[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |

Bryssel den 30.1.2008

KOM(2008) 42 slutlig

MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET, EUROPAPARLAMENTET, EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN SAMT REGIONKOMMITTÉN

Förslag till gemensam rapport om social trygghet och social integration 2008 {SEK(2008)91}

HUVUDSAKLIGA BUDSKAP

- Socialpolitiken och den ekonomiska politiken kan och bör vara ömsesidigt stödjande. Under de senaste åren har reformerna av de sociala trygghetssystemen och politiken för aktiv integration bidragit till att skapa ökad tillväxt och fler jobb. Det krävs dock ytterligare insatser för att se till att det förbättrade ekonomiska läget gynnar även dem som är marginaliserade i samhället. För en hållbar utveckling i EU krävs därför åtgärder för att förebygga och bekämpa fattigdom och social utestängning. Detta bör ske genom ytterligare modernisering av det sociala skyddet inom ramen för en sund politik som innebär både adekvata sociala förmåner och ekonomisk hållbarhet. Man måste föra en integrerad politik som innebär att ett jämställdhetsperspektiv integreras på alla områden, samtidigt som målet att sörja för fullständig integrering av de mest utsatta människorna i samhället beaktas. Det kommer att krävas långsiktiga insatser både under och efter nästa cykel av Lissabonstrategin.

- Andelen sysselsatta har ökat för alla kategorier av äldre arbetstagare. Åtgärderna för aktiv integration har tillsammans med pensions- och arbetsmarknadsreformerna skapat starkare incitament för arbete, men ännu fler måste arbeta. Det är också viktigt att arbetstagarna stannar kvar på arbetsmarknaden längre. Tillsammans med produktivitetshöjande åtgärder kommer detta att bidra till en mer solid grundval för de sociala trygghetssystemen, pensionernas tillräcklighet och systemens långsiktiga stabilitet. Pensionsreformerna kan i synnerhet främja ett aktivt åldrande genom att förbättra anställbarheten, begränsa möjligheten till tidig pensionering, införa mer flexibel pensionering och stärka incitamenten för att stanna kvar i arbetslivet längre, förutsatt att arbetsmarknaderna öppnas för äldre arbetstagare.

- Pensionsreformerna är på god väg, men behöver övervakas löpande för att se hur de påverkar pensionernas tillräcklighet i framtiden, risken för fattigdom och pensionssystemens långsiktiga stabilitet. Det är viktigt att medborgarna informeras om riskerna med olika pensionssystem så att de kan fatta väl underbyggda beslut.

- Av de 78 miljoner européer som befinner sig i riskzonen för fattigdom är 19 miljoner barn. Att skapa lika möjligheter för alla och ge alla barn en god utbildning är ett krav för att vi ska kunna undvika att fattigdom och utestängning överförs från generation till generation. Åtgärderna för att främja integration och bekämpa diskriminering behöver stärkas, inte minst för invandrare och deras barn och för etniska minoriteter.

- Barnfattigdom förekommer i arbetslösa hushåll med otillräckligt inkomststöd eller när föräldrarnas arbeten inte är tillräckligt välbetalda för att familjen ska kunna undvika eller ta sig ur fattigdom. Balanserade och heltäckande strategier för aktiv integration är därför ett indirekt men viktigt inslag i att främja barns och ungdomars välfärd. Man måste hitta rätt balans mellan stöd till familjen och riktad hjälp just till barn. De bästa resultaten uppnås när insatserna inriktas på mindre gynnade barn inom ramen för en bredare allmän strategi.

- Socialpolitiken påverkar hälsan i stor utsträckning, och hälsa är en viktig faktor för en människas livsmöjligheter. Det krävs insatser för att minska kvarstående betydande ojämlikheter i fråga om hälsa. Det behövs också en helhetsstrategi när det gäller hälsa – det sociala skyddet kan skapa rättvis tillgång till hälso- och sjukvård och förebyggande verksamhet för dem som behöver, även för dem som det är svårast att nå ut till.

- Behovet av långtidsvård ökar. Medlemsstaterna avser att öka tillgången till kvalitativa tjänster. Man måste hitta rätt balans mellan offentligt och privat ansvar samt mellan formell och informell vård. Omvårdnadstjänster och vård i närmiljön föredras framför institutionsvård, men för många medlemsstater är det fortfarande svårt att tillhandahålla kvalitativa tjänster av det slaget. Samma sak gäller bättre samordning av vården och stöd till informella vårdgivare.

- Den första cykeln av den rationaliserade öppna samordningsmetoden visade att de gemensamma målen på det sociala området från 2006 har hjälpt medlemsstaterna att utforma sin politik. Dessa mål är inriktade på långsiktiga mål och är fortfarande relevanta; en fortsatt satsning på att uppnå dessa mål är nödvändig för att Lissabonstrategin ska lyckas.

