning hade hälften av medlemsstaterna övergripande och sammanhängande strategier, medan det i år framgick att alla nu hade lagt grunden till övergripande strategier som omfattar hela utbildningsspektrumet från den obligatoriska skolan till utbildning på arbetsplatsen samt att man kommit ett steg närmare ett ökat erkännande och validering av icke-formellt lärande. Fortsatta framsteg kan också skönjas när det gäller att göra de olika strategierna för livslångt lärande mer samstämda, även om de är något långsammare eftersom det krävs mer långtgående reformer av systemen och metoderna. Flera medlemsstater har utformat institutionella strukturer för att förbättra samarbetet mellan olika berörda ministerier, men ännu har inte frågan om hur man på bästa sätt underlättar övergången inom och mellan systemen för allmän och yrkesinriktad utbildning respektive arbetsmarknaden behandlats på något heltäckande sätt. Det livslånga lärandets kvalitet och relevans för arbetsmarknaden måste också förbättras.

Trots att medlemsstaterna inte heller denna gång ställt upp några mål för investeringar i humankapital har de offentliga utgifterna för mänskliga resurser i regel ökat, och det finns allt mer som tyder på ett delat finansieringsansvar, bland annat genom att företagen bekostar fortbildning i allt större utsträckning. En allmän ökning av offentliga och privata investeringar måste emellertid kombineras med en omfördelning av resurser över hela utbildningsspektrumet och med vidareutveckling av skatteincitament och andra slags stimulansåtgärder för utbildning. Investeringarna i allmän och yrkesinriktad utbildning måste dessutom åtföljas av en utvärdering av hur effektiva utbildningssystemen och yrkesutbildningsprogrammen är samt av eventuella åtgärder för att förbättra dem.

Den nuvarande och framtida förändringstakten kommer att kräva större insatser av både regeringarna, företagen, de enskilda individerna, arbetsmarknadens parter och kommissionen för att höja både kvaliteten och omfattningen på investeringarna i mänskliga resurser samt för att få till stånd en kulturell förändring som främjar investeringar i människor under hela livet.

Tabell 5: Medlemsstaternas ställning när det gäller att utveckla strategier för livslångt lärande

>Plats för tabell>

Kommentarer:

A Adekvat. Med adekvat avses att ett visst kriterium ges lämplig prioritet både i medlemsstatens strategi och i konkreta åtgärder.

D Delvis. Med delvis avses att kriteriet ägnas viss uppmärksamhet både i strategin och i åtgärderna eller att den ges lämplig prioritet antingen i strategin eller i åtgärderna.

O Otillräcklig. Med otillräcklig avses att det särskilda kriteriet saknas både i strategin och i åtgärderna eller att det ägnas viss uppmärksamhet antingen i strategin eller i åtgärderna.

Bokstäver i fetstil och gråmarkerade rutor anger att det skett en förändring sedan förra året.

+ anger att det skett förbättringar sedan förra året.

Stärkt roll för arbetsmarknadens parter på såväl nationell som europeisk nivå

I det övergripande målet D betonas hur viktigt det är med ett omfattande samarbete med arbetsmarknadens parter. Av 2002 års nationella handlingsplaner framgår att arbetsmarknadens parter i de flesta medlemsstater bidrar i högre grad till de nationella handlingsplanerna. Starkast är samarbetet fortfarande i Irland, Belgien, Luxemburg, Portugal, Finland och, i något mindre utsträckning, i Nederländerna, Grekland och Tyskland. I andra medlemsstater, t.ex. Danmark och Sverige, spelar arbetsmarknadens parter själva en viktig roll när det gäller att genomföra de riktlinjer som är särskilt avsedda för dem. I Italien, Österrike och Spanien har det uppstått vissa spänningar mellan regeringen och framför allt de fackliga organisationerna, vilket skapat mindre gynnsamma förutsättningar för samarbete vid utformningen av de nationella handlingsplanerna. Ändå har bilaterala avtal och trepartsavtal ingåtts, där man behandlar en rad viktiga frågor som tas upp i riktlinjerna. I Spanien har dock förbindelserna förbättrats på sistone. Bidraget från arbetsmarknadens parter gällde i första hand kvalitet i arbetet, livslångt lärande, ökat deltagande bland äldre på arbetsmarknaden samt främjande av jämställdhet. På sistnämnda område krävs dock en högre politisk prioritet och en intensivare satsning på konkreta åtgärder.

Den sociala dialogen har fått ett uppsving på europeisk nivå och har resulterat i flera initiativ som har bidragit till att föra den europeiska sysselsättningsstrategin framåt på en rad olika områden. Exempelvis kan nämnas rapporten om framtiden för arbetsmarknadsrelationerna i Europa och de europeiska arbetsmarknadsparternas gemensamma förklaring till Europeiska rådet i Laeken i vilken man betonade behovet av att vidareutveckla den självständiga sociala dialogen. Andra exempel är planer på att under hösten 2002 lägga fram ett flerårigt arbetsprogram som utarbetats av arbetsmarknadens parter, arbetsmarknadsparternas gemensamma handlingsram för kompetensutveckling och utveckling av kvalifikationer som lades fram inför toppmötet i Barcelona samt ett avtal om distansarbete som ingåtts av arbetsmarknadens parter i EU.

De politiska åtgärderna är mer balanserade men de regionala skillnaderna är fortfarande ett allvarligt problem

I det övergripande målet E uppmanas medlemsstaterna att respektera samtliga fyra pelare och riktlinjernas integrerade karaktär och lika värde samt ta vederbörlig hänsyn till den regionala dimensionen. Jämfört med tidigare år har man lagt större tonvikt vid pelarna jämställdhet och företagaranda och därmed återställt balansen något, även om den huvudsakliga tyngdpunkten fortfarande ligger på anställbarhetspelaren. Rapporteringen kring pelaren anpassningsförmåga återspeglar inte i tillräcklig utsträckning arbetsmarknadsparternas arbete. En omfördelning av de politiska åtgärderna kan framför allt skönjas i Spanien, Österrike, Luxemburg och Irland.

De största regionala skillnaderna finns i Belgien, Tyskland, Spanien, Italien och Finland. Skillnaderna är i regel mer uttalade när det gäller arbetslöshet (mätt med variationskoefficienten [11]) än sysselsättning. Situationen förvärrades i fler länder när det gäller arbetslösheten (Tyskland, Grekland, Italien, Nederländerna, Österrike och Förenade kungariket) än i fråga om sysselsättningen (Tyskland, Österrike och Finland). Tyskland och Österrike är de enda medlemsstater där skillnaderna i både sysselsättning och arbetslöshet ökar (även om det i Österrikes fall endast rör sig om mycket små försämringar). Hur prioriterad denna fråga är varierar från en medlemsstat till en annan. Samtliga medlemsstater fortsatte emellertid att fästa större uppmärksamhet vid sysselsättningspolitikens regionala dimension samt behovet att utforma handlingslinjer och instrument som är mer flexibla och lättare kan anpassas efter särskilda behov på regional - och i vissa fall även lokal - nivå.

[11] Variationskoefficienten erhålls genom att man delar standardavvikelsen med det vägda medelvärdet (det vägda genomsnittet av sysselsättningen/arbetslösheten i ett land).

