Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Konsekvenserna av Ekonomiska och monetära unionen: Ekonomiska och sociala aspekter på konvergenskraven och den folkliga förankringen av den gemensamma valutan"

(97/C 30/21)

Ekonomiska och sociala kommittén beslutade den 9 juli 1996 att i enlighet med artikel 23.3 i arbetsordningen bereda ett yttrande om "Konsekvenserna av Ekonomiska och monetära unionen: Ekonomiska och sociala aspekter på konvergenskraven och den folkliga förankringen av den gemensamma valutan".

Sektionen för ekonomiska, finansiella och monetära frågor, som ansvarade för kommitténs arbete i frågan, antog sitt yttrande den 4 september 1996. Föredragande var Umberto Burani, Michael Geuenich och Bernard du Granrut.

Vid sin 338:e plenarsession den 25-26 september 1996 (sammanträdet den 26 september 1996) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 116 röster för, 8 röster emot och 11 nedlagda röster.

1. Inledning

1.1. Den 26 oktober 1995 antog Ekonomiska och sociala kommittén på kommissionens begäran ett yttrande () om "Kommissionens grönbok om praktiska åtgärder vid införandet av den gemensamma valutan" (). Som komplement till detta första yttrande, som ägnades åt tekniska problem i samband med införandet av den gemensamma valutan, har kommittén nu fördjupat sig i frågan och studerat andra problem än de tekniska i samband med införandet av den gemensamma valutan.

1.2. Ekonomiska och sociala kommittén har vid flera tillfällen redan gett uttryck för en positiv inställning till EMU-projektet. Kommittén konstaterar dock med oro att man, allt eftersom man närmar sig det datum som planerats för övergången till Ekonomiska och monetära unionens (EMU) tredje etapp, noterar fler och fler frågetecken i den allmänna debatten. Många EU-medborgare upplever det som ett högt pris att överge den nationella valutan, även om det handlar om den grundläggande målsättningen att öka den europeiska integrationen. Denna, emellanåt starka, skepsis kan bland annat tillskrivas det faktum att allmänheten ännu lider brist på information i frågan. Av denna anledning vill ESK i början av detta yttrande än en gång peka på de fördelar som EMU erbjuder när det gäller EU-medborgarnas välstånd.

1.2.1. Den viktigaste aspekten på EMU är onekligen avskaffandet av valutafluktuationerna, vilket skulle innebära att man blir av med ett stort hinder för handels- och investeringsflödena inom EU. På denna punkt instämmer kommittén i kommissionens analys i dokumentet "Valutafluktuationernas effekt på den inre marknaden" (), och då särskilt med dess slutsats att den gemensamma valutan är ett oundgängligt komplement till den inre marknaden eftersom den:

- kommer att eliminera de interna valutafluktuationerna, vilka skapar svåra problem för ekonomin, och,

- kommer att göra unionen enhetligare genom de mekanismer som planerats i EG-fördraget.

1.2.2. Dessutom bör den förväntade investeringsökningen följas av en mer effektiv och rationell fördelning av investeringar och sysselsättning inom den inre marknaden. De positiva effekter som genomförandet av den inre marknaden har på sysselsättningen skulle därmed förstärkas avsevärt.

1.2.3. Samtidigt skulle avskaffandet av de nationella valutorna innebära att man slapp de höga kostnaderna för att försäkra sig mot risker i samband med valutatransaktioner liksom själva växlingskostnaderna. Detta kommer att främja såväl produktion och handel som tjänstemarknaden.

1.2.4. Tack vare en ökad integration på den gemensamma kapitalmarknaden, kommer den gemensamma valutan att utgöra en betydligt starkare motvikt gentemot US-dollarn och den japanska yenen, och den kommer att få en stor internationell betydelse både som handelsvaluta och som försäkring mot olika osäkerhetsmoment. Man tror också att de internationella placerarna, som är måna om att sprida sina placeringar, kommer att öka andelen "euro" i sina portföljer. Både den gemensamma valutan och den reella avkastningsnivån kommer att främjas av en ökad kapitalimport. En stabil valuta och minskade kapitalkostnader utgör grundläggande förutsättningar för en ökning av investeringar, sysselsättning och tillväxt.

1.2.5. I ett större sammanhang skulle en gemensam valuta kombinerad med fullbordandet av den inre marknaden göra Europa till en av världens tre eller fyra ekonomiska och politiska stormakter i början av 2000-talet. Inget europeiskt land skulle ensamt kunna nå ett sådant inflytande.

1.2.6. Den gemensamma valutan kommer dessutom att göra det lättare att jämföra priser på varor och produktionsfaktorer i olika medlemsstater. Detta innebär dock inte att priset på en vara kommer att bli identiskt på olika marknader inom EU, men de ekonomiska aktörerna kommer lättare att kunna identifiera olika prisändringar, vilket garanterar en effektivare användning av tillgängliga resurser och ett ökat välstånd inom unionen.

1.2.7. Slutligen kommer skapandet av ett inre valutaområde troligen att göra penningpolitiken mer effektiv. De första empiriska studierna () visar att den totala efterfrågan på den europeiska penningmarknaden är stabilare än efterfrågan på de olika nationella marknaderna.

1.3. Ovanstående resonemang leder till slutsatsen att Ekonomiska och monetära unionen erbjuder stora möjligheter för Europa. Ett alltför snabbt och ogenomtänkt genomförandet av EMU kan dock innebära faror. Efter övergången till den tredje etappen av Ekonomiska och monetära unionen kommer det inte längre att vara möjligt att vända tillbaka. Det är därför viktigt att innan dess ha undersökt alla relevanta problem och skapa bästa möjliga villkor för det gemensamma valutaområdet och dess förhållande till medborgarna. Med tanke på mångfalden av frågor kring införandet av den gemensamma valutan, har ESK här koncentrerat sig på några frågor som man anser verkar särskilt viktiga. Dessa frågor återspeglar de olika ekonomiska och sociala intressen som finns representerade inom ESK. Man har även fördjupat sig i olika frågor som togs upp i kommitténs yttranden om grönboken, och som då visade sig vara värda en mer ingående studie. Följande olika aspekter på Ekonomiska och monetära unionen kommer att studeras närmare:

- Tolkningen och tillämpningen av de olika konvergenskrav som definierats i EG-fördraget (del 2).

- Fastställande av omräkningskurser (del 3).

- Tidpunkt för Ekonomiska och monetära unionens ikraftträdande (del 4).

- Den framtida europeiska centralbankens ställning (del 5).

- De medlemsstater som står utanför EMU: Ekonomiska aspekter och penningpolitiskt samarbete (del 6).

- Ekonomiska och monetära unionens konsekvenser för arbetsmarknaden (del 7).

- Åtgärder på informationsområdet (del 8).

2. Konvergenskraven: tolkning och tillämpning

2.1. Skapandet av ett gemensamt valutaområde är ekonomiskt vettigt om de olika ekonomierna inom området är på samma nivå. I princip lämpar sig en region bättre för införandet av den gemensamma valutan om den reagerar på ett flexibelt och enhetligt sätt på chocker utifrån. När olika nationella ekonomier som ligger på samma utvecklingsnivå går samman, kommer dessa länder att dra fördelar av en gemensam valuta, främst i form av ökade investeringar och ökad sysselsättning. Skulle man tvärtom skapa en valutaunion med nationella ekonomier på olika utvecklingsnivå, skulle frånvaron av flexibla valutakurser lika gärna kunna få negativa konsekvenser. De länder som inte uppfyller de reala konvergenskraven riskerar i själva verket, vilket vi kommer att se längre fram, att inte kunna följa med andra regioner och under en tid förlora marknadsandelar (på exportmarknaden) till regioner med en starkare ekonomi. Denna situation kommer ytterligare att accentuera undersysselsättningen i ekonomiskt svagare regioner. De stora ojämlikheter som skapas i den regionala inkomststrukturen medför en risk för social och politisk oro inom det gemensamma valutaområdet. Man skulle därför behöva göra stora ekonomiska transfereringar för att bevara det sociala lugnet. Slutligen skulle den minskade efterfrågan i de mindre utvecklade ekonomierna till följd av det ömsesidiga beroendet mellan yttre flöden sprida sig och inverka lika negativt på tillväxten i de centrala regionerna.

Konvergenskrav för deltagande

i Ekonomiska och monetära unionen

Prisutveckling

Den genomsnittliga inflationen, beräknad på det sista året före utvärderingen, får inte överstiga inflationstakten i de tre medlemsstaterna med lägst inflation med mer än 1,5 %.

Offentliga finanser

- Det offentliga underskottet får inte överstiga 3 % av bruttonationalprodukten, såvida inte underskottet har minskat väsentligt och kontinuerligt och har nått en nivå nära referensvärdet eller endast tillfälligtvis och av exceptionella orsaker överstiger referensvärdet med en liten marginal.

- Den offentliga skulden får inte överstiga 60 % av bruttonationalprodukten, såvida skulden inte minskar i tillräcklig utsträckning och närmar sig referensvärdet i en tillfredsställande takt.

Växelkursens utveckling

Deltagande i EMS med fluktuationer inom de normala intervallerna, utan allvarliga spänningar under åtminstone de två sista åren före utvärderingen. Framför allt får en medlemsstat inte på eget initiativ ha devalverat sin valuta gentemot någon annan medlemsstats valuta under denna period.

Ränteutveckling

Under en period på ett år före utvärderingen får den långfristiga nominella räntan (på långfristiga statsobligationer) inte överstiga motsvarande genomsnittliga ränta för de tre medlemsstaterna med lägst ränta med mer än 2 %.

2.2. Dessa överväganden tas upp i EG-fördraget. Konvergenskraven, som definieras i artikel 109j.1 (se ovan), utgör kriterier för urvalet av de länder som rimligen kommer att kunna delta i den första etappen av EMU. De reflektioner som framförs under punkt 2.1 får ESK att dra slutsatsen att en alltför vid tolkning av de marginaler som är fastställda i fördraget riskerar att skapa problem.

2.3. Det återstår alltså att på ett konkret sätt definiera konvergenskraven. De formuleringar som används i EG-fördraget, såsom "väsentligt och kontinuerligt" och "minskar i tillräcklig utsträckning", ger stort utrymme för olika tolkningar. Kommittén vill här uppmana rådet att precisera kraven innan den monetära unionen träder i kraft. Detta skulle bäst ske genom att rådet lägger fram mer precisa målsättningar inför de olika nationella regeringarna i fråga om uppfyllandet av konvergenskraven. Man skulle därigenom undvika risken för en alltför slapp tolkning av kraven. Denna risk är reell så till vida att inträde i den monetära unionen måste godkännas i rådet genom kvalificerad majoritet (dvs. i dagsläget med 62 röster av 87). Detta innebär att länder som troligen inte kommer att kvalificera sig till att delta i EMU kommer att behöva vara med och rösta om andra länders inträde.

2.4. Konvergenskraven bör enligt kommittén preciseras på flera punkter. Bland annat specificerar fördragstexten inte tydligt om kravet på prisstabilitet syftar på medelvärdet eller den högsta inflationstakten för de tre länderna med lägst inflation. För en precisering av detta krav anser kommittén att kravet på prisstabilitet skall anses vara uppfyllt om inflationstakten inte överstiger 1,5 % av den genomsnittliga inflationstakten, viktad mot BNP, i de tre medlemsstater som uppvisar den lägsta inflationstakten.

2.5. Enligt kommittén är det också nödvändigt att precisera prisstabilitetskravet, eftersom det utgör grunden för kravet i fråga om ränteutveckling. Skapandet av en valutaunion i Europa väcker hopp om att de deltagande ekonomierna skall åtnjuta en räntenivå som varaktigt ligger lågt inom EU. Detta hopp verkar framför allt grunda sig på den förväntade utvecklingen av den framtida kapitalmarknaden inom Ekonomiska och monetära unionen. En hållbart lägre räntenivå är ett villkor för att man skall få fart på investeringarna i Europa och därmed få en ökad sysselsättning. De produktivitetsvinster och den förbättring av deltagarländernas konkurrenskraft på den internationella marknaden som följer av en lägre räntenivå, utgör grunden för förväntningarna om ökade investeringar och en ökad sysselsättning.