- En inriktning på särskilda temaområden 2007 var ett nytt grepp inom den öppna samordningsmetoden. Det har lett till ökad förståelse, främjat ömsesidigt lärande och bidragit till bättre övervakning och mer fokuserade rapporter. Medlemsstaterna och kommissionen kommer att införa ändrade arbetsmetoder för bättre resultat i fråga om de europeiska och nationella strategierna under och efter cykeln 2008–2011 för den öppna samordningsmetoden.

1. INLEDNING

Lissabonstrategins reformer har lett till ökad tillväxt, fler jobb och lägre arbetslöshet i hela EU. Den sociala sammanhållningen har också påverkats positivt, t.ex. genom minskad långtidsarbetslöshet. Klyftan mellan könen minskar, men är fortfarande stor. Andelen sysselsatta äldre arbetstagare är idag nära 44 % i EU (34,8 % för kvinnor, 52,6 % för män), och nio länder har uppnått målet på 50 % som fastställts för 2010. Reformerna av de sociala trygghetssystemen och politiken för social integration börjar ge resultat – dels genom att de direkt främjar social sammanhållning, dels genom att de stöder tillväxt tack vare ett ökat arbetskraftsutbud och en mer hållbar budgetutveckling. Finansieringsbasen för den sociala tryggheten måste breddas och utvidgas från enbart inkomstskatter till att omfatta även andra typer av skatter. Det krävs en optimal resursanvändning inom socialpolitiken för att man ska kunna bibehålla ett adekvat socialt skydd och sunda offentliga finanser.

Men en sund utveckling i fråga om tillväxt och skapandet av arbetstillfällen innebär inte alltid att situationen förbättras för de människor som är mest marginaliserade i samhället. Att ha ett arbete är det bästa sättet att undvika utestängning, men det är inte alltid en garanti. Omkring 8 % av EU-medborgarna befinner sig i riskzonen för fattigdom trots att de har ett arbete. Andelen arbetslösa hushåll är lika stor på arbetsmarknader med stigande efterfrågan på arbetskraft, och vissa arbetstagare fastnar i en ond cirkel med låg eller ingen lön. Bland befolkningen som helhet befinner sig ca 16 % av EU-medborgarna – dvs. nära 80 miljoner människor – i riskzonen för inkomstfattigdom, och kvinnor löper större risk än män i detta avseende. I de flesta medlemsstater finns barn och ungdomar bland de utsatta grupper som löper ännu högre risk.

I den gemensamma rapporten 2007 granskades den första uppsättningen nationella strategiska rapporter med ett helhetsperspektiv på social integration, pensioner, hälso- och sjukvård och långtidsvård[1]. Rapporterna visar hur en gemensam diskussion om de fastställda målen och en fokuserad strategi leder till effektivare politiska åtgärder och bättre användning av offentliga medel. Under 2007 skedde ingen nationell rapportering, vilket gjorde att man kunde fokusera på särskilda temaområden som lyfter fram den europeiska strategins långsiktiga karaktär. I avsnitt 2 sammanfattas de lärdomar som dragits, och i avsnitt 3 diskuteras vilka åtgärder som bör vidtas i fortsättningen. Under 2007 inleddes också en ny programplaneringsperiod för strukturfonderna. De flesta medlemsstaterna har gjort betydande framsteg när det gäller att använda strukturfonderna för att arbeta vidare med prioriteringarna ”tillväxt och sysselsättning" och de gemensamma sociala målen. I Europeiska socialfondens budget för 2007–2013 anslås nära 10 miljarder euro direkt till det prioriterade området social integration, dvs. 12,4 % av den totala budgeten. Utöver detta direkta anslag kommer socialfonden även att stödja integration av mindre gynnade personer. Europeiska regionalfonden (ERUF) kommer också att göra en betydande investering – ca 17 miljarder euro – i social infrastruktur (utbildning, hälso- och sjukvård, barnomsorg och socialt boende). Medlemsstaterna tar till vara den möjlighet som strukturfonderna ger att komplettera nationella, regionala och lokala finansieringsmöjligheter och insatser.

I underlaget görs en mer detaljerad bedömning av de olika temaområdena och en heltäckande analys av användningen av strukturfondsmedel för att uppnå de gemensamma målen på det sociala området[2].

