KOMMISSIONENS TILLKÄNNAGIVANDE

Riktlinjer till stöd för tillämpningen av förordning (EU) 2020/741 om minimikrav för återanvändning av vatten

(2022/C 298/01)

Innehållsförteckning

1. Inledning 3

2. Allmänna och administrativa skyldigheter 3

2.1. Tillämpningsområde 4

2.1.1. Kriterier 4

2.1.2. Överlämning och granskning av beslutet 5

2.2. Behörig myndighet 5

2.3. Kontaktpunkter 6

2.4. Ansvariga parter 6

2.4.1. Operatörer av återvinningsanläggningar: ansvar för vattnets kvalitet 7

2.4.2. Andra aktörers ansvar 7

2.5. Tillstånd 8

2.5.1. Myndigheter som beviljar tillstånd 8

2.5.2. Ansökan om tillstånd 9

2.5.3. Tillståndets innehåll 9

2.5.4. Undantag för forsknings- och pilotprojekt 10

2.6. Efterlevnadskontroller 10

2.7. Sanktioner 10

2.8. Medvetandehöjande kampanjer och informationsutbyte 11

3. Tekniska aspekter 12

3.1. Riskhantering 12

3.1.1. Väsentliga riskhanteringskomponenter 13

3.1.2. Systembeskrivning 15

3.1.3. Aktörer och roller 15

3.1.4. Identifiering av faror och riskutsatta miljöer och befolkningsgrupper 15

3.1.5. Bedömningsmetoder för miljö- och hälsorisker 18

3.1.6. Villkor avseende de ytterligare kraven 20

3.1.7. Förebyggande åtgärder 20

3.1.8. Kvalitetskontrollsystem och miljöövervakningssystem 20

3.1.9. System för att hantera incidenter och nödsituationer och samordning 21

3.2. Typer av grödor och kvalitetsklasser för vatten 21

3.2.1. Exempel på bevattningsmetoder och typer av grödor 22

3.2.2. Exempel på tillämpning av barriärer för att uppnå den vattenkvalitet som krävs 24

3.3. Valideringsövervakning 26

3.3.1. Allmänna principer 26

3.3.2. Protokoll för valideringsövervakning 27

3.3.3. Exempel på valideringsövervakning 28

3.3.4. Ytterligare resurser 29

1. Inledning

EU:s vattenresurser utsätts för ett allt hårdare tryck. Detta leder till vattenstress när vattenresurserna inte räcker till för att tillgodose behoven och till försämrad vattenkvalitet. Dessutom bidrar klimatförändring, oförutsägbara vädermönster och torka i betydande grad till försämrad tillgång på sötvatten. Återanvändning av återvunnet vatten är en allmänt erkänd metod som bidrar till en mer effektiv förvaltning av vattenresurserna och till att anpassa våra system till klimatförändringen, i linje med EU:s strategi i den europeiska gröna given (1).

Syftet med Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2020/741 om minimikrav för återanvändning av vatten (förordningen om återanvändning av vatten) (2) är att underlätta och främja återanvändning av vatten för bevattning inom jordbruket, en sektor som kan vara särskilt sårbar för knappa vattenresurser eller oregelbunden vattenförsörjning, vilket skulle göra EU:s livsmedelssystem mer hållbart och motståndskraftigt (3) och samtidigt skydda folkhälsan och miljön.

I förordningen om återanvändning av vatten, som börjar tillämpas den 26 juni 2023, fastställs enhetliga minimikrav på vattenkvalitet för säker återanvändning av renat avloppsvatten från tätbebyggelse för bevattning inom jordbruket. Harmoniserade minimikrav kommer även att bidra till att säkerställa att den inre marknaden för jordbruksprodukter fungerar smidigt och bör öka konsumenternas förtroende.

Enligt denna förordning måste avloppsvatten från tätbebyggelse som renats enligt kraven i direktiv 91/271/EEG om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse (direktivet om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse) (4) genomgå ytterligare rening i syfte att uppfylla de nya minimikvalitetsparametrarna för att vara lämpat för användning inom jordbruket.

Utöver de enhetliga minimikraven för vattenkvalitet fastställer förordningen även enhetliga minimikrav för övervakning, regler för riskhantering för att bedöma och hantera ytterligare potentiella hälso- och miljörisker, skyldigheter som rör tillstånd samt bestämmelser om insyn, enligt vilka viktig information om alla projekt för återanvändning av vatten måste offentliggöras.

Enligt artikel 11.5 i förordningen om återanvändning av vatten ska kommissionen, i samråd med medlemsstaterna, fastställa riktlinjer till stöd för tillämpningen av denna förordning. Dessa riktlinjer fastställs i detta tillkännagivande. Tillkännagivandet har utarbetats i nära samarbete med arbetsgruppen om återanvändning av vatten (5) som inrättats inom ramen för den strategiska samordningsgruppen för vattenpolitik (6). Arbetsgruppen består av medlemsstaternas myndigheter och intresseorganisationer. Arbetsgruppen om återanvändning av vatten diskuterade dokumentet ingående vid två möten den 21–22 oktober 2021 och den 18 februari 2022 och lämnade skriftliga synpunkter.

I avsnitt 2 av dessa riktlinjer behandlas de allmänna och administrativa skyldigheter som fastställs i förordningen och även dess tillämpningsområde. I avsnitt 3 behandlas de mer tekniska aspekterna.

2. Allmänna och administrativa skyldigheter

Detta avsnitt omfattar följande aspekter: Förordningens tillämpningsområde, särskilt tillämpningen av artikel 2.2. Behörig(a) myndighet(er). Kontaktpunkter och gränsöverskridande samarbete. De olika aktörernas ansvar. Tillstånd. Efterlevnadskontroller. Sanktioner. Medvetandehöjande kampanjer och informationsutbyte.

2.1. Tillämpningsområde

Förordningen gäller när renat avloppsvatten från tätbebyggelse återanvänds för bevattning inom jordbruket. Enligt artikel 2.2 får medlemsstaterna dock besluta att det inte är lämpligt att återanvända vatten för bevattning inom jordbruket i ett eller flera av dess avrinningsdistrikt eller i delar därav.

Beslut enligt artikel 2.2 utgör således ett förbud mot återanvändning av vatten i (en del av) territoriet, vilket innebär att direktivet inte är tillämpligt på dessa områden. Detta innebär kort sagt att om en medlemsstat anser att återanvändning av vatten endast är olämpligt i en del av dess territorium, är förordningen fortfarande fullständigt tillämplig på de områden där det är möjligt att återanvända vatten.

Några av de mer allmänna skyldigheterna i förordningen kan fortfarande vara tillämpliga även om återanvändning av vatten är förbjuden i en medlemsstat. Så kan till exempel vara fallet i följande situationer:

— Artikel 2.3 om undantag för forskningsprojekt: om en medlemsstat tillåter sådana projekt ska den utse berörda behöriga myndigheter med ansvar för att kontrollera att de kriterier som anges i artikel 2.3 är uppfyllda.

— Artikel 8 om att utse en kontaktpunkt för samarbete med andra myndigheter.

— Artikel 10.1 om att informera allmänheten om kontaktpunkten.

— Artikel 15 om sanktioner för att säkerställa att beslut om att inte tillåta återanvändning efterlevs, dvs. att vatten inte återanvänds, och att eventuella forskningsprojekt som omfattas av undantag uppfyller de tillämpliga villkoren.

Om beslut enligt artikel 2.2 inte har fattats ska ansvariga parter i systemet för återanvändning av vatten kunna ansöka om tillstånd från den dag då förordningen börjar gälla (den 26 juni 2023).

Med andra ord är normalfallet (dvs. om inget annat anges i ett nationellt beslut) att återanvändning av vatten är tillåten på villkor att tillstånd har beviljats enligt förordningen. Enligt tillståndet ska riskhanteringsplanen täcka alla möjliga risker och projektet vara helt förenligt med all EU-lagstiftning på hälso- och miljöområdet.

2.1.1. Kriterier

Det finns många olika omständigheter och klimatförhållanden i medlemsstaterna som kan påverka beslut om huruvida återanvändning av vatten kan fylla en funktion i den integrerade vattenförvaltningen.

Vissa medlemsstaters klimatförhållanden kan innebära att återanvändning av vatten inte behövs och/eller är oekonomiskt eftersom landet har mycket nederbörd. Även i medlemsstater med vattenbrist och återkommande torka kan det dock finnas omständigheter som innebär att återanvändning av vatten i avsikt att avhjälpa vattenbrist inte är en lämplig metod.

Så kan t.ex. vara fallet om vissa områden är drabbade av lång och utdragen torka och ytvattenförekomsterna är beroende av utsläpp av renat avloppsvatten för det ekologiska flödet och en god vattenstatus. Om utsläpp av renat avloppsvatten riktas om till en återvinningsanläggning och därefter till jordbruket kan detta beröva ytvattnet vattenvolymer som är nödvändiga för att garantera minsta ekologiska flöde.

I sådana fall är det även nödvändigt att bedöma inverkan av användning av alternativa källor, dvs. uttag från (andra) yt- och/eller grundvattenförekomster, eftersom även detta kan inverka på vattenmängden och vattnets kvalitet. Belastningar såsom vattenuttag kan påverka grundvattenförekomsters kvantitativa status, och i sådana fall kan återanvändning av vatten vara en alternativ vattenkälla. Det kan även finnas situationer där det inte råder tryck från uttag och kostnaden för återanvändning av vatten kanske inte kan konkurrera med andra vattenkällor.

Fördelar och nackdelar med återanvändning bör därför avvägas noggrant i sådana beslut. Alla dessa överväganden bör ligga till grund för beslut om att inte återanvända vatten i ett visst område som ett led i den integrerade vattenförvaltningen.

I artikel 2.2 i förordningen anges de kriterier som medlemsstaterna ska beakta för att avgöra huruvida återanvändning av vatten inte är lämplig i vissa avrinningsdistrikt (eller delar av avrinningsdistrikt).

Medlemsstater som fattar sådana beslut enligt artikel 2.2 i förordningen ska vederbörligen motivera beslutet och överlämna det till kommissionen. Om förbudet beror på tryck på kvaliteten hos ytvattenförekomster som är beroende av utsläpp av renat avloppsvatten det ekologiska flödet och en god vattenstatus kan beslutet motiveras genom att ange följande:

— Vilka ytvattenförekomster som påverkas.

— Deras aktuella status.

— Vilka andra kostnadseffektiva åtgärder som har vidtagits och kan vidtas för att förbättra vattnets status och/eller undvika att det försämras.

— Alternativa vattenkällor för bevattning av jordbruket.

— Huruvida dessa andra vattenkällor kan leda till överuttag från andra yt- eller grundvattenförekomster, vilket eventuellt kan påverka deras kvantitativa eller kvalitativa status.

Om beslutet grundar sig på kriteriet kostnadseffektivitet är det viktigt att beakta alla kostnader, både miljö- och resurskostnader (för det återvunna vattnet och den eller de alternativa källor som medlemsstaten anser vara lämpligare). Den ekonomiska analys som ska utföras enligt artikel 5 och bilaga III till direktiv 2000/60/EG kan ge användbar bakgrundsinformation.

2.1.2. Överlämning och granskning av beslutet

Ett vederbörligen motiverat beslut med välgrundade argument som baseras på de kriterier som anges i artikel 2.2 i förordningen ska lämnas in skriftligen till kommissionen via de ordinarie kommunikationskanalerna (t.ex. via medlemsstaternas ständiga representation vid EU). Medlemsstaten ska också offentliggöra sådana beslut enligt artikel 10.3.

Enligt artikel 2.2 i förordningen ska sådana beslut ses över vid behov för att beakta förändrade förhållanden. Besluten ska i synnerhet ses över för att ta hänsyn till klimatförändringsprognoser och nationella strategier för klimatanpassning (som uppdateras vartannat år) (7), minst vart sjätte år, med beaktande av de förvaltningsplaner för avrinningsdistrikt som utarbetats enligt direktiv 2000/60/EG.

Beslut om att förbjuda återanvändning av vatten ska således vara motiverade inom den bredare ramen för integrerad vattenförvaltning. Sådana beslut ska fullständigt överensstämma med den förvaltningsmetod som anges i de berörda förvaltningsplanerna för avrinningsdistrikt och med politiken för begränsning av och anpassning till klimatförändringar.

Detta innebär att beslut om att förbjuda återanvändning av vatten ska grunda sig på information om vattenstatus, belastningar och de effekter och åtgärder som anges i dessa planer. Detta kräver även en bedömning av miljö- och resurskostnaderna för återvunnet och/eller andra vattenresurser, med beaktande av den ekonomiska analys som utförts enligt artikel 5 i direktiv 2000/60/EG.

2.2. Behörig myndighet

De behöriga myndigheter som avses i artikel 3.1 är ansvariga för

— beviljande av tillstånd för produktion eller tillhandahållande av återvunnet vatten, bland annat genom att säkerställa att en riskhanteringsplan för återanvändning av vatten har tagits fram,

— fastställa huruvida förordningens kriterier avseende undantag för forskningsprojekt eller pilotprojekt är uppfyllda (i förekommande fall),

— kontrollera efterlevnaden av de villkor som anges i tillstånden och vidta uppföljningsåtgärder i händelse av överträdelser.

