[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |

Bryssel den 19.7.2006

KOM(2006) 403 slutlig

2006/0142 (COD)

Förslag till

EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING

om införande av en gemenskapskodex om viseringar

(framlagt av kommissionen)

{SEK(2006) 957}{SEK(2006) 958}

MOTIVERING

1) BAKGRUND

110

- Motiv och syfte

Inom ramen för det närmare Schengensamarbetet har en gemensam viseringspolitik befunnits vara en grundläggande faktor när det gäller att skapa ett gemensamt område utan kontroller vid de inre gränserna.

Schengenbestämmelserna om viseringspolitiken, inklusive de gemensamma konsulära anvisningarna, som utarbetades inom ramen för det mellanstatliga Schengensamarbetet, införlivades med Europeiska unionens institutionella och rättsliga ram i samband med att Amsterdamfördraget trädde i kraft. Schengenbestämmelserna om viseringspolitik har tilldelats en rättslig grund[1] (artikel 62.2 b) och är därför fullt ut en del av gemenskapslagstiftningen. De gemensamma konsulära anvisningarna är för närvarande det grundläggande instrument som reglerar förfaranden och villkor för utfärdande av viseringar för kortare vistelse, transitviseringar och viseringar för flygplatstransitering, även om vissa principer också följer av själva Schengenkonventionen och ett antal bestänmelser förekommer i andra särskilda beslut.

I Haagprogrammet framhålls ”nödvändigheten av att ytterligare utveckla den gemensamma viseringspolitiken som en del av ett mångsidigt system som syftar till att underlätta lagligt resande och ta itu med olaglig invandring genom ytterligare harmonisering av nationell lagstiftning och hanteringsförfaranden vid lokala konsulära beskickningar.” Därför uppmanades kommissionen bland annat att ”göra en översyn av de gemensamma konsulära anvisningarna”. För att skapa förutsättningar att infria Haagprogrammets målsättningar och göra den gemensamma viseringspolitken mer konsekvent när det gäller att utfärda ovan nämnda typer av viseringar kommer den föreslagna förordningen att ha till uppgift att

- samla alla rättsakter som rör beslut i viseringsärenden i en enda viseringskodex,

- utveckla vissa delar av den nu gällande lagstiftningen för att ta hänsyn till den senaste tidens utveckling och nya aspekter av viseringsförfarandet samt för att fylla befintliga luckor,

- öka öppenheten och den rättsliga förutsebarheten genom att klargöra den rättsliga statusen för bestämmelserna i de gemensamma konsulära anvisningarna och dess bilagor; detta kan ske genom att man lyfter ut bestämmelser som är överflödiga eller av praktisk, operativ natur ur rättsakten,

- stärka rättssäkerheten genom att införa bestämmelser om obligatorisk motivering av beslut om avslag på viseringsansökningar, och

- förbättra likabehandlingen av viseringssökande genom att klargöra vissa frågor och därigenom få till stånd en mer harmoniserad tillämpning av lagstiftningen.

- Allmän bakgrund

Utfärdandet av viseringar för kortare vistelse regleras för närvarande i en rad olika rättsakter, som framgår av avsnittet nedan. Omarbetningen kommer att förenkla den rättsliga ramen, då den gemensamma viseringspolitiken i fortsättningen är avsedd att vara reglerad i följande fyra rättsakter:

- Rådets förordning (EG) nr 539/2001 av den 15 mars 2001 om fastställande av förteckningen över tredje länder vars medborgare är skyldiga att inneha visering när de passerar de yttre gränserna och av förteckningen över de tredje länder vars medborgare är undantagna från detta krav (rättslig grund: artikel 62.2 b i i EG-fördraget).

- Rådets förordning (EG) nr 1683/95 av den 29 maj 1995 om en enhetlig utformning av visumhandlingar (rättslig grund: artikel 62.2 b iii i EG-fördraget).

- Rådets förordning (EG) nr 333/2002 av den 18 februari 2002 om fastställande av en enhetlig modell för blad för påförande av visering som utfärdas av medlemsstaterna för personer som innehar resehandlingar som inte erkänns av den medlemsstat som utfärdar bladet (rättslig grund: artikel 62.2 b iii).

- Denna förordning om införande av en gemenskapskodex om viseringar (rättslig grund: artikel 62.2 a, 62.2 b ii, 62.2 b iv och 62.3 i EG-fördraget).

På grund av att rättsakterna vilar på olika rättslig grund, och med hänsyn till den ”variabla geometri” som är knuten till den rättsliga grunden, är det nödvändigt att ha fyra separata rättsakter.130

- Gällande bestämmelser

- Rådets förordning (EG) nr 539/2001 av den 15 mars 2001 om fastställande av förteckningen över tredje länder vars medborgare är skyldiga att inneha visering när de passerar de yttre gränserna och av förteckningen över de tredje länder vars medborgare är undantagna från detta krav.

- Rådets förordning (EG) nr 1683/95 av den 29 maj 1995 om en enhetlig utformning av visumhandlingar.

- Konvention om tillämpning av Schengenavtalet av den 14 juni 1985 om gradvis avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränserna (särskilt artiklarna 9–18, som föreskriver gemensamma och enhetliga principer på det området).

- Rådets förordning (EG) nr 415/2003 av den 27 februari 2003 om utfärdandet av viseringar vid gränsen, inbegripet till sjömän i transit.

- Gemensamma konsulära anvisningar angående viseringar till diplomatiska beskickningar och karriärkonsulat, som innehåller detaljerade bestämmelser om genomförandet av dessa principer och samlar nästan alla bestämmelser som rör utfärdande av viseringar för kortare vistelse.

- Rådets förordning (EG) nr 1091/2001 av den 28 maj 2001 om fri rörlighet med en visering för längre vistelse.

- Schengens verkställande kommittés beslut (SCH/Com-ex (93) 21, SCH/Com-ex (93) 24, SCH/Com-ex (94) 25, SCH/Com-ex (98) 12 and SCH/Com-ex (98) 57.

- Gemensam åtgärd 96/197/RIF av den 4 mars 1996 beslutad av rådet på grundval av artikel K.3 i EU-fördraget om ett system för flygplatstransitering.

140

- Förenlighet med Europeiska unionens politik och mål på andra områden

Vid omarbetningen och ändringen av de gällande reglerna om utfärdande av visering har hänsyn tagits till den nyligen antagna kodexen om Schengengränserna.

Handläggningen av viseringsansökningar bör ske på ett professionellt och respektfullt sätt, och stå i proportion till de mål som eftersträvas. Konsulär personal får vid utförandet av sina uppgifter inte diskriminera personer på någon av följande grunder: kön, ras, religion, övertygelse, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning.

2) SAMRÅD MED BERÖRDA PARTER OCH KONSEKVENSANALYS

- Samråd med berörda parter

Vederbörlig hänsyn har tagits till problem som myndigheter i tredjeländer har tagit upp avseende behandlingen av viseringssökande och klagomål som lämnats av enskilda viseringssökande eller deras släktingar.

- Inhämtande och utnyttjande av kunskap

Hänsyn har tagits till den diskussion som förts mellan medlemsstaternas delegater i rådets arbetsgrupp för visering om problem i förbindelse med utfärandet av viseringar. Hänsyn har också tagits till vad experterna kommit fram till såväl vid de riktade besöken inom ramen för det lokala konsulära samarbetet som vid utvärderingsbesöken inom ramen för Schengensamarbetet.

- Konsekvensanalys

Kommissionen har utfört en konsekvensanalys, där man undersökte sex olika alternativ till åtgärder: bibehållande av status quo, införande av gemensam fortbildning för medlemsstaternas konsulära personal, förstärkning av det lokala konsulära samarbetet, minimal översyn av gällande lagstiftning, omarbetning av gällande lagstiftning samt inrättande av gemensamma konsulära beskickningar. Vi har valt alternativet med omarbetning som lösning för att skapa en konsekvent och uttömmande lagstiftning och förbättra harmoniseringen på ett tillfredsställande och övergripande sätt. Konskevensanalysen har bifogats detta förslag.

3) RÄTTSLIGA ASPEKTER 305

- Sammanfattning av den föreslagna åtgärden

Genom att införliva alla rättsakter som reglerar villkor och förfaranden för utfärdande av visering i en enda viseringskodex, förbättra insynen och klargöra befintliga regler, införa åtgärder som syftar till att förbättra harmoniseringen av förfaranden samt stärka den rättsliga förutsebarheten och rättssäkerheten, kan man garantera en fullt utvecklad gemensam politik med likabehandling av viseringssökande.310

- Rättslig grund

Som rättslig grund för denna förordning föreslås följande:

- I princip artikel 62.2 b ii i EG-fördraget, eftersom den föreslagna lagstiftningen inför gemensamma ”regler om visering för vistelser som inte är avsedda att vara längre än tre månader”.

- Dessutom EG-fördragets artikel 62.2 a, om ”normer och förfaranden som medlemsstaterna skall följa när de utför personkontroller vid sådana [yttre] gränser”. Syftet är att kunna integrera bestämmelser om visering för flygplatstransitering i den gemensamma viseringskodexen. Flygplatstransitering är inte en visering i egentlig bemärkelse, avsedd för vistelse på medlemsstaternas territorium, och omfattas således inte av det viseringsbegrepp som används i artikel 62.2 b. Det är ett tillstånd som lämnas inför en tredjelandsmedborgares transitering genom det internationella transitområdet på en flygplats, i syfte att förhindra olagliga inresor. Denna typ av visering kan således ses som ”normer och förfaranden” rörande gränskontroll och förebyggande av olaglig invandring.

Subsidiaritetsprincipen

Enligt artikel 62.1 och 62.2 b i EG-fördraget har gemenskapen behörighet – och till och med skyldighet – att besluta om regler om visering för vistelser som inte är avsedda att vara längre än tre månader. Sådana regler måste antas inom fem år efter Amsterdamfördragets ikraftträdande.

Gällande gemenskapsbestämmelser om visering för kortare vistelse och transitvisering är en del av Schengeregelverket som är införlivat inom Europeiska unionens ramar. Det befintliga regelverket måste dock utvecklas och kompletteras. Detta gäller även de gällande bestämmelserna om visering för flygplatstransitering. Det befintliga regelverket om visering för kortare vistelse och transitvisering kan endast utvecklas genom antagande av gemenskapsbestämmelser som grundar sig på EG-fördraget.

Med hänsyn till det föreslagna initiativets syfte – nämligen att införa en gemenskapskodex om viseringar – bör instrumentet ha formen av en förordning, för att säkerställa att den tillämpas på samma sätt i alla medlemsstater som tillämpar Schengeregelverket.

Syftet med denna åtgärd är att omarbeta gällande lagstiftning om den gemensamma viseringspolitiken och förbättra harmoniseringen. Enskilda insatser från medlemsstaternas sida är således inte möjliga av rättsliga skäl.

Insatser på gemenskapsnivå är det enda sättet att uppnå målen med förslaget. Skälet till detta är följande:

EU-insatser är det enda alternativet med hänsyn till den rättsliga grunden och målen med förslaget.

Förslaget är således förenligt med subsidiaritetsprincipen.

- Proportionalitetsprincipen

Förslaget är förenligt med proportionalitetsprincipen av följande skäl:

I artikel 5 i EG-fördraget anges att ”[g]emenskapen [inte skall] vidta någon åtgärd som går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå målen i detta fördrag”.

Denna gemenskapsåtgärd måste vara utformad på ett sätt som ger förutsättningar att uppnå målen med förslaget och genomföra det så effektivt som möjligt.

Den föreslagna förordningen har inga budgetkonsekvenser för medlemsstaternas diplomatiska beskickningar eller konsulat. De administrativa konsekvenserna av de nya kraven står i proportion till det mål som skall uppnås.

- Val av rättsakt

Föreslaget instrument: förordning.

Bestämmelserna om de förfaranden som skall tillämpas vid alla beslut som rör viseringar är obligatoriska för alla medlemsstater som tillämpar Schengenregelverket fullt ut, och därmed är en förordning den enda typ av rättsakt som kan komma i fråga.

4) BUDGETKONSEKVENSER

Förslaget påverkar inte gemenskapens budget.

5) ÖVRIGA UPPLYSNINGAR

- Förenkling

Förslaget innebär en förenkling av lagstiftningen.

Flera olika rättsakter som reglerar förfaranden och villkor för utfärdande av viseringar samlas i en viseringskodex.

- Upphävande av gällande lagstiftning

Om förslaget antas kommer det att leda till att befintlig lagstiftning på området upphävs.

- Omarbetning

Förslaget innebär en omarbetning.

- Jämförelsetabell

En jämförelsetabell som visar vilka bestämmelser som har övertagits från de gemensamma konsulära anvisningarna och Schengenavtalet har bifogats detta förslag.