2.6. Växelkurskravet bör också förtydligas. Den 2 augusti 1993 ökades fluktuationsintervallerna från ± 2,25 % till ± 15 %. Med de nya utvidgade fluktuationsintervallerna tar man hänsyn till kapitalrörligheten, som har ökat kraftigt under senare år - och den kraftiga volatilitet på valutamarknaderna som följer av denna. Dessutom syftar justeringen av fluktuationsintervallerna till att förhindra marknaderna med snäva målsättningar att göra spekulationsattacker på olika valutor. Detta djärva grepp har också burit frukt. Detta påvisar tydligt den divergens som uppstår om en av de deltagande valutorna i ett interventionssystem skiljer sig nämnvärt från de övriga valutorna i systemet (). Denna divergens blir tydligare, och man kan även registrera avsevärt mindre fluktuationer, om volatiliteten på valutamarknaden är mer eller mindre oförändrad. Slutligen kan sägas att många valutor inom EMS snabbt åter närmade sig de gamla fluktuationsintervallerna efter att man hade ökat dem.

2.6.1. Intervallet ± 15 % är så pass stort att valutaspekulationerna har förlorat i betydelse som förklaring till fluktuationer i valutakurserna. I analogi med detta har också de ursprungliga fundamenten åter blivit viktigare vid utvärderingen, och det har därmed blivit lättare för de valutor som i grunden är "sunda" att respektera fluktuationsintervallerna på ± 2,25 %. En valutas förmåga att hålla sig inom detta intervall skulle därmed kunna tjäna som kriterium för inträde i EMU. Kommittén anser vidare att man vid utvärderingen skulle kunna gå till väga enligt följande: Även om man behåller de utvidgade intervallerna på ± 15 %, bör kravet på växelkursstabilitet anses vara uppfyllt om man inte har behövt ändra den centralt fastställda intervallen under de två år som föregår den tredje etappen av EMU, och de enskilda valutorna skall under det sista året före konvergensutvärderingen ha hållit sig tillräckligt nära den centralt fastställda kursen. Förutom det fasta växelkurssystemets uppenbara logik, talar det faktum att dessa fluktuationsintervaller var de som gällde då man skrev under Maastrichtfördraget för att man skall använda sig av den "snäva" tolkningen av vilka intervaller som skall anses vara de normala. Vid konvergensutvärderingen är det rådets uppgift att precisera vad som skall menas med "tillräckligt nära". I alla händelser anser kommittén att det är lämpligt att använda sig av ett värde som dels tar hänsyn till ekonomins reella förutsättningar och som dels respekterar principen om konkurrensneutralitet.

2.7. Den svåraste politiska uppgiften är att definiera kraven som rör budgetunderskott och statsskuld. De formuleringar som används i EG-fördraget medger en mycket vid tolkning.

2.7.1. Villkoren för de offentliga underskotten i artikel 104c stipulerar att medlemsstaterna skall undvika alltför stora offentliga underskott.

2.7.2. I punkt 2 i denna artikel definieras denna politik:

"Kommissionen skall övervaka utvecklingen av budgetsituationen och den offentliga sektorns skuldsättning i medlemsstaterna i syfte att upptäcka allvarliga fel. Den skall särskilt undersöka om budgetdisciplin iakttas på grundval av följande två kriterier:

a) Huruvida andelen av det förväntade eller faktiska underskottet i den offentliga sektorns finanser i procent av bruttonationalprodukten överstiger ett visst referensvärde, såvida inte :

- detta procenttal har minskat väsentligt och kontinuerligt och nått en nivå som ligger nära referensvärdet, eller

- referensvärdet endast undantagsvis och övergående överskrids och procenttalet fortfarande ligger nära referensvärdet.

b) Huruvida skuldsättningen i den offentliga sektorn i procent av bruttonationalprodukten överstiger ett visst referensvärde, såvida inte detta procenttal minskar i tillräcklig utsträckning och närmar sig referensvärdet i tillfredsställande takt.

Referensvärdena anges i det protokoll om förfarandet vid alltför stora underskott som är en bilaga till detta fördrag."

2.7.3. I protokoll nr 5, som bilagts fördraget, definieras och specificeras (i artikel 1) de referensvärden som nämns i artikel 104c.2 i fördraget:

"- 3 % för kvoten mellan det förväntade eller faktiska underskottet i den offentliga sektorns finanser och bruttonationalprodukten till marknadspris,

- 60 % för kvoten mellan skuldsättningen i den offentliga sektorn och bruttonationalprodukten till marknadspris."

2.7.4. I samma protokoll (artikel 2) definieras vad som avses med "offentlig", "underskott", "investering" och "skuld", och man bekräftar (i artikel 3) regeringarnas ansvar i fråga om underskottet inom den "offentliga sektorn".

2.7.5. I punkt 3-14 i artikel 104c fastslås hur kommissionen, rådet och parlamentet skall kontrollera de offentliga underskotten. En tidsplan för genomförandet av Ekonomiska och monetära unionen läggs fram i artikel 109e i EG-fördraget. Artikel 104c är med undantag för punkterna 1, 9, 11 och 14 tillämpliga från och med början av den andra etappen i genomförandet av Ekonomiska och monetära unionen.

2.7.6. Om en medlemsstat inte uppfyller kraven i fråga om offentliga underskott och offentlig skuld för övergången till den tredje etappen, skall kommissionen utarbeta en rapport (punkt 3). En kommitté, som omnämns i artikel 109e, skall avge ett yttrande om kommissionens rapport (punkt 4). Om kommissionen anser att en medlemsstat har ett alltför stort underskott, skall man avge ett yttrande till rådet, som sedan i enlighet med punkt 6 "med kvalificerad majoritet, på rekommendation av kommissionen och med beaktande av eventuella synpunkter från den berörda medlemsstaten, efter en allsidig bedömning avgör om ett alltför stort underskott föreligger".

2.7.7. Det framgår av sammanställningen av dessa texter att det, när det skall avgöras vilka medlemsstater som är lämpliga att gå med i Ekonomiska och monetära unionen, inte är absolut nödvändigt att det offentliga underskottet ligger under 3 %. Det räcker att:

- detta procenttal har minskat väsentligt och kontinuerligt och nått en nivå som ligger nära referensvärdet, eller att

- referensvärdet endast undantagsvis och övergående överskrids och att procenttalet fortfarande ligger nära referensvärdet.

2.7.8. Det blir sålunda rådets uppgift att tolka begreppen "minskat väsentligt och kontinuerligt", "nära referensvärdet" och "undantagsvis och övergående överskrids" (genom kvalificerad majoritet vägd i enlighet med artikel 148.2 med den berörda medlemsstatens röster borträknade) och att efter en "allsidig bedömning" (punkt 6) avgöra om ett alltför stort underskott föreligger.

2.7.9. Den "allsidiga bedömning" som rådet skall göra ger på denna sista punkt ett bedömningsutrymme vars omfattning man inte har definierat i någon text. Rådet bör här tänka på att den ekonomiska situationen i de länder som skrev under Maastrichtfördraget den 7 februari 1992 kommer att vara avsevärt annorlunda den dag rådet skall fatta beslut, jämfört med den dagen då fördraget undertecknades. De värden som återfinns i protokoll nr 5, ett offentligt underskott på 3 % och en offentlig skuld på 60 % av BNP, är inga fixa gränser och rådets möjligheter att göra en bedömning är betydande och oinskränkta när man uppnår kvalificerad majoritet.

2.7.10. När man utarbetade fördragstexten var medlemsstaterna uppenbarligen medvetna om att den europeiska ekonomin liksom världsekonomin och de enskilda staternas ekonomi ständigt utvecklas; dessa ekonomier kan komma att genomgå förändringar till följd av faktorer som staterna inte kan kontrollera. Medlemsstaterna beslutade därför (mer än sex år innan fördraget trädde i kraft) att inte fastställa några absoluta konvergenskrav. Man skulle ifall utvecklingen gick åt annat håll än väntat i sådana fall riskera att inte kunna tillämpa uppställda villkor.

2.7.11. Avslutningsvis bör vi gå tillbaka till slutmålet med konvergenskraven, nämligen att skapa en gemensam valuta för EU:s medlemsstater. Möjligheterna att lyckas med detta beror mycket mera på de olika ekonomiernas "reella konvergens" än på att kraven skall vara "absoluta".

2.7.12. Med tanke på de överväganden som gjorts ovan vill kommittén precisera att ingen tolkning under rådets beslutsgång får innebära att man avviker från kriterier som syftar till att man skall göra en exakt bedömning av den övergripande situationen, med målet att skapa en "stark" monetär union. Kommittén vill med kraft understryka att konvergensen mellan de olika ländernas ekonomier måste anses vara en definitiv målsättning.

2.7.13. En sådan tolkning är också riktig när det gäller underskottsnivån. Kommittén anser att underskottsnivån närmar sig referensvärdet när det inte överstiger det med mer än en procentenhet. Underskottet kan sägas ha minskat väsentligt och kontinuerligt när minskningen har pågått i tre på varandra följande år. Ett underskott kan vidare sägas vara tillfälligt om det bara överskrider referensvärdet under en lågkonjunktur. I princip bör den offentliga skulden kvantifieras på ett sådant sätt att tidigare granskningsresultat i fråga om konvergenskraven inte behöver revideras i efterhand. Man kan här ta Irland som exempel, där rådet och kommissionen 1995 bedömde att framstegen när det gäller minskningen av statsskulden var tillfredsställande.

2.8. De länder som aspirerar på medlemskap i EMU bör följa en rigorös konvergenspolitik. Rådet kommer under alla omständigheter att göra en politisk tolkning av konvergenskraven när det skall avgöras vilka länder som skall få ingå i den tredje etappen av Ekonomiska och monetära unionen. I själva verket skulle en alltför liten grupp länder inte motivera de stora kostnader som är förknippade med införandet av en gemensam valuta.

2.9. I detta avseende uppstår frågan huruvida ett urvalsförfarande där man bara tar hänsyn till monetära och budgetära krav samt krav som rör skuldsättningen är optimalt. Kommittén anser att en kompletterande bedömning på grundval av lämpliga urvalskriterier skulle medge att man utökade denna krets av länder på ett ekonomiskt försvarbart sätt. Denna bedömning skulle göras först efter en strikt kontroll av hur de krav som står uppställda i artikel 109j är uppfyllda, och endast för länder som redan uppfyller fyra av de fem konvergenskraven. Ett sådant förfarande är berättigat eftersom konvergenskraven bara är inriktade på monetära kriterier och på budgetpolitiken. De urvalskriterier som man finner i vetenskaplig litteratur rör sig framför allt om reella ekonomiska värden. EG-fördraget kräver också att man tar hänsyn till andra kriterier, även om formuleringen knappast är konkret. I artikel 109j nämns att man även skall beakta faktorer som "resultaten av marknadsintegrationen", "situationen för och utvecklingen av bytesbalansen", "utvecklingen av arbetsenhetskostnader" och "andra prisindex".

2.10. Belgien utgör ett utmärkt exempel på vilka fördelar en kompletterande bedömning ger. Enligt fördragets definition på offentlig skuld uppgår Belgiens skuldsättning för närvarande till 133,5 % av dess BNP. Även om man gör stora insatser för att minska skulden, är det omöjligt att nå fördragets referensvärde på 60 % fram till 1997. När det gäller statsskuldens storlek framgår det tydligt att Belgien knappast skulle kvalificera sig till EMU ens om man tillämpade den mjuka formuleringen i fördraget, enligt vilken den offentliga skulden skall minska "i tillräcklig utsträckning och närma sig referensvärdet i tillfredsställande takt" (artikel 104c.2).