Dessa ansvarsuppgifter kan t.ex. omfatta följande: Granska riskhanteringsplanen för återanvändning av vatten och säkerställa att planen omfattar alla aspekter. Regelbundet kontrollera efterlevnaden åtgärder och arbetsuppgifter i planerna. Underlätta kommunikationen mellan olika aktörer i systemet för återanvändning av vatten. Samordna informationsutbytet med andra myndigheter. Medlemsstaterna kan besluta att utse fler än en behörig myndighet beroende på sin administrativa struktur, t.ex. de strukturer som används för att förvalta avrinningsdistrikten.

Om en medlemsstat beslutar att det inte är lämpligt att producera och återanvända återvunnet vatten för bevattning av jordbruk i ett avrinningsdistrikt (i hela territoriet) behöver de enligt artikel 2 endast utse en behörig myndighet om forsknings- och pilotprojekt om återanvändning av vatten för bevattning inom jordbruket genomförs. Om en medlemsstat godkänner produktion av återvunnet vatten men inte att det återvunna vattnet används, krävs likaså en behörig myndighet för att handlägga produktionstillstånd.

2.3. Kontaktpunkter

Enligt artikel 8 i förordningen ska medlemsstaterna utse en kontaktpunkt för samarbete med andra medlemsstaters kontaktpunkter.

Kontaktpunkterna har till uppgift att a) ta emot och vidarebefordra förfrågningar om stöd, b) på begäran tillhandahålla stöd, och c) samordna kommunikationen mellan behöriga myndigheter i olika medlemsstater. De behöriga myndigheterna ska, innan de beviljar ett tillstånd för produktion eller tillhandahållande av återvunnet vatten, utbyta information om de villkor som anges i det berörda tillståndet och riskhanteringsplanerna med kontaktpunkten i den medlemsstat där det återvunna vattnet är avsett att användas. Kontaktpunkterna ska besvara förfrågningar om stöd utan onödigt dröjsmål.

Medlemsstaterna behöver inte inrätta en kontaktpunkt om de på grundval av artikel 2.2 beslutar att det inte är lämpligt att använda återvunnet vatten för bevattning inom jordbruket i något avrinningsdistrikt (i hela territoriet).

Om en medlemsstat inte godkänner att återvunnet vatten används inom dess territorium men exporterar återvunnet vatten till ett grannland måste de dock ha en kontaktpunkt. Medlemsstater som inte producerar återvunnet vatten inom sitt territorium men vill importera återvunnet vatten för bevattning från ett grannland måste också ha en kontaktpunkt.

Projekt som genomförs i en angränsande medlemsstat kan i viss mån påverka ett gemensamt avrinningsområde, vilket kräver samråd mellan de båda medlemsstaternas behöriga myndigheter via kontaktpunkterna.

2.4. Ansvariga parter

I förordningen fastställs ett antal ”ansvariga parter”, dvs. aktörer som utför en uppgift eller aktivitet i systemet för återanvändning av vatten. System för återanvändning av vatten består, enligt definitionen i artikel 3.15, av infrastruktur och andra tekniska element från inloppet till reningsverket för avloppsvatten från tätbebyggelse till den punkt där återvunnet vatten används för bevattning inom jordbruket, inbegripet, i förekommande fall, infrastruktur för distribution och lagring.

Enligt definitionen i artikel 3.14 är ansvariga parter

— operatören av återvinningsanläggningen,

— operatören av reningsverket för avloppsvatten från tätbebyggelse om denna är en annan än operatören av återvinningsanläggningen,

— den relevanta myndigheten om denna är en annan än den utsedda behöriga myndigheten, och

— i förekommande fall, distributionsoperatören för återvunnet vatten eller lagringsoperatören för återvunnet vatten.

I förordningen beskrivs också de ansvarsområden som operatörer av återvinningsanläggningar minst ska fullgöra (se avsnitt 2.4.1).

I de tillstånd som de behöriga myndigheterna utfärdar anges de andra ansvariga parternas ansvar, med beaktande av de ansvarsområden som fastställs i riskhanteringsplanerna.

Ansvarsuppgifterna för de andra myndigheterna än den behöriga myndigheten kan vara att se över riskhanteringsplanerna för att kontrollera att de överensstämmer med tillämpliga bestämmelser (t.ex. om hälsa, miljö och jordbruk), fastställa särskilda krav inom sitt expertisområde och utfärda yttranden om riskhanteringsplanerna.

Medlemsstaterna får, i förekommande fall och i enlighet med den nationella lagstiftningen, fastställa ytterligare uppgifter och ansvarsområden, under förutsättning att de överensstämmer med minimireglerna.

2.4.1. Operatörer av återvinningsanläggningar: ansvar för vattnets kvalitet

Operatörer av återvinningsanläggningar driver eller förvaltar återvinningsanläggningar. De kan vara privata aktörer eller offentliga organ. De kan vara andra enheter än operatörer av anläggningar för rening av avloppsvatten från tätbebyggelse enligt direktivet om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse.

I artikel 4.1 i förordningen klargörs att operatörer av återvinningsanläggningar har ansvar för kvaliteten på det återvunna vattnet vid efterlevnadspunkten.

Enligt definitionen i artikel 3.11 är efterlevnadspunkten den punkt där operatören av en återvinningsanläggning levererar återvunnet vatten till nästa aktör i kedjan. Beroende på hur systemet för återanvändning är organiserat i medlemsstaterna kan nästa aktör vara slutanvändaren, eller andra aktörer om vattnet transporteras, distribueras eller lagras för framtida bruk.

Vid efterlevnadspunkten, som anges i tillståndet för produktion och tillhandahållande av återvunnet vatten (se avsnitt 2.5 om tillstånd), ska operatören av en återvinningsanläggning säkerställa att det återvunna vattnet uppfyller de minimikrav som fastställs i bilaga I samt eventuella ytterligare relevanta villkor som den behöriga myndigheten anger i tillståndet och som beskrivs i riskhanteringsplanen.

2.4.2. Andra aktörers ansvar

Efter efterlevnadspunkten övergår ansvaret för vattnets kvalitet till nästa aktör i kedjan, antingen slutanvändaren eller eventuella mellanhänder som ansvarar för distribution eller lagring.

Villkoren för distribution, lagring och användning ska i förekommande fall anges i riskhanteringsplanen, som också ska innehålla information om vilka parter i systemet för återanvändning av vatten som ansvarar för att uppfylla dessa krav.

Om villkor för slutanvändare fastställs i riskhanteringsplanen ska dessa krav överensstämma med EU:s lagstiftning om livsmedelshygien (och foderhygien) och relaterade rättsakter, särskilt de som anges förordningen om återanvändning av vatten. Följande rättsakter anges i förordningen:

— Förordning (EG) nr 178/2002 (8): den ”allmänna livsmedelslagstiftningen”. I artikel 17 fastställs alla livsmedelsföretagares primära ansvar (inklusive primärproducenter, dvs. jordbrukare).

— Förordning (EG) nr 852/2004 (9) om livsmedelshygien: I artikel 4.1 upprepas primärproducenternas ansvar att följa de allmänna hygienbestämmelserna (god hygienpraxis) i bilaga I till den förordningen. I bilaga I del A II 5 c anges att livsmedelsföretagare som producerar eller skördar växtprodukter ska vidta adekvata åtgärder och använda dricksvatten, eller rent vatten, när så krävs för att förhindra kontaminering.

— Förordning (EG) nr 2073/2005 (10) om mikrobiologiska kriterier för livsmedel, vilka omfattar kriterier för E. coli för vissa livsmedel av icke-animaliskt ursprung (efter skörd).

— Förordning (EU) 2017/625 (11) (som ersätter förordning (EG) nr 882/2004) och utgör den rättsliga ramen för offentlig kontroll av livsmedel och livsmedelssäkerhet i alla produktions-, bearbetnings- och distributionsled. De behöriga myndigheterna ska se till och kontrollera att livsmedelsföretagarna uppfyller livmedelssäkerhetskraven.

— Kommissionens meddelande om vägledning för hantering av mikrobiologiska risker med färska frukter och grönsaker i primärproduktionen genom god hygien (12).

Förordningen om återanvändning av vatten, där vattenkvaliteten hos en viss vattenkälla i ett led före primärproduktionen fastställs (innan vattnet används för bevattning) kompletterar bestämmelserna om livsmedelshygien. Bestämmelserna om livsmedelshygien (och foderhygien) gäller från primärproduktionsledet, inbegripet bevattning, och omfattar alla aspekter av bevattning för alla vattenkällor.

2.5. Tillstånd

Enligt artikel 6.1 i förordningen ska produktion och tillhandahållande av återvunnet vatten som är avsett för bevattning inom jordbruket vara föremål för ett tillstånd. Alla tillstånd ska grunda sig på riskhanteringsplanen för återanvändning av vatten och ska ange de skyldigheter som operatören av återvinningsanläggningen och, i förekommande fall, andra ansvariga parter har i enlighet med artikel 6.3.

De uppgifter som ska finnas med i tillstånden anges i förordningen, men det är medlemsstaternas ansvar att besluta hur förfarandena för beviljande av tillstånd ska vara utformade, t.ex. hur behöriga myndigheter ska utses samt vilka tidsfrister som gäller.

Detta avsnitt omfattar därför inte förfarandemässiga frågor. Det ska dock påpekas att det uttryckligen anges i förordningen att medlemsstaterna får tillämpa befintliga förfaranden för beviljande av tillstånd om förfarandena anpassas för att beakta de krav som fastställs i förordningen.

2.5.1. Myndigheter som beviljar tillstånd

Tillstånd för återanvändning av vatten kan endast beviljas av de behöriga myndigheter som medlemsstaterna har utsett. Det får inte föreligga några intressekonflikter mellan de parter som ansvarar för utarbetandet av utkasten till riskhanteringsplaner för återanvändning av vatten och den myndighet som beviljar tillståndet för produktion och tillhandahållande av återvunnet vatten.

Vid bedömningen av en ansökan ska den behöriga myndigheten samråda och utbyta information med eventuella andra relevanta myndigheter, i synnerhet vatten- och hälsomyndigheterna (om de inte utgörs av den behöriga myndigheten) samt med eventuella andra parter som den behöriga myndigheten anser vara relevanta.

Exempel

Flera olika strukturer är möjliga på nationell nivå. Nedan följer några exempel.

Exempel 1 – om en anläggning för återvinning av vatten, och således operatören, är densamma som en anläggning för rening av avloppsvatten från tätbebyggelse, kan den behöriga myndigheten vara den myndighet som beviljar tillstånd för rening av avloppsvatten, och inte en myndighet med ansvar för vatten eller livsmedel.

I dessa fall krävs nära samarbete mellan de olika myndigheterna för att i) säkerställa att de tillämpliga vattennormerna är uppfyllda och att de maximala nivåerna inte överskrids när minskade volymer av vatten släpps ut i en ytvattenförekomst, och ii) att hälsonormerna är uppfyllda när vattnet används för bevattning.

I sådana situationer kan vatten- eller hälsomyndigheterna bidra till utarbetandet av riskhanteringsplanen och förfarandet för ansökan om tillstånd, eftersom det inte föreligger någon intressekonflikt med den myndighet som beviljar tillståndet.

Exempel 2 – om en anläggning för återvinning av vatten, och således operatören, är inte är densamma som en anläggning för rening av avloppsvatten från tätbebyggelse, kan den behöriga myndighet som beviljar tillstånd för återanvändning av vatten vara en annan myndighet än den myndighet som beviljar tillstånd för anläggningar för rening av avloppsvatten från tätbebyggelse.

Det kan t.ex. vara vatten- eller hälsomyndigheten. I ett sådant fall kan dessa myndigheter inte delta i utarbetandet av förfarandet för ansökan om tillstånd eller riskhanteringsplanen, eftersom det skulle föreligga en intressekonflikt mellan den tillståndgivande myndigheten och de parter som utarbetar tillståndsförfarandet och riskhanteringsplanen.

Dessa myndigheter kan dock uppmanas att lämna uppgifter eller annan information som underlag för förfarandet, t.ex. uppgifter om övervakning av vattenresurser eller andra miljöuppgifter. De kan också bistå med vägledning om vilka förfaranden som bör följas osv.

Exempel 3 – Om en anläggning för återvinning av vatten ägs av en behörig myndighet bör det finnas förfaranden för att undvika intressekonflikter säkerställa att förfarandet för ansökan om tillstånd och riskhanteringsplanen utarbetas av de ansvariga parterna och att den person eller avdelning som ansvarar för beviljandet av tillstånd inte är delaktig i detta arbete.

Om alla villkor för tillståndet är uppfyllda bör medlemsstatens behöriga myndighet utan dröjsmål bevilja tillståndet (enligt artikel 6.5). Det ska innehålla alla nödvändiga villkor och åtgärder som fastställts i riskhanteringsplanen för återanvändning av vatten. Syftet med detta är att garantera rättssäkerhet för alla berörda parter.

