EUROPEISKA KOMMISSIONEN Bryssel den 18.11.2020 COM(2020) 744 final UTKAST TILL GEMENSAM SYSSELSÄTTNINGSRAPPORT

FRÅN KOMMISSIONEN OCH RÅDET





INNEHÅLLSFÖRTECKNING FÖRORD HUVUDPUNKTER 1. ÖVERBLICK ÖVER UTVECKLINGSTENDENSER OCH UTMANINGAR PÅ ARBETSMARKNADEN OCH DET SOCIALA OMRÅDET I EUROPEISKA UNIONEN 1.1 Utvecklingen på arbetsmarknaden 1.2 Den sociala situationen 2. EXEMPEL FRÅN DEN SOCIALA RESULTATTAVLAN 2.1 Resultattavlan i korthet 2.2 Exempel från den sociala resultattavlan 3. SYSSELSÄTTNINGSPOLITISKA OCH SOCIALA REFORMER – MEDLEMSLÄNDERNAS ÅTGÄRDER OCH RESULTAT 3.1 Riktlinje 5: Stimulera efterfrågan på arbetskraft 3.1.1 Nyckelindikatorer 3.1.2 Åtgärder som vidtagits av medlemsländerna 3.2 Riktlinje 6: Öka arbetskraftsutbudet och förbättra tillgången till sysselsättning samt öka arbetskraftens färdigheter och kompetens 3.2.1 Nyckelindikatorer 3.2.2 Åtgärder som vidtagits av medlemsländerna 3.3 Riktlinje 7: Förbättra arbetsmarknadens funktion och göra den sociala dialogen mer ändamålsenlig 3.3.1 Nyckelindikatorer

3.3.2 Åtgärder som vidtagits av medlemsländerna 3.4 Riktlinje 8: Främja lika möjligheter för alla, främja social inkludering och bekämpa fattigdom 3.4.1 Nyckelindikatorer 3.4.2 Åtgärder som vidtagits av medlemsländerna



FÖRORD Europeiska kommissionens och rådets gemensamma sysselsättningsrapport utarbetas i enlighet med artikel 148 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt. Europeiska kommissionens förslag till denna rapport är en del av höstpaketet. Sysselsättningsrapporten innehåller en årlig översikt över de viktigaste utvecklingstendenserna när det gäller sysselsättningen och den sociala situationen i EU samt över de reformer som medlemsländerna gjort i enlighet med riktlinjerna för deras sysselsättningspolitik. Det finns ett avsnitt för varje riktlinje: stimulera efterfrågan på arbetskraft (riktlinje 5), öka arbetskraftsutbudet och förbättra tillgången till sysselsättning, färdigheter och kompetens (riktlinje 6), förbättra arbetsmarknadens funktion och göra den sociala dialogen mer ändamålsenlig (riktlinje 7) samt främja lika möjligheter för alla, främja social inkludering och bekämpa fattigdom (riktlinje 8). Sysselsättningsrapporten innehåller dessutom en analys av medlemsländernas resultat i förhållande till den sociala resultattavla som infördes i samband med den europeiska pelaren för sociala rättigheter. Pelaren tillkännagavs gemensamt av Europaparlamentet, rådet och kommissionen den 17 november 2017. I den fastställs principer och rättigheter på tre områden: i) lika möjligheter och tillgång till arbetsmarknaden, ii) rättvisa arbetsvillkor samt iii) socialt skydd och social delaktighet. Övervakningen av resultaten på dessa områden underbyggs av en detaljerad analys av den sociala resultattavlan. Den gemensamma sysselsättningsrapporten har följande struktur: Kapitel 1 beskriver utvecklingen för arbetsmarknaden och den sociala situationen i EU. Kapitel 2 beskriver de viktigaste resultaten från analysen av den sociala resultattavlan som är sammankopplad med den sociala pelaren. Kapitel 3 innehåller en detaljerad beskrivning av nyckelindikatorer (bland annat från den sociala resultattavlan) och behandlar medlemsländernas resultat och problem samt den politik de fört enligt riktlinjerna för sysselsättningspolitiken.

HUVUDPUNKTER Innan EU drabbades av covid-19-krisen hade sysselsättningen i unionen ökat stadigt, en tillväxt som dock hade börjat avmattas. Den positiva utvecklingen på arbetsmarknaden startade 2013 och förbättrades ytterligare under 2019 då den i slutet av året nådde en rekordnivå. De reformåtgärder som genomfördes av EU-länderna efter finanskrisen bidrog till denna sysselsättningsskapande tillväxt, även om vissa problem kvarstod i en del medlemsländer och regioner, bland annat när det gällde att främja utsatta gruppers deltagande på arbetsmarknaden. Covid-19-pandemin vände på denna tendens, och ändrade plötsligt vårt sätt att leva och arbeta. Pandemin har skördat många liv och har orsakat en ekonomisk chock av aldrig tidigare skådat slag. EU:s och medlemsländernas myndigheter vidtog snabbt åtgärder. Att skydda befolkningens liv och levebröd var den främsta politiska prioriteringen. Medlemsländerna stödde i synnerhet de hårdast drabbade grupperna och sektorerna. Genomförandet av dessa åtgärder har, så här långt, hjälpt EU att undvika massarbetslöshet och sociala kriser. Dock är osäkerheten fortfarande stor. Ingen vet hur länge pandemin kommer att vara, när en hållbar ekonomisk återhämning kan ske, och vilka konsekvenserna blir för de mest sårbara. Situationen skiljer sig åt mellan länderna, bland annat beroende på arvet från det förflutna. Medlemsländer som redan före pandemin drogs med allvarliga socioekonomiska problem är nu ännu mer utsatta. Genomförandet av den europeiska pelaren för sociala rättigheter är avgörande för att säkerställa en rättvis och inkluderande återhämtning. Utformningen av politiska åtgärder till stöd för arbetstagare och hushåll måste styras av den sociala pelarens principer inom de tre dimensionerna ”lika rättigheter och tillgång till arbetsmarknaden”, ”rättvisa arbetsvillkor och socialt skydd” samt ”hälsa och inkludering”. I kampen mot pandemins effekter liksom i arbetet för att åstadkomma en återhämtning, är det viktigt att främja social resiliens och uppåtgående konvergens, och att sätta människor i centrum. De riktlinjer för sysselsättning som nyligen antogs innehåller särskild vägledning för att minska covid-19-krisens effekter på sysselsättningen och den sociala situationen och stöder medlemsländernas insatser för att modernisera arbetsmarknadens institutioner, utbildningsväsendet, sociala skyddsnät och hälso- och sjukvårdssystemen, för att göra dem rättvisare och mer inkluderande. Riktlinjerna innehåller också nya element som återspeglar unionens prioriteringar, särskilt vad gäller social rättvisa i samband med den gröna och den digitala omställningen. Att förvandla klimathotet och miljöproblemen till möjligheter och göra omställningen rättvis och inkluderande för alla är viktiga mål för den europeiska gröna given. EU reagerade snabbt och kraftfullt på krisen. Medlemsländerna fick ekonomiskt stöd på en aldrig tidigare skådad nivå för att lindra krisens ekonomiska, sociala och hälsorelaterade effekter och stärka återhämtningen, bland annat genom det nya SURE-instrumentet, instrumentet för krisstöd och den ökade flexibiliteten i utnyttjandet av de sammanhållningspolitiska fonderna inom investeringsinitiativet mot effekter av coronaviruset. Dessutom kommer faciliteten för återhämtning och resiliens – som är en central del av Next Generation EU – att förmedla ekonomiskt stöd i stor skala till reformer och investeringar som syftar till att skapa nya arbetstillfällen och göra EU:s ekonomier, samhällen och hälso- och sjukvårdssystem mer uthålliga och bättre förberedda för den dubbla omställningen. Detta är en unik möjlighet att öka investeringarna i människor och påskynda den ekonomiska återhämtningen. Denna skyndsamma reaktion är i linje med den långsiktiga strategin och bidrar att stärka unionens förmåga att uppnå sina långsiktiga mål. Målet med den gemensamma sysselsättningsrapporten är att hjälpa medlemsländerna att identifiera vilka områden som bör prioriteras för reformer och investeringar. Den gemensamma sysselsättningsrapporten, som utarbetas i enlighet med artikel 148 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, ger en översikt över de viktigaste utvecklingstendenserna när det gäller sysselsättningen och den sociala situationen i EU och genomförandet av riktlinjerna för sysselsättningen. Sysselsättningsrapporten har ingått i den europeiska planeringsterminen sedan starten och belyser de största utmaningarna på arbetsmarknaden och inom det sociala området som bör behandlas inom den årliga cykeln, som en del av höstpaketet. Inom den exceptionella planeringsterminen 2021 kommer den gemensamma sysselsättningsrapporten dessutom att hjälpa medlemsländerna att identifiera prioriterade områden för reformer och investeringar inom sina planer för återhämtning och resiliens, mot bakgrund av riktlinjerna för sysselsättningen. Resultaten från den sociala resultattavlan som åtföljer den europeiska pelaren för sociala rättigheter presenteras i den gemensamma sysselsättningsrapporten och kan underlätta utformningen av nationella planer. Dessutom kommer kommissionen, återigen mot bakgrund av den gemensamma sysselsättningsrapporten, att utvärdera planernas innehåll i de analytiska dokument som medföljer förslagen till rådets genomförandeakter. I samarbete med sysselsättningskommittén och kommittén för socialt skydd ska kommissionen noga övervaka arbetsmarknaden och den sociala utvecklingen och regelbundet uppdatera rapporterna Employment Performance Monitor (för bedömning av sysselsättningssituationen) och Social Protection Performance Monitor (för bedömning av situationen för det sociala skyddet). ********* Covid-19-krisen har i hög grad påverkat arbetsmarknaden i EU. Det fanns vissa tecken på att sysselsättningen hade börjat minska redan under andra hälften av 2019, men i och med pandemin har den positiva utvecklingen avstannat för de flesta arbetsmarknadsindikatorer. Den totala sysselsättningen (som hade ökat med 15 miljoner sedan mitten av 2013) minskade med 6,1 miljoner personer från fjärde kvartalet 2019 till andra kvartalet 2020, vilket är den kraftigaste nedgång som noterats under två kvartal i rad. Under sex års tid har sysselsättningen utvecklats i positiv riktning och närmat sig målet i Europa 2020-strategin, men 2020 hamnar sysselsättningsgraden längre från detta mål. Arbetslösheten har dock endast ökat måttligt – med en procentenhet i september 2020 – tack vare de system för korttidsarbete och andra arbetsmarknadsåtgärder som snabbt infördes i syfte att bevara sysselsättningen, kombinerat med ett minskat arbetskraftsdeltagande. Ungdomsarbetslösheten (15–24 år) har dock ökat mer markant än arbetslösheten för andra åldersgrupper, och andelen unga som varken arbetar eller studerar har skjutit i höjden. Arbetstagare som är födda utanför EU har också drabbats hårt. Resultaten varierar avsevärt mellan olika länder, regioner och sektorer och kräver noggrann övervakning och politiska insatser för att undvika en mer negativ inverkan på kort sikt. Omfattande användning av system för korttidsarbete bidrog till att mildra konsekvenserna av covid-19-chocken på arbetsmarknaden. Antalet arbetade timmar per arbetstagare sjönk kraftigt, med 11,3 % under andra kvartalet 2020, jämfört med sista kvartalet 2019. Samtidigt ökade frånvaron från arbetet från 9,7 % under fjärde kvartalet 2019 till 21,8 % under andra kvartalet 2020 (omkring hälften av denna ökning beror på tidsbegränsade permitteringar). Sedan krisens början har medlemsländerna utvidgat systemen för korttidsarbete eller andra system för bevarande av arbetstillfällen (eller infört sådana system, om de inte redan fanns) i syfte att begränsa arbetslösheten, undvika förlust av humankapital och upprätthålla den sammanlagda efterfrågan. EU stöder dessa insatser genom det europeiska instrumentet för tillfälligt stöd för att minska risken för arbetslöshet i en krissituation (SURE). Den tillfälliga och samtidiga användningen av systemen för korttidsarbete bidrog till att hantera de omedelbara konsekvenserna av krisen och motverkade en kraftig ökning av arbetslösheten. Ju längre krisen varar, desto större är emellertid risken för att arbetstillfällen subventioneras i företag som inte längre är lönsamma. När man överväger att fasa ut system för korttidsarbete är det därför viktigt att noga väga behovet av att skydda företag och anställda så länge de ekonomiska omständigheterna kräver, å ena sidan, och åtgärder som främjar strukturomvandlingar och omfördelning av arbetskraften, å andra sidan (t.ex. genom väl utformade incitament för anställning och omskolningsåtgärder). Covid-19-krisen bryter en sex år lång positiv utveckling på arbetsmarknaden 6,1 miljoner

färre sysselsatta under andra kvartalet 2020 jämfört med fjärde kvartalet 2019 72 %

sysselsättning andra kvartalet 2020 (1,1 procentenheter lägre än ett år tidigare) 7,5 %

arbetslöshet i september 2020 (1 procentenhet högre än i mars) -11,3 %

arbetade timmar per arbetstagare under andra kvartalet 2020 jämfört med fjärde kvartalet 2019 Arbetskraftsdeltagande, arbetslöshet och unga som varken arbetar eller studerar inom EU-27, i procent Arbetade timmar per arbetstagare och frånvaro från arbetet Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen. Säsongsrensade uppgifter, ej kalenderkorrigerade.