2.10.1. Hur som helst karaktäriseras Belgien av en hög grad av ekonomisk stabilitet, vilket framför allt beror på att man tydligt uppfyller fördragets krav på prisstabilitet, räntenivå och en stabil växelkurs. Flera realekonomiska faktorer medger att Belgien kvalificerar sig till Ekonomiska och monetära unionen. Till att börja med kan man nämna att landet trots en apprecierad valuta har haft ett stort och varaktigt överskott i bytesbalansen, den belgiska ekonomins höga grad av öppenhet och den relativt begränsade omfattningen av Belgiens ekonomi. Slutligen är produktionsstrukturen i Belgien - med en mycket utvecklad servicesektor, en stark industri och en begränsad jordbrukssektor - jämförbar med strukturen i många andra europeiska länder. De krafter som inverkar på valutan verkar därför på ett symmetriskt sätt, med resultat att man inte behöver anpassa valutakursen.

2.11. En bedömning som sker helt utifrån konvergenskraven medger därmed inte nödvändigtvis att man kan välja ut de länder som lämpar sig för deltagande i EMU.

3. Fastställande av omräkningskurser för övergången till EMU:s tredje etapp

3.1. ESK:s diskussioner om införandet av den gemensamma valutan har hela tiden karaktäriserats av oro för att de omräkningskurser man skall använda vid inträdet i den monetära unionen, skall förvanskas av spekulationer på de internationella finans- och valutamarknaderna. Faran för spekulationsattacker kommer att vara som störst från det att man har valt ut de länder som skall delta i den nya monetära unionen fram till dess att deras valutor har knutits till ett system med slutliga paritetskurser. I EG-fördraget anges inte exakt hur man skall gå tillväga för att fastställa de kurser som skall gälla vid övergången till den gemensamma valutan. Visserligen stipulerar artikel 109l punkt 4 att övergången till den tredje etappen inte skall ändra ecuns externa värde. Detta innebär då att man med en strikt tolkning av fördraget skall gå in i den monetära unionen med de kurser som gällde på marknaden den sista dagen för omräkningen. Kommittén kan inte godta ett sådant förfarande.

3.2. För att man i den internationella handeln skall undvika konkurrensstörningar som beror på skillnader i kostnadsnivåer, anser kommittén att det är lämpligt att se till att spekulationer inte medför att man antar omräkningskurser som vid EMU:s ikraftträdande är fundamentalt felaktiga. Detta är desto nödvändigare med tanke på att erfarenheterna från EMS visar att växelkurser som bygger på reella ekonomiska förutsättningar är ett väsentligt villkor för att Ekonomiska och monetära unionen skall bli en framgång. Om ett land med en övervärderad valuta skulle delta i unionen riskerar detta land att förlora i konkurrenskraft vid rådande prisnivå. Detta skulle bli ett mycket större problem vid övergången till den tredje etappen, eftersom man utan en egen valuta inte längre skulle kunna kompensera en övervärdering genom en relativt sett lägre räntenivå. De yttre flödena skulle varaktigt störas och skulle bara kunna kompenseras genom produktivitetsvinster i de länder som har en övervärderad valuta. Med tanke på att produktivitetsvinster på kort sikt nästan alltid har en minskad sysselsättning som följd, skulle denna process bli särskilt hård och ytterligare öka arbetslösheten i de drabbade medlemsstaterna.

3.3. En möjlig lösning på detta problem skulle bestå i att använda den genomsnittliga kursen under åtminstone två år som omräkningskurs. Man skulle dock ändå behöva sätta som villkor att växelkurserna inte uppvisar en alltför stor variation jämfört med de genomsnittliga kurserna under denna period. Detta förfarande skulle ha fördelen att det till skillnad från centralt fastställda kurser skulle låta marknaden ha ett avgörande inflytande vid fastställandet av i princip "exakta" omräkningskurser.

3.4. En annan lösning skulle bestå i att man använde sig av ett viktningssystem som skulle ge marknadskursen en allt mindre vikt allteftersom man närmar sig det oåterkalleliga fastställandet av växelkurserna. För att beröva marknadsaktörerna deras motiv för spekulationsattacker skulle man inte offentliggöra viktningssystemet. Denna lösning skulle medge att man undvek att valutaspekulationer, och då framför allt inför övergången till den monetära unionen, får återverkningar på omräkningskurserna eftersom de skulle vara långsiktiga.

3.5. De modeller som har presenterats här utgör bara några få av alla möjliga lösningar. ESK anser att det har liten betydelse vilken lösning man väljer. Det viktiga är att de ansvariga EU-institutionerna är medvetna om detta problem och i tid förbereder åtgärder för eventuella större turbulenser på marknaden. Ännu har de ansvariga myndigheterna inte lagt fram något tillfredsställande förslag på området. Europeiska monetära institutet (EMI) nämner inte problemet i sin studie över övergången till den gemensamma valutan, vilken presenterades i november 1995. Kommissionens synpunkter, som formulerades i tidigare nämnda grönbok, enligt vilken en strikt tillämpning av konvergenskraven är tillräcklig för att man skall undvika störningar på finansmarknaderna, är i sig riktiga. Man kan dock ändå inte helt utesluta spekulationsattacker, vilket erfarenheterna från EMS visar. Även i grunden "sunda" valutor dras ofta med i strömmen av deprecierade valutor. Det är också möjligt att turbulensen på valutamarknaden kommer utifrån EU. Många europeiska valutor har dragits med när USA-dollarn fluktuerar kraftigt. Det senaste exemplet är när den mexikanska peson kollapsade vid årsskiftet 1994/1995, då även många europeiska valutor deprecierades. Kommittén anser att kommissionen också måste förbereda sig för denna typ av externa chocker som skulle kunna inträffa i samband med övergången till den tredje etappen.

4. Tidpunkt för Ekonomiska och monetära unionens ikraftträdande

4.1. Tidpunkten för ikraftträdandet av EMU:s tredje etapp är nästan helt beroende av de mekanismer som står uppställda i artikel 109j punkt 4 i fördraget, enligt vilken detta skall ske den 1 januari 1999. Rådet skall "bekräfta vilka medlemsstater som uppfyller de nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta" senast den 30 juni 1998. Om man följer fördragets ordalydelse skall man införa den gemensamma valutan även om bara ett land skulle uppfylla kraven i själva fördraget, vilket skulle vara på gränsen till det absurda. Det är uppenbart att andemeningen i dessa villkor är något helt annat.

4.2. Fördraget syftar självklart till - vilket har bekräftats åtskilliga gånger - att upprätta en "stabil" valuta bestående av summan av flera lika stabila valutor. Denna stabilitet beror på utsikterna till en varaktig utveckling av dessa länders ekonomier, en faktor som alltför ofta sätts i andra rummet, när den inte rent av ignoreras helt.

4.3. Såsom nämndes i del 2 är fördragets kriterier för inträde i EMU ur många aspekter så flexibla att de medger ett tillräckligt utrymme för den pragmatism som kan komma att krävas när kriterierna skall tillämpas, även om man hela tiden måste beakta alla fakta. Denna pragmatism får dock varken tolkas som någon slapphet eller som någon uttänjning av redan definierade kriterier. Målsättningen att skapa en stark och stabil valuta måste prioriteras vid varje beslut.

4.4. Att den ekonomiska tillväxten i vissa länder förblivit lägre än väntat och svårigheterna att kontrollera de offentliga finanserna och arbetslöshetens utveckling, som nästan överallt skapar en kritisk situation, har blivit framtida orosmoment. Allt detta har bidragit till att skapa tvivel bland politiker och ekonomer, och kanske i ännu högre grad hos allmänheten, om de verkliga utsikterna för att en stor grupp länder skulle stå klara för inträde i Ekonomiska och monetära unionen den 30 juni 1998.

4.5. I fördraget fastställs tidpunkt och förfarande för den monetära unionens ikraftträdande. Den fastställda tidpunkten skall respekteras. Detta faktum borde i sig skingra alla tvivel och få alla unionens länder att göra allt de kan för att genom alla nödvändiga åtgärder uppfylla de uppställda villkoren under den korta tid som återstår tills man skall fatta de avgörande besluten.

4.6. De räcker inte med insatser som bara syftar till inträde i EMU: man måste också anstränga sig för att skapa förutsättningar för en varaktig tillväxt, vilket nämnts under punkt 4.2. Det är nödvändigt att anta en politik som är inriktad på en successiv tillväxt, utan panikåtgärder med tillfällig verkan och framför allt utan sociala störningar. Detta kan ta en viss tid och gå över tidsgränsen. I vilket fall är det ur alla berörda länders intresse bättre att gå in i unionen på en solid grund i efterhand än att påskynda en anslutning utan att man har stabila utsikter.

4.7. Grundfrågan är dock oförändrad: kommer den lilla tid som återstår att räcka till för att medge att ett tillräckligt antal länder ansluter sig till EMU? Och vad menas med ett "tillräckligt antal" länder? Kommittén anser här att antalet länder i sig inte är viktigt, utan det viktigaste är att den gemensamma valutan skall skapas av länder som tillsammans står för minst 50 % av Europeiska unionens totala BNP.

4.7.1. Vi hänvisar här till följande tabell, som visar EU:s olika medlemsstaters andel av EU:s totala BNP och med hypotesen att EMU till att börja med skulle utgöras av Beneluxländerna, Finland, Frankrike, Irland, Tyskland och Österrike. Enligt denna hypotes skulle Danmark och Storbritannien använda sig av sin "opt-out"-klausul medan Grekland, Italien, Portugal, Spanien och Sverige inte skulle uppfylla kraven för deltagande. Det framgår tydligt att man inte skulle nå tröskeln på 50 % utan Frankrike eller Tyskland, och att EMU då inte skulle gå att genomföra. Detta verkar vara ett accepterat politiskt faktum.

>Plats för tabell>

5. Den europeiska centralbankens ställning och samspelet mellan medlemsstaternas budgetpolitik och gemenskapens penningpolitik

5.1. I EG-fördraget definieras i artiklarna 105 - Europeiska centralbankssystemets (ECBS) huvudmål och uppgifter - och 107 - Europeiska centralbankens (ECB) oberoende - ECB:s juridiska ställning och grundläggande uppgifter. Framför allt stipuleras i artikel 105.1 att "huvudmålet för ECBS skall vara att upprätthålla prisstabilitet". Medlemsstaterna har motiverat varför man skall prioritera ett garanterat penningvärde utifrån de senaste decenniernas erfarenheter, som visar att de länder som har en låg inflationstakt uppvisar en lägre realräntenivå och följaktligen en större dynamik i fråga om investeringar och en starkare tillväxt i sysselsättningen. Detta går också att påvisa teoretiskt med tanke på att en effektiv fördelning av de disponibla resurserna genom en förändring av de relativa priserna bara är möjlig med monetär stabilitet. Om inflationen är hög, skapar detta störningar i prisstrukturen och priserna kan inte längre fylla sin reglerande funktion som källa till välstånd. Denna informationsförlust påverkar inte bara varumarknaden - marknaderna för produktionsfaktorerna påverkas också negativt av det positiva sambandet mellan prisnivån och räntenivån liksom mellan prisnivån och lönenivån. Nästan alla marknader drabbas därför av en dålig resursfördelning och i slutändan av en sämre tillväxttakt: varumarknaden därför att producenterna inte längre är i stånd att föra en utbudspolitik som stämmer överens med efterfrågan; kapitalmarknaden därför att sparandet inte längre gynnar de investeringar som är mest lovande ur tillväxtsynpunkt; och arbetsmarknaden därför att lönerna inte längre är representativa för de aktiviteter som utgör den mest efterfrågade arbetskraften.

5.1.1. Att man prioriterar ett garanterat penningvärde innebär inte att ECB avsvär sig allt ansvar för den ekonomiska politiken. I artikel 105.1, andra meningen, framgår detta ansvar tydligt: "utan att åsidosätta detta mål (prisstabiliteten) skall ECBS stödja den allmänna ekonomiska politiken inom gemenskapen i syfte att bidra till att förverkliga gemenskapens mål enligt artikel 2." Bland dessa mål finns bland annat en hög sysselsättningsnivå.