- Närmare redogörelse för förslaget

1. Införlivande i en enda viseringskodex av alla bestämmelser som reglerar utfärdande av visering och beslut om avslag på viseringansökningar samt om förlängning, upphävande, återkallande och förkortande av giltighetstiden för utfärdade viseringar

1.1. Visering för flygplatstransitering

Bestämmelserna i den ovan nämnda gemensamma åtgärden återfinns i de gemensamma konsulära anvisningarna, i vilka förteckningen över medborgare som omfattas av kravet på visering för flygplatstransitering ingår som bilaga. För att få till stånd en bättre insyn och harmonisering har det stora antalet – ofta identiska – ”unilaterala” undantag från detta krav för vissa kategorier av personer harmoniserats.

För att uppnå det allmänna målet att harmonisera alla aspekter av viseringspolitiken har möjligheten för enskilda medlemsstater att ställa krav på visering för flygplatstransitering för vissa nationaliteter tagits bort.

1.2. Utfärdande av viseringar vid gränsen

Rådets förordning (EG) nr 415/2003 om utfärdandet av viseringar vid gränsen, inbegripet till sjömän i transit, har integrerats i denna förordning.

1.3. Upphävande och återkallande av en utfärdad visering

För närvarande finns reglerna om upphävande och återkallande av en utfärdad visering i SCH/Com-ex (93) 24 och i de gemensamma konsulära anvisningarna, bilaga 14, avsnitt 2. Alla dessa bestämmelser har samlats i två separata artiklar, där det klart definieras vilka myndigheter som är ansvariga för dessa uppgifter.

1.4. Förlängning av en utfärdad visering

En tredjelandsmedborgare som befinner sig på medlemsstaternas territorium på grundval av en giltig visering kan ha giltiga skäl att stanna längre än till det datum då hans eller hennes ursprungliga visering löper ut. De regler som gäller för sådana situationer (SCH Com-ex (93) 21) har synliggjorts. En harmoniserad lösning har föreslagits. Förlängningar bör endast bekräftas i form av en stämpel, i enlighet med den modell som finns i en bilaga till förordningen. Skälet är att beslut om förlängning i de flesta fall fattas av medlemsstaternas myndigheter, som av säkerhetsskäl torde vara ovilliga att hålla lager av väl skyddade viseringsmärken.

1.5. Utbyte av statistiska uppgifter

Eftersom analys av statistik om antalet utfärdade viseringar och antalet avslag på viseringsansökningar är ett värdefullt förvaltningsverktyg, både på lokal och på central nivå, föreskriver förordningen att sådana uppgifter skall utbytas i ett gemensamt format och meddelas kommissionen två gånger per år (kommissionen kommer att avsvara för offentliggörandet av uppgifterna) och inom de enskilda jurisdiktionerna varje månad. Trots att det finns två SCH/Com-ex-beslut om utbyte av statistik [(94) 25 and (98) 12] finns det för närvarande ingen användbar och jämförbar statistik om antalet viseringar som utfärdats respektive antalet viseringsansökningar som avslagits.

2. Nya aspekter av förfarandet för utfärdande av viseringar

Inrättandet av informationssystemet för viseringar (VIS) och utbytet mellan medlemsstaterna av uppgifter om viseringar för kortare vistelse kommer att förändra handläggningen av viseringsansökningar i grunden. Å ena sidan kommer medlemsstaterna att ha omedelbar tillgång till uppgifter om alla personer som har ansökt om visering (under den 5-årsperiod som uppgifterna får lagras), vilket kommer att underlätta prövningen av efterföljande viseringsansökningar. Å andra sidan kommer införandet av biometriska kännetecken som ett krav för ansökan om visering att ha en betydande inverkan på de praktiska aspekterna av mottagandet av ansökningar.

Eftersom VIS bör träda i funktion redan 2007, har kommissionen valt att uppdatera de gemensamma konsulära anvisningarna i ett separat lagförslag, som föreskriver standarder för hur de biometriska uppgifterna skall samlas in och anger en rad alternativ till hur medlemsstaterna praktiskt kan organisera sina diplomatiska och konsulära beskickningar med avseende på registreringen av viseringsansökningar. Förslaget omfattar även en rättslig ram för medlemsstaternas samarbete med externa tjänsteleverantörer.

Innehållet i det förslaget inarbetas i och anpassas till strukturen i det här förslaget, som kommer att ändras så snart förhandlingarna om det separata förslaget har slutförts.

Bestämmelserna om samarbete med kommersiella mellanhänder, till exempel resebyråer och researrangörer, har förstärkts för att ta hänsyn till denna nya situation (se nedan).

3. Vidareutveckling av vissa delar av regelverket

3.1. Klarare regler och stärkt likabehandling av viseringssökande

Särskilda bestämmelser om medlemsstaternas skyldighet att tillhandahålla allmänheten all relevant information om utfärdande av viseringar har införts. Vidare har bestämmelser om följande lagts till:

a) En längsta utfärdandetid.

b) En tydlig distinktion mellan ansökningar som inte kan tas upp till prövning och ansökningar som avslås.

c) Full insyn när det gäller den förteckning över tredjeländer vars medborgare omfattas av kravet på föregående samråd.

d) Kortare svarsfrister vid föregående samråd.

e) Ett harmoniserat formulär om inbjudan eller åtagandeförklaring.

f) En skyldighet för medlemsstaterna att delge och motivera beslut som går sökanden emot.

g) En rättslig ram för att säkerställa en harmoniserad strategi för samarbete, såväl mellan medlemsstaternas diplomatiska och konsulära beskickningar som med externa, affärsdrivande tjänsteleverantörer.

h) Bindande regler för samarbete mellan medlemsstaternas diplomatiska och konsulära beskickningar å ena sidan och kommersiella mellanhänder å den andra.

3.1.1. Föregående samråd

Samtidigt som kommissionen är medveten om att medlemsstaternas centrala myndigheter kan ha legitima skäl att vilja bli rådfrågade innan visering utfärdas till medborgare i vissa tredjeländer eller till särskilda kategorier bland dessa medborgare, föreslår den att det nuvarande förfarandet för föregående samråd skall snabbas upp mot bakgrund av den tekniska utvecklingen (snabbare tillgång till och utbyte av information) och för att undvika att dra ut på handläggningen av viseringsansökningar längre än nödvändigt och förebygga oönskade sidoeffekter som visumshopping.

Det bör erinras om att fastställandet av ytterligare tredjeländer som skall vara föremål för sådant obligatorisk föregående samråd vid ett flertal tillfällen givit upphov till politiskt missnöje från det berörda tredjelandets sida. I de flesta fall blir det endast aktuellt med samråd för en eller ett fåtal medlemsstater. Detta drabbar de övriga medlemsstaterna, eftersom de måste invänta svar från den medlemsstat som har som erhållit en begäran om samråd innan de kan fatta beslut i de aktuella viseringsärendena. Slutligen har vissa medlemsstater kunnat visa att förfarandet med föregående samråd har ett mycket begränsat mervärde när det gäller möjligheterna att invända mot utfärdandet av en visering.

För att undvika några av dessa negativa effekter föreslår kommissionen att fristerna för att svara på framställningar om samråd skall kortas ned betydligt, och den inför en möjlighet för en medlemsstat att begära att endast bli informerad om viseringar som utfärdats till medborgare i vissa tredjeländer eller särskilda kategorier av dessa medborgare, eftersom vissa medlemsstater har angett att det viktigaste syftet med samrådet är att deras centrala myndigheter skall bli informerade om utfärdande av viseringar, inte att begära avslag.

För att förbättra insynen vill kommissionen häva den sekretess som gäller för förteckningen över tredjeländer som omfattas av kravet på föregående samråd. Förteckningen är för närvarande placerad i sekretessgraden ”EU RESTREINT” (begränsad). Sekretessen för denna bilaga till de gemensamma konsulära anvisningarna är endast relativ, eftersom tiden det tar att handlägga ansökningar från vissa kategorier av personer avslöjar vilka länder som finns upptagna i förteckningen. Vidare finns innehållet i dessa sekretessbelagda bilagor redan tillgängliga för allmänheten genom de webbplatser som medlemsstaternas diplomatiska och konsulära beskickningar har lag ut på Internet.

Slutligen kan det ifrågasättas huruvida det när VIS har trätt i funktion, och trots det faktum att VIS inte är utrustat med en varningsfunktion, kommer att finnas samma behov av ett samrådsförfarande, eftersom medlemsstaternas centrala myndigheter kommer att ha tillgång till uppgifter om alla viseringar som utfärdas av alla andra medlemsstater.

3.1.2. Avvisade ansökningar

För närvarande görs det ingen klar åtskillnad mellan viseringsansökningar som avslås efter fullständig prövning och sådana fall där någon prövning i sak aldrig görs på grund av att sökanden har underlåtit att lämna in kompletterande uppgifter. Genom förordningen införs att ansökningar kan avvisas. Uppgifter om att en ansökan inte tagits upp till prövning i VIS anges separat i förhållande till uppgifter om avslag.

3.1.3. Harmoniserade bestämmelser om avslag

För närvarande regleras delgivning och motivering av beslut i medlemsstaternas nationella lagstiftning, med följden att vissa varken delger eller motiverar beslut om avslag, medan andra endast motiverar avslag för vissa kategorier av sökande. Den nyligen antagna kodexen om Schengengränserna föreskriver att de berörda myndigheterna skall motivera beslut om avslag på ansökningar om inresa och vistelse, och därvid ange de exakta skälen i ett standardformulär som skall överlämnas till den tredjelandsmedborgare som fått avslag på sin ansökan.

Med hänsyn till kraven på öppenhet och likabehandling av viseringssökande samt för att garantera överensstämmelse i sammanhörande lagstiftning, måste viseringspolitiken även omfatta denna viktiga fråga. Därför har vi infört bestämmelser som ålägger medlemsstaternas diplomatiska och konsulära beskickningar att utan undantag delge och motivera beslut om avslag.

3.2. Harmonisering av praxis på operativ nivå

3.2.1. Stämpel som visar att en ansökan har lämnats in

Trots att det finns gemensamma bestämmelser om användning av en stämpel för att visa att en ansökan har lämnats in, och om utformningen av denna stämpel, finns det stora variationer i praxis. Därför har vi infört bestämmelser för att komma till rätta med båda dessa frågor, och därigenom uppnå en harmoniserad tillämpning.

3.2.2. Ett enhetligt formulär för inbjudan och återtagandeförklaring

Bilaga 15 i de gemensamma konsulära anvisningarna innehåller ”harmoniserade” formulär, men endast tre medlemsstater har sänt in exempel, och innehållet i dessa skiljer sig åt. Genom denna förordning införs ett enhetligt formulär som skall användas av alla medlemsstater.

3.3 Lokalt konsulärt samarbete – en mer harmoniserad tillämpning av den gemensamma viseringspolitiken

Kommissionen kan konstatera att den centrala lagstiftningen är direkt tillämplig i medlemsstaterna, med den är också medveten om att skillnaderna i de enskilda fallen och de lokala förhållandena gör det mycket svårt att utforma detaljbestämmelser som gäller under alla förhållanden och täcker alla situationer. Detta är skälet till att det nuvarande regelverket redan tar hänsyn till den viktiga roll som de diplomatiska beskickningarna och konsulaten spelar, särskilt när det gäller att bedöma migrationsrisk (det bör noteras att denna specifika aspekt av det nuvarande regelverket förstärktes genom en lagändring 2003).

På grundval av vad som framkommit, särskilt vid de riktade besöken inom ramen för det lokala konsulära samarbetet (2004-2005), har en riktig rättslig ram för det konsulära samarbetet upprättats. Den reglerar vilka uppgifter som skall utföras på lokal nivå och säkerställer den viktiga förbindelsen med de behöriga centrala myndigheterna och rådet samt garanterar öppenhet. Denna nya organisation av det lokala konsulära samarbetet tar också hänsyn till gemenskapens institutionella ram.

4. Förtydligande av vissa frågor för att skapa en mer harmoniserad tillämpning av lagbestämmelser

- Visering med begränsad territoriell giltighet

För närvarande är bestämmelserna om viseringar med begränsad territoriell giltighet uppdelade mellan olika artiklar i diverse rättsakter (Schengenkonventionen och de gemensamma konsulära anvisningarna). Detta har lett till osäkerhet om villkoren för att utfärda denna typ av viseringar och i viss utsträckning om graden av missbruk och skiftande praxis i medlemsstaterna. Vidare tycks det som om man såväl på operativ som på central nivå är tämligen omedveten om omfattningen av skyldigheten att underrätta andra medlemsstater om utfärdade viseringar med begränsad territoriell giltighet. Alla bestämmelser om utfärdande av viseringar med begränsad territoriell giltighet har integrerats i en enda artikel, och skyldigheten att underrätta andra medlemsstater om utfärdandet av sådana viseringar har begränsats till de fall där visering med begränsad territoriell giltighet har utfärdats på grund av ett negativt svar från en medlemsstat inom ramen för förfarandet för föregående samråd, eller där visering utfärdas till tredjelandsmedborgare som inte uppfyller kraven för rätt till inresa och vistelse enligt kodexen om Schengengränserna.