Om den behöriga myndigheten på grund av en ansökans komplexitet behöver mer än tolv månader från dagen för mottagandet av en fullständig ansökan för att besluta huruvida ett tillstånd ska beviljas, ska den meddela sökanden det förväntade beslutsdatumet.

2.5.2. Ansökan om tillstånd

Enligt artikel 6.2 kan alla ansvariga parter i systemet för återanvändning av vatten, inbegripet slutanvändaren där så är relevant i enlighet med nationell rätt, lämna in en ansökan om ett tillstånd eller om en ändring av ett befintligt tillstånd. Ansökan ska lämnas in till den behöriga myndigheten i den medlemsstat i vilken återvinningsanläggningen drivs eller är tänkt att drivas.

I vissa projekt för återanvändning av vatten överför operatören av anläggningen för återvinning vattnet direkt till slutanvändaren. I andra projekt deltar även andra parter och det kan finnas behov av en distributionsoperatör för återvunnet vatten eller en lagringsoperatör för återvunnet vatten.

I sådana fall får medlemsstaterna i enlighet med artikel 6.7 kräva att sådana operatörer ska vara föremål för ett särskilt tillstånd. Sådana tillstånd ska ange operatörernas skyldigheter, även eventuella ytterligare krav och barriärer som har identifierats i riskhanteringsplanen för återanvändning av vatten för det systemet, enligt vad som avses i artikel 5.4.

2.5.3. Tillståndets innehåll

Såsom anges i artikel 6.3 ska tillståndet – eller tillstånden om andra ansvariga parter än operatören av anläggningen för återvinning av vatten måste ha ett särskilt tillstånd (artikel 6.7) – bygga på riskhanteringsplanen för återanvändning av vatten.

Riskhanteringsplanen för återanvändning av vatten ska utarbetas enligt bilaga II till förordningen. Den ska ange de villkor som ska vara uppfyllda för att säkerställa efterlevnad av kraven avseende vattenkvalitet, användning och övervakning i bilaga I till förordningen.

Följande uppgifter ska anges i tillståndet:

— Kvalitetsklassen eller kvalitetsklasserna för återvunnet vatten och den användning inom jordbruket för vilken det återvunna vattnet har ett tillstånd.

— Platsen eller platserna för användning.

— Återvinningsanläggningarna, bland annat var anläggningarna är belägna, kontaktuppgifter för operatören och uppskattad årlig volym av det återvunna vatten som ska produceras.

— Villkor avseende de minimikrav för vattenkvalitet och övervakning som anges i avsnitt 2 i bilaga I, som ska omfatta specifikationer om typen av rening.

— Eventuella villkor avseende ytterligare krav på operatören av återvinningsanläggningen som anges i riskhanteringsplanen för återanvändning av vatten.

— Eventuella andra villkor som är nödvändiga för att eliminera eventuella oacceptabla risker för miljön och för människors och djurs hälsa. Dessa villkor kan omfatta information om exakta funktioner, uppgifter, verksamheter och ansvar för de andra ansvariga parterna i systemet eller skyldigheter avseende miljöövervakningssystem beroende på resultaten av riskhanteringsplanen samt uppföljningsförfaranden om negativa miljökonsekvenser uppstår.

— Tillståndets giltighetsperiod.

— Den efterlevnadspunkt där kontroller utförs för att verifiera att operatören har fullgjort sina skyldigheter när det gäller kvaliteten på det återvunna vattnet.

Såsom anges i artikel 6.6 ska tillstånden ses över regelbundet och vid behov uppdateras. Tillstånden ska ses över och uppdateras åtminstone i följande fall:

— Anläggningens kapacitet har förändrats avsevärt.

— Utrustning har uppgraderats eller ny utrustning eller nya processer har tillkommit, vilket kräver validitetsövervakning för idrifttagande (för klass A-vatten).

— Det har skett förändringar i klimatförhållanden eller andra förhållanden som betydligt påverkar ytvattenförekomsters ekologiska status.

2.5.4. Undantag för forsknings- och pilotprojekt

Enligt artikel 2.1 är förordningen alltid tillämplig när återvunnet vatten används för bevattning inom jordbruket. Enligt artikel 2.3 kan forskningsprojekt eller pilotprojekt dock undantas från denna regel om vissa villkor är uppfyllda. För att bevilja ett sådant tillstånd ska den behöriga myndigheten fastställa att följande kriterier är uppfyllda:

— Forskningsprojektet eller pilotprojektet kommer inte att utföras inom en vattenförekomst som används för uttag av dricksvatten eller inom en säkerhetszon som upprättats enligt direktiv 2000/60/EG.

— Forskningsprojektet eller pilotprojektet kommer att övervakas på lämpligt sätt.

Det är den behöriga myndighetens ansvar att från fall till fall fastställa de villkor och övervakningsfrekvenser som krävs för att säkerställa efterlevnad av ramdirektivet för vatten och annan tillämplig lagstiftning.

Undantagen ska begränsas till en period på högst fem år. Grödor som odlats inom ett forskningsprojekt eller pilotprojekt som undantagits enligt denna förordning får dessutom inte släppas ut på marknaden.

2.6. Efterlevnadskontroller

De behöriga myndigheterna ska utföra efterlevnadskontroller för att säkerställa att de olika parterna i systemet för återanvändning av vatten uppfyller de krav som anges i tillstånden.

Kraven kan avse en operatör av en anläggning för återvinning av vatten vid efterlevnadspunkten eller andra ansvariga parter eller slutanvändare enligt riskhanteringsplanen för återanvändning av vatten.

Om dessa parter är verksamma i olika medlemsstater, tex. i sådant gränsöverskridande projekt som beskrivs i avsnitt 2.3, ska de behöriga myndigheterna som ansvarar för dessa aktörer utföra dessa kontroller.

2.7. Sanktioner

Enligt artikel 15 ska medlemsstaterna fastställa regler om sanktioner som ska tillämpas mot överträdelser av denna förordning och ska vidta alla nödvändiga åtgärder för att se till att de genomförs. Sanktionerna bör vara effektiva, proportionella och avskräckande.

Följande kriterier kan beaktas vid fastställande av sanktioner:

a) Överträdelsens art, allvar, omfattning och varaktighet.

b) Om överträdelsen skett med uppsåt eller genom oaktsamhet.

c) De områden som påverkas av överträdelsen, särskilt känsliga områden.

d) De fördelar som de ansvariga för överträdelsen har vunnit (för att säkerställa att de ansvariga fråntas dessa fördelar).

e) Om överträdelsen begåtts vid upprepade tillfällen (för att avskräcka från fler brott av samma slag).

Medlemsstaterna bör införa åtgärder för att säkerställa efterlevnad för att förhindra och upptäcka överträdelser och tillämpa sanktionerna. Säkerställande av efterlevnaden omfattar alla de sätt på vilka de offentliga myndigheterna ingriper för att säkerställa att företag och andra (ansvariga) fullgör sina miljömässiga skyldigheter, t.ex. inspektioner och verkställande åtgärder.

Generellt sett kan tre åtgärdskategorier övervägas:

— Övervakning av efterlevnad: Detta innebär analyser, bedömningar, övervakning, inspektioner, utredningar, revisioner eller andra kontroller och insatser som genomförs av, på uppdrag av eller under tillsyn av en behörig myndighet, i syfte att undersöka om de ansvariga fullgör sina verkställbara skyldigheter.

— Uppföljning och verkställande åtgärder: Detta innebär förvaltningsrättsliga, civilrättsliga eller straffrättsliga åtgärder som vidtas av en behörig myndighet som ett svar på bristande efterlevnad eller misstankar om bristande efterlevnad av en verkställbar skyldighet.

— Främjande av efterlevnad och förebyggande av bristande efterlevnad: Detta innebär åtgärder som uppmuntrar till efterlevnad av verkställbara skyldigheter annat än genom övervakning av efterlevnaden eller uppföljning och verkställighet.

Denna regel gäller samtliga aspekter av förordningen, även de bestämmelser som medlemsstaterna får införa avseende områden av deras territorier där återanvändning av vatten inte anses vara lämplig, eller bestämmelser om vetenskapliga projekt eller pilotforskningsprojekt.

2.8. Medvetandehöjande kampanjer och informationsutbyte

Enligt artikel 9 ska medlemsstater som tillämpar återanvändning av vatten för bevattning inom jordbruket anordna allmänna medvetandehöjande kampanjer. I sådana kampanjer får fördelarna med säker återanvändning av vatten lyftas fram.

Det står medlemsstaterna fritt att anpassa sådana kampanjer till de nationella förhållandena, bland annat omfattningen av återanvändningen av vatten. De får även anordna särskilda informationskampanjer för slutanvändare för att i förekommande fall främja användningen av återvunnet vatten som ett säkert och hållbart alternativ för bevattning och för att säkerställa en optimal och säker användning av återvunnet vatten och därigenom säkerställa en hög skyddsnivå för miljön och för människors och djurs hälsa.

Sådana informationskampanjer kan vara användbara för att bemöta allmänhetens eventuella farhågor kring återanvändning av vatten och kan bidra till att säkerställa ett brett stöd för införandet av ett system för återanvändning av vatten. För att skapa förtroende och acceptans rekommenderas de ansvariga myndigheterna att involvera berörda parter redan i ett tidigt skede och noggrant utforma budskapen med hjälp av personliga erfarenheter och se till att de omfattar platsspecifika utmaningar.

God praxis på området visar att deltagande av myndigheter och berörda aktörer på olika nivåer kan vara ett effektivt sätt att nå ut till en bred publik. Det kan handla om riktade medvetandehöjande kampanjer, samråd eller ökat deltagande av berörda aktörer i planerings- och beslutsprocesserna.

Som en allmän vägledning föreslås det i riktlinjerna CIS Guidelines on integrating water reuse into water planning and management in the context of the Water Framework Directive från 2016 (13) att följande information ska inhämtas som bidrag till informationskampanjer och medvetandehöjande kampanjer:

— Motivering av behovet av återanvändning av vatten. t.ex. vattenbrist, även med tanke på framtida klimatförhållanden.

— Kostnader för att installera renings- och distributionssystem.

— Miljöfördelar och nackdelar/risker.

— Sociala och ekonomiska fördelar och nackdelar/risker. Öppenhet kring exponeringsrisker för allmänheten, hur dessa risker kommer att hanteras samt tillämpliga reningsnormer.

Det är även viktigt att beakta kostnaden för skördeförluster till följd av brist på vatten för bevattning. Sådana skördeförluster kan minimeras genom användning av en mer förutsägbar vattenkälla, såsom återvunnet vatten.

I artiklarna 10 och 11 i förordningen anges regler för den information som ska göras tillgänglig för allmänheten och information om hur reglerna de tillämpas. Denna information måste finnas tillgänglig för Europeiska kommissionen, Europeiska miljöbyrån och Europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar.

Den information som regelbundet ska göras tillgänglig för allmänheten inbegriper följande:

— Kvantitet av och kvalitet på det återvunna vatten som tillhandahålls.

— Procentandelen återvunnet vatten av den totala mängden renat avloppsvatten från tätbebyggelse, om dessa uppgifter finns tillgängliga.

— Resultat av kontroller av efterlevnaden.

— Utsedda kontaktpunkter.

— Eventuella beslut enligt artikel 2.2.

Medlemsstaterna ska dessutom offentliggöra ett dataset som innehåller ytterligare information om resultatet av kontroller av efterlevnaden och annan information om fall av bristande efterlevnad samt information om de åtgärder som vidtagits för att återställa efterlevnaden.

Medlemsstaterna får välja de lämpligaste formaten och metoderna för att lämna ut information enligt artikel 10 till allmänheten, som anpassats till deras nationella förhållanden.

När det gäller artikel 11 om den information om genomförandet som medlemsstaterna måste göra tillgänglig, får kommissionen genom genomförandeakter fastställa närmare regler om format för och redovisning av den information som ska lämnas, med bistånd av den kommitté som inrättats genom direktiv 2000/60/EG och i enlighet med det förfarande som avses i artikel 14.

3. Tekniska aspekter

Detta avsnitt behandlar alla aspekter avseende riskhantering, typer av grödor och kvalitetsklasser för vatten och valideringsövervakning.

3.1. Riskhantering

Såsom anges i artikel 5.1 i förordningen har den behöriga myndigheten det yttersta ansvaret för att säkerställa att det upprättas en riskhanteringsplan för återanvändning av vatten. Riskhanteringsplanen ska omfatta alla aspekter av projekt för återanvändning av vatten, inbegripet produktion, tillhandahållande och användning av återvunnet vatten. Den ska också ange vilken part som har ansvar för varje aspekt av förvaltningen av projektet.

Den behöriga myndigheten har således ansvaret för att säkerställa att en riskhanteringsplan upprättas. De parter som utarbetar planen är operatören av anläggningen för återvinning av vatten, andra ansvariga parter och slutanvändare beroende på vad som är lämpligt.