5.1.2. Med tanke på de nödvändigheter som uppstår till följd av rättsliga frågor - prioriteringen av ett garanterat penningvärde, stöd till målsättningarna inom den ekonomiska politiken med en lyckad politik som förutsättning för ett garanterat penningvärde - begär kommittén att man omedelbart skall skapa bättre förutsättningar för ECB att uppfylla sin huvuduppgift. Den monetära unionens tänkta struktur medger enligt ESK inte att man kan garantera en icke-inflationistisk penningpolitik - och detta trots den utgivande bankens ställning, som med tanke på dess institutionella placering inte kunde ha varit mer gynnsam.

5.1.3. Den största risken för bibehållandet av ett stabilt penningvärde ligger i budgetpolitiken. Ett av de problem som man ännu inte har löst består i uppdelningen av ansvaret för budget- respektive penningpolitiken. Samtidigt som ECBS skall driva en överstatlig penningpolitik skall budgetpolitiken även fortsättningsvis skötas av de nationella regeringarna, vilket är tillfredsställande så till vida att man respekterar subsidiaritetsprincipen. Manöverutrymmet i fråga om ansvarsfördelningen inom budgetpolitiken bör utnyttjas på ett decentraliserat sätt för att man skall kunna närma sig allmänheten.

5.1.4. Denna ansvarsfördelning innebär dock en risk att de penningpolitiska insatserna, som syftar till att upprätthålla prisstabilitet, kan komma att motverkas av budgetpolitiska beslut i medlemsstaterna. De sanktionsmekanismer som står uppställda i artikel 104c (övervakning av budgetsituationen i medlemsstaterna) har många gånger kritiserats för att vara alltför milda. För det första kan man inte vidta några sanktioner med mindre än två tredjedels majoritet i rådet. Om en (kvalificerad) majoritet av medlemsstaterna konfronteras med strukturella budgetproblem är chanserna små att man skall fatta några viktiga beslut. Sanktionsmekanismerna bör därför kunna vidtas på ett sätt som inte kräver ett omfattande arbete inom ministerrådet. Dessutom tar det alldeles för lång tid innan sanktionerna kan träda i kraft. Om man strikt skulle följa det förfarande som beskrivs i artikel 104c kan det med lätthet gå tio år innan några effektiva åtgärder träder i kraft.

5.1.5. Kommittén ser positivt på vissa förslag som syftar till att stärka de nationella regeringarnas budgetdisciplin. Kommittén anser det sålunda vara önskvärt att man når en ny överenskommelse om en begränsning av den årliga nya skuldsättningen på en nivå som är ekonomiskt försvarbar och att man definierar lämpliga sanktioner i de fall man inte skulle respektera stabilitetskriterierna. Kommittén tror på förslaget att de länder som uppvisar alltför stora budgetunderskott måste sätta in medel utan ränta hos ECB, vilka de inte skulle få tillbaka förrän de sanerat sin budget. För att undvika att straffa länder som befinner sig i en kritisk budgetsituation bör de medel som deponerats inte räknas som en del av budgetunderskottet. Kommittén anser därför att en sådan stabilitetspakt borde medge stabiliserande insatser under recessioner. Det manöverutrymme som skulle ges för stabiliserande budgetpolitiska insatser bör uttryckligen begränsas till konjunkturnedgångens varaktighet.

5.1.6. En kompletterande frivillig överenskommelse mellan de deltagande länderna, där dessa skulle förbinda sig att föra en sund budgetpolitik, skulle ge viktiga fördelar. För det första skulle det öka allmänhetens förtroende för den monetära unionen, eftersom man med markant stärkta stabilitetskriterier skulle få en gemensam valuta som löpte mindre risk att bli en svag valuta. Vidare skulle frivilliga åtaganden inom budgetpolitiken minska allmänhetens farhågor om en ökad skattebörda. En stabilitetspakt skulle också stärka den politiska unionen eftersom man, liksom inom penningpolitiken, indirekt skulle flytta en del av det nationella ansvaret för budgetpolitiken till EU, utan att detta skulle innebära någon ökning av gemenskapens budget.

5.1.7. Kommittén uppmanar ansvariga EU-institutioner att vidta lämpliga åtgärder för en ekonomisk politik som leder till enhetlighet. Minskningen av en lånefinansierad offentlig efterfrågan leder till en lägre inflation. En förtroendepakt skulle också minska den offentliga sektorns tillflykt till kapitalmarknaderna. Detta skulle innebära lägre realräntor, vilket i sin tur skulle förbättra det privata investeringsklimatet och den privata konsumtionen varmed sysselsättningen skulle gynnas i slutändan.

5.2. ECB:s huvuduppgift - att skapa prisstabilitet - är dock inte oberoende av andra element som bidrar till den ekonomiska konvergensen, och som medlemsstaterna ansvarar för. Det är dessa som har kontrollen över de offentliga utgifterna, inte bara i fråga om investeringar, utan också i fråga om sociala åtgärder, hälso och sjukvård och pensioner. En minskad arbetslöshet borde vara en av deras huvudmålsättningar vid sidan av ett bibehållande av konkurrenskraften. Inflationen bör hållas under kontroll och om nödvändigt minskas. En budgetpolitik som är inriktad på en varaktig tillväxt utgör slutpunkten i hela systemet.

5.2.1. Allt detta leder till följande slutsats: Det vore omöjligt för ECB att föra en oberoende penningpolitik och skapa prisstabilitet utan stöd från medlemsstaternas ekonomiska och sociala politik. Ansvaret för den ekonomiska och sociala politiken vilar för övrigt på medlemsstaternas myndigheter, och de kommer att ställas inför situationer, som skiljer sig från land till land, och som kan kräva åtgärder som inte alltid stämmer överens med konvergensmålen.

5.3. Respekten för konvergenskriterierna - som innebär krav på en sund ekonomisk politik, oberoende av fördraget - blir därmed en uppgift av avgörande betydelse för varje medlemsstat liksom för gemenskapen i sin helhet. Om man accepterar denna princip är det uppenbart att det inte längre finns utrymme för någon rent "nationell" politik. Man måste tillämpa en ekonomisk politik som grundar sig på gemensamma riktlinjer som syftar till att skapa de förutsättningar som krävs för övergången till en gemensam valuta.

5.4. Europeiska centralbanken ansvarar enligt fördraget för den monetära stabiliteten. Fördraget preciserar dock inte vilken högsta inflationstakt man kan tolerera inom EU. Man har därför inget riktmärke för budget-, löne- och penningpolitiken, som skulle kunna tjäna som riktlinje för den ekonomiska politiken. De ekonomiska aktörernas prognoser är onödigt komplicerade.

5.4.1. Det tycks här vara lämpligt att formulera ett inflationsmål på medellång sikt och som skulle vara tvingande över en period på flera år. Risken för externa chocker - till exempel en höjning av priset på råolja - skulle kunna medföra en tillfällig höjning av inflationstakten och talar mot att man fastställer några årliga mål. Om den framtida centralbanken vore ålagd att klara av ett årligt mål, skulle penningpolitiken kunna drabbas av hårda återverkningar, vilket i sin tur skulle ge spridningseffekter och skapa starka spänningar på produktionsfaktors- och varumarknaderna.

5.4.2. Under senare år har många länder fastställt konkreta inflationsmål och deras erfarenheter har varit positiva. Man har generellt nått mycket goda resultat när det gäller att minska inflationstakten. Kommittén anser att det vore lämpligt att välja ett medellångt inflationsmål på 2 %. Detta skulle motsvara det mål som tillämpas av flera centralbanker, vilket redan i sig skulle ge marknaderna en signal om stabilitet.

5.5. Förutom frånvaron av ett konkret inflationsmål, preciseras i EG-fördraget inte heller vilken penningpolitisk strategi man skall tillämpa för att garantera ett stabilt penningvärde. Ett av Europeiska monetära institutets (EMI) huvuduppgifter under den andra etappen av EMU består i att utarbeta ett penningpolitiskt förslag. Detta skall vara klart före slutet av 1996, varför kommittén redan nu vill lägga fram sina synpunkter på detta område.

5.5.1. Det finns i princip två strategier för att bevara penningsvärdet. Man kan antingen använda sig av direkta penningpolitiska medel för att kontrollera det fastställda inflationsmålet (räntestyrning), eller så kan man styra den monetära basen (basstyrning). Det finns erfarenheter av bägge metoderna. Exempelvis tillämpar Bank of England räntestyrning, medan Bundesbank har valt att styra den monetära basen (penningmängden). Båda dessa metoder har både för- och nackdelar.

5.5.2. När det gäller direkt kontroll av inflationen måste man bevara penningvärdet genom att styra räntenivån på penningmarknaden. Det största problemet med denna metod är att man inte med någon säkerhet empiriskt kan fastställa vilken omfattning och varaktighet den räntepåverkande åtgärden skall ha. En "dålig" definition på styrräntor och tidsfaktorer riskerar därför att förstärka den konjunkturcykel man befinner sig i. Dessutom finns det en strukturell variation i orsakssambandet mellan räntenivå och inflationstakt. På kort sikt finns det ett motsatssamband mellan de två variablerna, medan man på lång sikt kan se ett positivt samband.

5.5.3. Huvudproblemet med att använda sig av basstyrning ligger i att det inte finns något tydligt positivt samband mellan penningutbud och prisökningstakt om inte efterfrågan på pengar är stabil. Undersökningar som genomförts på senare tid i USA visar att detta villkor inte längre uppfylls där på grund av alla nya instrument som används på finansmarknaden. Olika undersökningar i Tyskland leder tvärtom till slutsatsen att efterfrågan på pengar har förblivit konstant, till och med efter återföreningen.

5.5.4. Innan man fattar något beslut på Europanivå är det viktigt att man vet om den sammanlagda efterfrågan uppfyller stabilitetskriteriet. Ett stort antal undersökningar har ägnats åt denna fråga. De tillgängliga resultaten verkar visa att den totala efterfrågan på pengar är stabilare inom EMS-länderna än efterfrågan i de olika medlemsstaterna (). Man skulle därför kunna använda sig av basstyrning också inom unionen. Den största fördelen med detta förfarande är att man ger finansmarknaderna en central riktlinje för vad de kan förvänta sig. I själva verket skulle marknaden inte längre kunna urskilja de olika kriterier man använder för utformningen av penningpolitiken, om man för sina räntepolitiska beslut använde sig av en hel rad olika indikatorer ("looking at everything") för den framtida inflationsrisken, eftersom dessa indikatorer ofta utvecklar sig på ett motsägelsefullt sätt (tillväxt, förväntningar om handelns utveckling, ränteutvecklingskurvor, etc.). Den osäkerhet som detta förfarande medför skulle skapa en högre grad av instabilitet på finansmarknaden. Detta skulle i sin tur skapa ett osäkert investeringsklimat. Slutligen skulle tillämpningen av basstyrning i större omfattning bidra till att sprida intrycket att penningpolitiken enbart syftar till att skapa prisstabilitet. Låt oss här ännu en gång påminna om ECB:s skyldighet att stödja EU:s allmänna ekonomiska politik i enlighet med artikel 105.1, andra meningen.

5.5.5. Kommittén är dock medveten om att användandet av basstyrning också kan medföra problem. När det gäller innovationsförmågan i form av nya instrument på finansmarknaderna och de alltmer rörliga kapitalmarknaderna kan man inte utesluta att man misslyckas med att nå det fastställda målet beträffande penningmängden. Detta skulle då ställa Europeiska centralbanken inför allvarliga problem. Om ECB, för att upprätta sitt anseende, skulle fastställa ett alltför strikt mål för penningmängden, finns det en risk att tillväxten skulle hotas. Om banken förhöll sig passiv skulle marknaden kunna uppfatta detta som ett hot mot stabiliteten. För att undvika problem av denna typ, är det av högsta vikt att stabilisera penningefterfrågan inom hela Europeiska unionen - exempelvis genom en relativt låg monetär substitution - i förhållande till penningefterfrågan i enskilda regioner. När man väl uppfyllt detta villkor verkar det vara lämpligt att använda sig av basstyrning. Kommittén uppmanar därför EMI att intensifiera sina studier om hur stabil efterfrågan på pengar är i den framtida monetära unionen. Resultaten från dessa undersökningar skulle kunna tjäna som grund för utarbetandet av EMI:s penningpolitik.