Den ekonomiska chocken upplevs olika inom olika sektorer och av olika kategorier av arbetstagare. Inom alla näringsgrenar utom byggsektorn minskade sysselsättningen under andra kvartalet 2020 jämfört med motsvarande period året innan, men allra störst var nedgången inom hotell- och restaurangbranschen, i kultur- och underhållningssektorn samt inom områden som juridik, ekonomi, vetenskap och teknik. Den minskade sysselsättningen har i större grad drabbat arbetstagare med atypiska anställningsformer, även om skillnaderna är stora mellan länderna. Arbetstagare med visstidsanställningar har drabbats hårt och andelen sysselsatta var 16,7 % lägre under andra kvartalet 2020 jämfört med motsvarande period året innan, medan sysselsättningen bland tillsvidareanställda har förblivit stabil, inte minst tack vare de politiska insatser som gjorts. Detta har lett till att de visstidsanställdas andel av det totala antalet anställda har minskat avsevärt, men även här varierar situationen betydligt mellan länderna. Pandemin har påverkat olika jobb och sektorer i olika hög grad 4,2 miljoner färre arbetstagare med visstids-anställning under andra kvartalet 2020 jämfört med motsvarande period 2019 Sysselsättnings-tillväxt inom byggverksamhet, offentlig förvaltning och IKT Nedgången störst i relativa tal inom handel, kultur och underhållning samt jordbruk Sysselsättning (15–64 år) efter anställningsform: procentuell förändring från andra kvartalet 2019 till andra kvartalet 2020 Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen. Anm.: *Näringsgren enligt Nace rev. 2. På grund av covid-19 finns det en risk för att ungdomsarbetslösheten kommer att öka kraftigt i medlemsländerna, och det kommer därför att behövas reformer och ett utökat stöd. Ungdomsarbetslösheten i EU hade minskat ytterligare under 2019, men ökade från 14,9 % i mars 2020 till 17,1 % i september, dvs. i snabbare takt än den totala arbetslösheten. Krisen ledde också till att ökningen av andelen 15–24-åringar som varken arbetar eller studerar blev den största från ett kvartal till nästa sedan Eurostat började samla in dessa uppgifter 2006 (från 10,4 % till 11,6 % mellan första och andra kvartalet 2020). Under 2019 hade en av tio unga i åldersgruppen 18–24 år högst grundskoleutbildning och mer än en fjärdedel av 30–34-åringarna saknade en kvalifikation som ger dem direkt tillträde till arbetsmarknaden (yrkesutbildning på gymnasienivå eller högskoleutbildning). I kommissionens förslag till rekommendation om yrkesutbildning och förslag om det europeiska området för utbildning fastställs mål för en ökning både av andelen med yrkesutbildning på gymnasienivå och av andelen med högskoleutbildning. Eftersom andelen unga som varken arbetar eller studerar i huvudsak har ökat till följd av att efterfrågan på arbetskraft har minskat, kommer det att behövas reformer som stöder nya arbetstillfällen, utbildning och kompetens. Ett framgångsrikt genomförande av den förstärkta ungdomsgarantin, med stöd av välfungerande offentliga arbetsförmedlingar och utbildningssystem, kommer att vara viktigt. När det gäller unga kvinnor som varken arbetar eller studerar – som i fler fall än män står utanför arbetskraften – bör reformerna även inbegripa åtgärder för att avlägsna skattemässiga hinder för arbete och göra det lättare att förena arbete och omsorgsansvar (se nedan). Covid-19-krisen ledde till att andelen unga som varken arbetar eller studerar ökade markant 11,6 %

unga som varken arbetade eller studerade (15–24 år) under andra kvartalet 2020 (1,2 procentenheter mer än föregående kvartal) -12 %

lågutbildade unga som förvärvsarbetade mellan slutet av 2019 och andra kvartalet 2020 26 %

av alla unga (30–34 år) har en kvalifikation som inte ger dem direkt tillträde till arbetsmarknaden (yrkesutbildning på gymnasienivå eller högskoleutbildning) Unga (15–24 år) som varken arbetar eller studerar (andra kvartalet 2020)

Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen. Skillnaden i sysselsättning mellan kvinnor och män ligger kvar på samma nivå som tidigare medan löneskillnaderna mellan könen har minskat under de senaste fem åren, men krisen har gett upphov till nya risker och understrukit behovet av reformer och investeringar. Kvinnors sysselsättningsgrad har visserligen ökat, men löneskillnaderna mellan könen har endast minskat något sedan 2013, trots att kvinnor i genomsnitt har högre utbildningsnivå. Kvinnor är överrepresenterade i låglönesektorer och låglöneyrken, vilket gör dem särskilt sårbara på de arbetsmarknader som drabbats av covid-19-krisen. Könsskillnaderna är större för kvinnor med små barn: under 2019 var deras sysselsättningsgrad 14,3 procentenheter lägre än för kvinnor utan barn, medan sysselsättningsgraden för män i motsvarande situation låg 9,6 procentenheter högre än för män utan barn. Sysselsättningen är särskilt låg bland kvinnor som är äldre, födda utanför EU, lågutbildade eller har en funktionsnedsättning. Kvinnors deltagande på arbetsmarknaden skulle kunna stärkas genom reformer och investeringar som gäller förskoleverksamhet och barnomsorg samt långvarig vård och omsorg och genom åtgärder för att skapa balans mellan arbete och privatliv, till exempel lika möjligheter till föräldraledighet och vårdledighet för kvinnor och män. Andra exempel på reformer och investeringar är åtgärder för att garantera lika karriärutveckling, åtgärder för lönetransparens, justering av skatte- och förmånssystemet, till exempel särbeskattning i stället för sambeskattning samt familjeavdrag, avdrag för försörjningsberoende make eller maka och överförbara avdrag. Fortsatt stora könsskillnader vad gäller sysselsättningsgrad och lön i flera EU-länder 11,4 procent-enheters

skillnad i sysselsättning mellan könen under andra kvartalet 2020 – nästan oförändrad sedan 2013



14,3 procent-enheters

inverkan på sysselsättningen vid föräldraskap (lägre sysselsätt-ningsgrad för kvinnor med små barn jämfört med kvinnor utan barn) Ojusterad löneskillnad mellan könen 2014 och 2018