Figur 2: Sysselsättningen i NUTS2-regioner under 2001 (andel 15-64-åringar i befolkningen)

>Hänvisning till>

Källa: Arbetskraftsundersökning, NUTS2-nivå, Eurostat. För DK och IRL ges NUTS3-nivåer i den nationella arbetskraftsundersökningen [12]. Bättre uppföljning men vissa nationella källor behöver vidareutvecklas

[12] För Irland är uppgifterna om sysselsättning hämtade ur Central Statistics Office Irelands kvartalsvisa nationella hushållsundersökning. (Employment from Quarterly National Household Survey), och uppgifterna om befolkning i arbetsför ålder ur uppskattningen om befolkning och migration (Population and Migration Estimates) från april 2001.

I det övergripande målet F betonas hur viktigt det är att satsa mer på att ta fram indikatorer så att framstegen inom ramen för de fyra pelarna kan utvärderas. De flesta medlemsstater har gjort betydande framsteg när det gäller att utveckla och använda gemensamma indikatorer som skall anges i de nationella handlingsplanerna, särskilt när det gäller förebyggande och aktivering.

Situationen är otillfredsställande när det gäller flera indikatorer som grundar sig på nationella källor och som behövs för att man skall kunna avgöra vilka framsteg som gjorts i fråga om kvalitet i arbetet. Bland annat saknas gemensamma indikatorer om mindre gynnade grupper (etniska minoriteter, migrerande arbetstagare och funktionshindrade), och det är bara tre medlemsstater som har tillhandahållit indikatorer om övergången mellan overksamhet och sysselsättning. Fler uppgifter har inkommit om barnomsorg liksom vissa uppgifter om övrig anhörigomsorg, men det saknas fortfarande uppgifter från många medlemsstater och i flertalet fall överensstämmer de bara delvis med de överenskomna indikatorerna.

De flesta medlemsstater har inte inkommit med tillräcklig information för att kunna bedöma vilka flaskhalsar som finns på arbetsmarknaden eller vilka effekter de aktiva arbetsmarknadsåtgärderna haft när det gäller verklig integrering på arbetsmarknaden.

2.2. Bedömning av de framsteg som gjorts inom de fyra pelarna i 2001 års riktlinjer

2.2.1. Anställbarhet

Den ökade arbetslösheten och omstruktureringen av företag på senare tid visar - vid sidan av att det skapas nya flaskhalsar - hur viktigt begreppet anställbarhet är. När den europeiska sysselsättningsstrategin lanserades betraktades åtgärderna för att förbättra anställbarheten främst som ett sätt att hjälpa arbetslösa tillbaka till arbetslivet. Sedan dess har dock detta begrepp gradvis breddats till att omfatta hela livscykeln och är avgörande för att hjälpa människor att anpassa sig till förändringar. För att kunna öka sysselsättningen till de ambitiösa nivåer som fastställdes i Lissabon och Stockholm krävs inte bara åtgärder för att förebygga och bekämpa arbetslösheten, utan även för att ta till vara outnyttjad potential i syfte att öka deltagandet på arbetsmarknaden. I detta sammanhang är det särskilt viktigt att förebygga att ungdomar lämnar skolan i förtid, förbättra tillträdet till en arbetsmarknad som står öppen för alla, förbättra arbetstagarnas förmåga att stanna kvar i yrkeslivet, reformera skatte- och bidragssystemen och göra dem mer sysselsättningsfrämjande, främja fortlöpande kompetensutveckling samt att motverka flaskhalsar.

Därför är det ofta i ett sådant vidare perspektiv som medlemsstaterna har koncentrerat sig på att befästa och förbättra åtgärdernas genomslagskraft inom denna pelare under 2001.

Fakta om arbetslösheten

* Arbetslösheten minskade under 2001, både bland ungdomar och vuxna. Den totala arbetslösheten sjönk från 7,9 % under 2000 till 7,4 % under 2001, medan kvinnoarbetslösheten sjönk från 9,7 % till 8,7 %. Andelen arbetslösa ungdomar minskade från 7,4 % till 7,1 % [13]. Under de första fyra månaderna 2002 steg emellertid den totala arbetslösheten igen, till 7,6 %.

[13] Ungdomsarbetslösheten är den andel som det sammanlagda antalet arbetslösa ungdomar (15-24 år) utgör av hela befolkningen inom samma åldersgrupp.

* Den totala långtidsarbetslösheten minskade mer än den totala arbetslösheten - från att ha varit 3,7 % under 2000 gick den ned till 3,3 % under 2001. För kvinnor sjönk den med 0,5 procentenheter, från 4,4 % till 3,9 %. Det råder stora skillnader mellan olika medlemsstater, med nivåer som ligger under 1 % i Österrike, Danmark, Luxemburg och Nederländerna, men över 5 % i Grekland, Spanien och Italien.

* Andelen långtidsarbetslösa av alla arbetslösa minskade från 46 % under 2000 till 42 % under 2001.

* Andelen nya långtidsarbetslösa varierar också avsevärt, från 2,1 % i Sverige till 36,2 % i Belgien för ungdomar, och från 0,6 % i Österrike till 23 % i Nederländerna för vuxna. Andelen kvinnor som blir långtidsarbetslösa är högre än andelen män i samtliga medlemsstater, utom i Danmark, Finland, Sverige och Förenade kungariket.

Att övergå från passiva till aktiva arbetsmarknadsåtgärder och från en avhjälpande till en förebyggande strategi i kampen mot arbetslösheten har ända från början varit den europeiska sysselsättningsstrategins vägledande principer. Vid toppmötet i Luxemburg ställdes det upp två mål, nämligen a) att alla arbetslösa ungdomar senast 2002 skulle erbjudas en ny start innan de varit arbetslösa sex månader, liksom alla arbetslösa vuxna innan de varit arbetslösa i tolv månader, samt b) att minst 20 % av de arbetslösa skulle delta i aktiva åtgärder. Medlemsstaterna har uppnått dessa mål med skiftande framgång.

Aktivare arbetsmarknadsåtgärder ...

Redan år 2000 hade aktiveringsmålet på 20 % uppnåtts av samtliga medlemsstater med undantag för Förenade kungariket, och genomsnittet för de tre medlemsstater som nått längst var 51 % under 2001. Aktiveringsgraden har fortsatt att öka. Detta är det sammanlagda resultatet av ett sjunkande antal registrerade arbetslösa och ett ökat antal personer i aktiva åtgärder. Dessutom har utgifterna för aktiva åtgärder ökat i förhållande till de totala utgifterna för arbetsmarknadspolitiken, vilket vittnar om att man fortsatt att lägga tonvikt på aktiveringsåtgärder.

Utbildning är det främsta verktyget för att få in arbetslösa på arbetsmarknaden. Det ökade antalet utbildningsinitiativ står för över hälften av den allmänna ökningen av de aktiva åtgärderna. Dessa initiativ syftar till att överbrygga kompetensbrister. Dessutom har tendensen till ökat samarbete med arbetsgivarna i utformningen av åtgärderna befästs, vilket innebär att åtgärderna successivt blir allt mer efterfrågestyrda.