Den eller de personer eller enheter som utarbetar riskhanteringsplanen kan vara någon av de ”ansvariga parter” som deltar i systemet för återvinning av vatten eller slutanvändaren, enligt nationell lagstiftning. När det gäller ett korrekt genomförande av förordningen spelar det ingen roll vem som faktiskt utarbetar eller sammanställer planen, under förutsättning att alla relevanta ansvariga parter och slutanvändare rådfrågas på lämpligt sätt utifrån vattenåtervändningssystemets art, plats och egenskaper.

Riskhanteringsplanen kan omfatta ett eller flera system för återanvändning av vatten, på villkor att alla aspekter som krävs i förordningen ingår. Detta kan leda till ett system där ett antal grundläggande faktorer fastställs – t.ex. om det finns liknande grödor och bevattningsmetoder i området i fråga eller en uppförandekod – som kan utgöra grunden för mer skräddarsydda riskhanteringsplaner för specifika system för återanvändning av vatten.

De aspekter som ska behandlas i riskhanteringsplanen (enligt förordningen) är eventuella ytterligare krav på operatören av anläggningen som måste vara uppfyllda innan vattnet levereras till nästa aktör i kedjan. Planen ska också ange lämpliga förebyggande och/eller korrigerande åtgärder och barriärer, övervakning eller andra krav på systemet för återanvändning av vatten som andra aktörer ska tillämpa för att garantera att det är säkert efter efterlevnadspunkten.

Riskhanteringsplanen beskriver uppgifter och krav och fastställer tydligt vilka ansvarsområden de berörda aktörerna har i systemet.

Det finns fall där en specifik slutanvändare inte har identifierats ännu. I sådana situationer kan riskhanteringsplanen tas fram utifrån den avsedda användningen av det återvunna vattnet i det berörda området (t.ex. baserat på de vanligaste jordbruksmetoderna och grödorna).

Om en ny slutanvändare identifieras efter det att riskhanteringsplanen har slutförts bör en utvärdering göras för att fastställa om planen behöver anpassas. Den nya slutanvändarens bevattningsmetoder eller grödor kan t.ex. skilja sig från de metoder eller grödor som det återvunna vattnet från anläggningen i fråga används för (det kan t.ex. krävas en högre kvalitetsklass för vattnet).

I sådana situationer kan det vara nödvändigt att ompröva riskhanteringsplanens risker, förebyggande åtgärder eller barriärer för de nya användningsområdena. Det kan också vara nödvändigt att anpassa vissa aspekter i systemet för återanvändning av vatten (och i förekommande fall även i tillståndet, som bygger på riskhanteringsplanen). Denna omprövning kan göras av någon av de ansvariga parterna eller slutanvändaren beroende på vad som är lämpligt.

3.1.1. Väsentliga riskhanteringskomponenter

Riskhanteringsplanen ska grunda sig på de väsentliga riskhanteringskomponenter som anges i bilaga II till förordningen. Riskhanteringsplanen ska följa en systematisk metod. En strukturerad analys av systemet för återanvändning av vatten ska utföras, potentiella faror och farliga händelser ska identifieras (samt riskutsatta befolkningsgrupper och miljöer och relaterade exponeringsvägar), planering i förekommande fall och möjliga förebyggande åtgärder och barriärer för att hantera och begränsa de bedömda riskerna.

Planen bör även innehålla bestämmelser om kommunikation och samarbete mellan de berörda parterna för att säkerställa att korrigerande åtgärder vidtas och meddelas när så krävs. De väsentliga riskhanteringskomponenterna i riskhanteringsplanen utgör grunden för att säkerställa att återvunnet vatten används och förvaltas på ett säkert sätt för att skydda människors eller djurs hälsa och miljön.

I bilaga II i förordningen fastställs 11 väsentliga riskhanteringskomponenter. De är uppdelade i del A, B och C och utgör grunden för den föreslagna övergripande metoden för riskhanteringsplaner.

Dessa är

Del A) – Väsentliga riskhanteringskomponenter 1. Systembeskrivning (väsentlig riskhanteringskomponent 1) – En beskrivning av hela systemet för återanvändning av vatten, från det att avloppsvattnet tillförs reningsverket för avloppsvatten från tätbebyggelse till användningspunkten. 2. Aktörer och roller (väsentlig riskhanteringskomponent 2) – Identifiering av alla parter som deltar i systemet för återanvändning av vatten och en tydlig beskrivning av deras roller och ansvarsområden. 3. Identifiering av faror (väsentlig riskhanteringskomponent 3) – Identifiering av potentiella faror (patogener och föroreningar) och farliga händelser (såsom fel i reningssystemet) i systemet för återanvändning av vatten. 4. Riskutsatta miljöer och befolkningsgrupper och exponeringsvägar (väsentlig riskhanteringskomponent 4) – Identifiering av befolkningsgrupper och miljöer som potentiellt kan exponeras för de identifierade farorna. 5. Bedömning av miljö- och hälsorisker (väsentlig riskhanteringskomponent 5) – En bedömning av varje identifierad fara, potentiella risker för människor, djur, grödor eller växter, andra terrestra biota, akvatiska biota, jordmån eller miljön i allmänhet för varje exponeringsväg. Riskbedömningen får utföras genom en kvalitativ eller semikvantitativ riskbedömning. En kvantitativ riskbedömning kräver tillräckligt med stödjande uppgifter. Riskbedömningen ska också beakta skyldigheter och krav som fastställs i EU-lagstiftningen och anges i förordningen samt eventuella nationella eller lokala lagar.

Del B) – Villkor avseende de ytterligare kraven 6. Villkor avseende de ytterligare kraven (väsentlig riskhanteringskomponent 6) – Resultaten av riskbedömningen kan identifiera krav för vattenkvalitet och övervakning som tillkommer utöver eller som är striktare än de krav som anges avsnitt 2 i bilaga I till förordningen. Om ytterligare parametrar eller begränsningar ingår bör de grunda sig på resultaten av riskbedömningen och styrkas med vetenskapliga bevis som härrör från systemet för återanvändning av vatten och inte från andra källor. Dessa ytterligare parametrar kan även inbegripa följande förorenande ämnen: Tungmetaller, bekämpningsmedel, biprodukter från desinfektion, läkemedel, nya riskämnen och bakterier som uppvisar antimikrobiell resistens.

Del C) – Förebyggande åtgärder 7. Förebyggande åtgärder (väsentlig riskhanteringskomponent 7) – Identifiering av förebyggande åtgärder eller barriärer (ytterligare eller befintliga) som bör tillämpas på delar av systemet för återanvändning av vatten för att begränsa eventuella identifierade risker. Sådana förebyggande åtgärder kan omfatta åtkomstkontroll, ytterligare vattenreningsmetoder eller särskilda bevattningstekniker eller barriärer. 8. Kvalitetskontrollsystem (väsentlig riskhanteringskomponent 8) –Fastställande av kvalitetskontrollåtgärder, inbegripet protokoll för övervakning av återvunnet vatten med avseende på relevanta parametrar och lämpliga underhållsprogram för utrustning för att säkerställa att reningskedjan är ändamålsenlig och förebyggande åtgärder vidtas. 9. Miljöövervakningssystem (väsentlig riskhanteringskomponent 9) – Upprätta ett miljöövervakningssystem för att kontrollera utsläpp av identifierade förorenande ämnen i riskutsatta miljöer (t.ex. dricksvatten, grundvatten, jordmån). Miljöövervakningssystemet kan i förekommande fall omfatta befintliga dokumenterade förfaranden för att säkerställa att miljöskyddet upprätthålls. Befintliga förfaranden kan även vidareutvecklas eller skräddarsys, beroende på resultaten från miljöriskbedömningen. 10. System för att hantera incidenter och nödsituationer (väsentlig riskhanteringskomponent 10) – Upprätta protokoll för att hantera incidenter och nödsituationer. 11. Samordning (väsentlig riskhanteringskomponent 11) – Inrätta samordnings- och kommunikationsmekanismer bland olika aktörer som deltar i systemet för återanvändning av vatten.

En möjlig struktur som kan vara till hjälp för att organisera de väsentliga riskhanteringskomponenterna beskrivs i gemensamma forskningscentrumets (JRC) tekniska rapport Technical Guidance – Water Reuse Risk Management for Agricultural Irrigation Schemes in Europe (14). I denna JRC-rapport föreslås en modulär struktur (se bild 1), där varje modul behandlar en specifik aspekt av riskhanteringsplanen och omfattar flera av de väsentliga riskhanteringskomponenterna:

— Modul I – Förberedelse (de väsentliga riskkomponenterna 1 och 2).

— Modul II – Riskbedömning (de väsentliga riskkomponenterna 3, 4, 5 och 6).

— Modul III – Övervakning (de väsentliga riskkomponenterna 6 och 9).

— Modul IV – Styrning, förvaltning och kommunikation (de väsentliga riskkomponenterna 7, 8, 9, 10 och 11).

Bild 1

Väsentliga riskhanteringskomponenter för återanvändning av vatten indelade i fyra moduler, till stöd för utarbetandet av riskhanteringsplaner

3.1.2. Systembeskrivning

En detaljerad beskrivning av systemet (väsentlig riskhanteringskomponent 1) är utgångspunkten för att fullständigt karakterisera hela systemet för återanvändning av vatten –från inloppspunkten för det orenade avloppsvattnet till reningsverket för avloppsvatten från tätbebyggelse till den slutliga användningen av det återvunna vattnet. Detta bör omfatta en detaljerad beskrivning av reningsverket för avloppsvatten från tätbebyggelse och/eller anläggningen för återvinning av vatten, eventuell infrastruktur för pumpning, lagring och distribution, bevattningssystem och slutlig användning, inom de identifierade systemgränserna (se exempel i bild 2).

För att det ska vara möjligt att inhämta de uppgifter som krävs för riskbedömningen bör systembeskrivningen även omfatta en karakterisering av kvaliteten på det avloppsvatten som överförs till reningsverket för avloppsvatten från tätbebyggelse, uppgifter om vattenvolymer, eventuella variationer och väderhändelser samt en beskrivning av de omgivande miljömatriserna (jordmån, grundvatten och ytvatten, ekosystem).

Bild 2

Huvudsakliga inslag i ett system för återanvändning av vatten, identifiering av receptorer i riskbedömningen

3.1.3. Aktörer och roller

Alla berörda aktörer och deras roller bör identifieras för varje komponent i systemet för återanvändning av vatten (väsentlig riskhanteringskomponent 2).

Detta bör omfatta aktörer med ansvar för i) driften av anläggningarna (operatörer av reningsverk för avloppsvatten från tätbebyggelse och operatörer av återvinningsanläggningar), ii) transport och lagring i förekommande fall, och iii) de bevattnade jordbruksmarkerna (jordbrukare). Beskrivningen bör även omfatta eventuella berörda myndigheter eller organ (t.ex. vattenmyndigheter, folkhälsomyndigheter och miljömyndigheter) eller andra parter, t.ex. jordbrukarorganisationer och bevattningskonsortier.

3.1.4. Identifiering av faror och riskutsatta miljöer och befolkningsgrupper

De väsentliga riskhanteringskomponenterna 3 och 4 omfattar följande:

1. Identifiering av potentiella faror (föroreningar och patogener) eller farliga händelser (fel i reningssystemet, oavsiktliga läckage eller förorening) som härrör från systemet för återanvändning av vatten och kan utgöra en risk för folkhälsan och/eller miljön.

2. Karakterisering av potentiella exponeringsvägar för varje fara till identifierade riskutsatta människor, djur eller miljömässiga receptorer (riskutsatta befolkningsgrupper och miljöer). Dessa uppgifter är nödvändiga för att bedöma hälso- och miljöriskerna (väsentlig riskhanteringskomponent 5).

Identifiering av faror (väsentlig riskhanteringskomponent 3) bör omfatta eventuella patogener och förorenande ämnen i det återvunna vattnet som kan utgöra en risk för människors och djurs hälsa och för miljön.

Patogena mikroorganismer i återvunnet vatten (t.ex. E. coli och andra bakterier, virus och parasiter) som används för bevattning inom jordbruket kan orsaka utbrott av vattenburna sjukdomar (t.ex. gastroenterit) och andra akuta effekter (15).

Kemiska föroreningar som finns kvar i återvunnet vatten kan också utgöra en risk för människors hälsa. Kemiska föroreningar förekommer dock oftast i låga koncentrationer i hushållsspillvatten från reningsverk för avloppsvatten från tätbebyggelse. Exponeringen måste vanligtvis vara långvarig för att orsaka sjukdomar eller akuta reaktioner, vilket innebär att riskerna i samband med dessa förordningar är lägre än de risker som är förknippade med patogener.

Det är viktigt att identifiera eventuella industrier i det område som reningsverket för avloppsvatten från tätbebyggelse betjänar. Industriutsläpp i systemet för uppsamling av avloppsvatten från tätbebyggelse kan bidra till höga koncentrationer av vissa kemiska föroreningar i avloppsvatten från tätbebyggelse (t.ex. läkemedelsindustrier och förzinkningsindustrier).