(procentenheter) Källa: Eurostat. Krisen kommer sannolikt att få oproportionerligt stora konsekvenser för invandrare från länder utanför EU och därför behövs det ytterligare insatser för att underlätta deras integration på arbetsmarknaden. Sysselsättningsgraden för invandrare från länder utanför EU ökade mellan 2017 och 2019 (från 61,5 % till 64,2%). Sedan krisen började har dock deras sysselsättningsgrad minskat betydligt (till 60,8% under andra kvartalet 2020) på grund av att de är överrepresenterade bland personer med visstidsanställning och i sektorer som drabbats hårt av krisen. Ändå har de haft en nyckelroll i viktiga yrken i frontlinjen under pandemin. Dessutom arbetar första generationens invandrare oftare i lågkvalificerade yrken även om de har en högre utbildning. De åtgärder medlemsländerna har vidtagit, som tillhandahållande av språkkurser, tillgång till utbildning, arbetsmarknadsvägledning och erkännande av färdigheter och kvalifikationer, har bidragit till att förbättra deras integration på arbetsmarknaden. Genom att vidta fler åtgärder av detta slag kan man bidra till en mer inkluderande återhämtning och ta vara på invandrarnas kompetens och potential. Detta gäller även flyktingar. För att förbättra den sociala resiliensen är det avgörande att man angriper orsakerna till segmenteringen av arbetsmarknaden, bland annat genom lagstiftningsändringar och rätt incitament för tillsvidareanställningar. Visstidsanställningar förekommer i varierande grad i olika länder och är relativt sett vanligare bland unga och kvinnor. Sysselsättningen har under krisen fluktuerat mest i medlemsländer med en stor andel visstidsanställda. Det är därför viktigt att se till att visstidsanställningar underlättar inträde på arbetsmarknaden och att de fungerar som en språngbräda till tillsvidareanställning, eftersom detta kommer att vara avgörande för att öka den sociala resiliensen och stödja en rättvis och inkluderande återhämtning. Reformer för att modernisera lagstiftningen om anställningsskydd är viktiga i detta avseende. Det måste finnas tydliga villkor för användning av visstidsanställning, för att hindra att anställningsförhållanden leder till otrygga arbetsvillkor och för att uppmuntra tillsvidareanställningar. Medlemsländerna bör samtidigt se till att arbetssökande trots perioder av otrygg anställning har tillräcklig tillgång till social trygghet, särskilt arbetslöshetsförmåner, genom flexibla kvalifikationsregler, och att de erbjuds möjlighet till utbildning och omskolning. Många arbetstagare skyddas fortfarande inte genom tillräckliga minimilöner. De lagstadgade minimilönerna är ofta låga jämfört med andra löner i ekonomin, trots att de på senare tid har ökat i många medlemsländer. Minimilönen är i allmänhet inte tillräcklig för att skydda arbetstagarna mot risken för fattigdom. Det finns dessutom skillnader vad gäller andelen som omfattas av minimilön både i länder med lagstadgad minimilön (på grund av att vissa kategorier är undantagna) och i länder där lönerna uteslutande fastställs genom kollektivförhandlingar (för arbetstagare som inte omfattas av kollektivavtal). Efter ett samråd med arbetsmarknadens parter lade kommissionen fram ett förslag till direktiv för att säkerställa att arbetstagarna i EU skyddas genom tillräckliga minimilöner. Förslaget syftar till att främja kollektivförhandlingar om löner i alla medlemsländer. De länder som har lagstadgade minimilöner bör se till att det finns förutsättningar för att fastställa tillräckliga minimilöner, inklusive tydliga och stabila kriterier för lönebildningen, indikativa referensvärden som kan utgöra en grund för bedömning av huruvida lönerna är tillräckliga samt regelbundna översyner vid lämpliga tidpunkter. De här länderna uppmanas också att se till att variationer och avdrag i de lagstadgade minimilönerna blir proportionerliga och motiverade och att arbetsmarknadens parter deltar när minimilönerna fastställs och uppdateras. Slutligen innehåller förslaget bestämmelser om bättre kontroll och övervakning av minimilöneskyddet i alla länderna. En anpassning av arbetsvillkoren har visat sig vara avgörande under pandemin och kommer att vara viktig även efteråt. Det kommer att krävas investeringar på arbetsplatsen och reformer som ger ökade möjligheter till flexibla arbetsformer. Många medlemsländer har anpassat arbetsvillkoren och till exempel utvidgat användningen av distansarbete, med särskilt fokus på att skydda utsatta arbetstagare. Under hälsokrisen har distansarbete varit ett viktigt sätt att säkerställa driftskontinuitet samtidigt som det har gett större möjligheter att tillgodose ytterligare vårdbehov. Men distansarbete kan också medföra risker, bland annat för arbetstagarnas yrkesmässiga, fysiska och psykiska välmående. På sikt kommer pandemin att leda till en omprövning av hur arbetsplatser är organiserade och av balansen mellan arbete och privatliv. De nationella bestämmelserna om distansarbete skiljer sig till innehåll och omfattning, till exempel när det gäller främjande av informations- och kommunikationsteknik för detta ändamål. Med utgångspunkt i befintlig nationell praxis kring kollektivförhandlingar bör medlemsländerna se till att arbetsmiljöerna är säkra och väl anpassade och att så många som möjligt omfattas av flexibla arbetsformer så att de kan hitta en balans mellan sitt arbete och sitt privatliv. Större uppmärksamhet bör även ägnas åt att förbättra arbetsvillkoren för arbetstagare i utsatta situationer och för att ge personer med odeklarerat arbete incitament att övergå till formell anställning. Pandemin har även lyft fram brister inom vissa hälso- och sjukvårdsyrken och behovet av att anpassa och förbättra vårdpersonalens arbetsvillkor och kompetens. Andelen distansarbete under krisen varierar avsevärt mellan olika uppgifter och sektorer 60 procent-enheters skillnad vad gäller möjligheten att distansarbeta mellan högutbildade och lågutbildade arbetstagare 61 % av dem som bor i större städer kunde distansarbeta, jämfört med 41 % av personer i mindre städer Anställda inom utbildning och förvaltning kunde i stor utsträckning distansarbeta Arbete hemifrån under covid-19-krisen, arbetstagare som omfattas (EU-27, i procent) Källa: Eurofound (2020), e-undersökningen Living, working and COVID-19. Aktiva arbetsmarknadsåtgärder är nyckeln till de anpassningar som är nödvändiga på arbetsmarknaden till följd av covid-19-chocken. Vid sysselsättningskrisens början varierade andelen som omfattades av aktiva arbetsmarknadsåtgärder i medlemsländerna. Stöd till smidiga övergångar på arbetsmarknaden samt åtgärder för att förebygga riskerna med en ytterligare polarisering på arbetsmarknaden är avgörande för att alla ska gynnas av tillväxten. Detta är särskilt viktigt i de medlemsländer där långtidsarbetslösheten fortfarande är hög, eftersom den sannolikt kommer att förvärras till följd av covid-19-chocken. Medlemsländerna har ändrat befintliga ramar eller infört nya system för aktiva arbetsmarknadsåtgärder för att bättre kunna reagera på förhållandena på arbetsmarknaden, främja sysselsättning samt kompetensutveckling och omskolning. Många gånger har de fått stöd till detta från Europeiska socialfonden. De kan nu ha möjlighet att kombinera sammanhållningspolitiska medel med finansiering från faciliteten för återhämtning och resiliens i syfte att främja ytterligare riktade aktiva arbetsmarknadsåtgärder, däribland åtgärder för kompetensutveckling och omskolning. För att mildra krisens negativa effekter och stödja arbetslösas övergång till anställning måste det finnas system som erbjuder tillräckliga arbetslöshetsförmåner under tillräckligt lång tid. Tillräckliga arbetslöshetsförmåner under en rimlig tidsperiod för alla arbetstagare – även arbetstagare med atypiska anställningar – är en förutsättning för att stödja arbetssökande under övergångar. Särskild uppmärksamhet måste ägnas åt personer med kort eller avbruten arbetslivserfarenhet, eftersom de ofta omfattas av dessa förmåner i mindre utsträckning. Till följd av pandemin har flera medlemsländer stärkt skyddet vid arbetslöshet. Systemen kan behöva ses över när de ekonomiska omständigheterna förändras, så att inkomstnivåerna förblir tillräckliga och så att de som drabbats får stöd för sin integrering på arbetsmarknaden. De offentliga arbetsförmedlingarna kommer att vara tvungna att använda andra metoder än de traditionella för att hantera det ökade antalet arbetssökande och för att stödja omfördelning av arbetskraften mellan yrken eller sektorer . Andelen arbetslösa som vänder sig till den offentliga arbetsförmedlingen för att söka jobb har minskat under de senaste åren. Det finns dock stora skillnader mellan medlemsländerna. Unga, lågutbildade och äldre arbetssökande är fortfarande överrepresenterade bland dem som anlitar den offentliga arbetsförmedlingen. För att kunna ge arbetssökande och arbetsgivare tillräckligt och ändamålsenligt stöd i dag kan kapaciteten behöva byggas ut, med stärkta profileringssystem och en högre grad av vägledning och mentorskap för arbetssökande. Investeringar i moderna it-lösningar och omskolning av de offentliga arbetsförmedlingarnas personal kommer att vara en viktig förutsättning för att kapaciteten ska stärkas. Ett starkare stöd som bygger på individuella handlingsplaner kan hjälpa dem som drabbats av krisen att få jobb under en kommande återhämtningsperiod. Den offentliga arbetsförmedlingen kan underlätta smidiga övergångar och främja en snabb återhämtning 45 procent-enheters skillnad mellan den högsta och den lägsta andelen som fick hjälp från den offentliga arbetsförmed-lingen att hitta jobb 2019 Av de arbetssökande som kontaktar den offentliga arbetsförmedlingen är många lågutbildade och äldre Hög långtids-arbetslöshet före pandemin kan göra det svårare att skapa en återhämtning som gynnar alla Andel arbetssökande efter jobbsökningsmetod (2019) Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen. Social dialog och arbetsmarknadens parters deltagande vid utformningen av åtgärderna är avgörande för att främja en rättvis och hållbar återhämtning och stödja tillväxt för alla. I flera medlemsländer har kollektivavtal och social dialog bidragit till utformningen och genomförandet av de omedelbara socioekonomiska insatserna under covid-19-krisen, bland annat åtgärder för att snabbt anpassa arbetsmönstren, till exempel främjande av distansarbete, och åtgärder för att skydda hälsa, inkomst och jobb för arbetstagare i frontlinjen och för nyckelpersonal. I de medlemsländer som redan har välutvecklade strukturer för social dialog samrådde man aktivt med arbetsmarknadens parter om krisåtgärderna. I andra medlemsländer har krisen lett till att arbetsmarknadsparternas deltagande, som var begränsat redan före hälsokrisen, har minskat ytterligare. För att säkerställa att reformer och investeringar inom den nya faciliteten för återhämtning och resiliens under 2021–2023 genomförs på ett ändamålsenligt och smidigt sätt är det viktigt att medlemsländerna samarbetar med arbetsmarknadens parter när de nationella återhämtnings- och resiliensplanerna utarbetas. Bristande jämlikhet inom utbildningen äventyrar den sociala sammanhållningen och en tillväxt som gynnar alla. Därför krävs det reformer genom vilka man kan skapa mer inkluderande utbildningssystem och uppnå bättre resultat, stödja de mest utsatta och investera i utbildningsinfrastruktur och digital utbildning. Barn från lägre socioekonomiska grupper ställs ofta inför betydande utmaningar vad gäller utbildningsresultat. Deras deltagande i förskoleverksamhet och barnomsorg är mycket lägre och de uppnår ofta inte grundläggande kunskaper i läsning i högstadiet och gymnasiet. De är också underrepresenterade inom högre utbildning, liksom studenter från landsbygdsområden, studenter med funktionsnedsättning och invandrare från länder utanför EU. När distansundervisning infördes under nedstängningarna blev det tydligt att elever med lägre socioekonomisk bakgrund hade sämre förutsättningar. Deras digitala färdigheter låg ofta på en lägre nivå och många hade inte tillgång till datorer och internetanslutning. Skillnaden mellan flickor och pojkar håller också på att bli större både i fråga om grundläggande färdigheter och högre utbildning, där pojkar presterar sämre än flickor. Det finns en risk för att kombinationen av dessa faktorer leder till sämre förutsättningar under hela yrkeslivet, inte minst mot bakgrund av att det redan finns stora skillnader mellan lågutbildades och högutbildades sysselsättningsgrad (29,1 procentenheter 2019). Det finns en stark koppling mellan utbildningsresultat, framgång på arbetsmarknaden och deltagande i samhällslivet, vilket visar hur viktigt det är att utbildningen är inkluderande så att man kan säkerställa en rättvis återhämtning och stärka samhällets resiliens. Reformerna kan bland annat handla om att förebygga nivågruppering på ett tidigt stadium, erbjuda stödtjänster och riktade finansiella program och tjänster för mindre gynnade skolor, familjer och unga, se till att barn som behöver hjälp ges bättre utbildningsmöjligheter, till exempel genom att elever med särskilda utbildningsbehov integreras i den vanliga undervisningen, och att investera i infrastruktur och utrustning. Sämre socioekonomiska förutsättningar har fortfarande stor betydelse för deltagande i utbildning och de resultat som uppnås 36,4 % av elever med sämre ekonomiska, sociala och kulturella förutsättningar uppnår inte grundläggande kunskaper i läsning 11,3 procent-enheters skillnad i deltagandet i förskoleverksamhet och barnomsorg för barn som riskerar fattigdom eller social utestängning 2016



22,5 % av unga som är födda utanför EU har högst grundskole-utbildning (jämfört med 10,2 % för hela EU) Andel som underpresterar i läsning efter ekonomisk, social och kulturell status (i procentenheter av femtonåringar, 2018) Anm.: ESKS står för ekonomisk, social och kulturell status. Källa: PISA 2018, OECD.

Kompetensutveckling och omskolning måste prioriteras för att främja en inkluderande återhämtning och stödja den digitala och gröna omställningen. Före krisen uppgav företagen i EU att bristen på kvalificerad personal utgjorde det främsta hindret för investeringar. I 20 medlemsländer uppnåddes inte det EU-omfattande målet på 15 % för vuxenutbildning. Vuxna med lägre kvalifikationer deltar betydligt mindre i utbildning, trots att de har störst behov, och en fjärdedel av unga vuxna har inte de kvalifikationer de behöver för att få tillträde till arbetsmarknaden. I vissa sektorer, däribland it-sektorn, är klyftan mellan antalet lediga tjänster och antalet utexaminerade stor. I många medlemsländer är det fortfarande alltför svårt att få tillgång till vidareutbildning efter avslutad formell utbildning, och valideringen av färdigheter är underutvecklad. Om man dessutom beaktar de nya kompetensutmaningar som uppstår i samband med den digitala och gröna omställningen är det uppenbart att man måste stödja en omdaning av yrkesutbildningen och högskoleutbildningen. Såväl i den nya kompetensagendan för Europa som i det europeiska området för utbildning fastställs åtgärder för främjande av livslångt lärande, kompetensutveckling och omskolning, bland annat genom en kompetenspakt och genom strategier, prognoser, vägledning och validering när det gäller kompetens. Inom ramen för flaggskeppsinitiativet för kompetensutveckling och omskolning (”Reskill and Upskill”) uppmanas medlemsländerna starkt att lägga fram förslag till reformer och investeringar som gäller kompetensutveckling, särskilt digitala färdigheter, och som kan finansieras genom den nya faciliteten för återhämtning och resiliens, utöver och som ett komplement till den finansiering som vanligen tillhandahålls genom Europeiska socialfonden. Deltagandet i vuxenutbildning kan främjas och är nyckeln till karriärutveckling och lyckade övergångar på arbetsmarknaden 28,3 procent-enheters skillnad i sysselsättningsgrad mellan lågutbildade och högutbildade

6,5 procent-enheters skillnad i deltagandet i vuxenutbildning för lågutbildade I 20 EU-länder deltog mindre än 15 % av vuxna i vuxenutbildning Hälften av alla vuxna bör delta i vuxenutbildning under ett år senast 2025, enligt kompetensagendan för Europa (jämfört med 38 % under 2016) Sysselsättningsgrad efter utbildningsnivå 2018 (andel av befolkningen 25–64 år, 2019) Andel vuxna och lågutbildade vuxna som deltar i utbildning

(andel av befolkningen 20–64 år, 2019) Källa: Eurostat. Covid-19-krisen är ett konkret bevis på hur viktigt det är stärka de digitala färdigheterna. Under pandemin hade affärsverksamhet och utbildning inte kunnat fortgå och en stor del av invånarna i EU skulle inte ha haft tillgång till tjänster som hälso- och sjukvård om det inte vore för digitala färdigheter. De digitala färdigheterna kommer att bli allt viktigare för deltagandet på arbetsmarknaden och i framtidens samhälle samt för att stödja den gröna och digitala omställningen. Men framstegen när det gäller grundläggande digitala färdigheter har varit små. Trots att det skett en blygsam förbättring saknade fler än fyra av tio personer i EU, särskilt äldre och lågutbildade, grundläggande digitala färdigheter 2019. Det råder dessutom systematisk brist på digitala experter och personer med avancerade digitala färdigheter. En stor utmaning är att kvinnor är underrepresenterade bland dem som har en högskoleutbildning inom naturvetenskap, teknik, ingenjörsvetenskap eller matematik och bland dem som jobbar med it. Trots att flickor i tidig ålder har bättre digitala färdigheter än pojkar väljer de i flera fall andra studier eller yrkesbanor. Reformerna för att stärka de digitala färdigheterna inbegriper uppdateringar av läroplanerna, it-kurser i grundskolan, it som ett självständigt ämne i högstadiet och gymnasiet, stöd till lärare och utbildare (bland annat om hur de kan uppmuntra flickors intresse och ambitioner), möjligheter för vuxna att förbättra sina digitala färdigheter, åtgärder för att göra studier inom naturvetenskap, teknik, ingenjörsvetenskap och matematik samt it mer lockande (särskilt för flickor), ökat samarbete mellan företag och forskare samt investeringar i digital infrastruktur och utrustning. Stora skillnader i digitala färdigheter 46 % av alla

16–74-åringar hade inga grundläggande digitala färdigheter 2019

13,5 miljoner

lediga jobb krävde it-kompetens 2018 och 2019

57 %

av företagen hade svårigheter att rekrytera it-specialister 2019 50,9 %

av lärarna gick inga it-kurser under sin formella utbildning Personer med minst grundläggande digitala färdigheter

(2019, procentenheter, 16–74-åringar)