Fakta om aktiveringen

* Alla medlemsstater utom Förenade kungariket ligger över målet på 20 %. De tre medlemsstater som har de högsta aktiveringsnivåerna är Sverige (60 %), Belgien (50 %) och Irland (38 %).

* Jämfört med 2000 har aktiveringsgraden ökat i Österrike, Belgien, Danmark, Spanien, Irland, Italien, Luxemburg, Portugal och Sverige. Den var oförändrad i Tyskland och minskade i Finland och Nederländerna.

* Antalet deltagare i samtliga aktiva åtgärder ökade med 7 % jämfört med år 2000. I Österrike, Belgien, Danmark, Tyskland, Spanien, Irland, Italien, Luxemburg, Portugal och Sverige var ökningen 8 %. Det skedde en minskning i Finland och Nederländerna.

* Mellan 1999 och 2000 ökade utgifterna för aktiva åtgärder i förhållande till de totala utgifterna för arbetsmarknadsåtgärder i de flesta medlemsstater (med undantag för Danmark och Portugal). Störst var andelen i Irland, Sverige och Danmark, medan den minsta andelen återfanns i Förenade kungariket, Portugal och Österrike. De arbetsmarknadspolitiska utgifterna för aktiva åtgärder i förhållande till BNP minskade något under 2000, och nådde ett genomsnitt på 0,9% för hela EU. Tre länder ligger över 1 % (Danmark, Sverige och Belgien). De lägsta utgifterna återfinns i Förenade kungariket, Grekland och Portugal.

* Utbildningsåtgärderna utgör ungefär hälften av det totala antalet åtgärder och överlag har antalet deltagare i utbildningsåtgärder ökat med 4 %. I Belgien, Danmark, Tyskland, Spanien, Luxemburg, Österrike och Portugal var ökningen 6 %. I Irland, Finland och Sverige skedde en minskning.

* Bland de sju medlemsstater (Österrike, Belgien, Danmark, Finland, Sverige, Spanien och Tyskland) som gav uppgifter om aktiveringsgraden fördelad på kön uppvisade fem länder (Österrike, Belgien, Danmark, Finland och Sverige) en högre aktiveringsgrad bland kvinnor än bland män.

... men mer tonvikt behöver läggas vid de förebyggande åtgärderna ...

Resultaten när det gäller målen för förebyggande är mindre tillfredsställande. De överenskomna indikatorerna för att mäta vilka framsteg som gjorts gäller såväl genomförandet av insatser på ett tidigt stadium (i vilken utsträckning ungdomar och vuxna får individuella handlingsplaner innan de har varit arbetslösa i sex respektive tolv månader) som uppnådda resultat (i vilken utsträckning man lyckas förhindra att fler blir långtidsarbetslösa). Även om flertalet medlemsstater har antagit förebyggande strategier lyckas de inte alltid, vilket framgår av att de inte i tillräcklig utsträckning når ut till de delar av befolkningen som befinner sig i riskzonen för arbetslöshet (se indikatorn för insats i bilaga 2), eller av att nivåerna är höga för indikatorn för andel som inte uppfyller målen (se bilaga 2). Därför kan endast fem medlemsstater - Österrike, Sverige, Finland, Förenade kungariket och Nederländerna (för arbetslösa ungdomar) - anses uppfylla målet helt och hållet. Att arbetslösheten på sistone ökat kraftigt gör det ännu viktigare att förbättra resultaten i fråga om de förebyggande åtgärderna.

Fakta om förebyggandet

* Österrike, Sverige, Finland, Förenade kungariket och Nederländerna (endast ungdomar i det sistnämnda fallet, inte vuxna) har tillfredsställande resultat både när det gäller tidiga insatser och minskat antal nya långtidsarbetslösa.

* Italien och Grekland är fortfarande i färd med att anpassa sina strukturer för att kunna ingripa i tid och systematiskt erbjuda individuella handlingsplaner.

* Danmark, Irland, Spanien och Frankrike har lyckats minska antalet nya långtidsarbetslösa (eftersom deras arbetsmarknader är tillräckligt starka för att majoriteten av de arbetslösa skall kunna finna ett arbete på eget initiativ under de första arbetslösa månaderna), men många av de arbetslösa har ännu inte fått ta del av några insatser i ett tidigt skede.

* I Tyskland, Luxemburg, Portugal och Belgien har antalet arbetslösa som omfattas av de förebyggande åtgärderna ökat, men trots detta har antalet nya långtidsarbetslösa inte minskat i någon större utsträckning.

... och vid effektiviteten

Överlag vet man inte tillräckligt om vilken genomslagskraft aktiveringsåtgärderna verkligen har, eller hur effektiva de är, när det gäller att skapa varaktig integration genom reguljära arbetstillfällen. De kvalitativa aspekterna måste uppmärksammas mer, i synnerhet genom att man följer upp den varaktiga integrationen på den reguljära arbetsmarknaden. Samma sju länder som förra året (Österrike, Danmark, Tyskland, Spanien, Finland, Sverige och Förenade kungariket) ger uppgifter om hur många som återvänder till arbetslösheten respektive hur många som får anställning efter att ha deltagit i en aktiv åtgärd. Den andel som på nytt blir arbetslösa tycks variera mellan 19 % och 45 % (efter tre månader) samt mellan 29 % och 61 % (efter sex månader). Den andel som får anställning efter att ha deltagit i en åtgärd sträcker sig från 50 % (efter sex månader) till 67 % (efter ett år). Av de uppgifter som finns att tillgå [14] framgår att utbildning i kombination med andra åtgärder såsom arbetslivserfarenhet ger störst möjligheter att lyckas. Även om åtgärderna får olika genomslag i olika situationer har erfarenheterna även visat att individanpassade aktiva åtgärder är avgörande. Kraven på aktivering måste vara inriktade på resultat snarare än på antalet stödmottagare i de vanligaste åtgärderna och ta hänsyn till såväl individens speciella egenskaper som till arbetsmarknadsförhållandena.

[14] I synnerhet utvärderingen av den europeiska sysselsättningsstrategin som slutfördes under 2002 - se http://europa.eu.int/comm/employment_social/empl&esf/ees.

De nuvarande indikatorerna för förebyggande återspeglar inte eventuella kvalitetsskillnader i de strategier som använts. Av utvärderingen av sysselsättningsstrategins effekter framgår att medlemsstaterna har tolkat begreppet "en ny start" på många olika sätt - alltifrån en anställningsintervju och individuella handlingsplaner av skiftande djup och kvalitet till en specifik aktiv arbetsmarknadsåtgärd. Förebyggande ses ofta som tidig aktivering av arbetssökande snarare än som ett tidigt konstaterande av vad som krävs för att förhindra att en person blir långtidsarbetslös, vilket gör det svårt att göra någon tydlig åtskillnad mellan förebyggande och aktivering. Det är också svårt att göra några jämförelser mellan länder på grund av att avbrott i arbetslöshetsperioden för att delta i en aktiv åtgärd behandlas på olika sätt.

Den tydliga fokuseringen på kvantitativa mål i uppföljningen av såväl aktivering som förebyggande har varit verkningsfull när det gäller att omorientera prioriteringarna enligt riktlinjerna, men den kan oavsiktligt ha bidragit till att man tagit relativt liten hänsyn till hur slagkraftiga och effektiva åtgärderna är. Enligt utvärderingen av den europeiska sysselsättningsstrategin är det avgörande att man ger rätt erbjudande till rätt person vid rätt tidpunkt genom att i ett tidigt skede fastställa vilka behov som finns.