- Medicinsk reseförsäkring

Rådets beslut 2004/17/EG om att införa kravet på innehav av medicinsk reseförsäkring som en av de handlingar som krävs för utfärdande av en enhetlig visering för inresa trädde i kraft den 1 juni 2004. Eftersom tillämpningen av denna nya åtgärd visade sig tämligen problematisk på ett antal platser, bland annat på grund av luckor och tvetydigheter i det ursprungliga beslutet, infördes kompletterande riktlinjer för tillämpningen av beslutet i oktober 2004. Genom den här förordningen klargörs vissa oklarheter i den ursprungliga texten och vissa av de kompletterande riktlinjerna omvandlas till bindande bestämmelser. På grundval av analysen av medlemsstaternas svar på en enkät om tillämpningen av kravet på medicinsk reseförsäkring (som genomfördes i oktober 2005), vill kommissionen förenkla och förtydliga bestämmelserna om denna fråga. Vidare är personer som – i undantagsfall – beviljas visering vid gränsen, sjömän (i samband yrkesutövning), personer med diplomatpass och personer som ansöker om visering för flygplatstransitering, systematiskt undantagna från detta krav. I det första fallet innebär de brådskande omständigheter under vilka personerna i fråga ansöker om visering att det vore oproportionerligt att kräva att de skaffar en medicinsk reseförsäkring. När det gäller sjömän har de i allmänhet tillräcklig täckning genom sina anställningsavtal för att uppfylla kraven enligt gemenskapens bestämmelser.

5. Klarläggande av vilken rättslig status som gäller för bilagorna till de gemensamma konsulära anvisningarna

De nuvarande gemensamma konsulära anvisningarna innehåller 18 bilagor. Dessa omfattar ett antal bestämmelser och diverse information som baserar sig på andra rättskällor och meddelanden från medlemsstaterna: förteckningar över tredjelandsmedborgare som omfattas av krav på visering, undantag för innehavare av vissa typer av resedokument, tabell över utlandsrepresentationer, dokument som ger innehavaren rätt till inresa och vistelse utan visering, tekniska specifikationer (mall till viseringsmärke, harmoniserade formulär för inbjudan m.m.), praktisk operativ information (anvisningar för ifyllande av viseringsmärket), information om individuell ”praxis” (referensbelopp, uppgifter som skall föras in i fältet för anmärkningar).

För att klargöra dessa bilagors rättsliga status har kommissionen, liksom vid omarbetningen nyligen av de gemensamma konsulära anvisningarna, beslutat att endast behålla de bilagor och som är direkt kopplade till genomförandet av bestämmelserna i huvudtexten, det vill säga bilagorna I–XIII till förordningen. Dessa bilagor kommer i fortsättningen att ändras genom ett kommittéförfarande, i enlighet med artikel 202 i EG-fördraget samt rådets beslut 1999/468/EG, eftersom kommissionen anser att dessa praktiska bestämmelser faktiskt är åtgärder som syftar till att genomföra principerna i avdelning V i förordningen.

6. Strykningar

6.1. Nationella viseringar

Eftersom förordningen rör utfärdande av viseringar för kortare vistelse och transitviseringar samt viseringar för flygplatstransitering, har alla hänvisningar till nationella viseringar (D-viseringar) strukits.

6.1.2. Nationell visering för längre vistelse som är giltig parallellt med Schengenvisering för kortare vistelse (D+C-visering)

Denna typ av visering infördes på initiativ av medlemsstaterna 2001 (förordning (EG) nr 1091/2001). D+C-viseringen gäller parallellt som enhetlig visering för kortare vistelse under en period på högst tre månader från den ursprungliga giltighetsdagen. Enligt tillgängliga uppgifter förefaller det som om medlemsstaterna antingen inte utfärdar några D+C-viseringar alls eller endast utfärdar denna typ av visering i mycket litet antal[2]. Det har också vid ett flertal tillfällen kunnat iakttas att konsulatanställda har få eller inga kunskaper om denna typ av visering och under vilka förhållanden den kan utfärdas, vilket för med sig att sökande inte underrättas om denna möjlighet. Vidare har det konstaterats att de nationella programmen för registrering och handläggning av viseringsansökningar i många fall inte ens erbjuder en möjlighet att pröva ansökningar om sådana viseringar eller förutsättningar att trycka viseringsmärket. Samtidigt finns det ett antal medlemsstater som låter sina diplomatiska och konsulära beskickningar utfärda uppehållstillstånd, vilket gör D+C-viseringen överflödig. När tre månader har förlöpt från den dag då D+C-viseringen började gälla, har innehavarna – som då befinner sig lagligt på territoriet till den medlemsstater som har utfärdat viseringen – inte längre rätt att röra sig fritt inom medlemsstaternas samlade territorium.

För att underlätta situationen föreslår därför kommissionen att denna typ av visering skall avskaffas och uppmanar medlemsstaterna att skynda på utfärdandet av uppehållstillstånd till berättigade tredjelandsmedborgare.

6.2. Avskaffande av gruppviseringar

I och med införandet av biometriska kännetecken som en del av de uppgifter som viseringssökande skall tillhandahålla och registreringen av enskilda sökande i VIS, är det inte möjligt att behålla alternativet med gruppvisering. Varje sökande, också makar och barn som reser på samma pass, måste fylla i egna ansökningsformulär och individuella viseringsmärken måste utfärdas med hjälp av det separata bladet för påförande av visering.

6.3. Strykning av bilaga 2 i de gemensamma konsulära anvisningarna

Det erinras om att bilaga 2 i de gemensamma konsulära anvisningarna innehåller den förteckning över tredjeländer (motsvarande förteckningen i bilaga I till förordning (EG) nr 539/2001), vilkas medborgare är undantagna från kravet på visering när de innehar tjänste- och diplomatpass, och den förteckning över tredjeländer (motsvarande förteckningen i bilaga II till förordning (EG) nr 539/2001), vilkas medborgare omfattas av krav på visering när de innehar tjänste- och diplomatpass. För närvarande reglerar förordning 789/2001 formerna för hur medlemsstaterna skall meddela ändringar av bilaga 2, trots att förordning nr 539/2001 är den rättsliga grunden för medlemsstaternas unilaterala undantag. Där anges att uppgifter om undantag enligt artikel 4 i den förordningen skall meddelas kommissionen (som ansvarar för att uppgifterna offentliggörs i god tid och regelbundet). För att undvika överlappningar i förfarandena, och eftersom det saknas en rättslig koppling mellan undantagen från kravet på visering i förordning (EG) nr 539/2001 och förordningen om en kodex om villkor och förfaranden för utfärdande av viseringar, kommer dessa uppgifter inte att bifogas viseringskodexen.

6.4. Strykning av bilaga 6

Enligt de föreslagna bestämmelserna om tillgång till uppgifter i VIS-förordningen, skall honorärkonsuler inte längre vara behöriga att utfärda viseringar.

7. Harmoniserad praktisk tillämpning av viseringskodexen

Som nämnts ovan skall viseringskodexen enbart omfatta bestämmelser om utfärdande av viseringar för kortare vistelse, transitviseringar och viseringar för flygplatstransitering. För att få medlemsstaterna att upphöra med sin nuvarande praxis att utarbeta nationella anvisningar som så att säga ”läggs ovanpå” de gemensamma bestämmelserna, skall enhetliga och gemensamma anvisningar om den praktiska tillämpningen av lagstiftningen utarbetas.

Samtidigt som förslaget om en viseringskodex utarbetades, övervägde kommissionen hur anvisningarna om den praktiska tillämpningen av viseringskodexen borde vara utformade. I dessa anvisningar anges harmoniserade arbetsmetoder och förfaranden som medlemsstaternas beskickningar och konsulat skall följa när de handlägger viseringsansökningar.

Anvisningarna, som kommer att utarbetas inom ramen för förfarandet i avdelning V i förordningen, kommer inte att innebära att några ytterligare rättsliga skyldigheter läggs till viseringskoden, utan vara av en rent operativ natur. De kommer att vara färdigställda den dag kodexen träder i kraft.

6) FÖLJDER AV DE OLIKA PROTOKOLL SOM ÄR FOGADE TILL FÖRDRAGEN

Den rättsliga grunden för åtgärder som rör bestämmelserna om viseringar för kortare vistelse och transitviseringar finns i avdelning IV i EG-fördraget, vilket innebär att bestämmelserna i protokollen om Förenade kungarikets och Irlands respektive Danmarks ställning samt i Schengenprotokollet (systemet med variabel geometri) är tillämpliga.

Detta förslag bygger på Schengenregelverket. Därför måste följande verkningar med avseende på de olika protokollen beaktas:

Island och Norge:

De förfaranden som föreskrivs i associeringsavtalet mellan Europeiska unionens råd och Republiken Island och Konungariket Norge om dessa staters associering till genomförandet, tillämpningen och utvecklingen av Schengenregelverket[3] är tillämpliga, eftersom föreliggande förslag bygger på Schengens regelverk i enlighet med bilaga A i detta avtal.

Danmark:

I enlighet med protokollet om Danmarks ställning, som är fogat till EU-fördraget och EG-fördraget, kommer Danmark inte att delta i antagandet av förordningen och är därmed inte bundet av förordningen eller tillämpningen av denna. Med hänsyn till att förordningen är en rättsakt som syftar till att bygga på Schengenregelverket i enlighet med bestämmelserna i avdelning IV i EG-fördraget, är artikel 5 i ovan nämnda protokoll tillämplig.

Förenade kungariket och Irland:

Enligt artiklarna 4 och 5 i protokollet om införlivande av Schengenregelverket inom Europeiska unionens ramar, rådets beslut 2000/365/EG av den 29 maj 2000 om Förenade konungariket Storbritannien och Nordirlands begäran om att få delta i vissa bestämmelser i Schengenregelverket[4] och rådets beslut 2002/192/EG av den 28 februari 2002 om Irlands begäran om att få delta i vissa bestämmelser i Schengenregelverket[5], deltar Förenade kungariket och Irland inte i antagandet av förordningen och är därför inte bundna av förordningen eller tillämpningen av denna.

Schweiz:

Denna förordning utgör, i enlighet med avtalet mellan Europeiska unionen, Europeiska gemenskapen och Schweiziska edsförbundet om Schweiziska edsförbundets associering till genomförandet, tillämpningen och utvecklingen av Schengenregelverket, en utveckling av bestämmelser i Schengenregelverket vilka omfattas av det område som avses i artikel 4.1 i rådets beslut 2004/860/EG[6] om undertecknande på Europeiska unionens vägnar och provisorisk tillämpning av vissa bestämmelser av detta avtal.

I avtalet med Schweiz, som undertecknades den 26 oktober 2004, anges att vissa bestämmelser i avtalet skall tillämpas provisoriskt från och med undertecknandet, särskilt bestämmelserna om Schweiz deltagande i den gemensamma kommitté som arbetar med utvecklingen av Schengenregelverket.

7) FÖLJDER FÖR MEDLEMSSTATERNA AV TVÅSTEGSFÖRFARFARANDET FÖR ATT GENOMFÖRA RÄTTSAKTER SOM GRUNDAR SIG PÅ SCHENGENREGELVERKET

I artikel 3.1 i anslutningsakten anges att bestämmelserna i Schengenregelverket, och i de rättsakter som grundas på detta eller på annat sätt har samband med detta, enligt förteckningen i bilaga I till anslutningsakten, skall vara bindande för och tillämpas i de nya medlemsstaterna från och med dagen för anslutningen[7]. Bestämmelser och rättsakter som inte anges i bilagan skall visserligen vara bindande för de nya medlemsstaterna från och med dagen för anslutningen men skall inte tillämpas i en ny medlemsstat förrän efter det att rådet fattat beslut därom på grundval av artikel 3.2 i anslutningsakten.

Genomförandet kommer att ske i två steg, då vissa bestämmelser i Schengenregelverket kommer att vara bindande och tillämpliga omedelbart efter anslutningen, medan andra bestämmelser, särskilt beträffande avskaffandet av kontrollerna vid de inre gränserna, kommer att vara bindande från och med anslutningen, men inte tillämpliga i de nya medlemsstaterna förrän efter det att rådet fattat det beslut som avses ovan.