Källa: Eurostat. De totala inkomstskillnaderna minskade något åren före covid-19-pandemin, men under de senaste tio åren har skillnaderna ökat bland dem som har lägst inkomster vilket föranleder frågor om hur inkluderande den ekonomiska tillväxten varit. Den rikaste femtedelen av hushållen i EU har i genomsnitt en inkomst som är omkring fem gånger högre än inkomsten för den fattigaste femtedelen. Under de senaste åren har inkomstskillnaderna ökat mer bland dem som har längre inkomster (S50/S20) än bland dem med högre inkomster (S80/S50). Enligt preliminära uppskattningar har de automatiska stabilisatorerna och de politiska åtgärder som vidtagits få att få bukt med covid-19-krisen hittills dämpat effekterna på ojämlikhet. För att utjämna inkomstskillnaderna måste medlemsländerna införa reformer på olika politikområden, bland annat vad gäller skatte- och förmånssystemens utformning, lönebildningsmekanismerna, inkludering och lika möjligheter inom utbildning (från tidig ålder) samt tillgång till högkvalitativa och prismässigt överkomliga tjänster för alla. Åtgärdernas fördelningseffekter måste bedömas, särskilt när det gäller de åtgärder som stöder den gröna och digitala omställningen. Trots en minskning på senare tid har ojämlikheten ökat bland dem med lägst inkomster 5 gånger

högre inkomster för den rikaste femtedelen än för den fattigaste femtedelen2019

21,4 %

av inkomsterna tjänades av de två fattigaste femtedelarna i befolkningen och andelen har ökat sedan 2015 Förhållande mellan övre och undre inkomstkvintil (S80/S20) och uppdelning efter grupper i den övre och nedre delen av inkomstfördelningen Källa: beräkning utifrån uppgifter från Eurostat. Före covid-19-krisen hade antalet människor som riskerade fattigdom eller social utestängning minskat under sju år i rad, men de långsamma framstegen i länder med högre fattigdomsnivåer ger en fingervisning om utmaningarna för de sociala trygghetssystemen. Under 2019 löpte 92,4 miljoner personer risk för fattigdom eller social utestängning, vilket är 2,3 miljoner färre än året innan. Sedan den topp som nåddes 2012 har indikatorn för andelen som lever i allvarlig materiell fattigdom förbättrats mest, följt av den för andelen personer som bor i hushåll med mycket låg arbetsintensitet, tack vare den goda situationen på arbetsmarknaden före krisen, medan fattigdomsrisken inte har minskat i lika hög grad. Denna positiva utveckling har dock till viss del avmattats i många medlemsländer. Fattigdomen bland förvärvsarbetande och graden av fattigdom har minskat långsamt, inte minst för personer som bor i hushåll med mycket låg arbetsintensitet. Covid-19-krisen har lett till att arbetslösheten ökat och allt fler står utanför arbetskraften, vilket gör det mycket osannolikt att Europa 2020-målet om 20 miljoner färre människor som lever i fattigdom eller social utestängning (jämfört med 2008) kommer att nås. Den nuvarande situationen innebär utmaningar för de sociala trygghetssystemen, särskilt när det gäller att på sikt garantera tillräckliga inkomster och tillhandahålla tjänster av god kvalitet, särskilt för dem som har de största behoven. Fattigdomen är fortfarande utbredd bland de mest utsatta grupperna, särskilt bland barnfamiljer, personer med funktionsnedsättning och personer födda utanför EU, som alla har drabbats oproportionerligt hårt av covid-19-krisen. Pressen på hälso- och sjukvården, utbildningssystemen och de sociala trygghetssystemen, särskilt de sociala tjänsterna, har varit större än någonsin och lett till ännu större problem för dem som har det allra svårast. Risken för fattigdom eller social utestängning för barn (under 18 år) har minskat under de senaste åren, men var ändå en procentenhet högre än för befolkningen i arbetsför ålder, och var mycket hög i vissa medlemsländer. Tillräckliga inkomstnivåer och tillgång till tjänster som utbildning, hälso- och sjukvård samt boende är av central betydelse för barnfamiljer och säkerställer lika möjligheter i livet. Kommissionen kommer under 2021 att föreslå en europeisk barngaranti som ska utgöra en ram för åtgärder på EU-nivå. Personer med funktionsnedsättning och personer som är födda utanför EU löper också större risk att drabbas av fattigdom eller social utestängning och de behöver därför mer stöd. Den nya strategi om rättigheter för personer med funktionsnedsättning som kommissionen planerar att lägga fram 2021 ska främja ekonomisk och social inkludering för personer med funktionsnedsättning. Strategin ska enligt planerna inriktas på en rad olika områden, som utbildning, sysselsättning, tillräckligt socialt skydd, tillgänglighet och icke-diskriminering. I den europeiska pelaren för sociala rättigheter fastställs att alla har rätt till tjänster av god kvalitet. En ökad satsning på tillgång till tjänster, däribland sociala tjänster samt öppen vård och hemvård som möjliggör självständigt boende och inkludering i samhället, kommer att beaktas i flera av kommissionens kommande initiativ, till exempel i de ovan nämnda strategierna och den nya handlingsplanen för integration av personer med invandrarbakgrund. Andelen som riskerar fattigdom och social utestängning minskade före Covid-19-krisen, men långsamt 92,4 miljoner

personer löpte risk för fattigdom eller social utestängning i EU-27 under 2019, dvs. 2,3 miljoner färre än under 2018 22,5 % av alla barn

löper risk för fattigdom eller social utestängning 9 % av arbetstagarna

löper risk för fattigdom Andel som löper risk för fattigdom eller social utestängning och dess sekundära indikatorer i EU Källa: Eurostat. Boendekostnaderna är fortfarande mycket höga för en stor andel av hushållen och därför måste åtgärder vidtas för att skydda de mest utsatta under krisen. Var tionde EU-invånare har alltför höga boendekostnader. Detta gäller särskilt de hushåll som har de lägsta inkomsterna och invånare i städer. Hemlösheten, den mest extrema formen av utestängning från bostadsmarknaden, har ökat i de flesta medlemsländer under det senaste årtiondet. Hälsokrisen har tydligt blottat dessa problem. Många medlemsländer har vidtagit åtgärder för att skydda de mest utsatta, till exempel genom att tillhandahålla nödbostäder för hemlösa. Medlemsländernas reformer bör särskilt handla om att investera i renovering av bostäder och om att investera i och öka tillgången till subventionerat boende. Covid-19-krisen är en kraftfull påminnelse om de sociala trygghetssystemens betydelse och deras roll när det gäller att mildra de ekonomiska och sociala effekterna av ett minskat arbetskraftsdeltagande. Covid-19-krisen kommer sannolikt att leda till att arbetslöshetsförmåner och andra inkomststöd betalas ut till allt fler, vilket kommer att bli ett stresstest för våra sociala trygghetssystem. Länderna har utvidgat och utökat de befintliga systemen och tillfälligt breddat villkoren för stödberättigande. Under en återhämtningsfas krävs det oförminskade ansträngningar för att upprätthålla och stärka ett hållbart socialt skydd för alla. Krishanteringen bör följas av strukturella åtgärder för att ge egenföretagare och arbetstagare med atypiska anställningar ett bättre skydd, i linje med rekommendationen om tillgång till socialt skydd. Reformerna bör bland annat gälla personkrets, tillräcklighet, möjlighet att överföra rättigheter till socialt skydd och stöd till arbetsmarknadsintegration för dem som kan arbeta. I de flesta EU-länder är minimiinkomstnivån lägre än fattigdomsgränsen I genomsnitt minskar de sociala transfereringarna (utom pensioner) fattigdomen med 32,7 %

63,9 %

av de i EU som löper risk för fattigdom fick någon form av förmåner 2018 Nettoinkomsten för dem som får minimiinkomst (inkomstår 2018) Källa: beräkning utifrån uppgifter från OECD och Eurostat. Covid-19 har lett till en rekordstor belastning på medlemsländernas system för hälso- och sjukvård och långvarig vård och omsorg. Hälso- och sjukvårdssystemens krishanteringsförmåga har i många fall satts under press och befintliga strukturella problem med effektivitet, tillgänglighet och resiliens har förvärrats. Det handlar till exempel om otillräcklig finansiering för investeringar i hälso- och sjukvården (bland annat krisberedskap och krishantering), begränsad samordning och integrering av vården, svag primärvård och kvarstående hinder för tillgång till hälso- och sjukvård samt icke tillgodosedda vårdbehov. Dessa svårigheter påverkade i hög grad de mest utsatta. Som nämns ovan har pandemin även blottat brister inom vissa hälso- och sjukvårdsyrken och visat hur viktigt det är att vårdpersonalens arbetsvillkor och kompetens anpassas och förbättras. Reformerna bör särskilt inriktas på att förstärka hälso- och sjukvårdskapaciteten i medlemsländerna (i synnerhet kapaciteten vid belastningstoppar och krishanteringsförmågan), förbättra samordningen mellan sjukhusvård, öppen vård och primärvård, ge hälso- och sjukvårdspersonal möjligheter till kompetensutveckling och omskolning samt förbättra deras arbetsvillkor, införa digitala vårdlösningar och minska patientavgifterna. Den långvariga vården och omsorgen har också påverkats starkt av pandemin, eftersom covid-19 utgör en stor risk för både klienterna och personalen. Utmaningarna inom den långvariga vården och omsorgen – allt från svåra förhållanden för anställda och informella vård- och omsorgsgivare till tjänster som inte längre kan tillhandahållas och kapacitetsproblem – har blivit uppenbara. Reformerna bör bland annat inriktas på förebyggande åtgärder såsom aktivt och hälsosamt åldrande och på reaktiva åtgärder såsom välintegrerade hälso- och sjukvårdstjänster och sociala omsorgstjänster som en allt större personkrets har tillgång till, särskilt när det gäller hemvård och öppen vård. Kompetensutveckling och omskolning för arbetskraften och stöd till integrerade vårdtjänster och självständigt boende är andra viktiga områden för reform. I flera EU-länder beror tillgången till vård på inkomstnivån 1,8 % av alla i EU uppgav 2019, före covid-19-krisen, att deras vårdbehov inte hade tillgodosetts I 11 EU-länder utgör patientavgifterna mer än 20 % av vårdutgifterna Personer som enligt egen uppgift har icke tillgodosedda vårdbehov efter inkomstnivå, 2019 Källa: beräkning utifrån uppgifter från Eurostat. Demografiska förändringar innebär fortsättningsvis långsiktiga utmaningar för pensionssystemen. Pensionernas tillräcklighet var generellt stabil under 2019. Pensionsinkomsterna försämrades något i förhållande till arbetsinkomsterna, men andelen äldre som lever i allvarlig materiell fattigdom fortsatte att minska. Pensionsklyftan mellan könen är fortfarande stor, trots att den har minskat gradvis under de senaste tio åren. Krisens effekter på sysselsättningen och arbetsinkomsterna, särskilt för arbetstagare med atypisk anställning och egenföretagare, är ytterligare en riskfaktor för pensionernas tillräcklighet på längre sikt. Syftet med reformerna bör vara att skapa inkluderande och hållbara pensionssystem som ger såväl män som kvinnor, oavsett typ av anställning och näringsgren, tillräckliga möjligheter till pensionssparande och som säkerställer en tillräcklig minimiinkomst när de är äldre. Medlemsländerna bör vidta åtgärder för att komma till rätta med de utmaningar i fråga om sysselsättning, kompetens och socialpolitik som konstateras i denna rapport. I rapporten lyfts ett antal prioriterade områden för reformer och investeringar fram. Syftet med reformerna och investeringarna bör vara att främja nya arbetstillfällen och underlätta övergången från arbetslöshet till sysselsättning och mellan olika sektorer samt att förbättra den ekonomiska och sociala resiliensen och minska krisens inverkan på sysselsättningen och den sociala situationen. EU-finansiering, till exempel via Europeiska socialfonden+ (med de ytterligare medel som görs tillgängliga via React-EU) och den nya faciliteten för återhämtning och resiliens, gör det möjligt för medlemsländerna att påskynda genomförandet av politiska åtgärder på dessa områden. Medlemsländerna uppmanas att göra följande, i enlighet med sysselsättningsriktlinjerna:

-Upprätthålla system för korttidsarbete så länge som det är nödvändigt och kombinera dessa med möjligheter till kompetensutveckling och omskolning, införa stöd till omfördelning av arbetskraften i synnerhet till den gröna och digitala ekonomin (t.ex. genom väl utformade incitament för anställning) så fort det är praktiskt möjligt, men skydda arbetstagarna under omställningen. -Se till att arbetsmiljöerna är säkra och väl anpassade till de nya kraven på social distansering och att flexibla arbetsformer är allmänt tillgängliga. -Förbättra arbetsmarknadsåtgärderna och möjligheterna till kompetensutveckling för att motverka den ökande ungdomsarbetslösheten, särskilt genom stöd till lärlingsutbildning (särskilt i små och medelstora företag), anställningsstöd samt infrastruktur, teknik och utrustning för lärande. -Investera i offentlig arbetsförmedling i syfte att bygga ut kapaciteten, modernisera it-infrastrukturen, stärka profileringssystemen och se till att personalen har lämplig kompetens. -Främja social dialog och kollektiva förhandlingar, se till att lagstadgade minimilöner – om sådana finns – är skäliga och att de fastställs utifrån tydliga och stabila kriterier och ses över regelbundet samt att arbetsmarknadens parter deltar. -Se över arbetsmarknadslagstiftningen samt skatte- och förmånssystemen så att segmenteringen av arbetsmarknaden minskar och så att återhämtningen leder till fler jobb av hög kvalitet. Se till att arbetstagare med atypiska anställningar och egenföretagare omfattas av socialt skydd. -Investera i omskolning och kompetensutveckling, särskilt i digitala färdigheter, genom att stärka yrkesutbildningssystemen, stödja storskaliga offentlig-privata partnerskap inom kompetenspakten, tillhandahålla fler incitament till företag och arbetstagare att satsa på kompetensutveckling och omskolning, investera i infrastruktur och utrustning (även digital sådan) och stödja lärare och utbildare, säkerställa lika tillgång till utbildning. -Investera i socialt skydd för alla, stödja reformer som syftar till att upprätthålla och stärka skyddsnivån, samt förbättra skyddet för dem som inte omfattas, se till att de som kan jobba får tillräckliga förmåner, att deras rättigheter kan överföras och att de har tillgång till tjänster och stöd för integration på arbetsmarknaden, investera i förskoleverksamhet och barnomsorg samt långvarig vård och omsorg som är lättillgänglig och av god kvalitet, bedöma politikens fördelningseffekter. -Investera i renovering av bostäder och i subventionerat boende, underlätta tillgången till subventionerat boende och till boende till rimlig kostnad i förekommande fall. -Investera i hälso- och sjukvårdssystemens kapacitet, inklusive behovet av ökad kapacitet vid belastningstoppar, primärvård, samordning av vård, hälso- och sjukvårdspersonal samt e-hälsa. Minska patientavgifterna, ge fler tillgång till hälso- och sjukvård samt främja kompetensutveckling och omskolning för hälso- och sjukvårdspersonal.