Arbetsförmedlingarnas centrala roll

Genomslagskraften beror till stor del på den nationella och ekonomiska situationen, och i synnerhet på hur effektiva arbetsförmedlingarna är. I utvärderingen av sysselsättningsstrategins effekter bekräftades att strategin för förebyggande och aktivering har satt igång en omfattande omdaning av de offentliga arbetsförmedlingarnas verksamhet. Utvecklingen fortsätter i riktning mot ökat samarbete, där de offentliga arbetsförmedlingarna i allt större utsträckning antar rollen som förenande kraft i ett vidare system där såväl privata som offentliga aktörer tillhandahåller tjänster. Under 2001 kan man i flera av medlemsstaterna (Italien, Österrike, Tyskland, Belgien, Danmark och Nederländerna) urskilja en tydlig tendens att gå mot en blandad marknad med både offentliga och privata arbetsförmedlingar. Flera medlemsstater går ytterligare ett steg längre när det gäller att liberalisera lagstiftningen om privata arbetsförmedlingar, inklusive bemanningsföretag (Italien, Österrike, Tyskland och Belgien). Andra (Tyskland, Danmark och Nederländerna) håller på att införa förfaranden som gör det möjligt för privata arbetsförmedlingar att medverka i tillhandahållandet av offentliga arbetsmarknadsprogram, medan somliga investerar allt mer i fler och bättre företagstjänster (Förenade kungariket, Finland och Nederländerna). Så gott som alla medlemsstater använder informations- och kommunikationsteknik för att avsevärt förbättra möjligheterna till elektronisk självbetjäning, och många medlemsstater fortsätter att utveckla tjänsterna på regional eller lokal nivå (Frankrike, Spanien, Grekland och Italien). Arbetet med att förändra de institutionella strukturerna för genomförande av den aktiva arbetsmarknadspolitiken och översyn av de komplexa rutinerna vid arbetsförmedling måste emellertid fortgå. Skattesänkningar och förbättrat samspel mellan skatter och bidrag

Under 2001 sänkte de flesta medlemsstater ytterligare skatten på arbetsinkomster (inkomstskatter för fysiska personer och arbetstagares sociala avgifter), i synnerhet för låginkomsttagarna, även om skattesänkningarna inte alltid varit inriktade på just lågavlönad arbetskraft. Andra har genomfört skattereformer genom blygsamma generella skattesänkningar. Ett mindre, om än växande, antal medlemsstater (Belgien, Frankrike, Nederländerna, Förenade kungariket och Danmark) behandlar samspelet mellan skatte- och bidragssystemen. Att bidragen upphör så snart en person får en förvärvsinkomst anses nu allmänt vara en viktig orsak till att arbetssökande drar sig för att söka arbete, och medlemsstaterna har vidtagit ett antal olika åtgärder för att ta itu med detta problem. Det krävs emellertid en mer effektiv kontroll av att kriterierna för att vara berättigad till arbetslöshetsersättning är uppfyllda, liksom ett bättre samspel med de aktiva arbetsmarknadsåtgärderna samtidigt som man lägger större vikt vid hur bidragssystemen förvaltas. Detta skulle begränsa de negativa effekterna på arbetssökandet samtidigt som man behåller ett fullgott socialt skydd för de arbetslösa.

Incitamenten att ta ett arbete har förbättrats genom att man i allt större utsträckning tillämpar förmåner som är villkorade med arbete. Flera medlemsstater (Förenade kungariket, Irland, Finland, Frankrike, Belgien, Italien och Nederländerna) tillämpar i allt högre grad skattelättnader vid arbete. Vissa medlemsstater har vidtagit riktade åtgärder som innebär ändrade minimilöner och barnbidrag (Förenade kungariket, Irland, Österrike och Sverige) eller där man kombinerar bidrag med deltidsarbete och utbildning (Sverige, Danmark, Portugal och Österrike). Medlemsstaterna nämner dock inte vilka eventuella effekter reformen av skatte- och bidragssystemen fått på jämställdheten.

Aktivt åldrande: en övergripande strategi behövs

Vid sidan av det mål som ställdes upp i Stockholm om att öka sysselsättningen bland äldre arbetstagare till 50 % senast 2010 konstaterade Europeiska rådet i Barcelona att den faktiska genomsnittsålder vid vilken människor upphör att arbeta successivt bör höjas med cirka fem år till år 2010.

Fakta om äldre arbetstagare

* Sysselsättningen i åldersgruppen 55-64 år var 38,5 % under 2001, vilket kan jämföras med 74,7 % för 45-54-åringarna, 77,1 % för 25-54-åringarna och 40,7 % för 15-24-åringarna.

* Den lagstadgade pensionsåldern har höjts i Finland, Danmark och Sverige och pensionsåldern för kvinnor har blivit densamma som för män i Belgien, Tyskland, Förenade kungariket och Portugal. Den faktiska genomsnittsålder vid vilken människor upphör att arbeta i EU är fortfarande låg, med undantag för ett par länder där den har blivit högre, t.ex. Finland.

* Andelen 55-64-åringar som deltog i någon form av allmän eller yrkesinriktad utbildning var 3 % under 2001, vilket kan jämföras med 8,4 % för vuxna i arbetsför ålder. Sverige, Förenade kungariket, Danmark och Finland är de länder som har bäst resultat, med ett deltagande bland äldre arbetstagare som ligger på 10,9 %.

Samtliga medlemsstater har lyft fram frågan om äldre arbetstagare under 2001 och håller på att genomföra en rad olika handlingslinjer.

Ett fåtal medlemsstater (Finland, Danmark, Förenade kungariket och Sverige) har utformat kompletta nationella strategier för ett aktivt åldrande. De flesta främjar utbildning och omskolning av äldre arbetstagare eller arbetslösa. Flera medlemsstater verkar för flexiblare arbetsvillkor och bättre arbetsmiljö, bland annat genom hälsoinsatser på arbetsplatsen. Vissa genomför informationskampanjer för att ge arbetsgivarna en mer positiv inställning till den potential som äldre arbetstagare utgör, men attitydförändringar av detta slag kräver långvariga insatser.

Ansträngningar görs för att försöka förhindra att människor lämnar arbetsmarknaden i förtid eller för att ge ekonomiska och andra incitament åt dem som stannar kvar på arbetsmarknaden. Flexiblare arbetsformer där man kombinerar gradvis pensionering med deltidsarbete uppmärksammas dock inte i särskilt hög grad. Överlag inriktar sig medlemsstaterna på att ändra reglerna för bidrag och fäster mindre vikt vid att förbättra arbetsvillkoren eller vid att ge arbetsgivarna verkliga incitament att behålla eller anställa äldre arbetstagare. Det finns en tendens att täcka in en vidare åldersgrupp än 55-64-åringarna och att fokusera på äldre arbetstagare som redan har ett arbete snarare än på dem som är arbetslösa (med undantag för Förenade kungariket, Danmark, Grekland, Österrike och Belgien).