Schengenbestämmelserna om viseringspolitik (artiklarna 9–17 Schengenkonventionen och tillämpningsföreskrifterna till dessa, särskilt de gemensamma konsulära anvisningarna, utom bilagorna 1, 7, 8 och 15) finns inte upptagna på förteckningen i bilagan.

Som en följd av detta kommer detta förslag, som ersätter och bygger på de gemensamma konsulära anvisningarna och vissa bestämmelser i Schengenkonventionen med syftet att införa en gemenskapskodex om viseringsbestämmelser, inte att vara tillämplig i de nya medlemsstaterna när det antas, utom när det gäller utfärdande av viseringar för flyplatstransitering.

8) KOMMENTARER TILL DE ENSKILDA ARTIKLARNA

Inledande anmärkning

För att ta hänsyn till gemenskapsramen och gemenskapsterminologin har termen ”avtalsslutande parter” ersatts med ”medlemsstater” i definitioner och i förslaget som helhet. Hänvisningar till ”medlemsstater” bör självklart läsas mot bakgrund av för det första Schengenprotokollet, när det gäller Förenade kungarikets och Irlands tillämpning av Schengenregelverket (se punkt 6 ovan), och för det andra artikel 3 i anslutningsfördraget, där det föreskrivs att de nya medlemsstaterna skall tillämpa Schengenregelverket i två steg (se punkt 7 ovan). Dessutom måste man beakta Norges, Islands och Schweiz särskilda ställning med avseende på Schengenregelverket, som förklaras i punkt 6 i motiveringen.

Avdelning I: Allmänna bestämmelser

Artikel 1: Syfte och tillämpningsområde

I punkt 1 i denna artikel definieras syftet med förordningen, nämligen att föreskriva villkor och förfaranden för handläggning av viseringsansökningar avseende vistelser som inte överstiger tre månader inom en sexmånadersperiod.

I punkt 2 anges att förordningen är tillämplig för tredjelandsmedborgare som omfattas av krav på visering enligt förordning (EG) nr 539/2001. Vidare finns här en allmän hänvisning till den fria rörlighet som vissa tredjelandsmedborgare har rätt till enligt gemenskapslagstiftningen.

Punkt 3 rör förteckningarna över tredjelandsmedborgare som är skyldiga att ha visering för flygplatstransitering. Den allmäna förteckningen och förteckningen som upprättas av medlemsstaterna (bilaga VII) definieras i den här förordningen (och inte i rådets förordning (EG) nr 539/2001).

Artikel 2: Definitioner

Flertalet av definitionerna i denna artikel har i huvudsak hämtats från Schengenkonventionen och de gemensamma konsulära anvisningarna, även om hänsyn har tagits till behovet av att förtydliga och utveckla vissa av dessa definitioner och dessutom lägga till några. Definitionerna i förordningen motsvarar de definitioner som används i förordning (EG) nr 539/2001 och i kodexen om Schengengränserna.

Begreppet ”tredjelandsmedborgare” definieras negativt, genom att utesluta unionsmedborgare i den mening som avses i artikel 17.1 i EG-fördraget. Därför omfattas även flyktingar och statslösa personer av definitionen.

Definitionen av ”visering” motsvarar definitionen i förordning (EG) nr 539/2001, med tillägg av hänvisningen till visering för flygplatstransitering, som bör hållas isär från ”vistelse” och den vanliga betydelsen av ”transitering”. Detta tillägg har också varit nödvändigt på grund av integreringen av den gemensamma åtgärden om flygplatstransitering i gemenskapslagstiftningen.

Begreppet ”enhetlig” i betydelsen av en visering som, sedan inresa beviljats, ger innehavaren rätt att röra sig fritt mellan eller transitera genom flera eller alla medlemsstater, har bibehållits. Syftet är att markera skillnaden i förhållande till viseringar med ”begränsad territoriell giltighet”, som ger innehavaren rätt att vistas i endast en eller ett antal av medlemsstaterna, och ”visering för flygplatstransitering”, som vissa tredjelandsmedborgare behöver för att passera igenom de internationella transitzonerna på medlemsstaternas flygplatser.

Eftersom ett av villkoren för att utfärda ”enhetliga” viseringar är att alla medlemsstater erkänner det resedokument som sökanden visar upp, har det ansetts nödvändigt att specificera vad som menas med ”erkänt resedokument”. I de befintliga formuleringarna i Schengenkonventionen och de gemensamma konsulära anvisningarna används termen ”giltig” för att beskriva att ett dokument är autentiskt, har begränsad giltighetstid och är erkänt, vilket har lett till viss förvirring. Detta begrepp är viktigt för att medlemsstaternas diplomatiska och konsulära beskickningar skall kunna avgöra om det är möjligt att utfärda en enhetlig visering, eller om det krävs en visering med begränsad territoriell giltighet. Med hänsyn till den rättsliga grunden för detta förslag, är det inte möjligt att täcka in verställande kommitténs beslut SCH/Com-ex (98) 56 och (99)14 med bestämmelser om utarbetande av handboken om resedokument som ger innehavararen rätt att passera de yttre gränserna och i vilka en visering kan införas.

Det skulle vara helt logiskt att införliva detta grundläggande dokument inom gemenskapslagstiftningens ram.

Definitionen av ”viseringsmärke” bygger på definitionerna i förordning (EG) nr 1683/95 och ordalydelsen är densamma som används i VIS-förordningen.

Definitionen av ”separat blad för påförande av visering” har hämtats från förordning (EG) nr 333/2002 om fastställande av en enhetlig modell för blad för påförande av visering som utfärdas av medlemsstaterna för personer som innehar resehandlingar som inte erkänns av den medlemsstat som utfärdar bladet.

Avdelning II: Mottagande och handläggning av viseringsansökan

Kapitel I: Myndigheter som medverkar vid handläggningen av viseringsansökningar

Artikel 3: Myndigheter som är behöriga att handlägga viseringsansökningar

Dessa bestämmelser har övertagits från de gemensamma konsulära anvisningarna och Schengenkonventionen. Det preciseras emellertid att handläggningen , det vill säga prövningen av viseringsansökningar, alltid skall utföras av medlemsstaterna diplomatiska och konsulära beskickningar. Som en följd av utvecklingen på senare tid (ökande antal viseringsansökningar, säkerhetsrisk för konsulatpersonal m.m.) och det förestående införandet av kravet på att lämna biometriska kännetecken för att ansöka om visering, är medlemsstaternas diplomatiska och konsulära beskickningar inte längre exklusivt behöriga att motta viseringansökningar.

Bilaga 6 till de gemensamma konsulära anvisningarna har dock upphävts, för att utesluta att honorärkonsuler involveras i prövningen av viseringsansökningar.

Bestämmelserna i förordning (EG) nr 415/2003 om utfärdandet av viseringar vid gränsen har införlivats i det här förslaget till förordning (punkt 2).

Artikel 4: Territoriell behörighet

I de gemensamma konsulära anvisningarna anges att ansökningar som lämnas in utanför sökandens bosättningsstat skall behandlas i särskild ordning. Eftersom medlemsstaternas praxis varierar på denna punkt, anges det tydligt i förordningen att tredjelandsmedborgare måste ansöka om visering i sitt ursprungsland (punkt 1) och att endast icke-medborgare som vistas lagligt i ett annat land än deras bosättningsstat, och som har and motiverade skäl att ansöka, får göra detta (punkt 2). Generellt skall medlemsstaternas diplomatiska och konsulära beskickningar i sådana fall kontakta sina kolleger i den sökandes bosättningsstat eller sina centrala myndigheter innan de utfärdar en visering (punkt 3).

Artikel 5: Kriterier för att fastställa vilken medlemsstat som ansvarar för handläggningen av viseringsansökan

I dessa bestämmelser, som har övertagits från de gemensamma konsulära anvisningarna, fastställs kriterierna för att fastställa vilken diplomatisk beskickning eller vilket konsulat som ansvarar för handläggningen av en viseringsansökan. Ansökningar om visering som gäller för flera in- och utresor skall lämnas in vid konsulatet för den medlemsstat till vilken sökanden brukar resa (vilket är skälet till att ansöka om en visering som gäller för flera in- och utresor), även om sökanden skulle vara berättigad att resa till andra destinationer i medlemsstaterna. Anledningen till att sådana viseringar endast kan utfärdas i sökandens bosättningsstat är att endast konsulatet där kommer att vara i stånd att göra en bedömning av sökandens avsikter (punkt 2).

Artikel 6: Behörighet när det gäller att utfärda viseringar till tredjelandsmedborgare som vistas lagligt på en medlemsstats territorium

För närvarande utfärdas ett relativt stort antal viseringar inom medlemsstaternas territorium, trots att sådana personer inte kommer att passera de yttre gränserna. Det är viktigt att införa uttryckliga regler som täcker situationer där tredjelandsmedborgare vistas lagligt på en medlemsstats territorium och har giltiga skäl för att resa till en annan medlemsstat, men saknar de dokument som ger dem fri rörlighet inom unionens territorium.

Artikel 7: Avtal om representation

Det mesta av innehållet i denna artikel har hämtats från de gemensamma konsulära anvisningarna. Ansträngningar har dock gjorts för att göra bestämmelserna tydligare, och särskilda bestämmelser har lagts till för att säkerställa att sökande och medlemsstater, både lokalt och centralt, snabbt får underrättelse om när avtal om representation träder i kraft eller upphör att gälla. Medlemsstater som tar initiativ till att lägga ut delar av viseringsförfarandet måste informera den eller de medlemsstater de företräder innan de inleder ett sådant samarbete.

I punkt 6 klargörs vad som gäller i fall där en företrädd medlemsstats diplomatiska beskickning eller konsulat avser att avslå en viseringsansökan. I sådana fall skall hela ärendeakten överlämnas till den företrädda medlemsstatens centrala myndigheter, så att dessa kan fatta det slutliga beslutet om avslag. Artikel 23.3 om delgivning med den sökande som fått avslag skall tillämpas. På detta sätt kan man säkerställa att ett slutligt beslut fattas om ansökan, och att sökanden inte, som så ofta är fallet, endast ombeds att lämna in ansökan igen till den företrädda medlemsstatens närmaste konsulat.

Punkt 2 skall ändras så att den tar hänsyn till resultatet av förhandlingarna om förslaget om ändring av de gemensamma konsulära anvisningarna i samband med införandet av biometriska kännetecken, inklusive inrättandet av gemensamma ansökningscentrum.

Artikel 8: Föregående samråd med medlemsstaternas egna centrala myndigheter

Förfarandet för föregående samråd med den utfärdande diplomatiska beskickningen eller det utfärdande konsulatet innan visering utfärdas till vissa kategorier av personer eller medborgare i vissa tredjeländer existerar redan, och förteckningen över de tredjeländer för vilka sådant samråd krävs finns i bilaga 5 till de gemensamma konsulära anvisningarna (klassificerad ”BEGRÄNSAD”). I punkt 2 fastställs att sådant samråd inte får bidra till att förlänga viseringsförfarandet.

I punkt 3 anges att det, inom ramen för representationsordningar, är de centrala myndigheterna i den företrädande medlemsstaten som skall vända sig till den företrädda medlemsstatens kontrollmyndigeheter (för tredjeländer som finns upptagna i bilaga I).

Artikel 9: Föregående samråd med samt information till andra medlemsstaters centrala myndigheter

Punkt 1 innehåller bestämmelser om när en medlemsstats centrala myndigheter begär samråd innan andra medlemsstaters diplomatiska beskickningar eller konsulat utfärdar viseringar till särskilda kategorier av personer eller till medborgare i vissa tredjeländer.

I punkt 2 fastställs tidsfrister för när den medlemsstat som mottagit en begäran om samråd måste svara. Denna tidsfrist är tre dagar. Om inget svar lämnas inom denna tid, kan den medlemsstat som gjorde framställan ge sin diplomatiska beskickning eller sitt konsulat tillstånd att utfärda den visering som framställan om samråd gällde.

I punkt 3 införs ett förfarande för enkel information, och därmed tillmötesgås ett önskemål som ett antal medlemsstater gav uttryck för i samband med diskussionerna under 2002-2003: snarare än att få framställningar om samråd vill medlemsstaternas centrala myndigheter bli underrättade om utfärdandet av viseringar till medborgare i vissa tredjeländer eller vissa kategorier av dessa medborgare.

I punkt 5 föreskrivs att inom ramen för avtal om represenation är det centrala myndigheterna i den företrädande medlemsstaten som måste samråda med andra medlemsstaters centrala myndigheter (för tredjeländer som förtecknas i bilaga II ).