1.ÖVERBLICK ÖVER UTVECKLINGSTENDENSER OCH UTMANINGAR PÅ ARBETSMARKNADEN OCH DET SOCIALA OMRÅDET I EUROPEISKA UNIONEN I detta avsnitt ges en överblick över utvecklingstendenser och utmaningar på arbetsmarknaden och det sociala området i Europeiska unionen på aggregerad nivå. 1.1 Utvecklingen på arbetsmarknaden Under 2019 fortsatte den ekonomiska tillväxten att skapa nya arbetstillfällen, om än i en långsammare takt än under tidigare år. Under det fjärde kvartalet 2019 var 209,3 miljoner människor sysselsatta i EU-27 (1,9 miljoner fler än under fjärde kvartalet 2018), vilket är det högsta antalet någonsin. Äldre och högutbildade arbetstagare bidrog mest till sysselsättningstillväxten under denna period, och medverkade till att öka den totala sysselsättningsgraden under 2019 till 73 % för personer i åldrarna 20–64 år. Arbetslösheten sjönk till en rekordlåg nivå på 6,5 % under det fjärde kvartalet 2019. Ungdoms- och långtidsarbetslösheten minskade också, även om de fortfarande var höga i vissa medlemsländer. Covid-19-krisen har vänt på de senaste sex årens positiva utvecklingskurva för sysselsättningen i EU-27. Den ekonomiska nedgång som pandemin har orsakat har haft stor inverkan på arbetsmarknaden. Den totala sysselsättningen minskade snabbt under de första två kvartalen 2020 till 203,1 miljoner under andra kvartalet 2020. Antalet personer i sysselsättning minskade med 6,1 miljoner (2,9 %), den största minskningen från ett kvartal till det nästa som uppmätts sedan 1995. På årsbasis förväntas den totala sysselsättningen, som ökade med 1 % under 2019, att minska med 4,5 % under 2020 för att sedan åter öka med 1,8 % under 2021, med en allvarlig nedåtrisk i prognosen beroende på hur pandemin utvecklas. Sysselsättningsgraden för åldersgruppen 20–64 år har minskat, trots de snabba politiska åtgärderna som vidtogs för att begränsa förlust av arbeten. Under 2019 ökade den genomsnittliga sysselsättningsgraden i EU-27 till 73,1 % (72,7 % i euroområdet), vilket var 0,7 procentenheter högre än 2018 års nivå (gäller både EU i dess helhet och euroområdet diagram 1). Efter att ha nått sin högsta punkt med 73,3 % under andra kvartalet 2019 började sysselsättningen dock långsamt minska under andra halvan av året. När covid-19-krisen bröt ut föll sysselsättningsgraden till 72 % under andra kvartalet 2020, vilket är en minskning med 1,1 procentenheter jämfört med fjärde kvartalet 2019 och 1,3 procentenheter jämfört med andra kvartalet 2019. Minskningen var tydligast inom euroområdet, där sysselsättningsgraden var 71,4 % under andra kvartalet 2020, vilket var 1,2 respektive 1,5 procentenheter längre än under fjärde kvartalet 2019 och andra kvartalet 2019. Minskningen av kvinnors sysselsättningsgrad var mindre markerad (–0,9 procentenheter i EU-27 och –1 procentenhet i euroområdet) än minskningen för män (–1,1 respektive –1,3 procentenheter). Dock är skillnaden mellan kvinnors och mäns sysselsättningsgrad i stort sett likadan som före pandemin (2019 var den 11,7 procentenheter, att jämföras med cirka 11,4 procentenheter under andra kvartalet 2020). Under sex års tid har sysselsättningsgraden varit på väg mot 75 %-målet som sattes upp inom Europa 2020-strategin. Den har nu börjat röra sig iväg från målet i denna tid av hög osäkerhet kring framtidens näringslivsutveckling och dess påverkan på sysselsättningen. Diagram 1: Pandemin har givit arbetsmarknaden en kraftig chock, som bryter sex år av oavbrutet positiv utveckling. Sysselsättning och arbetslöshet i EU och euroområdet

*genomsnittet för första och andra kvartalet 2020, säsongrensat. Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen. Krisens påverkan på arbetslösheten inom hela EU har varit måttlig i jämförelse med dess chockliknande inverkan på BNP. Under 2019 fortsatte arbetslösheten att minska både inom EU och euroområdet (diagram 1). Under andra kvartalet 2020 var 6,7 % av befolkningen i arbetskraften arbetslös, vilket är 0,2 procentenheter lägre än fjärde kvartalet 2019 (den lägsta nivån som någonsin uppmätts i EU-27) och lika mycket som under andra kvartalet 2019. Inom euroområdet var arbetslösheten högre; 7,3 % under andra kvartalet 2020, samma som under fjärde kvartalet 2019 men 0,2 procentenheter lägre än under andra kvartalet 2019. Vid en jämförelse mellan åldersgrupper finner man dock märkbara skillnader. Ungdomsarbetslösheten (15–24 år) har ökat särskilt mycket, efter att 2019 ha minskat i jämförelse med året innan. Mellan fjärde kvartalet 2019 och andra kvartalet 2020 steg den med 1,2 procentenheter i EU-27 och 1,1 procentenheter i euroområdet. Däremot minskade arbetslösheten för personer i åldrarna 55–74 (–0,4 procentenheter respektive –0,5 procentenheter). Månatliga data visar att efter pandemins utbrott ökade den totala arbetslösheten stadigt. I september nådde den 7,5 % i EU-27 (8,3 % i euroområdet). Till följd av detta var 16 miljoner människor arbetslösa i EU-27 vid den tidpunkten, omkring 1,8 miljoner fler än under samma månad 2019 (13,6 miljoner respektive 1,4 miljoner i euroområdet). Det finns två huvudsakliga orsaker till att arbetslösheten reagerade så långsamt. För det första genomfördes en betydande arbetstidsförkortning per anställd person (framför allt genom snabbt införande av åtgärder för korttidsarbete) och begränsningar för uppsägning i flera medlemsländer, vilket bidrog till att begränsa förlusten av arbetstillfällen. För det andra ledde omfattningen av den ekonomiska chocken till att många arbetslösa hamnade utanför arbetsmarknaden och gav upp hoppet om att skaffa arbete. Det finns dock betydande skillnader mellan medlemsländerna (se diagram 2 och avsnitt 3.1.1). Under andra kvartalet 2020 var andelen långtidsarbetslösa 2 % av befolkningen i arbetskraften, vilket var den lägsta nivån någonsin i EU-27 (2,4 % i euroområdet). Krisen eventuella påverkan på denna indikator kommer att märkas först efter viss fördröjning. Det totala antalet arbetade timmar har minskat kraftigt, framför allt på grund av de begränsande åtgärder som infördes för att bekämpa pandemin. Covid-19 bröt den positiva utveckling som inleddes med återhämtningen 2013. Det totala antalet arbetade timmar inom ekonomin ökade tills det nådde 85 miljarder under fjärde kvartalet 2019. Det föll därefter kraftigt (i jämförelse med föregående kvartal) med 3,1 % under första kvartalet och 10,7 % under andra kvartalet 2020. Antalet arbetade timmar per anställd i EU-27, vilket redan var på nedåtgående (diagram 2), minskade med 2,7 % under första kvartalet 2020 och med 10,1 % under andra kvartalet 2020 (i jämförelse med föregående kvartal). Den kraftiga minskningen beror framför allt på den utbredda användningen av korttidsarbete eller tillfälliga permitteringsordningar, tillsammans med de uppsägningsrestriktioner som införts av flera medlemsländer för att skydda sysselsättningen. Pandemins påverkan på sysselsättningen kan dock leda till en långvarig minskning av antalet arbetade timmar. Långsiktiga tendenser som en hög andel deltidsarbete, behovsarbete på digitala plattformar och en strukturell yrkesmässig förskjutning mot mindre arbetsintensiva sektorer kan förstärka denna tendens. Diagram 2: Tendenserna för sysselsättning och arbetade timmar har kraftigt påverkats av pandemin Ökning av sysselsättning (15–64 år) och arbetade timmar per anställd person i EU-27 och euroområdet (kumulativ förändring, kvartalsvisa uppgifter – index fjärde kvartalet 2008=100). Källa: Eurostat, nationalräkenskaper. Uppgifterna är säsongs- och kalenderrensade (beräkningar från GD Sysselsättning, socialpolitik och inkludering). Arbetsmarknadsdeltagandet minskade kraftigt under pandemin. Efter att ha nått sin högsta punkt någonsin (78,4 % i EU-27 och 78,8 % i euroområdet) under andra kvartalet 2019, föll arbetskraftsdeltagandet i åldersgruppen 20–64 år till 77 % respektive 76,9 % under andra kvartalet 2020, med betydande skillnader mellan länderna. Arbetskraftsdeltagandet har sjunkit, tillsammans med sysselsättningsgraden, i de flesta EU-länderna (se diagram 3 och kapitel 3.1). Minskningen var likartad för båda könen (män: –1,4 procentenheter i EU-27 och –1,9 procentenheter i euroområdet; kvinnor: –1,5 procentenheter respektive –1,8 procentenheter). Den har dock haft en större inverkan på yngre åldersgrupper (15–24 år) än på äldre (55–64 år). Diagram 3: Pandemins effekter skiljde sig åt mellan EU-länderna Sysselsättning, arbetslöshet och arbetskraftsdeltagande inom EU-27: kumulativ förändring (i procentenheter) mellan fjärde kvartalet 2019 och andra kvartalet 2020. Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen. Säsongrensade uppgifter, ej kalenderkorrigerade. Vakansgraden – som hade börjat minska redan före covid-19-krisen – sjönk kraftigt. Beveridgekurvan (diagram 4) visar att antalet lediga jobb har minskat kraftigt, och att arbetslösheten (15–74 år) har ökat något. I EU-27 var vakansgraden 1,6 % under andra kvartalet 2020, en minskning från 1,9 % under första kvartalet 2020 och från 2,3 % under andra kvartalet 2019. Den senaste utvecklingen bröt vakansgradens måttliga men konstanta ökning mellan 2014 och början av 2019 (från 1,3 % under första kvartalet 2014 till 2,3 % under första kvartalet 2019), före krisen. I den nuvarande situationen förväntas bättre matchning mellan arbetstagare och arbetstillfällen vara en nyckelfaktor för att göra arbetsmarknaden mer resilient och konkurrenskraftig (se avsnitt 3.3). Medan efterfrågan på arbetskraft skiljer sig kraftigt åt mellan EU-länderna, blir förmågan att upptäcka och reagera på förändringar i behovet av kompetens allt viktigare för att påverka vakansgraden efter krisen. Diagram 4: Antalet lediga jobb minskar när arbetslösheten stiger måttligt Beveridgekurva för EU, 2008–2020, kvartalsvisa uppgifter Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen och statistik över lediga jobb. Anmärkning: Uppgifterna är säsongrensade (förutom vakansgraden för 2008 och 2009). Den ekonomiska chocken har påverkat sysselsättningen inom alla sektorer, med betydande skillnader mellan olika näringsgrenar. Inom alla näringsgrenar förutom byggverksamhet (Nace-indelning) minskade sysselsättningen mellan andra kvartalet 2019 och andra kvartalet 2020. I absoluta tal påverkades näringsgrenarna ”handel och detaljhandel”, ”hotell” och ”transporter” mest i EU-27 (2,8 miljoner färre personer sysselsatta jämfört med andra kvartalet 2019, en minskning med 5,5 %), åtföljda av ”verksamhet inom juridik, ekonomi, vetenskap och teknik” (d.v.s. administration och stödtjänster), med 1 miljon färre personer sysselsatta jämfört med andra kvartalet 2019 (en minskning med 3,6 %). Den största relativa minskningen skedde inom sektorerna ”kultur, nöje och fritid” och ”jordbruk, skogsbruk och fiske” (med 5 % respektive 4,3 %). Vad gäller jordbruk kan pandemins effekter på sysselsättningen ha påskyndat sektorns långvariga nedåtgående tendens. Antalet sysselsatta inom byggverksamhet ökade dock något (0,4 %) jämfört med andra kvartalet 2019.