Den fortsatt låga sysselsättningen bland äldre arbetstagare och den märkbara tendensen att fortsätta förtidspensioneringarna i vissa medlemsstater, är en verklig källa till oro. Det finns också risk för att det uppstår substitutionseffekter mellan olika delar av de sociala trygghetssystemen, t.ex. mellan pension och invaliditet.

Med den nuvarande sysselsättningsutvecklingen kommer EU:s sysselsättningsmål för äldre arbetstagare att förbli utom räckhåll såvida inte medlemsstaterna utformar och tillämpar övergripande strategier för aktivt åldrande. I kommissionens rapport "Öka andelen arbetstagare och främja ett aktivt åldrande" [15] ges huvuddragen för hur en sådan övergripande strategi skulle kunna utformas utifrån ett livscykelorienterat angreppssätt. Inom ramen för fyra mål (skapa fler arbeten och ökad kvalitet i arbetet, göra arbete lönsamt, ge fördjupade och anpassningsbara kunskaper i arbetslivet samt göra arbete till ett verkligt alternativ för alla) fastställdes fem prioriterade åtgärder, nämligen att behålla arbetstagare i arbetslivet under längre tid, se över skatte- och bidragssystemen, ta itu med könsskillnaderna i fråga om löner och möjligheten att ta sig ut på arbetsmarknaden, förbättra arbetsmöjligheter för personer med vårdansvar samt minska avhoppen från skolan. När de olika handlingslinjerna utformas och genomförs måste man dessutom i större utsträckning behandla jämställdhetsaspekterna på det aktiva åldrandet. För att handlingslinjerna skall bli framgångsrika krävs arbetsmarknadsparternas aktiva stöd och medverkan.

[15] KOM(2002) 9 slutlig, 24 januari 2002.

Stora framsteg för åtgärderna för livslångt lärande

Fakta om livslångt lärande

* Utbildningsnivån ökar i långsammare takt. Andelen vuxna (25-64 år) med gymnasieutbildning eller mer ökade endast med 0,2 % under 2001, till 63,8 %, vilket kan jämföras med den ökning på 1,2 % som ägde rum under år 2000. Andelen kvinnor med denna utbildningsnivå har överlag ökat snabbare än andelen män och könsskillnaderna har därmed minskat till drygt fem procentenheter.

* Andelen vuxna som deltar i allmän och yrkesinriktad utbildning är fortfarande låg, och ligger kvar på 8,4 %. Deltagandet skiljer sig avsevärt mellan olika åldersgrupper och utbildningsnivåer. Det är nästan fem gånger fler 25-34-åringar som deltar i utbildning än 55-64-åringar, medan sannolikheten att lågkvalificerade deltar är mer än sex gånger mindre än för de högkvalificerade. Kvinnor utbildar sig mer än män (9 % mot 7,9 %).

* Andelen ungdomar som lämnar skolan i förtid [16] (18-24-åringar som slutar skolan redan efter grundskolan eller dessförinnan) sjönk endast marginellt från 19,7 % under 2000 till 19,4 % under 2001. Framför allt i Portugal är andelen fortfarande hög (över 45 %), liksom i Spanien och Italien (över 25 %). EU-genomsnittet för män är betydligt högre än för kvinnor (21,9 % jämfört med 16,8 %).

[16] EU-genomsnittet omfattar inte Förenade kungariket eftersom det saknas jämförbara uppgifter. För Irland har uppgifter från 1997 använts även för efterföljande år. De svenska uppgifterna för 2000 och 2001 är ojämförbara på grund av att undersökningen gjorts på olika sätt. När det gäller Frankrike har uppgifter endast samlats in om utbildningen pågick då undersökningen gjordes.

* E-lärande: EU-genomsnittet för Internet-tillgång på samtliga utbildningsnivåer var 93 % under 2002 mot 89 % under 2001. Under samma period steg nivån för sekundärskolor från 96 % till 98 %, och från 84 % till 90 % för primärskolor. Antalet elever per dator med Internetuppkoppling sjönk från 15 under 2000 till 10 under 2002. Under 2002 använder 74 % av de lärare i primärskolan respektive 65 % av de lärare i sekundärskolan som undervisar i andra ämnen än datakunskap datorer regelbundet i undervisningen, men 40 % av primärskolelärarna och 47 % av sekundärskolelärarna hade inte fått någon utbildning i informations- och kommunikationsteknik.

Nya flaskhalsar och kompetensbrister har understrukit vikten av kompetensutveckling under hela livscykeln, något som har stimulerat medlemsstaterna att intensifiera åtgärderna för livslångt lärande. Man ägnar större uppmärksamhet åt baskunskaper, och förbättrad läskunnighet bland vuxna har fått särskilt hög prioritet i vissa medlemsstater. I samtliga medlemsstater spelar arbetsmarknadens parter en allt större och mångfacetterad roll i det livslånga lärandet. Det har vidtagits många olika åtgärder för att få till stånd en bättre matchning mellan utbudet av allmänna och yrkesinriktade utbildningar och efterfrågan på arbetsmarknaden, bland annat genom att göra grundutbildningen mer yrkesinriktad, utvidga och omorganisera lärlingsutbildningen samt i några medlemsstater genom att utforma mekanismer för att bättre förutse kompetensbehov. Överlag är dock de utbildningar som erbjuds fortfarande utbudsstyrda och systemen måste bli mer anpassbara till förändringar, samtidigt som man måste ta större hänsyn till frågor kring rörlighet.

En förstärkt regional dimension i det livslånga lärandet kan urskiljas i flertalet medlemsstater (genom regionala utvecklingsstrategier, utbildningssamarbete och - i vissa fall - genom en ökad budget för de regionala myndigheterna). I flera länder har man även öppnat lokala lärcentrum för att ge människor större möjligheter till inlärning. De flesta medlemsstaterna har förbättrat sina informations-, rådgivnings- och vägledningstjänster samt håller på att ta fram ekonomiska incitament som riktar sig både till företag och enskilda i syfte att uppmuntra människor att utnyttja de utbildningsmöjligheter som erbjuds. Deltagandet i allmän och yrkesinriktad utbildning är fortfarande lågt och kompetenshöjningen sker i en långsammare takt, vilket visar att det krävs fortlöpande åtgärder. Två tredjedelar av medlemsstaterna har nu ställt upp nationella mål för deltagande och utbildningsnivå. Det finns emellertid en tendens att koncentrera sig mer på de yngre åldersgrupperna, vilket i och för sig är viktigt, men man måste även fundera över hur man bättre kan nå ut till äldre åldersgrupper, lågkvalificerade och utsatta, anställda i små och medelstora företag samt arbetstagare med atypiska anställningsformer. Mer uppmärksamhet behöver även riktas mot hur man skall främja en kultur där man värdesätter lärande.

Även om det gjorts påtagliga framsteg när det gäller att ta fram nationella strategier för livslångt lärande måste större tonvikt läggas vid arbetsplatsutbildning och icke-formell utbildning, mindre gynnade grupper, övervakningssystem och mer samordnade vägledningstjänster.