Kapitel II: Ansökan

Artikel 10: Praktiska förutsättningar för ingivande av ansökan

Denna artikel är ny, i den bemärkelsen att den föreskriver allmänna regler för hur ansökan ges in rent praktiskt, och är kopplad till artikel 11, där det talas om avvisning av ansökningar. I punkt 1 anges att ansökningar inte får lämnas in tidigare än tre månader före den planerade resan. Detta förhållande nämns för närvarande endast i en not på sidaN 1 i bilaga 13 till de gemensamma konsulära anvisningarna. Det är viktigt att viseringar inte utfärdas alltför lång tid innan resan skall äga rum, för att undvika förändringar av den situation som sökanden befann sig i när ansökan lämnades in, och som var förutsättningen för att en visering skull utfärdas.

I punkt 2 hänvisas till kravet att alla som ansöker om visering första gången skall lämna in sin ansökan personligen, så att det blir möjligt att uppta biometriska uppgifter. Detta skall nämligen ske samtidigt med att ansökan lämnas in.

Punkterna 3 och 4 är nödvändiga eftersom allt fler av medlemsstaternas diplomatiska och konsulära beskickningar inför system med tidsbeställning. Punkt 5 skall läsas tillsammans med artiklarna 11 och 19.

Artikel 11: Upptagande av biometriska uppgifter

I denna artikel anges kraven för upptagande av biometriska uppgifter, med undantag för personkategorierna. Innehållet i denna artikel motsvarar förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om ändring av de gemensamma konsulära anvisningarna angående viseringar till diplomatiska beskickningar och karriärkonsulat i samband med införandet av biometri samt bestämmelser om organiseringen av mottagandet och behandlingen av viseringsansökningar, som kommissionen lade fram den 31 maj 2006 [KOM(2006) 269].

Artikel 12: Ingivande av ansökan

Denna artikel tar upp den dokumentation som en sökande måste lägga fram för att ansökan skall kunna tas upp till prövning. Dessa regler kommer att göra det lättare för de sökande att förbereda sina ansökningar, men även underlätta själva prövningen, eftersom diplomatiska och konsulära beskickningar kan motta fullständiga akter. Medlemsstaterna tillåter i allt större utsträckning att diplomatiska och konsulära beskickningar samarbetar med externa tjänsteleverantörer. Med hänsyn till detta led mellan sökanden och den personal som prövar ansökan, är det också viktigt att exakta uppgifter finns tillgängliga från början, så att sökanden kan besparas att behöva komplettera sina uppgifter. I artikeln definieras alltså när en ansökan kan anses ha givits in.

Om alla förutsättningar som anges i artikel 12 är uppfyllda, kan ansökan tas upp till prövning. Detta är även viktigt för att göra åtskillnad mellan avvisning av ansökningar innan en egentlig prövning har inletts från formella avslag. Införandet av denna distinktion kommer vidare att leda till mer realistisk statistik, eftersom formella avslag hålls isär från fall där prövningen inte har slutförts. Siffrorna på antalet avslag kommer således att ge en korrekt bild av läget. Jämförelse av siffrorna på antalet avslag är ett viktigt styrverktyg för medlemsstaternas diplomatiska och konsulära beskickningar inom samma jurisdiktion.

Article 13: Ansökningsformuläret

Punkt 1 är hämtad från de gemensamma konsulära anvisningarna, med det tillägget att medföljande personer som finns upptagna i sökandens pass måste fylla i egna ansökningsformulär. Därefter utfärdas individuella viseringsmärken (artikel 26). Gruppviseringar kommer inte att finnas längre.

I punkt 2 regleras ett antal praktiska frågor som hittills inte omfattats. I punkt 3 finns bestämmelser om eventuell översättning av formuläret till värdlandets språk och om hur sådana översättningar skall läggas fram. I harmoniseringssyfte och för kostnadsbesparande ändamål skall medlemsstaternas diplomatiska beskickningar inom samma jurisdiktion använda samma översatta version. Punkterna 2 och 3 bygger i huvudsak på kommissionens arbetsdokument RIF/723/2003.

Slutligen föreskrivs i punkt 4 att medlemsstaternas diplomatiska beskickningar och konsulat skall se till att de sökande informeras om vilka språk de kan använda när de fyller i ansökningsformuläret.

Artikel 14: Styrkande handlingar

Innehållet i denna artikel har, liksom innehållet i bilaga IV (med en en icke uttömmande förteckning över styrkande handlingar som de sökande skall tillhandahålla), övertagits från de gemensamma konsulära anvisningarna. Både artikel och bilaga har utformats på ett mer användarvänligt sätt. Vidare har de styrkande handlingarna förtecknats så att hänsyn tas till syftet med den planerade vistelsen/transiteringen. Ett nytt harmoniserat formulär som styrker att det finns en inbjudan och en återtagandeförklaring har utformats för att fylla luckan i den gällande lagstiftningen. Även om de gemensamma konsulära anvisningarna innehöll en bilaga med en mall för enskilda medlemsstaters så kallade harmoniserade formulär, har hittills endast tre medlemsstater sänt in sådana formulär, och dessa har haft en tämligen skiftande utformning. Denna artikel översensstämmer med kodexen om Schengengränserna.

Det kan finnas ett behov av att differentiera mellan de olika typer av dokumentation som de sökande måste och kan tillhandahålla med hänsyn till de lokala förhållandena. Behovet av att upprätta förteckningar över vilka handlingar som skall tillhandahållas för de ändamål som anges denna artikel och motsvarande bilaga skall utvärderas inom ramen för det lokala konsulära samarbetet. Detta är av största vikt för att undvika visumshopping.

Artikel15: Medicinsk reseförsäkring

Denna artikel har övertagits från de gemensamma konsulära anvisningarna, men bestämmelserna har anpassats för att klargöra ett antal luckor och tvetydigheter i det ursprungliga beslutet och hänsyn har tagits till såväl till riktlinjerna för tillämpning av denna åtgärd, som utformades 2004, och den utvärdering av tillämpningen av åtgärden som utfördes på grundval av en enkät som sändes till medlemsstaternas diplomatiska och konsulära beskickningar under 2005.

Ett generellt undantag från kravet på medicinsk reseförsäkring har införts för innehavare av diplomatpass samt sjömän, eftersom de anses ha tillräcklig skydd inom ramen för sin yrkesverksamhet. Vidare har ett undantag införts för tredjelandsmedborgare som ansöker om visering vid gränsen. Undantaget bör dock vara begränsat till nödsituationer. Att kräva reseförsäkring i sådana fall skulle vara oproportionerligt och dessutom är det ofta omöjligt för sådana personer att teckna en medicinsk reseförsäkring.

Artikel 16: Handläggningsavgift

I denna artikel regleras den avgift som de sökande skall betala. Avgiften skall täcka de adminstrativa kostnaderna för att handlägga en viseringsansökan. Avgiftsbeloppet motsvarar det belopp som föreskrivs i rådet beslut 2006/440/EG av den 1 juni 2006[8]. Resterande del av punkt 1, där det anges att avgiften skall tas ut i euro eller i värdlandets valuta och att handläggningsavgiften inte är återbetalningsbar, förblir gällande. Genom punkt 2 säkerställs att sökande såväl erhåller ett kvitto som underrättas skriftligen om att avgiften inte är återbetalningsbar. Punkt 3 tar upp de problem som uppstår när handläggningsavgiften tas ut i lokal valuta. För att undvika att skillnader i medlemsstaternas sätt att beräkna kurser med olika intervall får negativa konsekvenser för de sökande, föreslås att samma växlingskurs används, nämligen referenskursen för euro. Punkt 4 innehåller en uppräkning av personkategorier för vilka någon handläggningsavgift inte skall tas ut, i enlighet med rådets beslut 2006/440/EG. Punkt 5 gör det möjligt för medlemsstaterna att sänka eller underlåta att ta ut handläggningsavgiften i enskilda fall. Denna redan befintliga möjlighet bekräftades genom rådets beslut 2006/444/EG. Genom punkt 6 bibehålls den befintliga avgiften under en övergångsperiod för tredjelandsmedborgare för vilka mandat att förhandla om ett avtal om förenklade viseringsförfaranden gäller den 1 januari 2007.

Punkt 7 har lagts till för att inte bestraffa tredjelandsmedborgare vars resedokument inte erkänns av en medlemsstat och som har erhållit en visering med begränsad territoriell giltighet, så att de inte skall tvingas betala en andra handläggningsavgift på grund av att de måste ansöka om en andra viserng för att kunna resa till en medlemsstat vars territorium inte omfattas av den första viseringen.

I punkt 8 införs en avgift för brådskande handläggning: handläggningsavgiften fördubblas för ansökningar som lämnas utan giltiga skäl lämnas in mycket sent.

Artikel 17: Stämpel som visar att en ansökan har lämnats in

Skyldigheten för medlemsstaternas diplomatiska och konsulära beskickningar att stämpla den sökandes resedokument när en ansökan har givits in har övertagits från de gemensamma konsulära anvisningarna. Syftet med denna bestämmelse är att förhindra att en och samma person ger in ansökningar i flera medlemsstater samtidigt. Med hänsyn till de avsevärda problem som uppstått när det gäller att tillämpa denna bestämmelse i praktiken, klargör förordningen hur stämpeln skall användas. En harmoniserad modell för stämpeln har skapats. Detta har ansetts nödvändigt, eftersom ett flertal exempel på felaktiga stämplar och kompletterande inkorrekta koder har upptäcks under de gångna åren. I punkt 1 har hänsyn tagits till förändringarna i mottagandet av viseringsansökningar (se artikel 33), då det kommer att vara den diplomatiska beskickningen eller konsulatet som stämplar den sökandes resedokument.

Enligt de gemensamma konsulära anvisningarna får medlemsstaterna ensidigt besluta att inte anbringa denna stämpel i diplomatpass. För att säkerställa en harmoniserad lösning har undantaget gjorts generellt, medan det för undantag för andra kategorier av personer krävs att medlemsstaternas diplomatiska och konsulära beskickningar kommer överens inom ramen för det lokala konsulära samarbetet.

För att undvika att sökande eller lokala myndigheter missförstår syftet med stämpeln, skall medlemsstaternas diplomatiska och konsulära beskickningar informera allmänheten om att stämpeln inte har några rättsliga verkningar och att den endast fungerar som indikation på att en ansökan om visering har lämnats in.

När medlemsstater börjar översända uppgifter till VIS blir denna stämpel överflödig, eftersom andra medlemsstaters diplomatiska och konsulära beskickningar kommer att ha tillgång till uppgifter om sökandens eventuella samtidiga ingivande av en ansökan vid ett annat konsulat.

Kapitel III: Prövning och handläggning av viseringsansökningar

Artikel 18: Prövning av ansökan

Punkterna 1 och 2 i denna viktiga artikel har övertagits från de gemensamma konsulära anvisningarna. I dessa bestämmelser anges de grundläggande kriterierna för prövning av viseringsansökningar. Det rör sig om de två viktigaste faktorerna som konsulär personal bör hålla i åtanke när de prövar viseringssnsökningar, nämligen migrationsrisken och säkerhetsrisken. Med hänsyn till de nya formerna för att lämna in viseringsansökningar via olika typer av mellanhänder, betonas att om den skriftliga dokumentation som lämnas in inte är tillräcklig för att styrka syftet med vistelsen och avsikten att återvända, kan sökanden kallas till en personlig intervju.

Innehållet i punkt 4 har hämtats från de gemensamma konsulära anvisningarna, men närmare uppgifter om vilka typer av kontroller som skall utföras har lagts till. Uppmärksamheten bör särskilt riktas mot punkt 4 e, som hänvisar till medel för uppehälle. Det anges att man vid bedömningen om det finns tillräckliga medel för uppehälle skall beakta de referensbelopp som avses i kodexen om Schengengränserna och till intyget om bostad/tillräckliga medel för att bära kostnaderna för uppehället (bilaga IV).

De referensbelopp som medlemsstaterna har fastställt angavs tidigare i bilaga 7 till de gemensamma konsulära anvisningarna. Eftersom kodexen om Schengengränserna ålägger medlemsstaterna skyldighet att meddela tre referensbelopp, finns det inget behov av att inkludera en bilaga om referensbelopp i själva viseringskodexen. Av praktiska skäl kommer emellertid dessa referensbelopp att inkluderas i anvisningarna om den praktiska tillämpningen av viseringskodexen (artikel 45), som kommer att utarbetas senare.

Med hänsyn till det faktum att innehavare av viseringar för flygplatstransitering inte reser in på medlemsstaternas territorium, föreskrivs i punkt 6 att kontrollen av en sådan ansökan endast bör omfatta de krav som anges i punkt 2 a (giltigt och autentiskt resedokument), 2 b (ingen fara för allmän ordning och säkerhet, folkhälsa eller internationella förbindelser) och 2 d (användning av tidigare enhetliga viseringar), även om syftet med den fortsatta resan måste kontrolleras.

Punkt 7 har övertagits från de gemensamma konsulära anvisningarna, och kan sammanfattas enligt följande: ”om tveksamhet råder, utfärda ingen visering”.