5.6. Valutabytet måste i första hand genomföras med beaktande av principen om konkurrensneutralitet. Detta gäller inte bara när man formulerar målsättningar och strategier, utan också när man utformar de olika penningpolitiska instrumenten. Det innebär att alla kommersiella banker oavsett storlek måste få tillgång till ECB:s medel då centralbanken skall förse banksystemet med pengar. Att begränsa den framtida centralbankens aktiviteter till operationer på den fria marknaden skulle vara till nackdel för små banker. Ett av problemen ligger i att små banker utan stora finansiella aktiviteter, som tilldelas avsevärda summor, skulle få svårigheter att avsätta överskjutande medel. Detta problem skulle inte uppstå om det fanns möjligheter till återfinansiering genom så kallade "standing facilities". I detta fall bestämmer kreditinstitutet självt om och när man vill täcka sina behov genom centralbanken. Med tanke på att återfinansieringsinstrumentet inte kan användas utan kvotering till följd av målsättningen om en striktare kontroll av penningutbudet, är det av hänsyn till konkurrensneutraliteten lämpligt att se till att återfinansieringskostnaderna inte ligger alltför långt under marknadsräntan.

6. De medlemsstater som står utanför EMU: ekonomiska aspekter och penningpolitiskt samarbete

6.1. Införandet av den gemensamma valutan kommer att medföra att det bildas två grupper av länder inom EU: de länder som kan delta i EMU och övriga. Man vet ännu inte med visshet vilka länder som kommer att stå utanför EMU, och man vet inte om de två länder som beviljats undantagsbestämmelser (Danmark och Storbritannien) kommer att använda sig av dem eller ej. Det är dock intressant att titta närmare på vilken ställning dessa olika grupper av länder har och på vilken relation de har till varandra.

6.2. Fördelarna med den gemensamma valutan för deltagarländerna har i hög grad framhållits i rapporter och yttranden från kommissionen, rådet, Europaparlamentet och Ekonomiska och sociala kommittén, liksom i en mängd rapporter, tal och skrifter. Förutom hos motståndarna till den gemensamma valutan finns det en allmän enighet om följande faktorer:

- En i genomsnitt ökad prisstabilitet för alla EU:s medlemsländer.

- En allmän minskning av transaktionskostnaderna och kostnaderna för att gardera sig mot växelkursrisker.

- Bättre överblick över priserna i olika länder.

- Minskade förvaltningskostnader och kostnader för likvida medel för företagen (förutom etableringskostnader).

- Stimulering av tillväxten, konkurrenskraften och sysselsättningen.

- Möjligheter för euron att bli en reservvaluta.

6.2.1. Länderna som står utanför EMU kommer inte att få del av dessa fördelar och kommer att befinna sig i en mindre gynnsam position - risken att det skapas en A- och en B-grupp inom Europa är verklig. Att stå utanför EMU kan alltså vara en "övergående fas", för att använda kommissionens ord (). Ju kortare denna fas är desto mer kan konsekvenserna begränsas. Kommittén kan inte annat än instämma i detta påstående. Att varje medlemsstat som nyttjar undantagsbestämmelser behöver gå med i EMU så snabbt som möjligt kommer säkert att utgöra ett incitament till att sanera sin ekonomi. ESK vill dock varna för alltför optimistiska och förenklade resonemang då situationen i flera länder gör det omöjligt att förutspå grundläggande förbättringar på kort sikt. Saneringen av ekonomierna är emellertid ett objektivt behov som är oberoende av behovet att gå med i EMU.

6.3. Man har gjort framsteg med den inre marknaden, och EU:s institutioner har gjort det som stått i deras makt för att gynna tillväxten. Det återstår dock flera problem att lösa, till exempel sysselsättningen och förbättringen av konkurrenskraften. Europas nuvarande konjunktur och dess framtidsutsikter ger inte tillfälle till optimism beträffande ökningen av strukturfonderna och en fortsatt stödpolitik i allmänhet. Allt detta gör att den "solidaritet" som så ofta nämns inte kan förväntas ta sig uttryck i ytterligare subventioner - varje land måste ålägga sig en strängare disciplin och lita till sin egen förmåga i större utsträckning än förr i tiden.

6.4. EU:s utvidgning till länder som har begärt eller kommer att begära medlemskap, och varav några troligen inte genast kommer att kunna gå med i EMU, ställer oss inför ett nytt och allvarligt problem: de länder som nyttjar undantagsbestämmelser och som vid utvidgningen inte ännu gått med i EMU kommer tillsammans med de nya medlemsstaterna, som också har undantagsbestämmelser att följa, att bilda en viktig kärna av länder utanför EMU. Då rör det sig inte längre om en A- och en B-grupp, utan om två helt skilda grupper som har var sin definition av termen "Europa". En politisk risk följer alltså i spåren på den redan oroande ekonomiska risken.

6.5. Förutom nackdelarna finns det även vissa fördelar för de länder som står utanför EMU. De kan dra nytta av den ursprungliga ländergruppens erfarenheter. Även med de mest omsorgsfulla förberedelser kommer införandet av den nya valutan och genomförandet av en gemensam valutapolitik av den europeiska centralbanken inte att ske utan problem. Det kan till och med vara en fördel att ha mer tid på sig för att uppnå konvergenskriterierna. En alltför brysk övergång till Maastrichtkraven, som inte tar hänsyn till ett lands strukturella särdrag, riskerar att kraftigt minska efterfrågan, vilket får negativa återverkningar på arbetsmarknaden (). Sådana effekter verkar däremot mycket mindre sannolika om det sker en gradvis minskning av det strukturella budgetunderskottet. En stegvis minskning av dessa underskott och en motsvarande minskning av de offentliga underskotten skulle kunna minska riskpremien i form av lägre ränta. Dessutom gynnas den finansiella avkastningen av relativt dämpade inflationsförväntningar. Det ökade tillväxt som skulle bli resultatet av detta borde på medellång sikt gott och väl kompensera för den minskade efterfråga som omstruktureringen leder till. Slutligen kan de länder som står utanför EMU justera växelkurserna, vilket kan vara en fördel om produktiviteten utvecklas olika i olika länder.

6.6. Den särskilda situationen för de länder som står utanför EMU gör det nödvändigt att reglera de monetära relationerna mellan de två ländergrupperna. En eventuell överenskommelse måste utgå från tre grundläggande aspekter: att den inre marknaden även i fortsättningen fungerar väl, att man garanterar en så stor monetär stabilitet som möjligt samt att övergången till den gemensamma valutan underlättas på medellång sikt för de länder som ännu inte gått med i EMU.

6.7. Kommittén förespråkar i detta sammanhang ett valutasystem som i enlighet med EMS knyter länderna med undantagsbestämmelser till den gemensamma valutan. Det förutsätter att de icke-deltagande länderna tillämpar en sträng anti-inflationalistisk politik och en svångremsaktig budgetpolitik. Bara på detta villkor bör den framtida europeiska centralbanken ingripa på marknaden för att upprätthålla växelkurserna, om så krävs i samarbete med centralbankerna i länderna utanför EMU. Valutorna i länderna med undantagsbestämmelser kommer att tillåtas fluktuera gentemot den gemensamma valutan inom ett allt smalare band allteftersom länderna gör framsteg på konvergensfronten. För att sedan kunna ansluta sig till EMU skulle dessa länder tjäna på att uppfylla de växelkursvillkor som beskrivs i punkt 2.6.1. Intresset av ett sådant tillvägagångssätt beror enligt kommittén på att minskningen av fluktuationsbandets bredd gör det möjligt att på marknaden testa en valutas förmåga att ingå i EMU.

6.8. Denna metod är inte utan risker för den gemensamma valutan. Som visades i punkt 4.4 medför en stark gemensam valuta att man måste göra ingripanden på valutamarknaden för att stödja de svaga valutorna. Den ökade penningmängd som kan bli resultatet av detta och som koncentreras i EMU:s kärnländer medför en inflationsrisk. Därför måste varje överenskommelse mellan EMU och länderna som står utanför den omfatta en möjlighet att devalvera riktkursen.

7. Ekonomiska och monetära unionens konsekvenser för arbetsmarknaden

7.1. EMU-projektet kännetecknas av en övertygelse om att en sådan monetär union kommer att förstärka den europeiska inre marknaden. Med tanke på den relativt moderata tillväxt- och sysselsättningsutvecklingen under de senaste åren är det en mycket trolig framtidsbedömning. Den ökande strukturarbetslösheten är ett av de viktigaste sociala problemen för Europa. När det gäller sysselsättningens utveckling befinner sig EU sedan 1980 långt bakom jämförbara I-länder. Den genomsnittliga ökningen av sysselsättningen i Europa har under åren 1980-1994 varit ungefär 1,25 % mindre än den i USA och 0,85 % mindre än den i Japan, och skillnaden är på väg att öka. Den ihållande strukturella kris som Japan genomgår sedan 1990 medför dock att skillnaden minskat kraftigt. Den genomsnittliga arbetslösheten i EU var 11,5 % 1994, dvs. 5,4 procentenheter mer än i USA och 8,4 procentenheter mer än i Japan. Sysselsättningssituationen lovar dessutom ingen snabb bättring. Enligt en OECD-studie om arbetsmarknaden () är sysselsättningsökningen i Europa mindre än den i USA och i Japan, både inom den tjänstesektor som är nära knuten till produktionen och inom sektorn för högteknologiska produkter (datorer, rymdteknologi, genetik, ...). Med tanke på denna situation bör alla aktörer med politiskt och samhälleligt ansvar uppmärksamma den ökning av sysselsättningen som förverkligandet av den monetära unionen förväntas medföra.

7.2. Både kommissionens och den ovannämnda OECD-studien om arbetsmarknaden lägger skulden för den ökade arbetslösheten främst på den ökade skattebördan för arbetsinkomster och dämpningen av investeringarnas och innovationernas utveckling. Det negativa samband mellan lönekostnaderna och sysselsättningsutvecklingen som många gånger framhållits har inte bevisats empiriskt, men i en tid när kapitalets rörlighet ökar kan det inte uteslutas att lönekostnaderna blivit en allt viktigare bestämningsfaktor för den internationella konkurrensen, särskilt när de kraftigt förvärras av växelkursfluktuationer som i grunden är omotiverade. Däremot är det ingen tvekan om att endast en stark stimulering av investeringar och innovationer på medellång och lång sikt kan garantera en tillfredsställande utveckling av sysselsättningen. Tyvärr ökar bruttoinvesteringarna i industriutrustning inom EU mindre än likvärdiga konkurrenters investeringar på de internationella marknaderna. Denna ökning var 1980-1994 i genomsnitt 3,3 % i USA och 5,6 % i Japan, medan den nådde futtiga 2 % i EU. Europa riskerar att komma på efterkälken i framtiden när det gäller tillväxtutvecklingen i världen.

7.2.1. Lösningen på nuvarande tillväxtssvacka och stigande arbetslöshet ligger enligt ESK:s uppfattning inte i att skjuta upp den monetära unionen, utan i att man realiserar en politik som förenar förslagen om budgetdisciplin, ökat företagande och sysselsättningspolitik i vitboken "Tillväxt, konkurrenskraft, sysselsättning". EMU får inte kopplas loss från sitt sammanhang som ett rent gemenskapsprojekt för att stabilisera ekonomin. Det är lika viktigt att skapa varaktiga arbetstillfällen och bekämpa arbetslösheten som att skapa en stabilitetszon.