Andelen ungdomar som lämnar skolan i förtid har minskat successivt men utvecklingstakten gör att man kan ifrågasätta möjligheterna att uppnå det gemensamma målet att halvera nivån till år 2010. Vid sidan av ett starkare stöd krävs mer individanpassade åtgärder och insatser i ett tidigare skede. Problemet är särskilt svårhanterligt i fråga om manliga elever och det krävs en noggrann analys av situationen och en utvärdering av åtgärdernas genomslagskraft.

Medlemsstaterna har satsat mer på att främja ökade kunskaper i informations- och kommunikationsteknik i allmänhet samt e-lärande i synnerhet. Särskilda insatser görs för att ge vissa prioriterade grupper, t.ex. äldre arbetstagare och arbetslösa, grundläggande IT-kunskaper för att förhindra att det skapas en digital klyfta. Informations- och kommunikationsteknikens stora betydelse för inlärning och undervisning har stärkts ytterligare. E-lärande används inte enbart för att förbättra möjligheterna till utbildning utan också för att förbättra kvaliteten på inlärningsprocessen. När det gäller de gemensamma målen för e-lärande har de flesta medlemsstater nästan uppnått en Internet-tillgång på 100 %, även om utvecklingen i primärskolorna släpar efter något. Antalet elever per uppkopplad dator förbättras ständigt, men det är bekymmersamt att drygt hälften av alla sekundärskolelärare ännu inte har fått någon utbildning i informations- och kommunikationsteknik, detta trots att datoranvändningen ökar stadigt bland lärare. Överlag uppmärksammas inte jämställdhetsaspekterna på det livslånga lärandet i särskilt hög grad, framför allt inte när det gäller e-lärande.

Ökad fokusering på att motverka flaskhalsar

Fakta om rörligheten mellan olika yrken

* Mellan 1997 och 2001 förändrades yrkesstrukturen (som används som ett mått på rörligheten mellan yrken) i hela EU från 1,9 % till 2,9 % [17]. Förändringen var mer omfattande i Danmark, Grekland, Italien, Österrike, Sverige och Förenade kungariket.

[17] Procentandelen får man fram genom att lägga ihop alla absoluta värden för förändringarna i yrkesstrukturen i medlemsstaterna, t.ex. 3 % fler kontorsanställda, 2 % färre enkla yrken osv. För Sverige finns endast uppgifter för perioden 1998-2000 och för Finland endast för 1998-2001.

Fakta om den geografiska rörligheten

* Under 2001 flyttade 15,2 % av den befolkning som flyttade inom EU (även inom en och samma stad) av yrkesmässiga skäl [18]. Över genomsnittet befinner sig Österrike (18,3 %), Tyskland (19,3 %), Frankrike (21,1 %) och Grekland (17,1 %). Långt under genomsnittet ligger Belgien (9,3 %), Irland (10,9 %), Nederländerna (8,5 %) och Portugal (8,9 %).

[18] Grundat på resultaten från Eurobarometer 54.2, februari 2001.

* Andelen människor som flyttade mellan olika regioner (inom en och samma medlemsstat eller till en annan medlemsstat) i EU som helhet ökade från 1,2 % till 1,4 % mellan 1997 och 2001. Den största ökningen ägde rum i Frankrike och Österrike. Den största minskningen skedde i Italien (från 1,1 % till 0,6 %) och Belgien (från 1,2 % till 0,1 %). Ökningen var något större bland män (0,2 %) än bland kvinnor (0,1 %).

Trots att det förändrade ekonomiska läget har resulterat i att antalet kortsiktiga spänningar på arbetsmarknaden har minskat, har medlemsstaterna fäst större uppmärksamhet vid att motverka flaskhalsar än tidigare. De flesta medlemsstater är medvetna om att den ekonomiska tillväxten kommer att bli allt mer beroende av en aktiv förvaltning av arbetskraftsutbudet och drivas på av demografiska förändringar. Därför har de flesta medlemsstater betonat att man måste utveckla övervakningssystem för att bättre kunna kartlägga och analysera utvecklingen på arbetsmarknaden i syfte att förhindra att det skapas nya flaskhalsar. De understryker även att man måste vidta intensifierade arbetsmarknadsåtgärder (särskilt för mindre gynnade grupper) samt utbildningsåtgärder.

I samtliga medlemsstater utgör yrkesutbildningen för såväl anställda som arbetslösa en viktig del av strävan efter att minska antalet flaskhalsar inom vissa sektorer (särskilt inom informations- och kommunikationsteknik samt vård, omsorg och utbildning) eller yrken (högutbildade tekniker). De medlemsstater som förutser att flaskhalsarna kommer att fortsätta att existera, eller till och med förvärras, under de närmaste åren försöker utforma förebyggande utbildningsprogram, som i många fall utformas vid sidan av ett övergripande system för livslångt lärande. Man är medveten om att det krävs mer än rekrytering och utbildning för att lösa problemet med flaskhalsar, och man antar åtgärder som syftar till att locka folk till den offentliga sektorn och minska frånvaron. Det är dock bara ett enda land (Danmark) som ser minskad könsuppdelning som en lösning på problemet med flaskhalsar.

Åtgärder för att främja geografisk rörlighet har också lyfts fram i årets handlingsplaner. Vissa av åtgärderna avser rörlighet mellan regioner inom den nationella arbetsmarknaden, vilket medlemsstaterna uppmuntrar med hjälp av olika stimulansåtgärder (exempelvis i Tyskland, Frankrike, Spanien, Italien och Belgien). Åtskilliga medlemsstater föreslår arbetskraftsinvandring som ett sätt att lösa problemet med bristen på arbetskraft, vilket innebär att de inser hur viktigt det är med en mer integrerad arbetsmarknad i EU. Många medlemsstater har vidtagit åtgärder för att förbättra arbetsförmedlingarnas förmåga att bättre matcha utbud och efterfrågan. De flesta håller på att utveckla elektroniska databaser över lediga platser och meritförteckningar, sammanlänkade genom EURES.

Mer sammanhängande integrationsåtgärder men än behövs kraftigare åtgärder på efterfrågesidan

Liksom tidigare år anser flertalet medlemsstater att det bästa sättet att få till stånd social integration är att få ut människor på arbetsmarknaden. Man blir emellertid allt mer medveten om att detta inte är något omedelbart alternativ för många mindre gynnade och därför finns ett antal olika kompletterande åtgärder som syftar till att skapa social integration (åtgärder i fråga om bostäder, hälso- och sjukvård samt förnyelse av stads- och landsbygdsregioner). Integrationsprocessen har haft ett uppenbart inflytande på utformningen av denna mer övergripande strategi, och hälften av medlemsstaterna hänvisar i detta sammanhang uttryckligen till sina nationella handlingsplaner för social integration.

Klyftan är fortfarande stor mellan å ena sidan den totala sysselsättningen och arbetslösheten och å andra sidan sysselsättningen och arbetslösheten för vissa grupper där mindre gynnade människor såsom funktionshindrade, etniska minoriteter eller invandrare är överrepresenterade, trots att de flesta medlemsstater har intensifierat de aktiva arbetsmarknadsåtgärderna. Detta understryker det faktum att det inte enbart räcker att öka anställbarheten och tillgodose mer allmänna behov av social integration, utan att även marknadens efterfrågesida måste bearbetas för att bekämpa diskriminering av de mindre gynnade. Att utvecklingen går åt rätt håll framgår av att vissa medlemsstater har rapporterat om initiativ där man kombinerar anställbarhetsåtgärder för mindre gynnade personer med ökad tonvikt vid att främja anställning (information och åtgärder mot diskriminering i allmänhet). Dessa åtgärder bör fortsätta och utvidgas ytterligare. Införlivandet i den nationella lagstiftningen av de direktiv mot diskriminering som bygger på artikel 13 bekräftar dessa ansträngningar.