Artikel 19: Avvisade ansökningar

Denna artikel är direkt kopplad till artikel 10.4. Om sökanden inte lyckas lägga fram de ytterligare uppgifter som begärs, kommer hans eller hennes ansökan att förklaras otillåtlig, det vill säga avvisas, och registreras som sådan i VIS. Denna lösning har införts för att göra åtskillnad mellan formella avslag på grundval av en prövning av ansökan och fall där ingen prövning har skett eftersom sökanden har underlåtit att tillhandahålla de uppgifter som begärts. För närvarande tas formella avslag och prövningar som inte har slutförts ofta upp som avslag i statistiken och därmed framgår inte det verkliga antalet avslag.

Eftersom det inte är fråga om ett formellt avslag på ansökan har den sökande ingen rätt att överklaga. Därför kan också en företrädande medlemsstats diplomatiska beskickning eller konsulat besluta om att inte ta upp en ansökan till prövning.

Artikel 20: Beslut om viseringsansökan

För att förbättra likabehandlingen av viseringssökande har en maximifrist för utfärdande av visering föreskrivits i punkt 1.

I punkt 2 anges den allmänna principen för att fastställa vilken typ av visering som skall utfärdas, beräkna viseringens giltighetstid och avgöra längden på vistelsen. För att lämna utrymme för oväntade framflyttningar av den planerade resan, av skäl som ligger bortom sökandens kontroll (till exempel inställda flygningar, uppskjutna kommersiella eller kulturella evenemang eller affärsmöten), kommer ett rimligt antal extra dagar, det vill säga en anståndsperiod, att läggas till det antal dagar som behövs för besöket/transiteringen eller passagen genom det internationella transiteringsområdet på flygplatser.

Det bör noteras att den nuvarande bilaga 13 till de gemensamma konsulära anvisningarna, som innehåller praktiska exempel på ifyllda viseringsmärken, kommer att uppdateras och inkluderas i anvisningarna om den praktiska tillämpningen av viseringskodexen, som kommer att bifogas den slutliga versionen av viseringskodexen.

Punkt 3, om utfärdande av viseringar som gäller för flera in- och utresor, har övertagits från de gemensamma konsulära anvisningarna, men en detaljerad profil av sökande som kan komma i fråga för sådana viseringar har skapats (till exempel behovet av att resa ofta till medlemsstaterna samt integritet).

Artikel 21: Visering med begränsad territoriell giltighet

Denna artikel omfattar alla aspekter av utfärdande av viseringar med begränsad territoriell giltighet som för närvarande finns utspridda i olika instrument, och som ofta även upprepar samma bestämmelser (artiklarna 11.2, 14.1 och 16 i Schengenkonventionen, del V 3 och bilaga 14 i de gemensamma konsulära anvisningarna).

I punkt 1 anges i detalj när en visering med begränsad territoriell giltighet skall utfärdas.

I punkt 2 klargörs när det krävs information från andra medlemsstater. Trots att information om utfärdade viseringar kommer att lagras i VIS, är det nödvändigt att aktivt underrätta de centrala myndigheterna om de enskilda fallen, så att de kan kontrollera uppgifterna i VIS.

Eftersom utfärdande av viseringar med begränsad territoriell giltighet på de grunder som anges i punkt 2 a–b gör det möjligt för personer som inte uppfyller de vanliga villkoren för inresa på medlemsstaternas territorier att resa in på den utfärdande medlemsstatens territorium, måste den utfärdande medlemsstatens centrala myndigheter underrätta övriga medlemsstaters centrala myndigheter om detta.

I det fall som anges i punkt 1 andra stycket uppfyller i gengäld innehavaren av det resedokument som inte erkänns av en eller flera av medlemsstaterna inresevillkoren, och det saknas därför relevans att informera om utfärdandet av en visering med begränsad territoriell giltighet.

Eftersom det i de fall som avses i punkt 1 andra stycket inte är någon av de orsaker som anges i a eller b som ligger bakom behovet att utfärda viseringar som är giltiga enbart i den utfärdande medlemsstaten, och under förutsättning att den berörda personen som har fått en visering för kortare vistelse utfärdad tidigare inte har missbrukat den, är det heller inte nödvändigt att underrätta övriga medlemsstater.

Artikel 22: Visering för flygplatstransitering

I denna artikel föreskrivs en harmoniserad lösning när det gäller viseringar för flygplatstransitering. Den innehåller bestämmelser från de gemensamma konsulära anvisningarna, och för att förbättra insynen har medlemsstaternas individuella undantag från detta krav (som i huvudsak gäller innehavare av diplomatpass) gjorts generella för medborgare i tredjeländer som finns upptagna i en gemensam förteckning.

I punkt 2 a–d förtecknas de olika kategorier som omfattas av undantag. Utöver de kategorier som omfattas i de gemensamma konsulära anvisningarna, har medlemmar av EU-medborgares familjer tillkommit.

Artikel 23: Avslag på ansökan om visering

I de gällande gemensamma konsulära anvisningarna hänvisas till nationell lagstiftning om delgivning om och motiviering av avslag, och endast om sådan lagstiftning föreskriver att avslag på viseringsansökningar skall delges och motiveras, bör en harmoniserad generell text för denna typ av underrättelse användas. För att förbättra gemenskapens strategi och säkra likabehandlingen av sökande, blir det genom denna artikel obligatoriskt att delge och motivera avslag.

I punkt 1 anges en rad precisa kriterier för att avslå en viseringsansökan, vilka överensstämmer med kodexen om Schengengränserna. De nuvarande gemensamma konsulära anvisningarna innehåller ingen sådan särskild förteckning.

I punkt 2 anges att avslag måste meddelas skriftligen med hjälp av formuläret i bilaga IX. Det harmoniserade formuläret skall också användas när viseringsansökningar avslås vid gränsen (jmf. artiklarna 32 och 33).

I punkt 3 klargörs att överklagande av avslag på viseringsansökningar också i fortsättningen kommer att lyda under medlemsstaternas behörighet.

Punkt 4 hänvisar till fall där en medlemsstat företräder en annan i samband med utfärdande av viseringar, och där det är den företrädda medlemsstaten som fattar det slutliga beslutet om avslag. Den företrädande medlemsstatens diplomatiska beskickning skall underätta sökanden om avslagsbeslutet som den företrädda medlemsstaten har meddelat.

Punkt 5 är tänkt att fungera som en formell garanti för att varje ansökan prövas på sina egna meriter och att vederbörlig hänsyn tas till sökandens situation vid ansökningstillfället.

Artikel 24: Rättigheter som följer av en utfärdad visering

Det är viktigt att synliggöra den grundläggande och viktiga principen att innehavet av en visering endast innebär en rätt för innehavaren anmäla sig vid den yttre gränsen. Det har ansetts viktigt att låta principen komma till uttryck i denna artikel, och påminna om att gränskontrollmyndigheterna kontrollerar att villkoren för inresa är uppfyllda när innehavaren av viseringen anmäler sig vid gränsen.

Artikel 25: Ifyllande av viseringsmärket

Denna artikel har övertagits från de gemensamma konsulära anvisningarna och kompletterande bestämmelser finns i bilaga X. Trots att viseringskodexen inte omfattar viseringar för längre vistelse, har det i bilaga X punkt 7 införts en hänvisning till den kod som skall påföras viseringsmärket för sådana viseringar. Enligt artikel 18 i Schengenkonventionen medger viseringar för längre vistelse (så kallade D-viseringar) att innehavaren, förutsatt att de ytterligare villkor som anges i den artikeln är uppfyllda, får transitera genom andra medlemsstaters territorier för att nå territoriet i den medlemsstat som utfärdade ”D-viseringen”. Kommissionen anser således att det behövs en hänvisning till koden.

Artikel 26: Upphävande av ett redan ifyllt viseringsmärke

Denna artikel har övertagits från de gemensamma konsulära anvisningarna, men kompletterats för att säkerställa att sådana upphävanden av viseringsmärken registreras i VIS.

Artikel 27: Placering av viseringsmärken i resedokument

Denna artikel har övertagits från de gemensamma konsulära anvisningarna. Punkterna 1–3 täcker den vanligast förekommande situationen, där den viseringsutfärdande medlemsstaten erkänner sökandens resedokument. Punkt 1 andra stycket har hämtats från bilaga 10 (som i övrigt har strukits), eftersom det i praktiken ofta har förekommit att konsulatanställda fäster märket på ett sådant sätt att det inte kan maskinläsas. Punkt 4 omfattar den situation, där den utfärdande medlemsstaten inte erkänner sökandens resedokument. I sådana fall bör ett särskilt blad för påförande av visering användas.

Kapitel IV: Ändring av giltighetstiden för en utfärdad visering

Artikel 28: Förlängning

SCH/Com-ex (93) 21-beslutet om förlängning av viseringars giltighetstid omfattas inte av de gemensamma konsulära anvisningarna. Beslutet integreras nu i förordningen samtidigt som mer detaljerade bestämmelser införs.

Rubriken indikerar att förlängning av viseringar är något som sker inom medlemsstaternas territorium. Om innehavarens situation har förändrats innan han eller hon använder en utfärdad visering, bär den diplomatiska beskickning eller det konsulat som utfärdade viseringen ansvaret för att upphäva den ursprungliga viseringen och utfärda en ny, om så behövs.

I punkt 1 anges de skäl som kan ligga till grund för en förlängning av giltighetstiden och/eller vistelsetiden för den utfärdade visering för kortare vistelse eller transitvisering som skall förlängas, utan att typen av visering ändras och utan att längden på vistelsen överstiger 90 dagar (punkt 2). Den maximala tiden för en transitering vid förlängning av en transitvisering regleras inte i nuvarande lagstiftning. Genom förordningen har gemensamma normer införts, nämligen att en transiteringstid på upp till 10 dagar godtas, vilket kan verka överdrivet eftersom det innebär en dubblering av maximitiden för transitering, .

Den administrativa myndigheten kan besluta att ändra en utfärdad viserings territoriella giltighet genom att begränsa dess giltighet till territoriet i de medlemsstater där ansökan om förlängning ges in (punkt 3) eller endast till vissa medlemsstater.

Punkt 4 har delvis hämtats från Com-ex-beslutet. Här föreskrivs att uppgifter om relevanta behöriga myndigheter (som för närvarande förtecknas i Com-ex-beslutet och inte har uppdaterats sedan 2000) måste meddelas kommissionen, som därefter offentliggör förteckningen (jfr. artikel 47).

För att skapa en harmoniserad lösning har en obligatorisk avgift på 30 EURO, som skall tas ut vid förlängning av visering, införts i punkt 5. Då en förlängning inte medför registrering av biometriska kännetecken, behöver denna avgift inte motsvara den avgift som tas ut vid utfärdande av viseringar.

För närvarande kan medlemsstaterna förlänga en visering antingen genom att utfärda ett nytt viseringsmärke eller genom att stämpla det ursprungliga viseringsmärket. I punkt 6 förskrivs att förlängning endast skall ske genom påförande av en enhetlig stämpel i enlighet med bilaga XI. Genom att införa en enhetlig metod garanteras klarhet om förlängningars äkthet och de lokala myndigheter (ofta polismyndigheter) som är behöriga att förlänga viseringar slipper att konstant hålla sig med lager av väl skyddade viseringsmärken.

Information om förlängning av viseringar skall införas i VIS i enlighet med punkt 7.

Artikel 29: Upphävande

Bestämmelserna i artiklarna 28, 29 och 30 i förordningen finns för närvarande ”gömda” i bilaga 14 till de gemensamma konsulära anvisningarna, som i princip återger innehållet i SCH/Com-ex-beslut (93) 24. För att klargöra läget har de tre frågorna fördelats på egna artiklar, för att göra åtskillnad mellan åtgärdernas olika syften.

Syftet med upphävande är att hindra innehavaren från att resa in på medlemsstaternas territorium. I artikel 29.1 anges vilka myndigheter som får upphäva en visering och när så kan ske. Punkt 1 a omfattar det fall där viseringsinnehavaren ännu inte har gjort bruk av viseringen, vilket innebär att den diplomatiska beskickning eller det konsulat som utfärdade viseringen kan upphäva den.

Gränskontrollmyndigheter (punkt 1 b) får, om viseringsinnehavaren inte uppfyller inresevillkoren, upphäva viseringen. Dessutom kan brottsbekämpande myndigheter på medlemsstaternas territorium upphäva viseringen om innehavaren inte längre uppfyller villkoren för vistelse, trots att viseringen fortfarande är giltig.

Om en visering upphävs av behöriga myndigheter i en medlemsstat annan är den vars diplomatiska beskickning eller konsulat har utfärdat viseringen, skall den utfärdande medlemsstaten underrättas om upphävandet.