Okontrollerade koncentrationer av riskkemikalier i spillvatten från reningsverk för avloppsvatten från tätbebyggelse kan uppstå till följd av farliga händelser, t.ex. oavsiktliga eller olämpliga utsläpp. Risken för okontrollerade koncentrationer kan minimeras med hjälp av lämpliga förebyggande åtgärder (16).

För att säkerställa skyddet för miljön och människors och djurs hälsa är det viktigt att det återvunna vattnet fullständigt uppfyller den lagstiftning som är tillämplig på systemet för återanvändning av vatten, både när det gäller mikrobiologiska och kemiska föroreningar och krav på bevattning inom jordbruket i lagstiftning om livsmedels- och foderhygien.

Riskhanteringssystemet bör därför säkerställa att användning av återvunnet vatten inte leder till skadliga koncentrationer av föroreningar inom en viss miljömatris (t.ex. grundvatten) och att lämpliga förebyggande åtgärder vidtas för att förhindra detta (t.ex. genom lämpliga reningsmetoder för att minska föroreningar inom fastställda gränser och minimera eventuella oavsiktliga utsläpp till den omgivande miljön).

Utöver karakterisering av det återvunna vattnet kan en inledande kontrollförteckning över relevanta faror (patogener och kemiska föroreningar) tas fram med beaktande av all relevant lagstiftning på EU-nivå, nationell nivå och lokal nivå samt de relevanta kraven i lagstiftningen om skydd av yt- och grundvattenresurser (kraven anges i punkt 5 i bilaga II till förordningen). Denna lagstiftning innefattar ramdirektivet för vatten (direktiv 2000/60/EG), grundvattendirektivet (direktiv 2006/118/EG), direktivet om miljökvalitetsnormer (direktiv 2008/105/EG), nitratdirektivet (direktiv 91/676/EEG) och, i förekommande fall, badvattendirektivet (direktiv 2006/7/EG) och dricksvattendirektivet (direktiv (EU) 2020/2184).

De krav som återvunnet vatten ska uppfylla beror på de lokala förhållandena för systemet för återanvändning av vatten och bedömningen av hur användningen av återvunnet vatten för bevattning inom jordbruket kan påverka den omgivande miljön via potentiella exponeringsvägar (t.ex. avrinning av bevattningsvatten, infiltration av grundvattnet osv.)

Om återvunnet vatten migrerar mot vattenförekomster (yt- eller grundvatten) i det område som omfattas av systemet för återanvändning av vatten bör bedömningen omfatta en analys av huruvida de mottagande vattenförekomsterna fortfarande kommer att uppfylla miljömålen i artikel 4 i ramdirektivet för vatten (dvs. god ekologisk och kemisk ytvattenstatus respektive god kemisk grundvattenstatus. Kemisk status beskrivs närmare i direktivet om miljökvalitetsnormer och grundvattendirektivet).

God ekologisk och kemisk status för ytvatten innebär att EU:s miljökvalitetsnormer och nationella miljökvalitetsnormer måste följas. EU:s miljökvalitetsnormer fastställs i direktivet om miljökvalitetsnormer, medan nationella normer kan omfatta föroreningar av nationellt intresse, nämligen förorenande ämnen som är typiska för avrinningsområden, vilka ingår i god ekologisk status för ytvatten.

Direktivet om miljökvalitetsnormer innehåller även en bevakningslista för att samla in övervakningsuppgifter på EU-nivå om föroreningar som kan innebära nya risker och kan utgöra en betydande risk för, eller via, vattenmiljön men för vilka riskdata är otillräckliga för att det ska vara möjligt fastställa en miljökvalitetsnorm.

Uppgifter om kemisk status för dricksvatten som medlemsstaterna anger i sina respektive planer för avrinningsdistrikt finns tillgängliga via Wise-systemet (17).

Ytterligare information om miljökvalitetsnormer för prioriterade ämnen finns i Echas databas (18).

Relevant information om utsläpp av specifika ämnen finns i det europeiska registret över utsläpp och överföringar av föroreningar (tillämpligt på reningsverk för avloppsvatten från tätbebyggelse med en kapacitet på 100 000 pe) (19).

Andra lokala villkor för skydd av yt- och grundvatten kan också vara tillämpliga, till exempel om systemet för återanvändning av vatten och de bevattnade områdena ligger nära ett områdes som anses vara nitratkänsligt enligt nitratdirektivet.

Återanvändning av vatten inom jordbruket kan bidra till att återvinna näringsämnen för bevattning. Det är dock mycket viktigt att undvika nitratföroreningar i vattenresurser genom att minska nitrathalten i återvunnet vatten under skadliga nivåer.

Om återvunnet vatten kan migrera till vattenförekomster som är klassade som skyddade dricksvattenområden är det likaså viktigt att i) identifiera eventuella risker för kontaminering av dricksvattenresurser från reglerade förorenande ämnen som förekommer i det återvunna vattnet, och ii) planera för eventuell rening av vattnet för att minska föroreningarna till godtagbara nivåer.

Om återvunnet vatten rinner av till ytvattenförekomster som används som badvatten kan dessutom ytterligare kriterier för patogener enligt badvattendirektivet inbegripas. Dessa rättsakter syftar till att skydda miljön och människors hälsa genom att normer och/eller övervakningsskyldigheter fastställs för patogener eller kemikalier, bland annat tungmetaller, biprodukter från desinfektion, läkemedel och andra ämnen som klassas som prioriterade föroreningar.

Eftersom återvunnet vatten används för bevattning inom jordbruket anges ytterligare lagstiftning i förordningen (bilaga II punkt 5) om skydd av livsmedel, foder, jordmån, grödor och djur. Hur relevanta kraven i denna lagstiftning är för systemen för återanvändning av vatten beror på vilka grödor som odlas (t.ex. produktion av livsmedel eller foder) och metoder (t.ex. användning av bekämpningsmedel eller avloppsslam) på den jordbruksmark som bevattnas med återvunnet vatten.

Dessa krav omfattar bland annat krav avseende livsmedelshygien (förordning (EG) nr 852/2004), foderhygien (förordning (EG) nr 183/2005), mikrobiologiska kriterier (förordning (EG) nr 2073/200), gränsvärden för föroreningar i livsmedel (förordning (EG) nr 1881/2006), gränsvärden för bekämpningsmedelsrester i livsmedel och foder (förordning EG) nr 396/2005), användning av avloppsslam (direktiv 86/278/EEG) och skydd för djurs hälsa (förordningarna (EG) nr 1069/2009 och (EU) nr 142/2011).

Bild 3 visar ett grafiskt exempel på hur man fastställer vilket direktiv eller vilken förordning som är tillämplig på det aktuella systemet för återanvändning av vatten, med antaganden om möjliga exponeringsvägar för det återvunna vattnet till miljömatriserna (drickvattenresurser) till följd av oavsiktliga läckage eller avrinning från bevattnad jordbruksmark.

Bilden visar också de förordningar och det direktiv som anges i punkt 5 i bilaga II och som kan vara tillämpliga beroende på vilka jordbruksmetoder som tillämpas. I bilaga 2 till detta tillkännagivande finns även en tabell som anger kravens tillämplighet på system för återanvändning av vatten.

Bild 3

Exempel på i) hur man fastställer vilka direktiv och förordningar som är tillämpliga på system för återanvändning av vatten, baserat på potentiella exponeringsvägar för det återvunna vattnet till den omgivande miljön (yt- och grundvatten), och ii) direktiv som kan vara tillämpliga på bevattning inom jordbruket beroende på vilka jordbruksmetoder som tillämpas

Andra särskilda aspekter som har anknytning till effekten av kvalitetsparametrar för återvunnet vatten på agronomiska egenskaper, inbegripet faror för jordmån och grödor/växter, bör också övervägas. Enligt standarden ISO 16075-1:2020 kan följande agronomiska faror från återvunnet vatten skada jordmånen och bevattnade grödor: i) kemiska ämnen, såsom salinitet, bor, specifik jontoxicitet. ii) andra kemiska grundämnen. iii) näringsämnen.

Patogener som kan orsaka sjukdomar hos växter eller grödor förekommer oftast inte i återanvänt spillvatten från reningsverk för avloppsvatten från tätbebyggelse. Förekomsten av patogener i återvunnet vatten kan dock bedömas i lokala förhållanden (t.ex. avrinning av bevattningsvatten som har infekterats av växtpatogener).

Bilaga 2 till detta tillkännagivande innehåller informativa exempel på patogener och föroreningar som är vanligt förekommande i spillvatten från reningsverk för avloppsvatten från tätbebyggelse. De regleras av några av de ovannämnda direktiven och förordningarna. I bilaga 2 ges även exempel på agronomiska faror som kan påverka jordmån, grödor, dricksvatten och grundvatten i samband med bevattning inom jordbruket.

Bilagan innehåller även exempel på farliga händelser och exponeringsvägar för bedömningar av hälso- och miljörisker samt exempel på riskutsatta befolkningsgrupper och miljöer

Vi påpekar dock att förteckningen över resurser i bilagan inte är uttömmande, utan endast utgör förslag på informationskällor. Faror ska identifieras korrekt för varje system för återanvändning av vatten, med beaktande av karakteriseringen av det återvunna vattnet och eventuella tillämpliga krav.

Vissa andra förorenande ämnen som ännu inte är reglerade och inte anges i de nämnda direktiven och förordningarna (t.ex. nya riskämnen som mikroplaster eller vissa mikroföroreningar) bör läggas till i förteckningen över faror om risken för människors och djurs hälsa eller miljön styrks av vetenskapliga bevis och det har bevisats att dessa föroreningar härrör från systemet för återanvändning av vatten och inte från andra källor. I riskbedömningen bör man även identifiera källan till dessa föroreningar, t.ex. om industrier av en viss typ finns i närheten, och planera in eventuella förebyggande åtgärder.

3.1.5. Bedömningsmetoder för miljö- och hälsorisker

Bedömningar av miljö- och hälsorisker (väsentlig riskhanteringskomponent 5) bör utföras genom att beakta tidigare identifierade faror (enskilt eller i grupper) och farliga händelser, potentiella exponeringsvägar och de receptorer som identifierats inom systemet för återanvändning av vatten.

Riskbedömningen får utföras genom en kvalitativ eller semikvantitativ riskbedömning. Kvalitativa riskbedömningar anses vara den lämpligaste och mest ekonomiska metoden. Kvantitativa riskbedömningar kan användas för högriskprojekt om det finns ett tillräckligt underlag för att genomföra en sådan bedömning.

När det gäller metoder kan kvalitativa, semikvantitativa och kvantitativa metoder användas för dessa bedömningar. I en hälsoriskbedömning utvärderas eventuella risker för människors och djurs hälsa, medan syftet med miljöriskbedömningar är att fastställa om de identifierade föroreningarna i det återvunna vattnet påverkar miljömatrisernas status.

Kvalitativa och semikvantitativa riskbedömningar kan tas fram med hjälp av flera metoder, t.ex. händelseträd, matriser eller indikatorer. En vanlig metod baseras på en kombinerad utvärdering av sannolikheten och omfattningen/allvarlighetsgraden när det gäller den fara som receptorn är exponerad för.

Sannolikhetsanalyser kan genomföras med hjälp av en granskning av historiska data eller en bedömning av mänskliga fel, felträd och händelseträd. Konsekvensanalyser genomförs vanligen genom att effekterna klassificeras i kategorier, där effekternas allvarlighetsgrad ökar.

Det finns flera användbara metoder för kvalitativa och semikvantitativa riskbedömningar i publicerade riktlinjer och standarder (t.ex. WHO:s riktlinjer från 2006, ISO 20426 (2018), FAO och WHO, 2019) (20).

I bilaga 3 till detta tillkännagivande beskrivs kvalitativa och semikvantitativa metoder för hälsoriskbedömningar med användning av matriser för att fastställa sannolikheten för och allvarlighetsgraden hos olika effekter. Bilagan innehåller även en beskrivning av en semikvantitativ metod som kan tillämpas på vattenresurser. JRC:s tekniska rapport (21) innehåller även praktiska exempel.

Kvantitativa riskbedömningar kan ge en sifferuppskattning av risken – t.ex. effekten av en viss mikrobiell infektion under ett visst år och enligt ett specifikt scenario.

Sådana karakteriseringar av risker för människors och djurs hälsa grundar sig ofta på dos-responsförhållanden för att fastställa om en fara eller en farlig händelse kan ha en hälsoeffekt.

En hälsoriskbedömning per mikrobiell fara kan göras med hjälp av en kvantitativ mikrobiell riskbedömning som baseras på utvärderingar av dos-responsförhållandena mellan koncentrationen av faror och den effekt en fara kan ha på receptorerna. Resultaten av denna metod motsvarar sannolikhetsvärdena för negativa hälsoeffekter och uttrycks i form av sannolikhet för infektion eller indikatorn funktionsjusterade levnadsår.

Denna metod kan ge svar på specifika frågor som är tillämpliga på en viss punkt För att täcka hela projektet och öka säkerhetsnivån kan den kombineras med kvalitativa eller semikvantitativa metoder.