Utvärderingen av hur effektiva åtgärderna varit när det gäller att integrera mindre gynnade människor på arbetsmarknaden och att förhindra diskriminering försvåras avsevärt av att definitionerna av grupperna skiljer sig åt och av att det saknas statistiska uppgifter.

2.2.2. Företagaranda

Att förbättra villkoren för företagande är avgörande om man vill få en hållbar tillväxt och nya arbetstillfällen. Pelaren företagaranda handlar om att skapa förutsättningar som främjar tillkomsten av nya arbetstillfällen. Den syftar till att främja ett klimat som gynnar nyföretagande och företagstillväxt och där kunskapssamhällets och tjänstesektorns hela sysselsättningspotential verkligen kommer till användning. I pelaren betonas sysselsättningsfrämjande beskattning som, tillsammans med bättre tillgång till kapital för nystartade företag och under den tidiga tillväxtfasen, är grundläggande för att skapa gynnsamma förutsättningar för företagande. Pelaren syftar också till att främja åtgärder för sysselsättning på regional och lokal nivå.

Det behövs mer riktade åtgärder för att göra företagandet till en drivkraft för tillväxt och sysselsättning

Det krävs mer långtgående insatser för att minska de administrativa bördor som läggs på företagen. Åtgärderna är inriktade på de komplexa och tidskrävande förfarandena för företagsregistrering. Viss betoning ligger på att förenkla registreringsförfarandena, framför allt genom att använda informations- och kommunikationsteknik. Vissa medlemsstater har ställt upp kvantitativa mål [19], t.ex. att halvera tiden och kostnaderna för att starta ett företag (Spanien och Portugal) eller att minska den samlade administrativa bördan med 25 % före mandatperiodens slut (Belgien och Portugal). Bedömningen av vilka effekter lagstiftningen har på företagandet görs endast med utgångspunkt i befintlig lagstiftning. De flesta medlemsstater gör således inte någon förhandsutvärdering av ny lagstiftning (med undantag för Förenade kungariket, Sverige, Luxemburg och Danmark). Vid sidan av de gemensamma kontaktpunkter (s.k. one-stop shops) som vuxit upp över hela EU vidtas lagstiftningsåtgärder för att underlätta för nystartade företag, men i vissa medlemsstater finns utrymme för förbättringar. Tillgång till kapital - en avgörande faktor för hur företagen lyckas - och i synnerhet tillgången på riskkapital för nystartade företag och under den första tiden i företagens livscykel har inte ägnats särskilt mycket uppmärksamhet.

[19] KOM(2002) 610.

Alla medlemsstater medger att egenföretagandet spelar en stor roll för skapandet av nya arbetstillfällen. Sverige har till och med ställt upp ett särskilt mål för antalet egenföretagare. Det krävs emellertid mer riktat stöd för att utnyttja den potential som finns för egenföretagande genom att man uppmuntrar såväl förvärvsarbetande som arbetslösa att starta eget. Andelen egenföretagare av det totala antalet sysselsatta minskade från 14,9 % under 1997 till 14 % under 2001. Minskningen var kraftigare bland män än bland kvinnor. Denna utveckling kan helt enkelt vara resultatet av en successiv strukturomvandling, dvs. att traditionella näringar där egenföretagandet utgör en relativt stor del lämnar plats åt nya näringar där egenföretagande är mindre vanligt. Kulturella orsaker och förhållandevis stora faktiska och upplevda svårigheter att starta ett företag verkar få människor att avstå från att starta eget i flera medlemsstater. Beskattningen av egenföretagare och småföretag tycks sjunka och åtgärder har vidtagits för att lätta skattetrycket för potentiella egenföretagare. Flera medlemsstater gör samordnade och fortlöpande insatser för att främja företagande bland kvinnor.

Den positiva utvecklingen av företagarutbildning måste intensifieras. De flesta medlemsstater har tagit en rad olika initiativ för att utbilda potentiella och existerande företagare. Att främja företagaranda inom ramen för utbildningsväsendet är ett viktigt steg mot att övervinna kulturellt motstånd mot och negativa attityder till egenföretagande, men insatserna måste intensifieras och struktureras, och tonvikt måste läggas vid utbildning av lärare. Medlemsstaterna erbjuder ett brett spektrum av möjliga utbildningar för företagare och potentiella företagare utanför och - i varierande omfattning - inom utbildningssystemet. Dessa möjligheter har skapats av olika institutioner, stödorganisationer för företag och yrkessammanslutningar, men de behöver inriktas mer på användarnas behov, i synnerhet när det gäller källor till ekonomiskt stöd, samtidigt som mer uppmärksamhet bör ägnas åt utbildningsmöjligheter för kvinnor och ungdomar.

Även om sysselsättningen inom tjänstesektorn ökar i en långsammare takt måste dess fulla potential utnyttjas, särskilt när det gäller kunskapsbaserade tjänster. Sysselsättningen inom tjänstesektorn fortsatte att öka under 2001, men i långsammare takt. Genomsnittet för EU var 1 %, vilket ligger under den totala sysselsättningsökningen (1,2 %). Ökningen var större för kvinnor än för män i de flesta medlemsstater. Sett över hela perioden 1997-2001 ökade sysselsättningen inom tjänstesektorn med knappt 4 procentenheter, till 44,4 % år 2001. Nivån var något högre för kvinnor (45,6 %) än för män (43 %). Endast ett fåtal medlemsstater har i detalj redogjort för vilka åtgärder de vidtagit för att avlägsna hindren för tillhandahållande av tjänster (Danmark och Tyskland), medan de flesta har inriktat sig på investeringar i kunskapsbaserade tjänster. Det gäller inte enbart stöd under företagsetableringen utan även stöd till befintliga företag i syfte att utveckla deras verksamhet, främja innovation och skapa nya arbetstillfällen. En rad nya initiativ i flera medlemsstater syftar till att skapa arbetstillfällen inom kunskapsbaserade tjänster och på miljöområdet. Somliga medlemsstater har intensifierat sina ansträngningar att öka sysselsättningen inom miljösektorn (Österrike, Belgien, Danmark och Tyskland).

Vissa framsteg har gjorts när det gäller att bekämpa odeklarerat arbete, men det krävs ytterligare insatser samtidigt som uppföljningen och rapporteringen av genomförandet måste förbättras. Medlemsstaterna försöker ta itu med det odeklarerade arbetet genom allmänna arbetsmarknadsreformer. Deras insatser är inriktade på att förenkla förfarandena för att deklarera nya arbetstillfällen och öka antalet kontroller, kombinera incitament för arbete med påföljder, inbegripet åtgärder för att bekämpa skattebedrägerier och bedrägerier i fråga om sociala avgifter, sänka momsen på arbetsintensiva tjänster så att de skall kunna konkurrera på mer lika villkor med de tjänster av samma slag som erbjuds via den informella ekonomin samt utarbeta lagstiftning för att kontrollera odeklarerat eller illegalt arbete som utförs av invandrare. De flesta medlemsstater har genomfört eller kommer att genomföra nya initiativ på dessa områden (Förenade kungariket, Portugal, Italien, Tyskland, Frankrike, Österrike, Belgien, Spanien, Nederländerna och Grekland). Mer måste dock göras i form av samordnade insatser mellan alla berörda tjänster i nära samarbete med arbetsmarknadens parter.