Artikel 30: Återkallande av visering

Återkallande innebär upphävande av den återstående vistelseperioden efter det att viseringsinnehavaren har rest in på medlemsstaternas territorium. I punkt 1 anges två situationer där en utfärdad visering kan återkallas: a) om innehavaren begär att viseringen skall återkallas, eller (b) om den behöriga myndigheten anser att innehavaren inte längre uppfyller inresevillkoren efter det att han eller hon har rest in på medlemsstaternas territorum.

Om en visering återkallas av de behöriga myndigheterna i en annan medlemsstat än den vars diplomatiska beskickning eller konsulat utfärdade viseringen, skall den utfärdande medlemsstaten underrättas om återkallandet.

Artikel 31: Förkortande av längden på den vistelse för vilken visering utfärdats

Om gränskontrollmyndigheterna anser att innehavaren av viseringen saknar tillräckliga medel för sitt uppehälle under den planerade vistelsen, kan de förkorta den vistelsetid som beviljas i viseringen för att anpassa vistelsetiden till de medel som faktiskt står till viseringsinnehavarens förfogande.

Kapitel V: Viseringar som ufärdas vid de yttre gränserna

Artikel 32: Viseringar som ufärdas vid de yttre gränserna

Artiklarna 32 och 33 hämtar sitt innehåll från rådets förordning (EG) nr 415/2003, samtidigt som detta innehåll fördelas mellan två artiklar, för att skilja de allmänna bestämmelserna om utfärdande av viseringar vid gränsen från de särskilda frågor som rör sjömän i transit.

I artikel 32.6 specificeras att de allmänna bestämmelserna om underrättelse om och motivering av avslag samt information om möjligheterna att överklaga är tillämpliga när ansökningar om visering ges in – och avslås – vid gränsen.

Artikel 33: Viseringar som utfärdas till sjömän vid de yttre gränserna

Denna artikel innehåller särskilda bestämmelser om utfärdande av visering vid gränsen till sjömän i transit. De två bilagorna till rådets förordning (EG) nr 415/2003 (anvisningar samt formulär för sjömän i transit) återfinns i bilaga XII, del 1 och 2, till förordningen.

AVDELNING III: Förvaltning och organisation

Artikel 34: Organisation av viseringsmyndigheten

Denna artikel har i huvudsak övertagits från de gemensamma konsulära anvisningarna, del VII. Trots de möjliga förändringar i mottagandet av viseringssökande som följer av artikel 37, kommer medlemsstaternas diplomatiska och konsulära beskickningar att förbli ansvariga för handläggningen av viseringsansökningar och eventuella beslut om dessa ansökningar.

Lagringstiden för enskilda akter (i pappersversion) enligt punkt 3 andra stycket motsvarar den lagringstid som föreskrivs i VIS-förordningen.

Artikel 35: Resurser till handläggning av viseringsansökningar och övervakning av diplomatiska och konsulära beskickningar

Denna artikel motsvarar en artikel på samma tema i kodexen om Schengengränserna.

Artikel 36: Personalens uppförande i samband med handläggning av viseringsansökningar

Denna artikel har införts för att säkerställa att personalen vid medlemsstaternas diplomatiska beskickningar konsulat respekterar EU-stadgan om grundläggande rättigheter i kontakten med viseringssökande och vid handläggningen av viseringsansökningar.

Artiklarna 37, 38 och 39: Former för samarbete i samband med mottagandet och handläggningen av viseringsansökningar

Syftet med dessa artiklar är att införa en rättslig ram som ger medlemsstaterna möjlighet att välja bland ett antal sätt att organisera insamlingen av biometriska uppgifter från viseringssökande.

I artikel 38 anges särskilda bestämmelser som skall följas, om medlemsstaterna beslutar att samarbeta med externa tjänsteleverantörer.

Artikel 39 rör vissa organisatoriska aspekter, i synnerhet för att säkerställa insyn i de samarbetsformer som valts. Genom punkt 2 kan medlemsstaterna besluta att viseringssökande, trots att en form av samarbete har valts, skall ha direkt tillgång till deras konsulat.

Dessa artiklar skall anpassas för att ta hänsyn till resultatet av förhandlingarna om förslaget om ändring av de gemensamma konsulära anvisningarna i samband med införandet av biometriska kännetecken, inklusive inrättandet av gemensamma ansökningscentrum.

Artikel 40: Ingivande av ansökningar via kommersiella mellanhänder

Denna artikel bygger på innehållet i del VIII, avsnitt 5, som i sin ursprungliga lydelse är något oklar och föråldrad.

I punkt 1 defineras de uppgifter som sådana kommersiella mellanhänder får utföra. Här försöker man alltså inte, som är fallet i den gemensamma konsulära anvisningarna, att definiera de olika typerna av mellanhänder, eftersom det blir alltför inexakt. Det bör noteras att kommersiella mellanhänder inte kan samla in biometriska uppgifter från sökande och att ”förstagångsansökningar” därför inte kan ges in via sådana mellanhänder.

I punkt 2 anges de olika saker som skall kontrolleras innan ackreditering ges.

I punkt 3 finns bestämmelser om konstant tillsyn över dessa mellanhänder och i punkt 4 föreskrivs att negativa resultat av sådan tillsyn skall meddelas andra medlemsstaters diplomatiska och konsulära beskickningar inom ramen för det lokala konsulära samarbetet. I princip skall förteckningar över ackrediterade kommersiella mellanhänder meddelas såväl andra diplomatiska och konsulära beskickningar, som allmänheten (punkt 5).

Artikel 41: Information till allmänheten

Det är av största vikt att de sökande är väl informerade om i första hand de kriterier och förfaranden som gäller för att ansöka om visering. Utvecklingen på senare tid har inneburit vissa nyheter, med teletjänstcentraler, system för tidsbeställning samt utläggning på entreprenad, och därför behövs insatser för att se till att de sökande är väl underrättade om var och hur de ska ge in sin ansökan.

I punkt 2 påpekas behovet av att medlemsstater som ingår avtal om representation informerar allmänheten minst tre månader innan samarbetet inleds, och specificerar vilka kategorier av ansökningar som representationen omfattar. Fristen på tre månader motsvarar maximifristen för att ge in ansökningar före en planerad vistelse (enligt artikel 10.1).

Med hänsyn till de praktiska problem som påträffats införs i punkt 3 en bestämmelse om att allmänheten måste upplysas om att stämpeln som visar att en ansökan har lämnats in inte har några rättsliga verkningar.

I punkt 4 anges att det skall lämnas klara upplysningar om utfärdandetider och om kravet på föregående samråd i fråga om vissa medborgare i vissa tredjeländer eller vissa kategorier av sådana medborgare.

I punkt 5 anges kraven när det gäller att upplysa allmänheten om deras rättigheter vid ett avslag.

I punkt 6 understryks behovet av att informera allmänheten om att enbart innehav av en visering inte automatiskt ger rätt till inresa och att man kan bli uppmanad att uppvisa styrkande handlingar vid gränsen, när det kontrolleras om inresevillkoren är uppfyllda. Det senare förhållandet nämns inte i nuvarande regelverk.

AVDELNING IV: Lokalt konsulärt samarbete

Artikel 42: Lokalt konsulärt samarbete vid medlemsstaternas diplomatiska och konsulära beskickningar

De gemensamma konsulära anvisningarna innehåller ett kapitel om lokalt konsulärt samarbete, där det i allmänna termer anges en ram för det lokala konsulära samarbetet på lokal nivå och tas upp en rad frågor som bör anpassas till lokala förhållanden. Eftersom det praktiska genomförandet av det lokala konsulära samarbetet hittills har fungerat ganska otillfredsställande (som framgick av rapporterna om riktade besök – targeted missions ), klargör förordningen vilka uppgifter som skall utföras av vem och hur ofta, mot bakgrund av rapporterna om riktade besök och med godkännande från relevanta rådsorgan. Vidare anpassas organisationen av det lokala konsulära samarbetet till gemenskapens institutionella ram. Det är inte förenligt med denna ram att medlemsstaternas diplomatiska och konsulära beskickningar fattar beslut som skapar rättsligt bindande rättigheter och skyldigheter för viseringssökande. Därför bör man inom ramen för det lokala konsulära samarbetet utvärdera om det finns ett behov av att anpassa vissa bestämmelser till lokala förhållanden. Om utvärderingen leder till slutsatsen att det finns ett sådant behov, skall beslut om gemensamma ”lokala” regler fattas i enlighet med kommittéförfarandet, självklart på grundval av input från det lokala konsulära samarbetet.

Punkt 1 rör bestämmelser som syftar till att bedöma behovet av att harmonisera praxis bland medlemsstaternas diplomatiska och konsulära beskickningar inom samma jurisdiktion, när det gäller information till sökande innan de ger in sin ansökan och likabehandling av sökande när de väl gett in ansökan (punkt 1 a–c). Sådan likabehandling kommer även bidra till att förebygga visumshopping. Punkt 1 c hänvisar till resedokument som utfärdas av tredjeländer, eftersom det är viktigt att uppdaterade förteckningar över resedokument som utfärdats av tredjeländer finns tillgängliga både lokalt och centralt. Den sista meningen i punkt 1 c tar upp det förhållandet att vissa medlemsstater för närvarande ställer krav på att vissa typer av officiella resedokument skall åtföljas av verbalnoter, medan andra inte gör det.

Det är även nödvändigt att på lokal nivå bedöma behovet av en harmoniserad lösning när det gäller medverkan av antingen externa tjänsteleverantörer eller kommersiella mellanhänder för att undvika visumshopping (punkt d).

Enligt punkt 2 bör ett gemensamt informationsblad införas inom ramen för det lokala konsulära samarbetet, för att säkerställa full insyn och likabehandling.

I punkt 3 finns en förteckning över information som skall utbytas antingen varje månad (statistik – punkt 3 a) eller regelbundet (särskild information med anknytning till de enskilda jurisdiktionerna – punkt 3 b).

Genom att varje månad utbyta och undersöka statistiska uppgifter har de lokala diplomatiska och konsulära beskickningarna en ständigt aktuell bild av tendenserna och plötsliga ändringar av dessa inom deras jurisdiktion. Därmed blir det möjligt att omedelbart finna lösningar på negativa verkningar av sådana förändringar. Genom insamling av allmänna uppgifter om värdlandet/platsen (socio-ekonomiska strukturer, informationskällor på lokal nivå, användning av falska och förfalskade dokument, rutter för olaglig invandring), kommer denna viktiga ”kollektiva” kunskap inte att gå förlorad, även om den konsulära personalen skiftar regelbundet. Detta kommer också att hjälpa utsänd personal att bli operativ och lära känna de lokala förhållandena snabbare.

Punkt 4 innehåller bestämmelser om hur det konsulära samarbetet i samband med den gemensamma viseringspolitiken kan göras mer effektivt, också med hänsyn till EU:s institutionella ram. Då det konsulära samarbetet i allmänhet omfattar en rad olika frågor är det viktigt att avsätta särskilda möten för tekniska frågor som rör utfärdande av viseringar, med deltagande av företrädare för medlemsstater som tillämpar gemenskapslagstiftningen fullt ut och är involverade i handläggningen av viseringsansökningar.

I punkt 5 införs ett krav om att det skall utarbetas rapporter för varje möte, och att varje diplomatisk och konsulär beskickning skall sända dessa rapporter till de centrala myndigheterna. Detta skulle säkra förbindelsen mellan den operativa nivån och de centrala myndigheterna samt, i förlängningen, lagstiftningsnivån [i de berörda rådsorganen], jfr. punkt 7.

Genom punkt 6 öppnas en möjlighet att bjuda in företrädare för medlemsstater som inte tillämpar gemenskapens regelverk fullt ut eller tredjeländer att bidra till diskussioner om särskilda frågor rörande utfärdande av viseringar inom jurisdiktionen.

Avdelning V: Slutbestämmelser

Artikel 43: Undantagsordningar

År 2004 stod för första gången en medlemsstat som tillämpar Schengenregelverket som värd för de olympiska och de paralympiska spelen. För att denna medlemsstat å ena sidan skall kunna respektera Schengeregelverkets krav och samtidigt uppfylla sina åtaganden enligt den olympiska stadgan, och å andra sidan undvika att undergräva framtida ansökningar om att få organisera dessa evenemang från andra medlemsstater som tillämpar Schengenregelverket, enades man om att den bästa lösningen var att införa särskilda bestämmelser för att underlätta utfärdandet av viseringar och passage av de yttre gränserna. Förordningen genomfördes med lyckat resultat av Grekland 2004 och lämpliga ändringar gjordes 2005, för att ge Italien möjlighet att använda samma procedur för att utfärda viseringar till medlemmar av den olympiska familjen. För att för framtiden göra det lättare att komma till rätta med denna fråga om det skulle bli aktuellt för en medlemsstat som tillämpar Schengenregelverket fullt ut att organisera olympiska spel, har de särskilda förfaranden och villkor som skall användas fogats till viseringskodexen. Den kan användas snabbt, vilket gör det möjligt att undvika tidskrävande lagstiftningsförfaranden.