Unga hör till dem som påverkas mest av försämringen på arbetsmarknaden. Dock finns stora skillnader mellan medlemsländerna. Under 2019 ökade sysselsättningen bland unga (15–24 år) till 33,5 % i EU-27, vilket är 0,6 procentenheter högre än 2018 (34 % respektive 0,6 procentenheter i euroområdet). När covid-19-krisen bröt ut minskade den med 1,6 procentenheter under andra kvartalet 2020 jämfört med samma tid föregående år, till 31,2 % (inom euroområdet: –1,5 procentenheter, till 31,8 %). Ungdomsarbetslösheten (15–24 år) som under 2019 hade nått sin lägsta nivå, ökade med 1,4 procentenheter i EU-27 (1,2 procentenheter i euroområdet) mellan fjärde kvartalet 2019 och andra kvartalet 2020. Totalt sett var 2,8 miljoner unga arbetslösa i EU andra kvartalet 2020, och detta antal ökar till 5,4 miljoner när alla som varken arbetar eller studerar inräknas. Andelen unga som varken arbetar eller studerar ökade till 11,6 % i EU och 12 % i euroområdet under andra kvartalet 2020, från en lägstanivå på 9,8 % respektive 9,9 % under andra kvartalet 2019. De äldre arbetarnas ställning på arbetsmarknaden har påverkats mindre av pandemin. Arbetskraftsdeltagandet för äldre arbetstagare (55–64 år) fortsatte öka under 2019. Under andra kvartalet 2020 låg det på 62,2 % efter en smärre minskning (0,2 procentenheter) jämfört med andra kvartalet 2019, men det var fortfarande 9,3 procentenheter högre än under andra kvartalet 2013 när den tidigare återhämtningen inleddes. Arbetslösheten i åldersgruppen 55–74 år har förblivit låg och har minskat stadigt (4,4 % under andra kvartalet 2020 jämfört med 4,8 % ett år tidigare), vilket eventuellt tyder på att äldre arbetssökande kan ha slutat söka arbete. Sysselsättningsgraden för denna grupp låg under andra kvartalet 2020 på 59,2 % efter en stadig ökning med 10,6 procentenheter sedan andra kvartalet 2013. Därigenom har sysselsättningen för 55–64-åringar påverkats mindre än för andra åldersgrupper och är oförändrad jämfört med andra kvartalet 2019 (medan den minskade med 2,5 procentenheter för 15–24-åringar under samma period). Andelen sysselsatta vuxna (åldersgruppen 25–54 år) minskade med 1,1 procentenheter, vilket ledde till en sysselsättningsgrad på 79,4 % under andra kvartalet 2020. Covid-19-chocken har påverkat sysselsättningsgraden mindre för kvinnor för män, men skillnader mellan könen kvarstår och behöver övervakas framöver. Under 2019 var sysselsättningsgraden för kvinnor 67,3 %, en ökning med 0,8 procentenheter från året innan. Under andra kvartalet 2020 minskade sysselsättningsgraden mindre för kvinnor än för män (kvinnor: –1 procentenhet jämfört med första kvartalet 2020 och –1,2 jämfört med andra kvartalet 2019; män: –1,3 procentenheter respektive –1,5). Den senaste tidens utveckling har dock inte minskat skillnaden i sysselsättning mellan kvinnor och män i någon större utsträckning. Denna var 11,4 procentenheter under andra kvartalet 2020 (något lägre än under andra kvartalet 2019 då den var 11,7 procentenheter). Krisens påverkan på skillnaden i sysselsättningsgrad mellan kvinnor och män måste övervakas noggrant, eftersom den minskade skillnaden kan bero på att männens sysselsättning påverkats kraftigt – men tillfälligt – av pandemin, snarare än att kvinnors anknytning till arbetsmarknaden har ökat. Skillnaden i sysselsättning minskade under andra kvartalet 2020 till 11,5 procentenheter för kvinnor i åldersgruppen 25–49 år, men låg kvar på 13 procentenheter för åldersgruppen 55–64 år. För lågutbildade kvinnor var skillnaden 22,1 procentenheter under 2019, betydligt större än för kvinnor med medelhög eller hög utbildning (12,1 respektive 6,4 procentenheter). Sysselsättningsgraden för personer födda utanför EU har påverkats kraftigt av pandemin. Före krisen ökade denna indikator (i åldersgruppen 20–64 år) stadigt fram till 2019. Den föll sedan till 60,8 % under andra kvartalet 2020 (3,6 procentenheter mindre än under andra kvartalet 2019), vilket motsvarar en minskning i absoluta tal med 1,4 miljoner personer (från 16,2 miljoner under andra kvartalet 2019 till 14,8 miljoner under andra kvartalet 2020), vilken i relativa tal är en minskning med nästan 9 %. Trots att antalet personer med atypisk anställningsform har minskat är det fortsatt stort, vilket ökar individernas och samhällets sårbarhet vid förändringar på arbetsmarknaden. Bland alla personer i åldersgruppen 15–64 år som under 2019 hade ett arbete i EU-27 (167 miljoner människor), var nästan 85 % tillsvidareanställda (+1,3 % jämfört med 2018) medan resten (25,2 miljoner) var visstidsanställda (–1,3 % jämfört med 2018). Minskningen av antalet visstidsanställda har ökat på grund av pandemin. Omkring 21,2 miljoner personer (i åldrarna 15–64 år, säsongrensade uppgifter) var visstidsanställda i EU-27 under det andra kvartalet 2020, en minskning med 4,1 miljoner sedan samma kvartal ett år tidigare. Till följd av detta minskade andelen visstidsanställda till 11,1 % av den totala sysselsättningen under andra kvartalet 2020 (–2,9 procentenheter). Andelen visstidsanställda är något större i euroområdet (11,7 %). Andelen deltidsanställda (15–64 år) minskade under andra kvartalet 2020 med 1,4 procentenheter (till 17 % av det totala antalet anställda) och mer markant i euroområdet (–1,8 procentenheter). Bland dessa minskade andelen ofrivilligt deltidsanställda med 1,5 procentenheter mellan 2018 och 2019 och är nu 6,2 procentenheter lägre än 2014 när den var som störst (32,7 %). I euroområdet är andelen något större (26,9 % 2019). Antalet sysselsatta personer med ett andra arbete fortsatte att öka stadigt under 2019 (8,2 miljoner år 2019, att jämföra med 7,8 miljoner år 2014). Diagram 5: Krisens påverkan – efter kön och åldersgrupp Sysselsättningsgrad (enligt nationella beräkningar) efter kön och åldersgrupp i EU, säsongrensade uppgifter Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen. Utbildningsnivå är en nyckelfaktor för att förbättra anställbarhet och arbetsmarknadsdeltagande. Före pandemin växte antalet sysselsatta personer med högre utbildning (25–64 år) stadigt, med 0,5 procentenheter mellan 2018 och 2019, vilket ledde till en sysselsättningsgrad på 86,2 % för denna grupp. Sysselsättningsgraden för personer med medelhög utbildning (fullbordad gymnasieutbildning) var 76,5 % år 2019. Detta är en ökning med 0,5 procentenheter jämfört med året innan, och 4,7 procentenheter jämfört med år 2014. Dessa förändringar avspeglar det faktum att efterfrågan på arbetskraft gradvis har förskjutits i riktning mot högre utbildning och digitala färdigheter. Denna tendens hör ofta samman att de nya årskullar som söker sig ut på arbetsmarknaden har högre genomsnittlig utbildningsnivå. Andelen lågutbildade i arbete (personer som högst har fullgjord grundskoleutbildning) ökade med 0,7 procentenheter under förra året (1 procentenhet mellan 2017 och 2018). Under 2019 var sysselsättningsgraden i denna grupp 56,3 %. Skillnaden i sysselsättning mellan personer med låg respektive medelhög utbildning var 30 procentenheter 2019, vilket visar på behovet av ytterligare vidareutbildning och omskolning.



1.2 Den sociala situationen Innan covid-19-krisen bröt ut var antalet personer i riskzonen för fattigdom och social utestängning på nedåtgång i EU-27 . Denna minskning hade pågått under sju år i rad fram till 2019 (diagram 6), då antalet var 92,4 miljoner (21,1 % av hela befolkningen), vilket var en minskning med 2,3 miljoner jämfört med 2018 (3,8 procentenheter mindre än den högsta uppmätta siffran år 2012). Den övergripande tendensen var en förbättring inom alla tre delindikatorer: en minskning av andelen som lever i allvarlig materiell fattigdom (–0,5 procentenheter), andelen i hushåll med mycket låg arbetsintensitet (–0,3 procentenheter) och andelen i riskzonen för fattigdom (–0,3 procentenheter). Denna utveckling sammanfaller med att sysselsättningen och nettoinkomsterna ökade under 2019 (se avsnitt 3.4). Dessa indikatorer fångar dock inte covid-19-krisens effekter. Med tanke på arbetsinkomsternas betydelse för hushållens försörjning och det faktum att både sysselsättningsgraden och antalet arbetade timmar har minskat, kommer sannolikt inkomstsituationen och hushållens arbetsintensitet att försämras under 2020. Detta kan sätta stopp för den positiva utvecklingen vad gäller antalet personer som befinner sig i riskzonen för fattigdom eller social utestängning, och göra Europa 2020-målet om att minska denna grupp med 20 miljoner personer allt svårare att nå. Andelen som efter sociala transfereringar befinner sig i riskzonen för fattigdom eller social utestängning minskade 2019 men var fortfarande hög; det är svårt att beräkna krisens effekter. Indikatorn för personer som befinner sig i riskzonen för fattigdom var i allmänhet stabil, och minskade marginellt till 16,5 % under 2019 (från 16,8 % under 2018, baserat på inkomster från ett år tidigare). Antalet personer som bor i hushåll där den disponibla inkomsten per konsumtionsenhet var mindre än 60 % av den nationella medianinkomsten var strax över 84,5 miljoner, vilket var en och en halv miljon färre än under det föregående året. Eurostats snabbstatistik för inkomståret 2019 pekar mot ett relativt stabilt scenario. Vid tiden för denna rapports sammanställning fanns snabbstatistiken ännu inte tillgänglig för 2020 års inkomster, vilket annars skulle ha givit en fingervisning om krisens inverkan. Förändringarna under 2020 är svåra att förutse, vilket också beror på krisens sannolika inverkan på medianinkomsterna. Resultat av simuleringar visar att andelen i riskzonen för fattigdom i genomsnitt kanske bara kommer att öka med 0,1 procentenheter i EU, tack vare de politiska åtgärder som vidtagits för att hantera krisen. Om andelen personer som befinner sig i riskzonen för fattigdom beräknas i förhållande till fattigdomsgränsen för ett visst referensår skulle andelen i stället öka med 1,7 procentenheter, vilket visar på en betydande förväntad inkomstminskning i förhållande till en fast fattigdomsgräns. Den markanta minskningen före pandemin av antalet personer i allvarlig materiell fattigdom bidrog till uppåtgående social konvergens. Över 2 miljoner personer tog sig ur allvarlig materiell fattigdom under 2019, vilket innebar att det totala antalet sjönk till 24,4 miljoner eller 5,6 % av EU-invånarna. Denna minskning, som skedde för sjunde året i rad, var en avsevärd förbättring. Den var resultatet av förbättringar i de medlemsländer där den allvarliga materiella fattigdomen var svårast (se avsnitt 3.4), och bidrog därmed till fortsatt uppåtgående social konvergens (dock i långsammare takt under 2019 är under tidigare år). Diagram 6: Andelen i riskzonen för fattigdom eller social utestängning var på nedåtgång före covid-19, medan andelen i riskzonen för fattigdom var i stort sett konstant Andel av befolkningen i riskzonen för fattigdom eller social utestängning och sekundära indikatorer (2010-2019) Källa: Eurostat, indikatorerna t2020_50, t2020_51, t2020_52, t2020_53. Uppgifterna hänvisar till EU-27 från och med februari 2020. Samtidigt bidrog den positiva utvecklingen på arbetsmarknaden före pandemin till att ytterligare minska antalet personer som lever i hushåll med mycket låg arbetsintensitet Antalet personer som bor i hushåll med mycket låg arbetsintensitet minskade 2019 med mer än 1 miljon. Detta motsvarade 8,5 % av hela befolkningen, en ytterligare minskning från toppnoteringen 2014. Eftersom covid-19-chockens effekter påverkade arbetstagare med mindre stabila jobb i större utsträckning än andra (se avsnitt 3.3) kan denna indikator försämras kraftigt under 2020.