7.3. Inför de stora problem som EU:s arbetsmarknad lider av vill kommittén ännu en gång hänvisa till de riktlinjer om den strukturella reformen av arbetsmarknaderna som antogs av Europeiska rådet i Essen 1994:

- Förbättra arbetsutsikterna för arbetstagare genom främjande av investeringar i yrkesutbildningar.

- Öka tillväxtens sysselsättningsintensitet.

- Minska indirekta lönekostnader.

- Öka arbetsmarknadspolitikens effektivitet.

- Förstärka åtgärder till förmån för grupper som drabbats särskilt hårt av arbetslöshet.

7.3.1. Det slutliga uttalandet från toppmötet i Essen anmodade medlemsstaterna att presentera program för genomförandet av dessa åtgärder. Kommittén beklagar att få länder hittills följt denna uppmaning. Kommittén vill betona att EU bör vaka över att det genomförs sysselsättningsskapande åtgärder. I överensstämmelse med budgetpolitiken anser ESK att man bör anta en tilläggsklausul som gör att de medlemsstater som inte rättar sig efter de gemensamma arbetsmarknadsinitiativen måste betala en avgift som skall gå till sysselsättningen.

7.4. De lösningar som nämns i punkt 7.3 är ingen uttömmande uppräkning, det finns andra åtgärder som kan ske inom ramen för sysselsättningsinitiativ. Kommittén undrar till exempel om strukturella ändringar av skattesystemet skulle kunna bidra till målet att skapa full sysselsättning.

7.5. Införandet av en monetär union i Europa kommer också att förändra lönepolitiken. Kommittén betonar att den förhandlingsfrihet som med framgång nyttjats av arbetsgivare och arbetstagare i många av EU:s medlemsstater även i fortsättningen bör finnas kvar i det europeiska ekonomiska livet. Den monetära unionen medför en ökad integration av arbetsmarknader, vilket kräver att man godkänner de internationella lagarna om föreningsfrihet, eftersom dessa utgör grundläggande rättigheter.

7.6. Införandet av den gemensamma valutan innebär att de medlemsstater som deltar i EMU inte längre kan använda växelkursen för att anpassa sig till strukturella störningar och chocker utifrån. Att devalveringsmöjligheten tas bort kommer att leda till att man främst lägger strukturanpassningsbördan på lönerna och priserna. Det senaste exemplet i Europa är Finland. Efter att Östeuropa öppnats och Sovjetunionen ombildats till Oberoende staters samvälde (OSS) har Finlands export krympt med nära 20 %. Om den finländska marken sedan inte devalverats kraftigt hade den finländska exportindustrin knappast kunnat hantera denna konjunkturmässiga helomvändning.

7.6.1. Chocker utifrån kommer att få allvarliga konsekvenser för tillväxten och sysselsättningen på grund av man avlägsnat den internationella priskonkurrensen. Dessutom krävs det att arbetskraften rör sig mer inom och mellan medlemsstaterna. För att gynna denna rörlighet rekommenderar kommittén att man finansiellt stöder de åtgärder som skall underlätta arbete i en annan medlemsstat, exempelvis finansiellt stöd till språkkurser. Tidigare har dessutom företagens kompletteringsförsäkring för invaliditet och pension ofta hindrat en ökad rörlighet. Kommittén anser därför att det vore önskvärt att åtminstone delvis harmonisera såna pensionsavtal inom EU. Hur som helst får arbetskraftens rörlighet inte skapa strukturella störningar på arbetsmarknaden.

7.7. Inledningen på en ny epok i Europa ger tillfälle att omorganisera den ekonomiska politikens beslutsprocess. Kommittén vill särskilt delta mer direkt i utarbetandet av de allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken som varje år antas av ekofinrådet (ekonomi- och finansministrar). Detta vore önskvärt i syfte att inrätta ett framtida regelverk för löne- och avtalspolitiken. Tack vare de särskilda intressegrupper som är representerade inom ESK är kommittén övertygad om att den kan bidra till att förtydliga regelfrågorna i ett monetärt enat Europa. Kommittén upprepar därför formellt den begäran som man formulerade i sin rapport av den 26 april 1995 om regeringskonferensen 1996 och roll.

8. Åtgärder på informationsområdet

8.1. Den oro som framkallats av de praktiska aspekterna av övergången till den gemensamma valutan kan bara minskas av en perfekt genomförd informationskampanj som drar nytta av tidigare erfarenheter. Men i nuläget verkar bara ett fåtal medlemsstater ha avsatt budgetmedel för information om övergången till euron. Nyckelorden bör vara klarhet, öppenhet, psykologi och utbildning.

8.1.1. Från och med den 1 januari 2002 kommer euromynt och -sedlar att börja cirkulera parallellt med befintliga mynt och sedlar. Denna övergångsperiod kommer inte att överstiga 6 månader. För att underlätta övergången förefaller det vara avgörande att man informerar medborgarna innan detta sker.

8.2. Man måste dra lärdomar av tidigare erfarenheter.

8.2.1. Den franska erfarenheten av att gå över från den gamla francen (franc germinal) till den nya (franc Pinay) är i sig full av nyttiga lärdomar. Den 1 januari 1960 skedde övergången från den gamla francen till den nya, och 100 gamla franc var värda 1 ny. Trettiofem år efter denna övergång använder fortfarande många fransmän den gamla francen som måttstock, när det inte är media själva som gör det. Man måste konstatera att inga särskilda informationsåtgärder vidtogs under 1959 för att förbereda övergången. När övergången skedde år 1960 rekommenderades handlarna att ange priserna både i nya och gamla franc. Under 1961 blev det obligatoriskt att ange priset i nya franc medan kravet att ange priset i gamla franc försvann.

8.2.1.1. Man kan konstatera att befolkningen inte informerats inför denna förändring. Faktum är att ingen verklig informationskampanj verkar ha genomförts för att förbereda befolkningen. Före den 1 januari 1960 fanns föga information tillgänglig som kunde förklara förändringen och dess konsekvenser för konsumenterna. Det är sant att media vid denna tid var föga utvecklade och att bankerna, den offentliga förvaltningen och lärarna inte hade någon skyldighet att ge ett klart och tydligt meddelande till befolkningen före övergången från den gamla till den nya francen. Idag verkar det som om de enda åtgärder som vidtogs för att göra folk bekanta med denna övergång var mer för att uppmuntra en "mental lathet" än att effektivt föra ut information. Att det var enkelt att konvertera gamla franc till nya bidrog dessutom till att gynna denna mentala inställning. Det har faktiskt noterats att en konsument som ställs inför en komplicerad växelkurs snabbt skapar en egen värdeskala genom att hitta några referenspunkter i den nya valutan. I motsatt fall när växelkursen är enkel (stryk två nollor) gör inte konsumenten någon ansträngning att vänja sig vid det nya värdet, särskilt när det gäller stora summor som han inte är van att hantera.

8.2.1.2. På grund av att omräkningen från gamla till nya franc var lätt ansåg utan tvekan den franska regeringen att ytterligare informationsåtgärder efter övergången inte var nödvändiga. Idag verkar det som om åtföljande åtgärder ändå skulle ha varit nödvändiga eftersom denna lätthet att räkna om valutan fanns.

Visuell information

Reklamaffischer, skyltfönster, tidningar och broschyrer skulle ha kunnat vara effektiva stöd.

Radiomeddelanden

År 1960 var det få hushåll som hade TV, så radion hade varit det bästa mediet för att föra ut mer information om ändringen.

Information i skolorna

Lärarna hade kunnat göra barn och ungdomar medvetna om situationen och de hade på så sätt kunnat bidra till att sprida information till sin familj och omgivning, eftersom familjen på den tiden ofta var mer sammanhållen.

Information via ekonomiska mellanhänder

Arbetsgivare, banktjänstemän, offentliga myndigheter, etc., kunde ha uppmuntras mer att delta i informationsspridningen.

8.2.2. Den brittiska och irländska övergången till decimalsystemet var en helt annorlunda erfarenhet.

8.2.2.1. Det tog Storbritannien fem dagar att gå över till en valuta som var anpassad till decimalsystemet 1971. De två valutorna gällde bara lagligen samtidigt under fem dagar. Denna framgångsrika övergång var resultatet av betydande informations- och utbildningsåtgärder under fyra år.

8.2.2.2. I Irland genomfördes övergången till en "decimalvaluta" samtidigt som i Storbritannien och utgör ett exempel på en lyckad informationskampanj. En intensiv informationskampanj genomfördes för att säkerställa att allmänheten var väl förberedd på övergången.

8.2.2.3. I januari 1971 distribuerades en broschyr kallad "Allmänhetens guide till decimalvalutan" gratis till alla landets hushåll. Denna broschyr gav kortfattat grundläggande information för att klara av dagliga inköp i den nya decimalsystemsanpassade valutan. Den behandlade nya mynt, hur man skulle skriva och uttala belopp enligt det nya systemet, checkar, sedlar och dubbel prisangivelse. Broschyren inkluderade en kopia av priskonverteringstabeller för vanliga produkter. En informationskampanj riktad mot allmänheten använde press, radio och TV liksom bussar och affischtavlor över hela landet. Denna kampanj hade två huvudsyften: peka på behovet av att läsa "Allmänhetens guide till decimalsystemet" och ge folk mycket enkel information för att förbereda dem på förändringen.

8.2.2.4. Radio- och TV-programmen bestod av:

- ett antal debatter i radio och TV där en regeringsmedlem gav information och råd om olika aspekter av förändringen,

- en serie korta instruktionsprogram som producerades av RTE (Radio Telefis Eireann) och sändes i radio i januari 1971, och

- en serie om tre korta instruktionsprogram som producerades av RTE och sändes i TV. Denna TV-serie sändes igen vid flera tillfällen de tre sista veckorna före övergången till decimalvalutan.

8.2.2.5. Särskilda åtgärder för äldre människor och handikappade genomfördes. Olika medlemmar av kvinnoorganisationer, diskussionsklubbar, etc., informerades av regeringstjänstemän. Detta innebar att de i sin tur kunde ge grundläggande information om den förändring som skulle ske till sina föreningar och deras olika förgreningar över hela landet.

8.2.3. Med dessa två erfarenheter och analysen av dem i bakhuvudet bör man organisera en omfattande informationskampanj, som är anpassad till eurons särskilda situation, för att förvarna om förändringen. Mindre omfattande extraåtgärder bör komplettera kampanjen under en begränsad tid.

8.3. För att förändringen skall vara lyckad måste informationsåtgärderna koncentreras på medborgarna (banktjänstemän, förvaltningar, arbetsgivare, arbetstagare, konsumenter, lärare, familjer, etc.), växa i styrka och få "ringar-på-vattnet-effekten" att fungera mellan valutans olika användare.

8.3.1. Man bör genast klargöra de allmänna konsekvenserna av eurons införande. Först och främst måste man dämpa medborgarnas rädsla för att förlora sin nationalitet, för att deras stat ger upp sin suveränitet, för att arbetslösheten ökar och att priserna höjs, etc. Man bör sprida enkel och praktisk information, i motsats till den som spreds inför folkomröstningen om Maastrichtfördraget.

8.3.2. Undersökningar visar i allmänhet att medborgarna mestadels ser positivt på införandet av den gemensamma valutan, men att alla beklagar bristen på information. Av de rundabordssamtal som kommissionen organiserade den 22-24 januari 1996 följer att äldre människor, hemmafruar och "hemmavarande" personer är de grupper som kommer att vara svårast att övertyga om att övergången till euron är både viktig och nödvändig. Dessa personer använder valutan som ett betalningssätt, men har mycket sällan tillfälle att växla pengar, i motsats till exempelvis vissa yrkesverksamma grupper. Allt beror alltså på i hur hög grad var och en är involverad i det finansiella kretsloppet.