2. SAMSPELET MELLAN DEN ÖPPNA SAMORDNINGSMETODEN OCH LISSABONSTRATEGIN FÖR TILLVÄXT OCH SYSSELSÄTTNING

Vid sitt möte i mars 2007 betonade Europeiska rådet att EU:s gemensamma sociala mål i högre grad bör påverka Lissabonagendan. Vid det informella mötet i rådet framhölls behovet av att bättre integrera och lyfta fram prioriteringarna på det sociala området i EU:s vidare strategiska reformarbete. Ministrarna betonade att samordningen av politiken är ett av de viktigaste redskapen för att EU ska kunna uppnå goda resultat i fråga om sysselsättning och sociala frågor. En sådan samordning är av grundläggande betydelse både för utarbetandet av bättre politiska åtgärder och för uppnåendet av de gemensamma målen. Kommittén för socialt skydd har tillsatt en arbetsgrupp för att fastställa goda exempel på ett positivt samspel mellan de gemensamma sociala målen och de vidare mål som rör ekonomisk tillväxt och fler och bättre jobb.

I arbetsgruppens rapport framhålls att det finns ett nära och ömsesidigt stödjande samspel mellan den ekonomiska politiken, sysselsättningspolitiken och socialpolitiken. Genomtänkta sociala trygghetssystem och politiska riktlinjer och åtgärder för social integration är produktiva faktorer som i betydande utsträckning bidrar till medlemsstaternas ekonomiska resultat. De aktuella reformerna av pensionssystemen och hälso- och sjukvårdssystemen har fått positiva effekter både för de offentliga finansernas stabilitet och för beteendemönstren på arbetsmarknaden. Goda åtgärder inom hälso- och sjukvården leder till förbättrad livskvalitet och ökad produktivitet. En satsning på aktiv integration av dem som befinner sig längst bort från arbetsmarknaden stärker humankapitalet och ökar arbetskraftsutbudet, samtidigt som det stärker sammanhållningen i samhället. Insatser för att öka barns och ungdomars välfärd bidrar till att ge kommande generationer möjlighet att förverkliga sin potential och därigenom bidra i ökad utsträckning till samhället och ekonomin.

2.1. Insatser för att minska barnfattigdomen

Barnfattigdomen i EU är i genomsnitt 19 %, vilket innebär att barn löper större risk än befolkningen som helhet att drabbas av fattigdom. I de värst drabbade länderna är andelen hela 30 %. Ungefär 10 % av alla barn lever i hushåll där ingen arbetar, och 60 % av dessa barn befinner sig i riskzonen för fattigdom. Trots de framsteg som gjorts på arbetsmarknaden har denna nivå varit oförändrad sedan 2000. I familjer där båda föräldrarna arbetar är bara 7 % av barnen i riskzonen för fattigdom, jämfört med 25 % om bara en av föräldrarna arbetar. Andra riskfaktorer, i kombination med låg sysselsättningsintensitet, är att leva med bara en förälder eller i en stor familj. Sociala transfereringar minskar risken för fattigdom bland barn med i genomsnitt 44 %. Barnfattigdom är ett resultat av ett komplext samspel mellan dessa faktorer. De bästa resultaten brukar uppnås av länder som anlägger ett helhetsperspektiv och lyckas hitta en balans mellan åtgärder för familjen och riktad hjälp till barnen. I dessa länder kombineras strategier för att stärka föräldrarnas tillgång och anknytning till arbetsmarknaden med stödjande tjänster och inkomststöd för att minska risken att skapa fällor. För att lyckas krävs en välbalanserad kombination med tidiga insatser, tillräckliga resurser och tydliga mål.

Om barn är fattiga är det oftast för att de lever i fattiga hushåll. För att förbättra barnens materiella situation måste familjens inkomst öka, dels genom direkt stöd – antingen ekonomiskt eller genom grundläggande sociala tjänster – dels genom åtgärder som underlättar båda föräldrarnas tillgång till arbetsmarknaden. Åtgärder för att göra det lättare att kombinera arbete och familj kan spela en stor roll, t.ex. genom en utbyggnad och förbättring av barnomsorgen. Insatserna för att stärka föräldrarnas anknytning till arbetsmarknaden måste dock kompletteras med stödåtgärder som gör att människor som inte har förmåga eller möjlighet att arbeta och deras familjer kan leva i värdighet. Andelen barn som befinner sig i riskzonen för fattigdom även om föräldrarna arbetar visar att det finns ett behov av arbeten av bättre kvalitet, en miljö som gynnar bibehållen anställning och möjligheter till karriärutveckling. Det är därför positivt att aktiv integration ges en framträdande roll i medlemsstaternas förslag när det gäller att använda socialfonden för att undanröja de hinder för deltagande som mindre gynnade personer möter.