Metoder och kriterier för kvantitativa mikrobiella riskbedömningar och funktionsjusterade levnadsår finns i WHO:s riktlinjer (2006) och WHO:s riktlinjer för kvantitativa mikrobiella riskbedömningar (2016) (22).

En kvantitativ metod för bedömning av miljörisker (Quantitative Chemical Risk Assessment, QCRA) grundas vanligen på

— förhållandet mellan förutsedda miljökoncentrationer, som beräknas med komplexa modeller för nedbrytning och överföringar av en viss förorening till delar av miljön,

— nolleffektkoncentrationerna, eller maximal tillåten koncentration av föroreningen, enligt tillämplig lagstiftning (t.ex. miljökvalitetsnormer som är tillämpliga på vattenförekomster enligt deras kvalitetsstatus.

Denna typ av metod kräver tillgång till omfattande övervakningsuppgifter om projektet för återanvändning av vatten och detaljerade karakteriseringar av den omgivande miljön. Detta innebär att den endast kan användas för projekt som det finns tillräckligt med uppgifter för och där antagandena stöds stöd av vetenskapliga bevis.

3.1.6. Villkor avseende de ytterligare kraven

Resultatet av hälso- och miljöriskbedömningen kommer att bidra till att fastställa om några villkor avseende de ytterligare kraven (väsentlig riskhanteringskomponent 6) för parametrarna (som tillkommer utöver eller som är striktare än de krav som anges avsnitt 2 i bilaga I) behöver läggas till för vattenkvalitet och övervakning.

Detta kan omfatta ytterligare patogener eller föroreningar som identifierats i hälso- och miljöriskbedömningen, med beaktande av lokala förhållanden och tillämpliga direktiv och förordning såsom beskrivs ovan.

Riskbedömningen kan t.ex. visa att en viss förorening i återvunnet vatten (t.ex. nitrat) kan ha en negativ inverkan på en närliggande vattenförekomst t.ex. genom eutrofiering) om föroreningen förekommer i högre koncentrationer än det förväntade högsta tillåtna värdet.

Ett gränsvärde som baseras på högsta tillåtna koncentration utifrån riskbedömningen kan då fastställas för det återvunna vattnets kvalitet och denna parameter kan ingå i de parametrar som ska övervakas.

Den högsta tillåtna koncentrationen kan också motsvara de fastställda gränsvärdena, till exempel för den berörda kvalitetsklassen (t.ex. miljökvalitetsnormer) för den exponerade vattenförekomsten. En förteckning över ytterligare parametrar och fastställda gränsvärden kan läggas till för vattenkvalitet och övervakning om det står klart att föroreningarna härrör från systemet för återanvändning av vatten och referensvärdena styrks av riskbedömningen och en tillräcklig nivå av vetenskaplig kunskap.

3.1.7. Förebyggande åtgärder

Väsentlig riskhanteringskomponent 7 bör omfatta identifiering av förebyggande åtgärder och barriärer som är tillämpliga på systemet för återanvändning av vatten. Syftet är att undanröja eller begränsa de identifierade faror som kan ge upphov till en risk till en godtagbar nivå

Förebyggande åtgärder utgör åtgärder för rening, andra åtgärder eller förfaranden, vare sig de redan har genomförts eller har identifierats i riskbedömningen som kan tillämpas på olika delar av systemet för återanvändning av vatten. Exempel: i) vid reningsverket för avloppsvatten från tätbebyggelse (dvs. genom att befintliga processer utvärderas och/eller ytterligare reningsmetoder identifieras, ii) vid återvinningsanläggningen (dvs. genom att överväga att införa ytterligare avancerade reningsmetoder), iii) på den bevattnade jordbruksmarken (genom att överväga alternativa bevattningsmetoder som minimerar risken för exponering, införa buffertzoner osv.), skydda anställda och jordbrukare (t.ex. införa särskild personlig skyddsutrustning eller hygienprotokoll, utöver de åtgärder som eventuellt redan vidtagits för att följa arbetsmiljöbestämmelserna).

Identifiering av barriärer eller ändringar i det befintliga bevattningssystemet kan bygga på en utvärdering av befintliga metoder, typer av grödor och vattenklasser. Beslut om eventuella åtgärder bör fattas i samråd med jordbrukarna och andra aktörer i systemet för återanvändning av vatten. Exempel på förebyggande åtgärder och barriärer ges i bilaga 4 till detta tillkännagivande.

3.1.8. Kvalitetskontrollsystem och miljöövervakningssystem

De väsentliga riskhanteringskomponenterna 8 och 9 omfattar alla övervakningsåtgärder som har planerats för systemet för återanvändning av vatten: fastställande av förfaranden och protokoll för kvalitetskontroll av systemet och för miljöövervakningssystemet.

Program för drifts- och miljöövervakning ger garantier för arbetstagarna, allmänheten och myndigheterna om att systemet fungerar korrekt. Detta bör omfatta protokoll, program (t.ex. plats, parametrar, frekvens) och förfaranden för åtminstone kraven på rutinövervakning samt eventuella ytterligare parametrar och gränsvärden som identifierats som ytterligare krav i riskbedömningen (väsentlig riskhanteringskomponent 6).

I förekommande fall kan anläggningsoperatörerna även ta fram ett kvalitetsledningssystem som utformats enligt ISO 9001-standarderna eller motsvarande.

Protokollen för miljöövervakningssystem bör grunda sig på resultaten av miljöriskbedömningen för att säkerställa fortsatt miljöskydd när återvunnet vatten används. Protokollen bör tas fram enligt befintlig lagstiftning. Övervakning av vattenresurser ska t.ex. ske enligt direktiv 90/2009/EG (23) för att säkerställa att resultaten kan jämföras med de resultat som har erhållits genom övervakning enligt ramdirektivet för vatten.

3.1.9. System för att hantera incidenter och nödsituationer och samordning

De väsentliga riskhanteringskomponenterna 10 och 11 omfattar hantering av nödsituationer och kommunikationsprotokoll som är kopplade till de väsentliga riskhanteringskomponenterna 10 (hantering av nödsituationer) respektive 11 (samordning).

Dessa program utgör grunden för en ändamålsenlig kommunikation mellan den eller de berörda parter som ansvarar för riskhanteringsplanen och de berörda aktörerna.

Väsentlig riskhanteringskomponent 11 bör omfatta protokoll om hur informationen kommer att meddelas mellan aktörerna, format och förfaranden för rapportering av olyckor och nödsituationer, anmälningsförfaranden, informationskällor och samrådsförfaranden.

I bilaga 5 till detta tillkännagivande finns exempel på i) protokoll för hantering av incidenter och nödsituationer och ii) kommunikationsprotokoll.

3.2. Typer av grödor och kvalitetsklasser för vatten

I tabell 1 i bilaga I till förordningen anges tillåtna kvalitetsklasser för återvunnet vatten (klass A, B, C och D) för en säker användning av återvunnet vatten. Denna klassificering måste användas för bevattning av de berörda kategorierna av grödor, baserat på vald bevattningsmetod.

De lägsta kvalitetskraven för vatten för varje klass i tabell 2 i bilaga I skiljer sig främst när det gäller koncentration av E. coli samt andra samlade parametrar.

Riskerna kan minimeras med hjälp av en kombination av typer av grödor och antal och typer av ackrediterade barriärer, såsom bevattningsmetoder för att undvika kontakt mellan det återvunna vattnet och de ätliga delarna av den bevattnade grödan (se bilaga 4 till detta tillkännagivande för exempel).

För att göra detta är det viktigt att först fastställa om det är sannolikt att ätliga delarna av grödan kan komma i kontakt med det återvunna vattnet. Risken för kontakt bör bedömas för varje system för återanvändning av vatten. Detta görs genom en utvärdering av det förmodade avståndet mellan de ätliga delarna av grödan och den bevattnade marken samt potentiella exponeringsvägar för återvunnet vatten vid spraybevattning, droppbevattning eller flödesbevattning.

Om grödorna genomgår ytterligare behandling (t.ex. tillagning eller industriell bearbetning) som minskar potentiell kontaminering bör även dessa behandlingar beaktas.

Enligt förordningen kan återvunnet vatten användas för bevattning inom jordbruket av

— Livsmedelsgrödor som konsumeras råa: grödor som är avsedda att användas som livsmedel som inte genomgår ytterligare behandling. Baserat på avståndet (24) mellan de ätliga delarna av grödan och marken finns det ytterligare klassificeringar: — Rotfrukter: som växer under jorden och där rotdelarna är ätliga (t.ex. morötter, lök, rödbetor). — Lågväxande grödor: grödor som växer över marken och delvis har kontakt med jorden. Dessa grödor kan delas upp ytterligare i grödor som växer på markytan, såsom bladgrönsaker (t.ex. sallad) och grödor som växer över mark med de ätliga delarna < 25 cm över markytan (t.ex. tomater och paprika). — Högväxande grödor: grödor som växer över marken med de ätliga delarna > 50 cm över markytan och därför normalt inte kommer i kontakt med marken (t.ex. fruktträd).

— Bearbetade livsmedelsgrödor: grödor som är avsedda att användas som livsmedel efter en bearbetningsprocess (dvs. tillagade eller industriellt bearbetade) och inte äts råa (t.ex. ris och vete).

— Andra grödor än livsmedelsgrödor (foder): grödor som inte är avsedda att användas som livsmedel utan för betesmark och grovfoder inom andra sektorer (industri- och energigrödor samt sådda grödor).

Bevattningsmetoder kan generellt klassificeras enligt följande:

— Öppna bevattningssystem eller gravitetsflödesbevattningssystem: vattnet riktas direkt mot markytan och är inte föremål för tryck. Sådana system omfattar flödesbevattning och bevattning i fåror.

— System för spridarbevattning vattnet sprids i luften och faller ned på marken som om det vore regn.

— System för mikrobevattning vattnet sprids lokalt med droppsystem (över eller under markytan) eller med mikrospraybevattning.

Bevattningsmetoder bör bedömas som potentiella exponeringsvägar för föroreningarna till grödorna. Med spraysystem kan högväxande grödor (t.ex. fruktträd) exponeras för föroreningar via fallande droppar, vilket innebär att vatten av högre kvalitet bör användas.

Föroreningsrisken är lägre för lokaliserade system (t.ex. droppbevattning), eftersom vattnet riktas mot de oätliga delarna av grödorna. Ytterligare lämpliga och ackrediterade barriärer kan användas för att uppnå den kvalitetsklass för vatten som krävs (se avsnitt 3.2.2 och bilaga 4).

Eventuella risker för anställda eller människor som bor nära det bevattnade området bör också bedömas. Aerosoler från spridarbevattning kan t.ex. nå receptorer som bor nära bevattnade områden. Aerosolrelaterade risker är särskilt beroende av bevattningsvattnets kvalitet och vindhastigheten (vindarna sprider aerosolerna kring det bevattnade området).

Det ska noteras att de bevattningssystem och förebyggande åtgärder eller barriärer som beskrivs i det följande avsnittet är exempel på metoder för att tolka tabell 1 i bilaga I. Förteckningen är inte uttömmande.

Bevattningssystem och förebyggande åtgärder eller barriärer som redan finns eller planeras bör bedömas för att fastställa huruvida ytterligare krav (t.ex. ytterligare rening eller barriärer, ändringar av bevattningssystemet) kan vara nödvändiga för att minimera potentiella föroreningar av grödorna, beroende på det återvunna vattnets kvalitetsklass.

3.2.1. Exempel på bevattningsmetoder och typer av grödor

Bild 4 visar två exempel på scheman som kan vara till hjälp för att fastställa de klasser av återvunnet vatten som ger tillräckligt skydd för konsumenter och arbetstagare mot E.coli vid a) gravitetsflödesbevattning eller tryckbevattning, eller b) lokaliserade system.

Oavsett vattenklass beaktas ytterligare mikrobiella krav i dessa scheman när återvunnet vatten används för att bevattna betesmarker eller grovfoder (inälvsnematoder, anmärkning 3 i bild 4) och där det finns risk för aerosolbildning (Legionella spp, anmärkning 1 i bild 4).

Bild 4

Exempel på scheman för att välja klass av återvunnet vatten (enligt förordningen) för a) öppna bevattningsmetoder eller b) lokaliserade bevattningsmetoder

Följande exempel från WHO:s riktlinjer för säkerhetsplaner (Worked Example: SSP in Newtown – hypotetiskt) har anpassats till förordningens krav för att visa hur de scheman som beskrivs ovan kan användas i praktiken.

I exemplet har endast de inslag som är tillåtna enligt förordningen beaktats. Återvunnet vatten användes för att odla flera typer av grödor med användning av olika bevattningsmetoder (tabell 1).