8.3.3. Medborgarnas förmåga att snabbt anpassa sig till det nya systemet beror på hur lätt man kan göra den matematiska beräkningen för att gå från landets valuta till euron. Exempelvis kräver en övergång från franska franc till euro att man delar beloppet med ungefär 7, vilket är ungefär det som krävs för att gå från belgiska franc till franska franc. De fransmän som levt ett flertal år i Belgien har dock erfarit att de fortsätter att konvertera priser till den valuta de växte upp med. Av detta kan man dra slutsatsen att omvandlingen av franska franc till euro troligtvis förblir en enkel beräkning som riskerar att ställas inför problemet med mental lathet som togs upp tidigare. Konverteringssättet kommer att vara olika för varje land och kan vara mer eller mindre komplicerat.

8.4. Tillvägagångssättet skiljer sig åt beroende på hur regelbundet man köper en produkt. Man kan urskilja tre typer av inköp: mycket regelbundna inköp i det dagliga livet (livsmedel, tidningar, bensin, etc.), extraordinära inköp (bil, hus, etc.) och "mellanliggande" inköp (kläder, möbler, vitvaror, etc.).

8.4.1. Övergången till euron bör inte medföra några större svårigheter för de dagliga och de extraordinära inköpen. När det gäller de dagliga inköpen kommer hemmafruns vana att ofta köpa samma produkter att göra det lättare för henne att snabbt anpassa sig till den nya värdeskalan, eftersom hon inte måste ändra sina konsumtionsvanor.

8.4.2. De extraordinära inköpen sker så sällan att konsumenten inte har någon vana eller några referensramar att falla tillbaka på när han undersöker marknaden för detta inköp. I detta avseende kommer därför inte ett byte av valuta att vara så dramatiskt. Konsumenten kommer bara att välja en produkt på grundval av den studie han gjort vid det tillfället, och alltså i den valuta som är laglig när köpet genomförs.

8.4.3. När det gäller "mellanliggande" inköp har konsumenten däremot en mycket större tendens att göra en omräkning för att hitta en värdeskala och en konsumtionserfarenhet, för att lättare kunna jämföra priserna och utnyttja konkurrensen.

8.4.4. När man informerar om övergången till euron måste man särskilt ta hänsyn till ovannämnda aspekt. Eftersom de "mellanliggande" inköpen sker oregelbundet bör men kompensera för detta genom att markera priserna på ett tydligare sätt. På så sätt kommer konsumenten bli van vid den nya valutan genom medvetenhet om produkternas priser och inte genom verkliga inköp. I alla ovanstående fall bör man genomföra kontroller för att undvika dolda prisökningar, eftersom konkurrens kanske inte är tillräckligt för att undvika dem.

8.5. För att vara effektiva måste de förberedande åtgärderna på lång sikt börja nu eller senast år 2000. Valet av detta datum är psykologiskt viktigt - en ny valuta för det nya årtusendet. För att passa in i den tidsplan som beskrivs i fördraget bör dessa informationsåtgärder påbörjas i stor skala ett år efter att den monetära unionen lanserats (införande av euron, oåterkallelig fixering av växelkurserna) den 1 januari 1999.

8.5.1. Detta skulle ge banker och förvaltningar den tid som krävs för att anpassa sin verksamhet till den nya valutan. De extra kostnader som informationsskyldigheten medför borde kunna vara finansiellt acceptabla.

8.5.2. De förberedande åtgärderna bör slutföras den 31 december 2001, dagen innan euron börjar cirkulera, för att lämna plats åt åtföljande åtgärder.

Tidsschema för informationskampanjen

>Start Grafik>

>Slut Grafik>

8.5.3. Denna förberedande information rör både "mellanleden" och vissa scenarion som man bör planera inför.

8.6. Förberedelser genom mellanhänder

8.6.1. Informationskampanjen bör skötas av lokal personal som är utplacerad för att hantera de ekonomiska aktörerna och medborgarna, och informationen måste vara anpassad till användarnas skilda behov (konsumenter, skattebetalare, löntagare, arbetslösa, väljare, småföretagare, handelsmän, etc.). Dessa "mellanhänder" bör inte kontaktas var för sig, utan man bör utnyttja de befintliga relationerna mellan dem maximalt för att mångdubbla informationskampanjens effekter genom att nyttja det som skulle kunna kallas "ringar-på-vattnet-effekten".

8.6.2. Den innebär att exempelvis förvaltningen informerar banktjänstemannen, som informerar sin kund, som informerar släkt och vänner, osv.

a) Förvaltningarna

All information och alla formulär som skickas ut av nationella förvaltningar, och som innehåller siffervärden, bör uppmärksamma läsaren på övergången. Termen "förvaltning" måste omfatta socialförsäkringsenheter (som medborgarna ofta ställer frågor till), posten, skattemyndigheter, polisen, rättsinstanser, handelskamrar samt lokala och regionala myndigheter.

b) Arbetsgivare och arbetstagare

Varje företag måste sörja för att dess personal utbildas, dels på egen bekostnad och dels med externt finansiellt stöd från staten eller EU. Fackföreningarna kan genomföra betydande informationskampanjer genom sina utbildningsprogram.

c) Detaljhandelspersonal

Denna grupp bör ägnas särskild uppmärksamhet. Kunder frågar ofta kassörskor om varors pris. Därför är det viktigt att dessa intensivutbildas före övergången.

d) Banktjänstemän

Kreditinstitutens personal måste få mer djupgående information eftersom de måste förstå övergångens mekanismer, både för att kunna utöva sitt yrke och framför allt för att kunna förklara processen för sina kunder.

e) Lärare

Man måste göra speciella insatser i skolor, i synnerhet för de yngsta, som ännu inte själva hanterar pengar och för vilka euron kommer att vara den riktiga och första nationella valutan. För de äldre bör läraren förändra övningarna och ha mer avancerade exempel. Räkneövningar som syftar till att beräkna hushållsutgifterna bör göras i euro.

En informationskampanj i skolor, från lågstadiet till högstadiet och gymnasiet, bör genomföras med hjälp av gemenskapsstöd (exempelvis LEONARDO-programmet). Ett sådant stöd skulle också kunna uppmuntra skolorna att utnyttja enbart euron för interna transaktioner som fotokopiering, skolmaterial, inköp av mat, skolresor eller studiebesök. Samma gemenskapsstöd skulle kunna underlätta införandet av ett europeiskt pris för bästa förslag för information om införandet av euron. Bara skolor skulle få delta och den vinnande skolan skulle få ett pris.

f) Konsumentorganisationer

Dessa organisationer skulle kunna vara en effektiv länk mellan myndigheter och konsumenter för att sprida enkel och lättfattlig information. Ju närmare och ju mer anpassad informationen är till konsumentens vardagsliv, desto mer delaktig kommer han att känna sig. Frågan bör diskuteras regelbundet i alla konsumentpublikationer och TV-sändningar.

g) Resebyråer

Med hänsyn till att införandet av euron kommer att göra valutaväxling onödig mellan de länder som inför den gemensamma valutan, skulle det vara lämpligt om resebyråer presenterade fördelarna i vardagslivet med införandet av euron för sina kunder.

h) Media

Jacques Delors, kommissionens tidigare ordförande, ansåg vid den franska folkomröstningen om Europeiska unionen, att ansvaret för information om och marknadsföring av det nya fördraget inte var gemenskapens ansvar. Maastrichtfördragets belackare anförde då genast, ofta felaktiga, argument för att misskreditera kommissionens arbete inom detta område.

Man måste också här lära av tidigare erfarenheter. Det är viktigt att kommissionen satsar på dialog och information inför övergången till euron, även om denna dialog bäst sker så nära medborgaren som möjligt. Dessa åtgärder kan ta olika former: meddelanden, tvingande lagstiftning för medlemsstaterna, riktade finansieringsprogram osv. Kommissionens ingripande beror inte på att medlemsstaterna har smitit undan ansvaret i denna fråga, utan på att endast kommissionen kan står för den nödvändiga koordinationen.

För att övergången till euron skall lyckas krävs en dialog mellan medlemsländerna. Man måste ha identisk och samtidig information om införandet av valutan i de länder som deltar, men också till dem som står utanför.

Kommissionen bör också ha riktad information till media. En åtgärd som kommissionen föreslagit för nationell nivå skulle kunna utnyttjas för att anmoda pressen att ha en nedräkning fram till övergången. En annan åtgärd skulle kunna riktas till producenter av underhållningsprogram för att de skall ange prissumman i euro.

Program som TV-shop bör i början ange priset i båda valutor, för att efter en kort tid ange det endast i euro.

Reklammakare bör uppmuntras att i reklam (TV, radio, tidningar, på annonspelare) ange priset i euro.

8.6.3. Ekonomiska och sociala kommittén skulle kunna sprida det program som kommissionen just lagt fram för att marknadsföra införandet av euron.

8.7. Förberedelser genom dubbel prismärkning

8.7.1. Dubbel prismärkning, som är ett sätt att göra konsumenterna bekanta med euron, kan ha en pedagogisk funktion. Åtgärden bör utformas med hänsyn till de nationella marknadernas specifika karaktär och därmed tillämpas på nationell nivå i enlighet med subsidiaritetsprincipen. Dubbel prismärkning bör användas för alla vardagliga transaktioner.

8.7.2. Vid den dubbla prismärkningen skall priset anges i nationell valuta och priset i euro anges bredvid. Denna åtgärd får till följd att det måste finnas fyra belopp på varje prislapp. 1997 träder ett direktiv i kraft som säger att styckepris och jämförpris skall anges. Detta ger upphov till problem med tydlighet och genomförande.

8.7.2.1. Erfarenheter av det franska systemet, som varit i kraft sedan den 1 september 1985, och som säger att styckepris och jämförpris måste anges på färdigförpackade produkter i affärer som är mer än 120 m² stora, visar att de franska konsumenterna utan svårighet klarar av att tyda de båda priserna. Att det på en prislapp anges flera priser verkar inte störa konsumenterna, i synnerhet som den dubbla prismärkningen bara skall gälla i två och ett halvt år.

8.7.2.2. Personal måste utbildas och kassaapparater måste ändras. Som redan nämnts måste kassörerna i förväg få information för att kunna svara på de frågor som kommer att ställas av kunderna. Kassa-apparaterna måste ändras för att kunna ge kvitton som anger åtminstone totalsumman i båda valutor. För att undvika att kassorna måste göras om flera gånger, kan man tänka sig att kassakvittot ger priset på varje artikel i den nationella valutan och i euro, men att totalsumman anges i båda valutorna. Fram till den 1 januari 2002, då eurosedlar börjar cirkulera, kommer konsumenterna i praktiken att betala med sedlar i den nationella valutan för priser som anges i euro. Vid slutet av perioden med dubbel prismärkning, den 30 juni 2002, behöver kassorna sålunda inte ändras ytterligare en gång, det räcker med att funktionen för att ange beloppen i den nationella valutan tas bort, vilket är en fördel med denna metod.

8.7.3. För att konsumenterna skall lära sig priserna omvandlade till euro, är det viktigt att de ser sambandet mellan inkomster och utgifter. Köpkraften ändras inte genom övergången till euro, men det är viktigt att påpeka detta. En bindande överenskommelse på gemenskapsnivå måste träffas för att se till att man på lönebesked anger lönen i euro och i den nationella valutan från det att den dubbla prismärkningen införs.

8.7.4. Man måste ha dubbel information för banktjänsterna:

- Kontoutdragen måste visa insättningar och uttag i båda valutor.

- Checkhäften vars checkar fortfarande anges i den nationella valutan skulle kunna ha en omräkningstabell på baksidan.

- Lånehandlingar måste ange beloppen i båda valutor.

- På värdepapper måste beloppen anges i båda valutor.

- Uttagsautomater måste byggas om så att uttagskvitton anger beloppen i båda valutor.

8.7.5. Från och med den 1 september 2002 måste uttagsautomaterna vara ombyggda till att bara ge ut euro, och uttagskvittot måste ange motsvarande belopp i den nationella valutan till och med den 30 juni 2002. De konsumenter som önskar sedlar i den nationella valutan måste gå in till banken.

From den 1 september 2002 kan sedelautomaterna inte längre lämna ut andra kvitton än sådana som anger uttaget belopp i euro.