Trots skattesänkningar är skattetrycket på arbete fortfarande högt

Fakta om skatterna i EU

* Det totala skattetrycket i EU, mätt som de totala skatteintäkterna i procent av BNP, ökade från 41,5 % under 1996 till 41,9 % under 1999, men sjönk under 2001 strax under 1996 års nivå (41,3 %).

* Den justerade implicita skattesatsen [20] för arbetskraft som är kopplad till utvecklingen av det totala inkomstskattetrycket i EU nådde sin kulmen på nära 37,8 % under 1998 men sänktes därefter med 1 procentenhet till omkring 36,8 % under 2001.

[20] Den justerade implicita skattesatsen definieras som summan av de direkta och indirekta skatterna på arbetsinkomster (skatt på fysiska personers förvärvsinkomster samt löneavgifter) plus egenavgifter och arbetsgivaravgifter, uttryckt i procent av den totala arbetskostnaden, inbegripet allmänna löneavgifter. Det är ett empiriskt mått som återspeglar den faktiska beskattningen av arbetsinkomster och som underlag för detta används således de insamlade aggregerade uppgifterna om skatteintäkter och skatteinkomster.

* Sänkningen av skattetrycket på lågavlönad arbetskraft tycks vara mer omfattande. Den genomsnittliga skattesänkningen i EU uppgick till 3 procentenheter under perioden 1997-2001, vilket resulterade i ett skattetryck på 37,8 % under 2001. I samtliga medlemsstater förekom skattesänkningar men i varierande omfattning.

Skattesystemet bör gynna företagande och uppmuntra risktagande. Det totala skattetrycket ökade under perioden 1996-1999. Därefter vände trenden i många medlemsstater. I flera av länderna (Sverige, Danmark, Belgien, Finland, Frankrike och Österrike) är skatten emellertid fortfarande hög och överskrider 45 % av BNP.

En positiv utveckling när det gäller att minska skattetrycket på arbete noteras i samtliga medlemsstater. De flesta medlemsstater har föresatt sig att sänka skattetrycket på arbete men har inte ställt upp några nationella mål. Skattetrycket på arbete i EU, mätt med den justerade implicita skattesatsen för arbetskraft, sjönk [21] med 1 procentenhet mellan 1996 och 2001, till 36,8 % under 2001, vilket huvudsakligen skedde genom sänkta sociala avgifter. Den sänkta skatten på arbete är tydligast bland låginkomsttagarna (ca 3 procentenheter), mätt genom skattekilen på arbete för en ensamstående arbetstagare som tjänar 67 % av genomsnittslönen inom tillverkningsindustrin.

[21] Siffrorna för den implicita skatten grundar sig på nationalräkenskaper och på andra beräkningar som gjorts av medlemsstaterna (källa: Europeiska kommissionen, GD Skatter och tullar). "Skattekilen" på arbete anger skillnaden mellan arbetsgivarens lönekostnader och den anställdes nettolön för en ensamstående arbetstagare som tjänar 67 % av genomsnittslönen inom tillverkningsindustrin (källa: OECD i samarbete med medlemsstaterna). Uppgifterna baseras på skatteindex som skapats för hypotetiska hushåll.

Figur 3: Justerad implicit skattesats för sysselsatt arbetskraft

>Hänvisning till>

Källa: Eurostat "The structures of the taxation systems in the EU", uppdaterad av kommissionens GD Skatter och tullar.

De enskilda medlemsstaternas resultat är mycket ojämna i och med att skattekilen på arbete har förändrats avsevärt under de senaste åren. Irland och Italien redovisade de mest omfattande minskningarna av den totala skattekilen, tätt följt av Förenade kungariket, Finland och Frankrike. Under perioden 1997-2001 minskade de flesta medlemsstater skattekilen på arbete för låg- och/eller medelinkomsttagare.

De flesta medlemsstater rapporterar om avsevärda sänkningar av inkomstskatterna för fysiska personer och av de sociala avgifterna under 2001-2002, som en del i skattereformerna för att sänka skattetrycket på arbete (Frankrike, Nederländerna, Irland, Danmark, Finland, Sverige, Tyskland, Förenade kungariket, Luxemburg och Belgien). Ett viktigt verktyg för detta har varit att sänka inkomstskattesatserna. Flera medlemsstater har samtidigt höjt gränsen för skattebefrielse. De flesta medlemsstater har prioriterat sänkta skatter för låginkomsttagare - bland annat har särskilda skattelättnader eller minskat skatteunderlag införts för arbete i många medlemsstater (Belgien, Frankrike, Finland, Sverige, Irland, Förenade kungariket och Nederländerna [22]). Dessa instrument fungerar på så sätt att skattesänkningarna normalt är mer betydande för låginkomsttagare och sedan minskar successivt ju högre inkomsten är. Riktade sänkningar av de sociala avgifterna (framför allt arbetsgivaravgifterna) har också införts, i synnerhet för låginkomsttagare, för nyanställningar och för långtidsarbetslösa, för äldre arbetstagare så att de kan stanna kvar i yrkeslivet samt för ungdomar som just gått ut skolan (Belgien, Grekland, Spanien, Frankrike, Irland, Italien, Luxemburg, Nederländerna, Sverige, Danmark och Portugal).

[22] Skattelättnaderna minskar ju högre inkomsterna är, utom i undantagsfallet Nederländerna.

Figur 4: Skattesatsen för en ensamstående person som tjänar 67 % av genomsnittslönen inom tillverkningsindustrin

>Hänvisning till>

Källa: OECD. "Taxing wages - taxes on wages and salaries, social security contributions for employees and their employers, child benefits", beräkning gjord av kommissionen på grundval av OECD:s databas 1996-2001.

Eftersom skattetrycket på arbete har ökat stadigt sedan början på sjuttiotalet i de flesta medlemsstater är det ett betydande framsteg att de flesta medlemsstater på senare tid har lyckats vända denna trend. Även om utvecklingen har varit positiv är skatten på arbete fortfarande hög i många medlemsstater, särskilt om man jämför med USA och Japan. Detta vittnar om att det krävs intensifierade ansträngningar för att sänka skattetrycket för låginkomsttagarna och för att skapa jämvikt mellan de olika skatteåtgärderna samtidigt som man tar hänsyn till arbetsmarknadens specifika karaktär.

Skatteincitamenten för att öka investeringarna i mänskliga resurser måste förbättras. Medlemsstaternas skattereformer syftar inte enbart till att skapa nya arbetstillfällen utan även till att avlägsna ekonomiska hinder för såväl företagets som den enskilde arbetstagarens utbildning. Ett allt större antal medlemsstater gynnar investeringar i humankapital genom skatteincitament för företag som främjar utbildning (Spanien, Österrike,