Tabell 1

Typer av grödor och bevattningsmetoder som används i exemplet

Kategori av grödor Bevattningsmetoder Ändamålet med grödan (*1) — Rotfrukter som äts råa (lök, morötter) — Lågväxande grödor som äts råa (sallad, paprika) — Högväxande grödor som äts råa (frukt) — Flödesbevattning — Öppen bevattning — Manuella metoder (t.ex. uttagsrör, vattenkannor) — Spraybevattning — Konsumeras av jordbrukare och deras familjer — Säljs lokalt för konsumtion — Säljs till närliggande städer för konsumtion

Enligt tabellerna 1 och 2 i bilaga I till förordningen, och med beaktande av de potentiella exponeringsvägarna för föroreningarna till grödorna, bör följande klasser väljas:

— För rotfrukter och bladgrönsaker som konsumeras råa, när flödesbevattning, bevattning i fåror och spraybevattning tillämpas klass A (E. coli ≤ 10 antal/100 ml).

— För lågväxande livsmedelsgrödor som konsumeras råa (t.ex. paprika), när flödesbevattning, bevattning i fåror och spraybevattning tillämpas klass A (E. coli ≤ 10 antal/100 ml). När dropp- eller underjordsbevattningssystem används klass B (E. coli ≤100 antal/100 ml).

— För högväxande livsmedelsgrödor som inte kommer i direkt kontakt med återvunnet vatten (dvs. fruktträd), och endast när bevattning i fåror tillämpas klass B (E. coli ≤100 antal/100 ml).

Baserat på ytterligare riskbedömningar om det rör sig om frukt med ätligt skal kan klass A krävas om spraybevattning används för att undvika potentiell kontaminering av frukten från det sprayade vattnet. För frukt med oätligt skal är klass B lämplig, men det slutliga valet av vattenkvalitet bör grunda sig på riskbedömningen,

3.2.2. Exempel på tillämpning av barriärer för att uppnå den vattenkvalitet som krävs

Enligt artikel 2.4 i förordningen kan livsmedelsföretagare uppnå den vattenkvalitet som krävs för att uppfylla kraven i förordning (EG) nr 852/2004 genom att, i ett senare skede, använda flera vattenreningsalternativ var för sig eller i kombination med alternativ som inte innefattar rening.

Enligt metoden med flera barriärer kan log-reduktion för att uppnå den vattenkvalitetsklass som krävs åstadkommas med hjälp av olika reningsåtgärder eller åtgärder som inte innefattar rening (barriärer).

Enligt artikel 3.12 i förordningen definieras en barriär på följande sätt när återvunnet vatten används för bevattning.

— varje medel, inbegripet fysiska eller processrelaterade steg eller användningsförhållanden, som minskar eller förhindrar en risk för infektion hos människor genom att förhindra att återvunnet vatten kommer i kontakt med i) produkter som ska förtäras och ii) personer som direkt utsätts för det, eller

— andra medel som till exempel minskar koncentrationen av mikroorganismer i återvunnet vatten eller förhindrar att de överlever i de produkter som ska förtäras.

Med andra ord, och i linje med bilaga I avsnitt 2 i förordningen, bör en barriär betraktas som ett medel för att minimera riskerna till nivåer som motsvarar nivåerna för den vattenkvalitetsklass som krävs för de valda grödorna.

Olika barriärer ger olika log-reduktioner. En kombination av barriärer kan tillämpas på det återvunna vattnet för att uppnå den övergripande log-reduktion som krävs för att minimera eventuella risker, baserat på den valda vattenkvalitetsklassen.

I tabell 2 ges förslag på barriärer som kan tillämpas på det återvunna vattnets kvalitetsklass för att uppnå den motsvarande nivå för en högre klass som krävs, baserat på typ av gröda.

I tabell 3 ges förslag på ackrediterade barriärer och deras log-reduktioner.

Bilaga 4 till detta tillkännagivande innehåller exempel på hur typen av och antalet barriärer kan fastställas, baserat på typ av gröda och vattenkvalitetsklass.

Tabell 2

Förslag på antal barriärer som krävs för bevattning med återvunnet vatten enligt vattnets kvalitet (anpassad från tabell 3 i ISO 16075:2020)

Anmärkning – ändringarna av ISO-tabellen har endast gjorts för att undanta vattenkvalitetsklasser och typer av grödor som inte behandlas i förordningen om återanvändning av vatten. Se tabellen nedan för närmare förklaringar om hur den ska tolkas i förhållande till förordningen om återanvändning av vatten.

Kategori(1) Bevattning av grönsaker som konsumeras råa(2) Bevattning av grönsaker efter bearbetning samt bevattning av betesmarker(3) Bevattning av andra livsmedelsgrödor än grönsaker (fruktodlingar, vinodlingar) samt trädgårdsodling(4) Bevattning av fodergrödor och grovfoder(5) Bevattning av industri-och energigrödor(6) A 0 0 0 0 0 B 1 0 0 0 0 C 3 1 1 0 0 D förbjudet förbjudet 3 1 (*) 0 Följande definitioner för varje kolumn i tabellen överensstämmer med tabell 1 i bilaga 1 till förordningen om återanvändning av vatten. Syftet med definitionerna är att hjälpa läsaren att hitta den kategori av gröda som generellt motsvarar ISO:s kategorisering och på så sätt fastställa vilka ytterligare barriärer som kan krävas. (1) Lägsta kvalitetsklass för återvunnet vatten. (2) Livsmedelsgrödor som konsumeras råa, där de ätliga delarna kommer i direkt kontakt med återvunnet vatten, och rotfrukter som konsumeras råa. (3) Bearbetade livsmedelsgrödor och andra grödor än livsmedelsgrödor, inklusive grödor som används för att utfodra mjölk- eller köttproducerande djur. (4) Livsmedelsgrödor som konsumeras råa där de ätliga delarna produceras ovan mark och inte kommer i direkt kontakt med återvunnet vatten. (5) Livsmedelsgrödor som konsumeras råa där de ätliga delarna produceras ovan mark och inte kommer i direkt kontakt med återvunnet vatten. Bearbetade livsmedelsgrödor och andra grödor än livsmedelsgrödor, inbegripet grödor som används som foder åt mjölk- eller köttproducerande djur (i båda fallen när droppbevattning eller andra bevattningsmetoder används som undviker direkt kontakt med de ätliga delarna av grödan). Anmärkning: De sådda grödor som nämns här kan vara livsmedelsgrödor eller fodergrödor. (6) Industri- och energigrödor samt sådda grödor (avsedda att producera frön för utsäde). (*) Anmärkning från ISO 16075:2020: Ätliga frön för utsäde som har bevattnats under mindre än 30 dagar före skörd. Om perioden före skörd är lika med eller längre än 30 dagar kan klass D vara direkt tillämplig utan begränsningar (dvs. utan behov av ytterligare barriärer).





Tabell 3

Typer av ackrediterade barriärer och motsvarande log-reduktion för patogener (anpassad från tabell 2 i ISO 16075:2020)

Ändringarna har endast gjorts för att undanta vattenkvalitetsklasser och typer av grödor som inte behandlas i förordningen om återanvändning av vatten.

Typ av barriär Tillämpning Log-reduktion för patogener Antal barriärer BEVATTNING AV LIVSMEDELSGRÖDOR Droppbevattning Droppbevattning av lågväxande grödor, som t.ex. växer 25 cm eller mer över marken. 2 1 Droppbevattning av högväxande grödor, som t.ex. växer 50 cm eller mer över marken. 4 2 Droppbevattning under markytan när vattnet inte stiger upp genom kapillaritet till markytan. 6 3 Spray- och spridarbevattning Spridar- och mikrospridarbevattning av lågväxande grödor, som t.ex. växer 25 cm eller mer från vattenstrålen. 2 1 Spridar- och mikrospridarbevattning av fruktträd, som t.ex. växer 50 cm eller mer från vattenstrålen. 4 2 Ytterligare desinfektion av jordbruksmarken Låg nivå av desinfektion (< 1 mg/l totalt klor efter 30 min. klorering). 2 1 Hög nivå av desinfektion (≥ 1 mg/l totalt klor efter 30 min. klorering). 4 2 Solbeständig täckfolie Används vid droppbevattning, täckfolien gör att vattnet inte droppar direkt på grönsakerna. 2 –4 1 Utplånande av patogener Utplånande av patogener genom att bevattningen upphör eller avbryts före skörd. 0,5 –2 per dag 1 –2 Rengöring av produkterna innan de säljs till kunderna Sallad, grönsaker och frukt rengörs med dricksvatten. 1 1 Desinfektion av produkterna innan de säljs till kunderna Sallad, grönsaker och frukter rengörs med en svag desinfektionslösning och sköljs med dricksvatten. 1 1 Skalning av produkter Frukter och rotfrukter skalas. 2 1 BEVATTNING AV FODER OCH GROVFODER Åtkomstkontroll Åtkomsten till det bevattnade fältet begränsas under minst 24 timmar efter bevattningen, t.ex. betande djur eller anställda. 0,5 –2 1 Åtkomst till det bevattnade fältet begränsas under minst fem dagar efter bevattningen. 2 –4 2 Soltorkning av fodergrödor Fodergrödor och andra grödor som soltorkas och skördas före konsumtion. 2 –4 2 Observera: Barriärer bör redan finnas på det bevattnade fältet. Barriärer som begränsning av grödor och bevattningsmetoder anges redan i förordningen vid valet av kvalitetsklass för återvunnet vatten och typ av gröda.

3.3. Valideringsövervakning

3.3.1. Allmänna principer

Valideringsövervakning är nödvändig för att visa att utformningen av ett nytt system för återanvändning av vatten eller eventuella ändringar i befintliga reningsmetoder på ett tillförlitligt och konsekvent sätt kommer att uppnå vissa inaktiveringsnivåer för mikrobiella indikatorer för återvunnet vatten i klass A (tabell 4 i bilaga I till förordningen). Inaktivering av mikrobiella indikatorer uttrycks i log10–reduktion (25).

Valideringsövervakning skiljer sig från den regelbundna rutinövervakning som operatören utför (tabell 3 i bilaga I till förordningen) för att säkerställa att reningsprocessen uppfyller förordningens mål. Valideringsövervakning är en intensiv kortvarig aktivitet som ska utföras innan reningsverket tas i drift, under inledningsfasen för nya kombinationer av reningsmetoder eller processer eller vid uppgraderingar.

Ändringar i systemet för återanvändning av vatten som kräver processuppdateringar kan t.ex. vara nödvändiga på grund av strukturella variationer i

1. avloppsflödet och/eller kvalitet på grund av nya tillstånd för utsläpp i avloppssystemet,

2. antal personekvivalenter (pe) som betjänas av reningsverket,

3. klimatförhållanden (ökad säsongsnederbörd eller torka),

4. andra förhållanden som inte omfattas av riskhanteringsplanen och kräver uppdateringar den teknik eller de processer som används.

Tillstånd ska ses över och vid behov uppdateras om reningsverkets kapacitet har förändrats avsevärt eller om reningsutrustningen för återanvändningssystemet har uppgraderats (artikel 6.6). Valideringsövervakningen bör därför slutfras innan man ansöker om tillstånd.

Det kan uppstå situationer där återvunnet vatten inte kan levereras till slutanvändaren förrän valideringsövervakningen har slutförts. Under denna tid kan återvunnet vatten antingen återföras till inloppet till reningsverket eller till en identifierad utsläppspunkt till dess att valideringens mikrobiella kvalitetskrav är uppfyllda.

När valideringsövervakningen bekräftar att det nya systemet eller de nya teknikerna uppfyller kraven för de mikrobiella indikatorerna behöver endast kraven för rutinövervakningen uppfyllas.

En rapport kan tas fram som stöd för valideringsövervakningen, med uppgifter om metoder, experimentell design och analyser av inlopps- och utloppsprover för de mikrobiella indikatorer som ska uppfyllas. Rapporten bör utarbetas av en person med sakkunskap om avloppsvatten.

Återvinningsanläggningar som redan är i drift och som uppfyller de kvalitetskrav för återvunnet vatten som fastställs i punkt a i tabell 2 den 25 juni 2020 ska undantas från det kravet på valideringsövervakning.

3.3.2. Protokoll för valideringsövervakning

I tabell 4 i bilaga I till förordningen anges de log10-reduktioner som ska uppfyllas genom valideringsövervakning av reningskedjan (dvs. mellan inloppspunkten för orenat avloppsvatten till reningsverket och efterlevnadspunkten) för indikatorer för bakterier, virus och protozoa (E. coli, Campylobacter, totalt antal kolifager, F-specifika eller somatiska kolifager, rotavirus, Clostridium perfringens-sporer eller sporbildande sulfatreducerande bakterier och Cryptosporidium).

Den log10-reduktion som krävs kan uppfyllas genom en kombination av processer vid återvinningsanläggningen. Det finns därför inget gemensamt harmoniserat protokoll för valideringsövervakning. Sådana protokoll bör därför tas fram och genomföras från fall till fall av personer med sakkunskap om avloppsvatten.

Skillnaderna mellan koncentrationerna i det orenade avloppsvattnet och den kvalitetsklass som ska uppnås för vattnet avgör antalet reningar och nivån på dessa (bild 5). Dessa uppgifter ska anges i valideringsprotokollet för systemet för återanvändning av vatten.

För väletablerade reningsprocesser finns uppgifter om standardvärden för log10reduktion ofta tillgängliga i tekniska riktlinjer, facklitteratur och publicerade data. Vad gäller innovativa processer bör ett provningsprotokoll tas fram för att samla in uppgifter om log10–reduktion.