Artikel 44: Ändringar av bilagorna

I denna artikel föreskrivs att bilagorna III, IV, V, VI, VIII, IX, X och XI till förordningen kommer att ändras i enlighet med det kommittéförfarande som anges i artikel 46.2. Skälet till att föreslå att kommittéförfarandet skall användas är att bilagorna innehåller bestämmelser om genomförande av de allmänna bestämmelserna om mottagande och handläggning av viseringansökningar i avdelning II i denna förordning.

Artikel 45: Anvisningar om den praktiska tillämpningen av viseringskodexen

Enligt denna artikel skall ”Viseringskommittén” utarbeta anvisningar om den praktiska tillämpningen av viseringskodexen. Sådana praktiska anvisningar är nödvändiga för att garantera en harmoniserad tillämpning av lagstiftningen på operativ nivå och för att undvika att medlemsstater utarbetar parallella nationella anvisningar. Anvisningarna skall stå färdiga i samband med att förordningen om en gemenskapskodex om viseringar träder i kraft.

Artikel 46: Kommitté

Detta är standardartikeln om vilket kommittéförfarande som skall tillämpas vid antagandet av genomförandebestämmelser till förordningen, i enlighet med beslut 1999/468/EG. Det föreskrivande förfarandet skall tillämpas, eftersom det är fråga om åtgärder med allmän räckvidd i den mening som avses i artikel 2 i beslutet. Artiklarna 5 och 7 i beslutet är tillämpliga.

Den tidsfrist inom vilken rådet enligt artikel 5.6 i beslut 1999/468/EG skall fatta beslut med kvalificerad majoritet om kommissionens förslag till åtgärder, om åtgärderna inte överensstämmer med kommitténs yttrande, har fastställts till två månader.

Artikel 47: Meddelande av uppgifter

Medlemsstaterna skall meddela de uppgifter som anges i punkt 1 till kommissionen, som ansvarar för att offentliggöra dessa uppgifter.

Medlemsstaterna skall också meddela kommissionen planerade ändringar av bilagorna I och II (föregående samråd). Eftersom dessa ändringar har en direkt inverkan på viseringssökandes rättigheter och skyldigheter, är ett enkelt meddelandeförfarande otillräckligt inom gemenskapens institutionella ram. Därför måste ändringar av dessa bilagor beslutas i enlighet med kommittéförfarandet.

Artikel 48: Rättsakter som upphävs

I denna artikel anges rättsakter som upphävs genom förordningen.

VIS-förordningen har baserats på nuvarande regelverk, och måste anpassas till de ändringar som införs genom viseringskodexen. Ett förslag om detta måste vila på relevant rättslig grund (artikel 66 i EG-fördraget). Eftersom VIS-förordningen inte har antagits ännu, är det omöjligt att i nuläget fastslå exakt vilka ändringar som kommer att behövas.

Artikel 49: Ikraftträdande

Detta är standardbestämmelsen om ikraffträdande och direkt tillämplighet.

Förordningen skall inte börja tillämpas förrän sex månader efter ikraftträdandet [med hänsyn till uppgiftens omfattning och behovet av att slutföra anvisningarna om den praktiska tillämpningen av viseringskodexen]. Medlemsstaterna skall dock börja underrätta kommissionen om de olika frågor som förtecknas i artikel 47 omedelbart efter ikraffträdandet. Även kommittén bör kunna förbereda genomförandeåtgärderna och därför bör även artikel 44 vara tillämplig från dagen för ikraftträdandet.

Bilagor

Bilagorna tas upp i samma ordning som de givits i förordningen.

Den motsvarande referensen i de gemensamma konsulära anvisningarna för var och en av de strukna bestämmelserna återfinns i följande tabell.

Bestämmelser i de gemensamma konsulära anvisningarna som inte överförs

Bestämmelser i de gemensamma konsulära anvisningarna som inte överförs | Skäl |

Del I, punkt 2.1.4 Gruppvisering | Av säkerhetsskäl, och med hänsyn till det faktum att alla enskilda viseringssökande måste lämna in individuella ansökningsformulär och att alla som ansöker om visering första gången måste tillhandahålla biometriska kännetecken i samband med att ansökan lämnas in, kan gruppviseringar inte längre godtas. |

Del I, punkt 2.2 Visering för längre vistelse | Gemenskapskodexen om viseringar omfattar inte utfärdande av viseringar för vistelser på mer än tre månader (artikel 1.1) och viseringar för längre vistelse som även gäller som en enhetlig visering för kortare vistelse har avskaffats. |

Del IV Rättslig grund | I denna del återges bestämmelser ur Schengenkonventionen (artiklarna 5, 11.2, 14.1, 15 och 16). Den är därför överflödig |

Del V, 2.3 Förfarande som skall följas vid föregående samråd med de andra avtalsslutande parternas centrala myndigheter | Denna del innehåller i huvudsak riktlinjer av praktisk snarare än rättslig natur |

BILAGOR |

Bilaga 1 Gemensam förteckning över de tredje länder vars medborgare är skyldiga att inneha visering i medlemsstater som är bundna av förordning (EG) nr 539/2001*, i dess ändrade lydelse enligt förordning (EG) nr 2414/2001** och förordning (EG) nr 453/2003***. Gemensam förteckning över de tredje länder vars medborgare inte är skyldiga att inneha visering i medlemsstaterna som är bundna av förordning (EG) nr 539/2001*, i dess ändrade lydelse enligt förordning (EG) nr 2414/2001** och förordning (EG) nr 453/2003***. | I denna bilaga återges endast förteckningarna i den nämnda förordningen. |

Bilaga 2 Resebestämmelser för innehavare av diplomat- eller tjänstepass eller passersedlar som vissa internationella organisationer utfärdar till sina tjänstemän. Förteckning A och B | Eftersom undantag från kraven på visering för innehavare av diplomat eller tjänstepass eller passersedlar regleras av förordning (EG) nr 539/2001 – och ändringsförordningar till denna – bör denna bilaga inte vara fogad till viseringskodexen |

Bilaga 3, del II | Fullständig harmonisering av förteckningen över de tredjeländer vars medborgare är skyldiga att inneha en visering för flygplatstransitering. Medlemsstaterna kan inte längre kräva att tredjelandsmedborgare skall uppfylla detta krav. |

Bilaga 4 Förteckning över dokument som berättigar till viseringsfri inresa | I artikel 5.1 b i kodexen om Schengengränserna föreskrivs att tredjelandsmedborgare som har ett giltigt uppehållstillstånd kan resa in på medlemsstaternas territorium. Enligt artikel 34.1 a i den kodexen skall förteckningen över sådana uppehållstillstånd meddelas kommissionen. Denna förteckning bör därför inte tas upp även i viseringskodexen. |

Bilaga 6 Förteckning över honorärkonsuler som undantagsvis temporärt bemyndigas att utfärda enhetliga viseringar | Eftersom artikel 3 i den här förordningen föreskriver att endast medlemsstaternas diplomatiska och konsulära beskickningar samt, i undantagsfall, gränskontrollmyndigheter har rätt att handlägga viseringsansökningar, har denna bilaga inte överförts. |

Bilaga 7 Belopp som de nationella myndigheterna fastställer på årsbasis, som referens för beviljande av inresa. | Som anges i titeln är referensbeloppen knutna till gränspassage, och regleras därför i kodexen om Schengengränserna (artikel 5.3). |

Bilaga 8 Mall till viseringsmärket samt märkets tekniska kännetecken och säkerhetsdetaljer | I denna bilaga återges endast förordning (EG) nr 1683/95 och förordning (EG) nr 334/2002, och det vore därför olämpligt att ha kvar den i viseringskodexen |

Bilaga 9 Uppgifter som de avtalsslutande parterna vid behov för in i kommentarfältet | Dessa kommentarer från de nationella myndigheterna bör meddelas kommissionen i enlighet med artikel 46.1 d. Kommissionen ansvarar för att offentliggöra uppgifterna |

Bilaga 10 Bestämmelser för införande av uppgifter i det maskinläsbara fältet | Defintionerna (1) i denna bilaga är överflödiga och beskrivningen av det maskinläsbara fältet inaktuell, eftersom den var avsedd som information för beskickningar som saknade datorer. |

Bilaga 11 Resehandlingar i vilka viseringar kan införas. | Innehållet i denna bilaga omfattas inte av den rättsliga grunden för viseringskodexen och har således inte överförts. Frågorna har anknytning till SCH/Com-ex (98) 57, som bör införlivas med gemenskapslagstiftningen. |

Bilaga 12 Avgifter (uttryckta i euro) motsvarande de administrativa kostnaderna för behandlingen av en ansökan om visering | Eftersom den avgift som tas ut för handläggningen av alla typer av viseringsansökningar gjordes enhetlig 2003, finns det inget behov av att återge tabellen. Vidare omfattar viseringskodexen inte D-viseringar, D+C-viseringar har avskaffats och något allmänt undantag bör inte beviljas för viseringsansökningar som lämnas in vid de yttre gränserna. De tre ”principer” som anges i bilagan har införlivats i förordningen (artikel 16). |

Bilaga 13 Anvisningar för ifyllande av viseringsmärket | Denna bilaga innehåller exempel på ifyllda viseringsmärken. Sådana praktiska anvisningar bör inte förekomma i en rättsakt. Därför bör en uppdaterad version av bilagan fogas till anvisningarna för den praktiska tillämpningen av viseringskodexen (artikel 43). Bestämmelsen på sidan 1 i bilagan om hur lång tid före det planerade besöket viseringsansökan kan lämnas in har införts i artikel 10.1. |

Bilaga 14 Principer och förfaranden för hur de avtalsslutande parterna skall rapportera vid utfärdande av territoriellt begränsade viseringar, vid upphävande och återkallande av enhetliga viseringar, vid förkortande av giltighetstiden för dessa samt vid utfärdande av nationella uppehållstillstånd | Denna bilaga omfattar ett antal ämnen som saknar inbördes samband. Alla bestämmelser om - viseringar med begränsad territoriell giltighet har införts i artikel 21, - upphävande av viseringar har införts i artikel 29, - återkallande av viseringar har införts i artikel 30, - förkortande av giltighetstiden för viseringar har införts i artikel 31. Del 3 i nuvarande bilaga 14, rörande uppehållstillstånd, är inte relevant för viseringskodexen. |

Bilaga 17 Dokument för förenklad transitering (FTD) och dokument för förenklad järnvägstransitering (FRTD) | Denna bilaga återger endast rådets förordningar (EG) nr 693/2003 och (EG) nr 694/2003, och bör därför inte finnas med i viseringskodexen |

Bilaga 18 Tablå över beskickningar som utfärdar enhetliga viseringar | Uppgifterna om var det finns sådana beskickningar bör meddelas kommissionen i enlighet med artikel 46.1 a. Kommissionen ansvarar för att offentliggöra uppgifterna. |

2006/0142 (COD)

Förslag till

EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING

om införande av en gemenskapskodex om viseringar

EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA FÖRORDNING

med beaktande av fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 62.2 a och b ii,

med beaktande av kommissionens förslag[9],

i enlighet med artikel 251 i EG-fördraget[10], och

av följande skäl:

(1) Enligt artikel 61 i fördraget bör upprättandet av ett område med fri rörlighet för personer åtföljas av åtgärder avseende kontroller vid yttre gränser, asyl och invandring.

(2) Enligt artikel 62.2 i fördraget skall genom åtgärder som avser passage av medlemsstaternas yttre gränser fastställas regler om visering för vistelser som inte är avsedda att vara längre än tre månader, inbegripet förfaranden och villkor för medlemsstaternas utfärdande av viseringar.

(3) När det gäller viseringspolitik är införandet av ett gemensamt regelverk, särskilt genom konsolidering och utveckling av gällande bestämmelser (relevanta bestämmelser i Schengenkonventionen om tillämpning av Schengenavtalet av den 14 juni 1985[11] och i de gemensamma konsulära anvisningarna[12]), ett av de viktigaste inslagen för att ”ytterligare utveckla den gemensamma viseringspolitiken som en del av ett mångsidigt system som syftar till att underlätta lagligt resande och ta itu med olaglig invandring genom ytterligare harmonisering av nationell lagstiftning och hanteringsförfaranden vid lokala konsulära beskickningar”, som det beskrivs i Haagprogrammet för stärkt frihet, säkerhet och rättvisa i Europeiska unionen[13].

(4) Medlemsstaterna bör för viseringsändamål var