Trots att risken för fattigdom eller social utestängning minskade betydligt under 2019 fortsatte den att vara högre för barn. Mellan 2018 och 2019 minskade antalet barn (under 18 år) i riskzonen för fattigdom eller social utestängning i EU-27 med 674 000, eller 3,6 %. Därmed minskade andelen barn i riskzonen för fattigdom eller social utestängning till 22,5 %, från 23,4 % år 2018. Andelen i riskzonen för fattigdom eller social utestängning var 21,5 % bland personer i arbetsför ålder (18–64 år), och 18,6 % bland äldre (65 år eller äldre). Jämfört med detta är andelen för barn fortfarande hög. Risken för fattigdom bland förvärvsarbetande minskade något under 2019 men var fortfarande hög, medan graden av fattigdom var hög för dem som bodde i hushåll med mycket låg arbetsintensitet. 2019 minskade andelen förvärvsarbetande i riskzonen för fattigdom med 0,3 procentenheter till 9 %, vilket var lägre än den högsta noteringen 9,8 % från 2016, men ändå 0,5 procentenheter högre än den lägsta noteringen från 2010. Risken för fattigdom bland förvärvsarbetande är högre bland deltidsanställda (15,1 %) och visstidsanställda (16,2 %). (Se även avsnitten 3.1.1 och 3.4.1). Det relativa medianvärdet för fattigdomsklyftan, som mäter hur långt från fattigdomsgränsen inkomstnivån är för dem som befinner sig i riskzonen för fattigdom (dvs. hur svår fattigdomen är), var dock nästan oförändrat under 2019 jämfört med 2018 och låg på 24,4 %. Dynamiken skiljer sig åt mellan medlemsländerna (se avsnitt 3.4.1). Fattigdomsklyftan låg stabilt på 36,2 % för personer i arbetsför ålder (18–64 år) i hushåll med mycket låg arbetsintensitet under 2019, vilket ger en antydan om att bidragen är otillräckliga eller omfattar för liten andel av befolkningen. Inkomstskillnaderna förblev stora under 2019, och konvergensen tappade fart. I genomsnitt var inkomstnivåerna hos de rikaste 20 % av hushållen i EU-länderna fem gånger högre än hos de fattigaste 20 % av hushållen. Mätningarna visar att de totalt sett ökade inkomstskillnaderna under det senaste årtiondet har drivits av ökade inkomstskillnader i inkomstfördelningens nedre skikt (se avsnitt 3.4). Begränsade förbättringar, särskilt i länder med större inkomstskillnader, visar att konvergensen saktar ner. De hushåll som befann sig bland de 40 % lägsta i inkomstfördelningen ökade sin inkomstandel fram till 2019, i linje med de måttliga förbättringar som uppmättes med hjälp av andra indikatorer för inkomstskillnader. Genomsnittet för EU-27 gick 2019 upp till 21,4 %, vilket kan jämföras med 21,2 % under 2018 och 2017 (och den lägsta nivån på 20,9 % som uppmättes under 2014 och 2015). Med tanke på att dessa problem tar lång tid att lösa är det viktigt att utveckla en djup förståelse av möjliga vägar framåt, genom att utföra systematiska prognoser och stärka EU:s resiliens.



2.EXEMPEL FRÅN DEN SOCIALA RESULTATTAVLAN Den europeiska pelaren för sociala rättigheter tillkännagavs gemensamt av Europaparlamentet, rådet och kommissionen den 17 november 2017. Den anger tjugo gemensamma principer för lika möjligheter och tillgång till arbetsmarknaden, rättvisa arbetsvillkor, socialt skydd och social inkludering. Den sociala pelaren har utformats för att fungera som kompass för en konvergensprocess i riktning mot bättre socioekonomiska villkor i medlemsländerna. Genomförandet av den europeiska pelaren för sociala rättigheter är en prioritet, i synnerhet i den nuvarande krissituationen. Kommissionen kommer att lägga fram en ambitiös handlingsplan under det första kvartalet 2021 för att säkerställa att pelaren genomförs till fullo. Handlingsplanen blir denna kommissions viktigaste instrument för att bidra till socioekonomisk återhämtning och resiliens på medellång och lång sikt, i syfte att göra den digitala och gröna omställningen mer socialt rättvis. Den europeiska pelaren för sociala rättigheter kompletteras av en social resultattavla som används för att följa utvecklingen i medlemsländerna. Resultattavlan omfattar ett antal indikatorer (huvudindikatorer och sekundära indikatorer) som mäter medlemsländernas sysselsättnings- och socialpolitiska resultat inom tre områden som knyter an till pelaren: I) lika möjligheter och tillgång till arbetsmarknaden, ii) dynamiska arbetsmarknader och rättvisa arbetsvillkor och iii) offentligt stöd samt socialt skydd och social delaktighet. Från och med 2018 ingår den sociala resultattavlan i sysselsättningsrapporten och resultaten för huvudindikatorerna sammanfattas i detta kapitel. Analys av resultaten ges i samband med de reformer som beskrivs i kapitel 3. 2.1 Resultattavlan i korthet Den sociala resultattavlan är ett centralt verktyg för att övervaka hur sysselsättningen och den sociala situationen utvecklas, liksom konvergensen i riktning mot bättre arbets- och levnadsvillkor. Resultattavlan gör det framför allt möjligt att övervaka situationen i medlemsländerna vad gäller de mätbara komponenterna i pelaren och den kompletterar övriga existerande övervakningsverktyg, framför allt Employment Performance Monitor och Social Protection Performance Monitor. Den består av 14 huvudindikatorer för bedömning av den allmänna utvecklingen när det gäller sysselsättning och socialpolitik: -Lika möjligheter och tillgång till arbetsmarknaden: §Andelen unga med högst grundskoleutbildning, åldersgruppen 18–24 år §Skillnad mellan könen i sysselsättningsgrad, åldersgruppen 20–64 år §Inkomstskillnader, uttryckt som förhållandet mellan övre och undre inkomstkvintil – S80/S20 §Risk för fattigdom eller social utestängning §Unga som varken arbetar eller studerar, åldersgruppen 15–24 år -Dynamiska arbetsmarknader och rättvisa arbetsvillkor: §Sysselsättningsgrad i åldersgruppen 20–64 år §Arbetslöshet i åldersgruppen 15–74 år §Långtidsarbetslöshet i åldersgruppen 15–74 år §Hushållens reella disponibla bruttoinkomst, per capita

§Nettoinkomst för en heltidsanställd ensamförsörjande arbetstagare (utan barn) med genomsnittslön -Offentligt stöd samt socialt skydd och social delaktighet: §Effekter av sociala transfereringar (utom pensioner) när det gäller att minska fattigdom §Barn under tre år i formell barnomsorg §Personer som enligt egen uppgift har icke tillgodosedda vårdbehov §Andel av befolkningen med minst grundläggande digitala färdigheter Huvudindikatorerna analyseras med hjälp av en gemensam metod som har godkänts av sysselsättningskommittén och kommittén för socialt skydd (se bilaga 3). Metoden används för att utvärdera läget och utvecklingen i medlemsländerna, och innebär att man tittar på nivåer och årliga förändringar för varje huvudindikator som ingår i den sociala resultattavlan. Nivåerna och förändringarna klassificeras efter avvikelsen från respektive (oviktade) EU-genomsnitt. Ländernas resultat läggs sedan samman (med hjälp av en fördefinierad matris) och varje land placeras i en av sju kategorier (”bästa resultat”, ”bättre än genomsnittet”, ”bra men bör övervakas”, ”genomsnittlig/neutral”, ”svag men förbättras”, ”bör bevakas” och ”kritiska situationer”). Tabell 1 sammanfattar resultattavlan enligt de senaste siffrorna för varje indikator. En detaljerad analys av de fjorton indikatorerna presenteras i kapitel 3, bland annat tendenser på längre sikt och eventuella andra indikatorer. Med hjälp av uppgifterna från den sociala resultattavlan kan man identifiera problem på arbetsmarknaden och sociala problem i medlemsländerna. Inom den europeiska planeringsterminen används regelbundet uppgifter från den sociala resultattavlan i landrapporterna för att underbygga analysen av landspecifika problem. På medlemslandsnivå används resultattavlan också i utarbetandet av nationella reformprogram och stabilitets- och konvergensprogram. Denna analys och de närmare analyser som ingår i Employment Performance Monitor och Social Protection Performance Monitor kommer i lämpliga fall att användas som underlag när kommissionen senare lägger fram sina förslag till landspecifika rekommendationer. I arbetet med detta krävs en försiktig och inte alltför bokstavlig läsning av tabellen, och andra kvalitativa och kvantitativa element bör beaktas. Den sociala resultattavlan kommer att användas i utformandet av nationella reformplaner och återhämtnings- och resiliensplaner, de främsta referensdokumenten inom faciliteten för återhämtning och resiliens. Som redan har framgått av den årliga strategin för hållbar tillväxt 2021 kommer faciliteten för återhämtning och resiliens att medföra förändringar inom den europeiska planeringsterminen 2021. På grund av komplementariteten med den europeiska planeringsterminen uppmanas medlemsländerna att utforma sina nationella reformprogram och sin återhämtnings- och resiliensplan som ett enda sammanhållet dokument. Som betonades i vägledningen för medlemsländer om återhämtnings- och resiliensplaner uppmanas medlemsländerna att förklara i allmänna termer hur deras planer hänger samman med och på ett ändamålsenligt sätt bidrar till genomförandet av den europeiska pelaren för sociala rättigheter. Dessutom uppmanas de att ge en bild av planens allmänna ekonomiska och sociala effekter (tillsammans med en analys av det makroekonomiska läget) där de lägger fram relevanta indikatorer, däribland från den sociala resultattavlan. För medlemsländer som lägger fram sina planer 2021 kommer kommissionen att analysera innehållet i analytiska dokument som åtföljer förslagen till rådets genomförandeakter. I den gemensamma sysselsättningsrapporten 2021 ingår en regional dimension i den sociala resultattavlan. Utvecklingen av indikatorerna på nationell nivå kan dock dölja stora skillnader på regional nivå (medan det ofta är på denna nivå som strategier och finansiering fastställs i många medlemsländer). Mot denna bakgrund innehåller den gemensamma sysselsättningsrapporten för andra gången uppgifter om den regionala situationen, på grundval av den sociala resultattavlan. Framförallt visar en serie kartor i bilaga 4 den regionala fördelningen per medlemsland för vissa huvudindikatorer i den sociala resultattavlan. I analysen i kapitel 3 diskuteras, där det är relevant, resultaten på regional nivå för de medlemsländer där det förekommer stora skillnader mellan olika Nuts 2-regioner. Uppgifterna och resultaten gör det möjligt att bättre förstå läget i ett lands olika regioner när det gäller vissa av pelarens nyckeldimensioner och bidrar till övervakningen av konvergensen inom länderna, bedömningen av effekterna av regionala strategier och utformningen av den regionala politiken. 2.2 Exempel från den sociala resultattavlan Den sociala resultattavlan avspeglar anställningsvillkoren efter covid-19-krisen men på grund av tillgången på data visas sociala förhållanden och kompetens från tiden före pandemin. Sedan resultattavlan utvecklades har bedömningen av medlemsländernas situation vad gäller huvudindikatorerna (enligt metoden som presenterades i förra avsnittet) baserats på senast tillgängliga årliga uppgifter, både vad gäller nivåer och förändringar. I dagsläget skulle därför 2019 års data användas (och förändringarna skulle mätas i förhållande till 2018) för de flesta indikatorerna. Att använda årliga uppgifter skulle dock inte göra det möjligt att studera de senaste arbetsmarknadsförändringarna i den rådande krisen och det sätt de skiljer sig från tidigare (för-pandemiska) tendenser. Mot denna bakgrund har gruppen för sysselsättningsindikatorer beslutat om en tillfällig avvikelse från användningen av årliga siffror i bedömningen som ligger till grund för den sociala resultattavlan. För följande fem huvudindikatorer för arbetsmarknaden ska i stället de senaste kvartalssiffrorna användas, då uppgifterna faktiskt finns tillgängliga (baserat på arbetskraftsundersökningen): ·Sysselsättningsgrad i åldersgruppen 20–64 år ·Skillnad mellan könen i sysselsättningsgrad, åldersgruppen 20–64 år ·Arbetslöshet i åldersgruppen 15–74 år ·Långtidsarbetslöshet i åldersgruppen 15–74 år ·Unga som varken arbetar eller studerar, åldersgruppen 15–24 år Huvudindikatorerna pekar på försämrade villkor på arbetsmarknaden under första halvan av 2020. Bland de fem ovan nämnda arbetsmarknadsindikatorerna har sysselsättningsgraden och andelen unga som varken arbetar eller studerar försämrats i EU-27 under andra kvartalet 2020 i jämförelse med samma kvartal 2019, medan arbetslösheten har varit konstant. Skillnaderna i sysselsättning mellan kvinnor och män och andelen långtidsarbetslösa har däremot förbättrats något (se kapitel 1).