Bild 5 visar ett exempel på hur målvärdet för log10–reduktion av E. coli kan uppnås med hjälp av ett antal reningsmetoder. Primär och sekundär rening kan visserligen bidra till att minska de patogena bakterierna för vissa loggar. Desinfektion och tertiär rening är dock de metoder som ger störst log-reduktion och bör karakteriseras noggrant.

Om systemet består av flera olika reningsmetoder bör värdena för log-reduktionen fastställas med hjälp av tekniska värden eller protokoll förhandsprovningar som utförs i eller utanför anläggningen. Därefter bör valideringsanalyser av inlopps- och utloppsprover utföras på plats. Riktlinjer eller standarder kan tas fram på nationell nivå eller andra nivåer för att standardisera valideringsövervakningen.

Bild 5

Utvärdering av ett system för återanvändning med flera barriärer för att minska förekomsten av E.coli till den log10-reduktion som krävs för bevattning med vatten i klass A (intervallen för log10-reduktionen är hämtade från tabell 3.4 i de australiska riktlinjerna – se avsnitt 3.3.4)

När återvinningsanläggningens reningssystem har fastställts finns det flera strategier för valideringsmetoden, främst provningar utanför anläggningen eller preliminära provningar på plats. Valideringen kan utföras med vilken som helst av strategier. Om provningar utanför anläggningen inte är tillräckligt bör de dock kompletteras med provningar i anläggningen. För att uppfylla förordningen valideringskrav är det då tillräckligt att ta prover av spillvatten från in- och utloppet.

En förhandsprovning utförs med hjälp av följande steg:

— Det första steget är att samla in uppgifter om reningsmetodernas prestanda i förhållande till de mikrobiella indikatorerna. Sådana uppgifter kan hämtas från tekniska specifikationer från tillverkare facklitteratur, riktlinjer från myndigheter eller branschorganisationer och historiska data. Dessa uppgifter visar om den berörda processen är väletablerad eller om det krävs förhandsprovningar.

— Om tillräckliga tekniska uppgifter finns tillgängliga för att visa att reningsmetoderna uppfyller valideringskraven behövs inga förprovningsprotokoll.

Den analys som krävs enligt tabell 4 i bilaga I till förordningen måste dock utföras för valideringsövervakningen under inledningsfasen. Då tas prover av spillvatten från in- och utloppet för att visa att de mikrobiella log10–reduktionerna är uppfyllda.

Preliminära prover kan utföras av den berörda processen eller tekniken när det gäller de mest komplicerade organismerna för varje grupp av mikrobiella indikatorer (bakterier, virus och protozoa), som sedan kan valideras för samtliga grupper.

Laboratorieprovningar (utanför anläggningen) eller pilotprovningar (i eller utanför anläggningen) kan genomföras för innovativa tekniker för att inhämta uppgifter om specifika konstruktionsparametrar eller om det saknas uppgifter om teknikens prestanda.

Försöksdesign kan utvecklas utifrån tillgänglig information och med hjälp av personer med sakkunskap om avloppsvatten. Laboratorieproverna bör utföras på verkligt avloppsvatten. Om detta inte är möjligt kan en lösning med spikade målorganismer användas. Proverna kan därefter analyseras på anläggningen för att bekräfta laboratorieresultaten.

— När det gäller prover som ska tas på anläggningen kan operatören av återvinningsanläggningen utföra valideringsövervakning enligt ett protokoll. Vid behov kan de anlita oberoende och kvalificerade branschkunniga för att övervaka aktiviteterna. Analysen av valideringsprovningen bör utföras av ett oberoende och certifierat laboratorium.

— När det gäller mikrobiell övervakning är det viktigt att analysera ett antal statistiskt giltiga prover, minst tre prover vid varje provtagningspunkt. för att beräkna genomsnitt och standardavvikelser.

Standardavvikelsen bör vara mindre än 1 log10 för proverna. Minst 90 % av proverna bör uppfylla prestandamålen. Valideringsövervakningens frekvens och varaktighet bör fastställas i ett protokoll som tas fram för varje specifikt fall.

— Om det inte finns några biologiska indikatorer i det återvunna vattnet krävs ingen valideringsövervakning. Om en mikrobiell indikator inte förekommer i orenat avloppsvatten eller endast förekommer i låga koncentrationer anses den indikatorn vara godkänd i valideringsövervakningen.

3.3.3. Exempel på valideringsövervakning

Följande fallstudie har hämtats från de australiska riktlinjerna som ett exempel på hur valideringsprotokoll kan genomföras enligt förordningens krav.

I det aktuella fallet planerades spraybevattning av sallad med återvunnet vatten från ett reningsverk för avloppsvatten från tätbebyggelse. Valideringsövervakning krävdes innan den nya anläggningen togs i drift för att systemet för återanvändning av vatten skulle godkännas (enligt förordningen innan tillstånd beviljas).

I detta exempel hade systemet inte utformats utifrån tillgängliga tekniska standarder, vilket innebar att inga standardvärden för log-reduktion fanns tillgängliga. Det krävdes därför en plan för laboratorieprovning och pilotprovning för att få fram prestandauppgifter för inaktivering av de valda mikroberna.

Reningskedjan för systemet för återanvändning av vatten omfattade sekundär rening, öppna bassänger, koagulering, löst luftflotation, filtrering och klorering. I tabell 2 anges de inledande och slutliga koncentrationerna från analysen. Minimikraven enligt förordningen anges i den sista kolumnen som referens.

Tabell 2

Resultat från valideringsövervakning enligt ett exempel i de australiska riktlinjerna

Indikatormikroorganismer (*2) Inledande koncentration i orenat avloppsvatten Koncentration i orenat avloppsvatten Total log-reduktion Prestandamål från förordningen (tabell 4 i bilaga I) Cryptosporidium 2 000 /liter < 1 /50 liter 5 log ≥ 5 log Giardia 20 000 /liter < 1 /50 liter Ingen uppgift Ingen uppgift Adenovirus, Reoviridae, enterovirus, hepatit A 8 000 /liter < 1 /50 liter 5,5 log Ingen uppgift E. coli Ingen uppgift < 1 cfu/100 ml ≥ 6 log ≥ 5 log

3.3.4. Ytterligare resurser

Förfaranden för valideringsövervakning bör utformas för att omfatta specifika reningsmetoder. Nedan anges några externa resurser som kan vara till hjälp för operatörer av reningsverk och återvinningsanläggningar vid genomförandet av protokoll.

Valideringsaspekt Referens Vanliga log10 -reduktionsintervall för mikrobiella indikatorer i konventionella processer för rening av avloppsvatten (26). — Tabell 3.4, kapitel 3, Australian Guidelines for Water recycling: Managing Health and Environmental Risks, 2006. — Table 1 – Global water pathogen project part four. Management of risk from excreta and waste water pathogen reduction and survival in complete treatment works, 2019 — Metcalf & Eddy Inc., m.fl., Waste Water Engineering: Treatment and Resource Recovery. 5:e upplagan, McGraw-Hill Professional, 2013. Valideringsprotokoll för desinfektionssystem — ISO 20468-4 Guidelines for performance evaluation of treatment technologies for water reuse systems – Del-4: UV-desinfektion — USEPA. 2006. Ultraviolet Disinfection Guidance Manual for the Final Long Term 2 Enhanced Surface Water Treatment Rule. EPA 815-R-06-007. Förenta staterna Förenta staternas miljövårdsmyndighet (Environmental Protection Agency), Office of Water, Washington DC. Förenta staterna Förenta staternas miljövårdsmyndighet (Environmental Protection Agency), Office of Water, Washington DC. USEPA, 2005. Membrane Filtration Guidance Manual. EPA 815-R-06-009. Förenta staterna Förenta staternas miljövårdsmyndighet (Environmental Protection Agency), Office of Water, Washington DC. — Metcalf & Eddy Inc., m.fl., Waste Water Engineering: Treatment and Resource Recovery. 5:e upplagan, McGraw-Hill Professional, 2013.

(1) Återanvändning av vatten nämns i både handlingsplanen för den cirkulära ekonomin (COM(2020) 98 final) och i EU:s nya strategi för klimatanpassning (COM(2021) 82 final), eftersom EU:s förmåga att reagera på det ökande trycket på vattenresurserna skulle kunna förbättras genom en ökad återanvändning av renat avloppsvatten. Förutom bevattning kan återanvändning av vatten också med fördel tillämpas inom industrisektorn och därmed bidra till de mås som ställs upp i kommissionens förslag om ändring av direktivet om industriutsläpp (COM(2022) 156 final/2).

(2) EUT L 177, 5.6.2020, s. 32.

(3) Återanvändning av vatten kan bidra till målet att minska EU-livsmedelssystemens miljö- och klimatavtryck, som ställs upp í från jord till bord-strategin (COM(2020) 381 final).

(4) EGT L 135, 30.5.1991, s. 40. Enligt direktivet om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse ska renat avloppsvatten om möjligt återanvändas. Detta direktiv håller på att ses över för närvarande, men den planerade framtida lagstiftningen förväntas förstärka kopplingen till återanvändning av vatten. Alla hänvisningar i detta tillkännagivande avser därför den planerade omarbetade lagstiftningen om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse.

(5) Arbetsgruppen kallades tidigare ad hoc-arbetsgruppen om återanvändning av vatten och inrättades som en permanent arbetsgrupp 2022.

(6) För ytterligare information om arbetsgruppen, se https://circabc.europa.eu/ui/group/9ab5926d-bed4-4322-9aa7-9964bbe8312d/library/3644e20b-f5c5-46de-9d2f-3d9efb965fac?p=1&n=10&sort=modified_DESC

(7) Artikel 5.4 i förordning (EU) 2021/1119 om inrättande av en ram för att uppnå klimatneutralitet och om ändring av förordningarna (EG) nr 401/2009 och (EU) 2018/1999 (EUT L 243, 9.7.2021 s. 1), artikel 19.1 i förordning (EU) 2018/1999 om styrningen av energiunionen och av klimatåtgärder (EUT L 328, 21.12.2018, s. 1).

(8) Förordning (EG) nr 178/2002 om allmänna principer och krav för livsmedelslagstiftning, om inrättande av Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet och om förfaranden i frågor som gäller livsmedelssäkerhet (EUT L 31, 1.2.2002, s. 1).

(9) Förordning (EG) nr 852/2004 |om livsmedelshygien (EUT L 139, 30.4.2004, s. 1).

(10) Kommissionens förordning (EG) nr 2073/2005 om mikrobiologiska kriterier för livsmedel (EUT L 338, 22.12.2005, s. 1).

(11) Förordning (EU) 2017/625 om offentlig kontroll och annan offentlig verksamhet för att säkerställa tillämpningen av livsmedels- och foderlagstiftningen och av bestämmelser om djurs hälsa och djurskydd, växtskydd och växtskyddsmedel (EUT L 95, 7.4.2017, s. 1).

(12) Kommissionens meddelande om vägledning för hantering av mikrobiologiska risker med färska frukter och grönsaker i primärproduktionen genom god hygien (EUT C 163, 23.5.2017, s. 1).

(13) https://ec.europa.eu/environment/water/pdf/Guidelines_on_water_reuse.pdf

(14) R. Maffettone och B. M. Gawlik (2022), Technical Guidance: Water Reuse Risk Management for Agricultural Irrigation Schemes in Europe, Europeiska kommissionen, Luxemburg, JRC 129596.

(15) Akut effekt: hälsoeffekter som vanligen uppstår snabbt till följd av korttidsexponering. Kronisk effekt: skadliga hälsoeffekter till följd av långvarig exponering för ett ämne.

(16) WHO:s riktlinjer för säker användning av avloppsvatten, urin och avföring (WHO, 2006).

(17) Wise-katalogen över dricksvattenresurser – https://water.europa.eu/freshwater/data-maps-and-tools/metadata#surface-water-bodies-priority-substances-2nd-rbmp-overview-chart

(18) Miljökvalitetsnormer – Echa – https://echa.europa.eu/environmental-quality-standards

(19) Europeiskt register över utsläpp och överföringar av föroreningar – https://ec.europa.eu/environment/industry/stationary/e-prtr/legislation.htm

(20) FAO och WHO, 2019. Safety and Quality of Water Used in Food Production and Processing – Mötesrapport. Microbiological Risk Assessment Series No 33 Roe – https://www.fao.org/3/ca6062en/CA6062EN.pdf

(21) R. Maffettone och B. M. Gawlik (2022), Technical Guidance: Water Reuse Risk Management for Agricultural Irrigation Schemes in Europe, Europeiska kommissionen, Luxemburg, JRC 129596.

(22) WHO, 2016. Quantitative Microbial Risk Assessment: Application for Water Safety Management. Världshälsoorganisationen, Genève, Schweiz – https://apps.who.int/iris/handle/10665/246195

(23) Direktiv 2009/90/EG av den 31 juli 2009 om bestämmelser, i enlighet med direktiv 2000/60/EG, om tekniska specifikationer och st