8.7.6. Dubbel prismärkning i alla förvaltningshandlingar. Med ordet "förvaltning" bör man avse det man tidigare avsett med ordet - det bör alltså förstås i en mycket bred bemärkelse. Dessutom måste man på alla handlingar från skattemyndigheter (deklarationer, skattestämplar, böter etc.) och socialförvaltningar ange motvärde i euro.

8.7.7. Konsekvenserna som uppstår vid genomförandet av dubbel prismärkning är av två slag: tekniska och ekonomiska.

8.7.7.1. Allra först kräver dubbel prismärkning en ombyggnad av ett stort antal apparater: kassa-apparater, sedelautomater etc. För att utföra detta måste ny mjukvara utvecklas. Med hänsyn till den snabba utvecklingen av mjukvaror kommer dock den mjukvara som planeras 1996 att vara mer eller mindre föråldrad 2002. Följaktligen bör man överväga och fastställa lämplig tidpunkt för att installera ny mjukvara som anpassats till den nya information och de nya krav som introduktionen av euron medfört.

8.7.7.2. Kostnaderna som uppstår vid genomförandet av dubbel prismärkning får inte ignoreras. Det rör sig om inköp och utveckling av mjukvara, personalutbildning och förluster p.g.a. omräkningsmisstag (decimalproblem). För att stimulera de ekonomiska aktörerna att vidta nödvändiga åtgärder för dubbel prismärkning, skulle statsmakterna kunna genomföra skattelättnader och -avdrag för de tekniska investeringar som är nödvändiga för övergången. En övervältring av övergångskostnaderna på konsumenterna måste begränsas i möjligaste mån.

8.8. De förberedande åtgärderna, som satts in tidigare, kommer efter den 1 januari 2002, dvs. dagen för övergången, att ersättas med åtföljande kortsiktiga åtgärder under maximalt 6 månader.

8.8.1. Dessa åtföljande åtgärder sammanfaller således med att man reellt släpper ut euro i omlopp den 1 januari 2002 och drar in de nationella valutorna senast den 1 juli samma år. Den huvudsakliga förändring som sker under denna period består i att den dubbla prismärkningen kastas om. Under den förberedande perioden kompletterar beloppet uttryckt i euro, priset i den inhemska valutan. I samband med de åtföljande åtgärderna kommer priset först att anges i euro och sedan i den nationella valutan som en vägledande information. När de åtföljande åtgärderna träder i kraft skall de ersätta de förberedande åtgärderna.

8.8.2. Från den 1 januari 2002 måste lönerna utbetalas i Euro, medan lönebeskeden anger, som en vägledande information, lönesumman i den inhemska valutan. Spelvinster måste uteslutande utbetalas i euro.

8.8.3. Vad beträffar banktjänster kommer sedelautomaterna inte att medge annat än uttag av euro. Checkhäftena bör utställas i euro, men principen med en konverteringstabell för avrundade belopp på checkens baksida kan behållas.

9. Sammanfattning

9.1. Kommittén välkomnar den Ekonomiska och monetära unionen som ett väsentligt bidrag till byggandet av ett Europa som är närmare sina medborgare, mer respekterat på det internationella planet och bättre rustat för att kunna skapa arbetstillfällen och välstånd på sitt territorium.

9.2. För att främja öppenhet vid konvergenskontrollen måste konvergenskriterierna tillämpas otvetydigt.

9.3. Rådet kommer i sista hand att göra en politisk utvärdering av medlemsstaternas prestationer för att avgöra om de får ingå i EMU:s tredje etapp. Blir antalet länder lågt motiverar detta inte de höga kostnader som är förknippade med införandet av den nya valutan.

9.4. För de länder som redan uppfyller fyra av de fem konvergenskriterierna, rekommenderar kommittén en ny granskning av deras situation med hjälp av reella konvergenskriterier.

9.5. Man måste fastställa växelkurserna för övergången till valutaunionen så att det inte uppstår någon varaktig obalans p.g.a. spekulationer under övergången till valutaunionen.

9.6. Det är i princip kontraproduktivt att tro att man kan använda ekonomiska sanktioner mot brott mot konvergenskriterierna när de beror på omständigheter som står utom regeringarnas kontroll.

9.7. Vad gäller länder som står utanför EMU vill kommittén peka på de negativa effekter för Europa det skulle medföra om de under lång tid står utanför ur valutaunionen, i synnerhet med tanke på utvidgningen av EU.

9.8. Kommittén rekommenderar att man meddelar ett inflationsmål för EMU-området. ECBS:s penningpolitik borde i huvudsak grunda sig på ett "mellanliggande monetärt mål". För att nå en större effektivitet i kontrollen av valutamarknaden, förespråkar kommittén införandet av en minimireserv för kommersiella banker med en ränta i närheten av marknadens.

9.9. Kommittén begär med eftertryck att valutarelationerna skall regleras mellan de länder som bildar kärnan för övergången till den tredje etappen i valutaunionen och de övriga EU-länderna. Detta dels för att garantera att den inre marknaden fungerar väl, dels för att garantera en hög stabilitet i växelkurserna mellan den gemensamma valutan och de nationella valutorna, och slutligen för att göra det enklare för länderna utanför EMU att i sinom tid övergå till den gemensamma valutan.

9.10. Kommittén stöder i detta sammanhang inrättandet av en växelkursmekanism med EMS som förebild. Inom ramen för denna skulle den gemensamma valutan kunna fungera som en fixpunkt.

9.11. Med hänsyn till den ökade strukturella arbetslösheten, kräver kommittén att målet med full sysselsättning får en större plats i den europeiska ekonomiska politiken.

9.12. Kommittén påminner medlemsstaternas regeringar om de riktlinjer för en strukturell reform av arbetsmarknaderna som antogs vid toppmötet i Essen. Kommittén beklagar att få länder hittills har presenterat program för hur de skall genomföra dessa åtgärder.

9.13. Kommittén understryker att förhandlingssjälvständigheten mellan arbetsgivare och anställda, som fungerar väl i flera av EU:s medlemsstater, måste kvarstå som ett oantastligt element i Europas ekonomiska liv.

9.14. Vid införandet av euron behövs ett visst antal åtföljande åtgärder för att förbereda de som är yrkesverksamma i branschen och allmänheten. Efter det reella införandet av euron måste de förberedande åtgärderna, liksom de åtföljande åtgärderna, vara anpassade till mottagarnas behov. Kommittén anser att man måste dra nytta av erfarenheterna från Frankrike (nyfrancen) och från Storbritannien och Irland (övergången till decimalsystemet) för att i god tid förbereda medborgarna.

9.15. För att åstadkomma bästa möjliga övergång måste man först genomföra informationskampanjer. En särskild roll kan spelas av förvaltningarna, arbetsgivarna och de anställda, butikspersonal, bankmän, konsumentföreningar och av ... Ekonomiska och sociala kommittén. Medierna har en ytterst viktig funktion och de bör uppmanas att arrangera en nedräkning till hjälp för den breda allmänheten.

9.16. Dubbel angivelse av löner och skattesammanställningar (inhemsk valuta/euro fram till den 1 januari 2002 och euro/inhemsk valuta efter detta datum) - med beaktande av de nationella marknadernas specifika egenskaper - skulle vara till hjälp för konsumenterna så att förvirring undviks.

Bryssel den 26 september 1996.

Ekonomiska och sociala kommitténs ordförande

Carlos FERRER

() EGT nr C 18, 22. 1. 1996.

() Dok. KOM(95) 333 slutlig, 31. 5. 1995.

() Dok. KOM(95) 503 slutlig, 31. 10. 1995.

() Se M. Falk och N. Funke: The Stability of Money Demand in Germany and the EMS: Impact of German Unification, Weltwirtschafliches Archiv 131 (3), sid 470-488.

() Se Deutsche Bundesbank, Devisenkursstatistik, maj 1995, Statistisches Beiheft zum Monatsbericht 5, sid 84.

() Se M. Falk och N. Funke, fotnot 1, s. 74, och J.J.M. Kremers och P.D. Lane, "Economic and Monetary Integration and the Demand for Money in the EMS", IMF Staff Papers 37, sid 777 till 805.

() Kommissionens delrapport till Europeiska rådet om växelförhållanden mellan de medlemsstater som deltar i den tredje etappen av EMU och övriga medlemsstater, 28 november 1995.

() En studie från National Institute for Economic and Social Research visar att alla budgetunderskott inom EU kommer att ligga på de 3 % som Maastrichtfördraget kräver före 1999. Resultatet av detta kan bli en tillfällig förlust av ungefär en halv miljon arbetstillfällen, och om medlemsstaterna uppfyller skuldsättningskriterierna före år 2002 skulle detta kunna leda till att ytterligare en miljon arbetstillfällen försvinner. Med en förlust av 450 000 arbetstillfällen skulle Grekland drabbas hårdast. Jfr Barell, J. Morgan och N. Pain: The Employment Effects of the Maastricht Fiscal Criteria. National Institute for Economic and Social Research, Discussion Paper 81.

() Jfr OECD: The OECD Jobs Study. Facts, Analysis, Strategies. Paris 1994, sid 19 ff.

BILAGA till Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande

Följande ledamöter, närvarande eller representerade, röstade för yttrandet:

BAEZA SANJUAN, BAGLIANO, BARROW, BASTIAN, BELABED, BENTO GONÇALVES, BERNABEI, BETELU BAZO, de BIGAULT du GRANRUT, BLESER, BØGH, BOISSERÉE, BOUSSAT, BREDIMA-SAVOPOULOU, BRIESCH, BUNDGAARD, BURANI, van den BURG, BURKHARD, BYRNE, Vasco CAL, CARROZZA, CASSINA, CAVALEIRO BRANDÃO, CHEVALIER, CHRISTIE, COLOMBO, DANTIN, von der DECKEN, DELAPINA, de NORRE, van DIJK, DRIJFHOUT-ZWEIJTZER, ENGELEN-KEFER, FERNÁNDEZ, FOLIAS, FORGAS I CABRERA, FRERICHS, GAFO-FERNÁNDEZ, GAUDER, GEUENICH, GIACOMELLI, GIESECKE, GIRON, GOTTERO, GRUSELIN, HAMRO-DROTZ, HAUSMANN, JENKINS, KALLIO, KANNISTO, KAZAZIS, KIELMAN, KIENLE, KONITZER, KONTIO, KORYFIDIS, KRITZ, LAUR, LEHNHOFF, LEMMETTY, LERIOS, LINSSEN, LIVERANI, LÖW, MADDOCKS, MALOSSE, MARGALEF i MASIÀ, MASUCCI, MATTEOLI, MAYAYO BELLO, MEGHEN, MENGOZZI, MERTEN, MORELAND, MUÑIZ GUARDADO, NIELSEN B., NIELSEN L., NILSSON, OLSSON, OSENAT, PANERO FLOREZ, PAPAMICHAIL, PARDON, PELLARINI, PETERSEN, PIETTE, POMPEN, QUEVEDO ROJO, RAMAEKERS, REGALDO, REGNELL, REUNA, RODRÍGUEZ DE AZERO, RODRÍGUEZ GARCÍA CARO, ROSSITO, RUPP, SARALEHTO, SCHMITZ, von SCHWERIN, SEPI, SIGMUND, SIRKEINEN, SKLAVOUNOS, SKOUBY, SOLARI, STECHER NAVARRA, STOKKERS, STRASSER, STRÖM, STÖLLENBERGER, TWIST, TÜCHLER, VERHAEGHE, VEVER, VINAY, VOGLER, WHITWORTH, ZÖHRER.

Följande ledamöter, närvarande eller representerade, röstade emot yttrandet:

ASPINALL, BEALE, BROOKES, ETTY, LITTLE, MORGAN, PELLETIER, WALKER.

Följande ledamöter, närvarande eller representerade, lade ner sina röster:

BORDES-PAGES, CHAGAS, KARGAARD, LEVITT, LYONS, LÖNNBERG, MOBBS, NYBERG, OLAUSON, PÉ, WESTERLUND.