Indikatorer som rör sociala förhållanden och kompetens, för vilka enbart uppgifter som samlades in före coivid-19 finns tillgängliga, fortsatte förbättras under 2019. De återstående nio huvudindikatorerna visar en positiv eller allmänt sett stabil tendens på årsbasis (det vill säga antingen år 2019 eller 2018 beroende på tillgången till data). Framför allt noterades en genomsnittlig förbättring vad gäller fattigdom, ojämlikhet och liknande indikatorer (det vill säga andelen i riskzonen för fattigdom och social utestängning, förhållandet mellan övre och undre inkomstkvintil, hushållens disponibla bruttoinkomst per person, nettoinkomst för en heltidsanställd ensamförsörjande arbetstagare med genomsnittslön) liksom indikatorer för utbildning, barnomsorg och kompetens (unga med högst grundskoleutbildning, andelen barn under tre år i formell barnomsorg, andel av befolkningen med minst grundläggande digitala färdigheter). Tendensen förefaller i stort sett stabil vad gäller effekterna av sociala transfereringar för att minska fattigdom och andelen personer som enligt egen uppgift har icke tillgodosedda vårdbehov. Som punktdiagrammen i kapitel 3 visar, skiljer sig tendenserna åt mellan medlemsländer vad gäller de flesta arbetsmarknadsrelaterade indikatorerna (förutom långtidsarbetslösheten). Det innebär att de medlemsländer som inledningsvis hade ett sämre utgångsläge i genomsnitt har fått uppleva en större försämring under året fram till andra kvartalet 2020. En viss grad av konvergens kan dock noteras för övriga huvudindikatorer (i vissa fall är tendensen dock inte tydligt definierad). Nästan alla medlemsländer har problem med minst en huvudindikator. Om man betraktar de tre mest problematiska utfallen tillsammans, dvs. ”kritiska situationer”, ”bör bevakas” och ”svag men förbättras”, så har alla medlemsländer minst en indikator i dessa kategorier, förutom Tyskland . Ser man endast till ”kritiska situationer” (dvs. indikatorer som är mycket sämre än genomsnittet och som antingen inte förbättrats tillräckligt snabbt eller som försämrats ytterligare under året som gått), så hade 15 medlemsländer minst en indikator som kategoriserades på detta sätt, vilket var ett land mer än i sysselsättningsrapporten 2020. Österrike, Ungern och Portugal kom med i denna grupp av länder (Ungern och Portugal återkom efter att ha lämnat gruppen under det föregående året), medan Estland och Litauen lämnade gruppen. Inom de 14 bedömda områdena användes omdömena ”kritiska situationer”, ”bör bevakas” och ”svag men förbättras” 116 gånger. Detta motsvarar cirka 33 % av det totala antalet bedömningar (en procentenhet mer än i sysselsättningsrapporten 2020). 41 av dessa bedömningar resulterade i omdömet ”kritiska situationer” (11,1 % av alla bedömningar), jämfört med 40 sådana omdömen i sysselsättningsrapporten 2019 (10,3 % av alla bedömningar). Liksom under tidigare år finns det stora skillnader mellan medlemsländerna när det gäller situationen och hur allvarliga problemen är – vilket också återspeglar krisens effekter, vad gäller arbetsmarknadsindikatorerna. För Rumänien och Spanien kategoriserades tio eller fler indikatorer som ”kritiska situationer”, ”bör bevakas” och ”svag men förbättras”. De åtföljs av Bulgarien och Grekland med nio indikatorer var i de kategorierna (se tabell 1). Bland dessa länder har Bulgarien, Rumänien och Spanien det största antalet ”kritiska situationer” (6 var), följda av Grekland (4). Grekland, Rumänien och Spanien fick även ett antal positiva bedömningar vardera (som avspeglar situationen före pandemins början): Grekland tillhör de länder som har ”bäst resultat” när det gäller antalet unga med högst grundskoleutbildning och är ”bättre än genomsnittet” i fråga om inkomstskillnader och digitala färdigheter. Spanien ingår i kategorin ”bäst resultat” när det gäller deltagande i barnomsorg och är ”bättre än genomsnittet” när det gäller personer som enligt egen uppgift har icke tillgodosedda vårdbehov. Rumänien tillhör de länder som har ”bäst resultat” när det gäller ökningen av hushållens disponibla inkomst per capita. När det gäller utmaningarna totalt sett kommer Italien härnäst med sju utmaningar, åtföljt av Cypern, Ungern och Lettland med sex utmaningar var. Däremot ingår Tjeckien och Nederländerna i kategorin ”bäst resultat” eller ”bättre än genomsnittet” när det gäller tio huvudindikatorer, åtföljda av Danmark och Sverige (nio indikatorer var) och Tyskland (åtta indikatorer). Tabell 1. Sammanfattning av huvudindikatorerna i den sociala resultattavlan Anmärkning: uppdatering den 28 oktober 2020. Uppgifter om förhållandet mellan övre och undre inkomstkvintil är inte tillgängliga för Irland, Frankrike, Italien, Lettland och Slovakien. Uppgifter om risken för fattigdom eller social utestängning är inte tillgängliga för Irland och Italien. Uppgifter om andelen unga som varken arbetar eller studerar och långtidsarbetslösheten är inte tillgängliga för Tyskland. Tillväxten i hushållens disponibla bruttoinkomst per capita är inte tillgänglig för Bulgarien, Grekland, Luxemburg, Malta och Polen. Nettoinkomsten för en heltidsanställd ensamförsörjande arbetstagare (utan barn) med genomsnittslön är inte tillförlitlig (och rapporteras inte) för Danmark. Effekterna av sociala transfereringar för att minska fattigdom är inte tillgängliga för Irland, Italien och Slovakien. Andel som enligt egen uppgift har icke tillgodosedda vårdbehov är inte tillgänglig för Irland, Frankrike, Italien och Slovakien. Andelen barn under tre år i formell barnomsorg är inte tillgänglig för Frankrike, Irland, Italien och Slovakien. Uppgifter om digitala färdigheter finns inte tillgängliga för Italien (2017 saknas). Avbrott i serien och andra statistiskt relevanta värden redovisas i bilagorna 1 och 2. 3. SYSSELSÄTTNINGSPOLITISKA OCH SOCIALA REFORMER – MEDLEMSLÄNDERNAS ÅTGÄRDER OCH RESULTAT Det här avsnittet innehåller en översikt över centrala sysselsättningspolitiska och sociala indikatorer och medlemsländernas åtgärder på områden som bör prioriteras enligt EU:s sysselsättningsriktlinjer som rådet antog 2020. Det bygger på de nationella reformprogrammen för 2020 och uppgifter från EU-kommissionen. Om inget annat anges är det bara åtgärder som genomförts sedan juni 2019 som presenteras. En ingående analys av utvecklingen på arbetsmarknaden finns i årsöversikterna för 2020 för arbetsmarknaden och löneutvecklingen respektive sysselsättningen och den sociala utvecklingen i Europa. 3.1 Riktlinje 5: Stimulera efterfrågan på arbetskraft I det här avsnittet beskrivs genomförandet av sysselsättningsriktlinje nr 5, som rekommenderar medlemsländerna att skapa förutsättningar för att öka efterfrågan på arbetskraft och skapa nya jobb. Först ges en översikt över ländernas arbetslöshetstal och sysselsättningsgrad som en komplettering av analysen på EU-nivå i kapitel 1. Därefter behandlas utvecklingen vad gäller egenföretagande, löner och skattekilen. I avsnitt 3.1.2 beskrivs de politiska åtgärder som medlemsländerna har genomfört på dessa områden, med särskilt fokus på de politiska åtgärderna för att bevara sysselsättningen och stödja jobbskapande mot bakgrund av pandemin. 3.1.1 Nyckelindikatorer Sysselsättningen sjönk under andra kvartalet 2020, som en följd av covid-19-krisen. Under 2019 ökade den totala sysselsättningen, eller förblev stabil, i alla medlemsländer jämfört med 2018 (med undantag av små minskningar i Polen och Rumänien). Sysselsättningstillväxten avtog eller blev negativ i flera medlemsländer under första kvartalet 2020 (med ett genomsnitt på -0,2 % i EU jämfört med kvartalet innan). Därefter sjönk sysselsättningen i samtliga medlemsländer (med undantag av Malta) under andra kvartalet (med ett genomsnitt på -2,7 % i EU). Jämfört med toppnivån för sysselsättningen som nåddes fjärde kvartalet 2019 omfattar denna minskning mer än sex miljoner människor. De största minskningarna noterades i Spanien (-8,4 %, motsvarande 1,7 % människor), Irland (-6,1 %), Estland och Ungern (-5,6 %). Sysselsättningstillväxten låg på under -2 % i tretton andra medlemsländer (se diagram 7). Minskningen var måttligare i Cypern (-0,9 %), Polen (-0,4 %) och Luxemburg (-0,3 %). Malta var det enda land sysselsättningen ökade, med 1,7 %. Diagram 7: Kraftigt minskad sysselsättning i hela EU Procentuell förändring av den totala sysselsättningen och antalet arbetade timmar mellan fjärde kvartalet 2019 och andra kvartalet 2020 Källa: Eurostat, nationalräkenskaper. Anm.: Säsong- och kalenderrensade data, dock endast säsongrensade för Tjeckien, Grekland, Frankrike, Malta, Polen, Portugal och Slovakien (sysselsättning) samt Malta och Slovakien (antal arbetade timmar). Det finns inga tillgängliga uppgifter om antalet arbetade timmar för Belgien.

Diagram 8: Frånvaron från arbetet ökade abrupt i hela EU Frånvaron från arbetet som andel av den totala sysselsättningen (20–64 år) Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen. Anm.: säsongrensade data. Det finns inga tillgängliga uppgifter för Tyskland för andra kvartalet 2020. Systemet för korttidsarbete bidrog till att begränsa förlusten av arbetstillfällen. Sedan början av krisen har medlemsländerna i stor utsträckning infört och/eller förstärkt system för korttidsarbete eller andra system för att bevara arbetstillfällen, för att begränsa förlusten av arbetstillfällen, undvika förlust av humankapital på företagsnivå och upprätthålla den samlade efterfrågan i en fas med betydande ekonomisk nedgång. Samtidigt har arbetsgivarna också på egen hand anpassat sin efterfrågan på arbetskraft för att säkerställa att deras verksamhet är hållbar. Som det redan visats i avsnitt 1 och som framgår av diagram 7 var minskningen av antalet arbetade timmar betydligt större än minskningen av sysselsättningen (-13,5 % jämfört med -2,9 % i EU under andra kvartalet 2020 respektive fjärde kvartalet 2019), vilket i stor utsträckning kan tillskrivas systemen för korttidsarbete. Om man tittar på de olika länderna ser man att de största skillnaderna mellan de två indikatorerna finns i Luxemburg, Slovakien, Cypern, Grekland, Tjeckien, Tyskland, Frankrike och Italien. Samtidigt steg antalet arbetstagare som var frånvarande från arbetet (som andel av den totala sysselsättningen) abrupt, vilket framgår av diagram 8, ökningen vara 12,1 procentenheter för hela EU (från 9,7 % under fjärde kvartalet 2019, efter en stabil trend under det senaste årtiondet, till 21,8 % under andra kvartalet 2020). Enbart tillfälliga uppsägningar stod för nästan hälften av all frånvaro (en plötslig ökning från 0,2 % under fjärde kvartalet 2019 till 10,3 % under andra kvartalet 2020). De största ökningarna av andelen frånvaro noterades i Grekland (+35,9 procentenheter), Cypern (+25 procentenheter), Irland (+19 procentenheter), Spanien (+18,7 procentenheter), Italien och Portugal (+18 procentenheter). Användningen av system för korttidsarbete har nått de högsta nivåerna någonsin under covid-19-krisen i alla länder (för vilka data är allmänt tillgängliga). Användningen av korttidsarbete var särskilt utbredd i tjänstesektorn (främst hotell och restauranger) och restauranger) och inom detaljhandeln. Användningen var jämförelsevis lägre i medlemsländer med nyinrättade system. Detta skulle delvis kunna bero på utformningen av systemen, på att det tog tid att anpassa sig till de nya administrativa förfarandena eller på förseningar i genomförandet. I vissa av länderna med nyinrättade system (t.ex. Bulgarien, Tjeckien, Kroatien och Ungern) kan kravet att företagen ska stå för en del av kostnaden ha hämmat användningen. I Polen var användningen begränsad från början på grund av kravet på bevarad sysselsättning efter det att stödet upphört. En begränsad minskning av den totala sysselsättningsgraden döljer stora skillnader mellan medlemsländerna. Under 2019 ökade sysselsättningsgraden (i åldersgruppen 20–64 år) i genomsnitt och i alla medlemsländer (med undantag för en liten minskning i Sverige, dock från den högsta nivån i EU). Som framgår av avsnitt 1 minskade sysselsättningsgraden under andra kvartalet 2019 med 1,3 procentenheter ned till 72 %, från toppnivån 73,3 % som nåddes under andra kvartalet 2019 (vilket innebar att indikatorn återgick till den nivå som noterades under första kvartalet 2018). Som nämnts kan den totala blygsamma minskningen tillskrivas de extraordinära åtgärder som vidtogs i samband med krisen. Situationen döljer dock stora skillnader mellan medlemsländerna. Diagram 9 visar att Spanien hade den största minskningen (-3,8 procentenheter), följt av Bulgarien (-3,2 procentenheter), Österrike (-2,4 procentenheter) och Irland (-2,4 procentenheter). Kroatien hade däremot en ökning (+0,7 procentenheter) medan Malta, Lettland och Polen noterade en stabil eller marginellt minskande sysselsättningsgrad. Om vi ser till den bedömning som bygger på metoden med huvudindikatorer i den sociala resultattavlan är det i