De medlemsstater som uppnått de bästa resultaten använder en kombination av allmänna och riktade åtgärder. Allmänna åtgärder skapar allmänt goda förutsättningar för familjen, leder inte till fällor och innebär inget stigma. Riktade åtgärder bör dock vara utformade så att de undviker att skapa negativa incitament för arbete och samtidigt når ut till dem som är i störst behov av sådana åtgärder. Utbildning kan spela en stor roll när det gäller att kompensera för socioekonomiska nackdelar och skapa förutsättningar för ett barns möjligheter till god utveckling. Medlemsstaterna är medvetna om behovet att skapa lika möjligheter för alla barn genom barnomsorg och förskoleverksamhet, och förebyggande åtgärder blir allt vanligare för att förhindra att ungdomar lämnar skolan i förtid.

Det krävs dock ytterligare åtgärder för att minska risken för social utestängning för barn och ungdomar som är mindre gynnade i flera avseenden (t.ex. romerna), eftersom de ofta är särskilt marginaliserade i samhället. Särskilda utbildningsprogram som riktar sig till utsatta grupper och som genomförs i aktiv samverkan med föräldrarna bör ges ökat stöd.

Social utestängning bland ungdomar som tillbringat sin barndom i institutionsvård är fortfarande ett allvarligt problem. I många medlemsstater sker idag en övergång från institutionsvård till placering i familjehem (fosterhem). Det är bara ett av de områden där det finns utrymme för utveckling av nya åtgärder och ömsesidigt lärande (bedömning av och utbildning för fosterföräldrar, rekrytering för att kunna hantera det ökade antalet placeringar enligt prognoserna osv.).

Nationella kvantitativa mål i kombination med ett starkt politiskt engagemang kan bidra till ett lyckat genomförande. Det krävs också lämplig övervakning, och övervakningsmekanismer införs nu i länder där sådana mekanismer inte funnits tidigare. Det måste dock konstateras att situationen för de mest utsatta barnen – dvs. barn i institutionsvård och gatubarn – inte kan följas med hjälp av reguljära övervakningsinstrument, utan kräver särskilda instrument. Kommittén för socialt skydd har godkänt ett förslag till rekommendationer för bättre analys och övervakning som utarbetats på grundval av det arbete som utförts av den särskilda arbetsgrupp för barnfattigdom och barnens välfärd som tillsatts av arbetsgruppen för indikatorer.

Det finns också outnyttjade synergieffekter mellan strategierna för fattigdomsbekämpning, åtgärderna för barnens rättigheter och insatserna för att motverka diskriminering. Det har konstaterats att barnfattigdomen måste betraktas i ett brett perspektiv, som innebär att man ser till inte bara ekonomisk fattigdom utan även materiell fattigdom, brist på deltagande i samhället och exponering för risker (inbegripet riskbeteenden).

2.2. Främja längre yrkesliv

Genomgripande strukturella arbetsmarknads- och pensionsreformer har genomförts i de flesta länder under de senaste årtiondena och pågår fortfarande i vissa medlemsstater. Reformerna bygger på en livscykelstrategi och syftar till att stärka kopplingen mellan pensionsavgifter och förmåner samt på strategier för aktivt åldrande för att begränsa möjligheten till tidig pensionering, stärka incitamenten att stanna kvar längre i arbetslivet och förbättra äldre arbetstagares anställbarhet. Dessa insatser bör kompletteras med åtgärder för flexibilitet och sysselsättningstrygghet under hela livet i syfte att skapa fler och bättre jobb, särskilt för personer med svag anknytning till arbetsmarknaden, låg inkomst och små möjligheter att förvärva en tillräcklig pension. Ett tidigt utträde från arbetsmarknaden sker bland ca 20 % av befolkningen i åldern 55–64 år. Om man kan få färre att utnyttja denna möjlighet, kan det bidra väsentligt till att främja längre yrkesliv.

De senaste årens sysselsättningsökning i åldersgruppen 55–64 år har gynnat alla kategorier av arbetstagare, även lågkvalificerade arbetstagare. Även de pågående reformerna av möjligheten till tidig pensionering bör inriktas på denna grupp.

De flesta medlemsstater arbetar idag för att begränsa möjligheten till tidig pensionering, bl.a. genom åtgärder som rör utformningen av arbetslöshetsförmåner och förmåner vid tidig pensionering samt tillgång till invaliditetspensioner och rehabilitering. I vissa medlemsstater görs också en översyn av skattereglerna och utformningen av privata pensioner.

Reformerna har flera syften. Man vill införa strängare villkor samtidigt som man skapar rimliga förutsättningar för äldre arbetstagares fortsatta deltagande på arbetsmarknaden – dock med undantag för särskilt krävande eller farliga arbeten. Ett annat syfte är att stärka incitamenten för att få arbetstagarna att stanna kvar längre i arbetslivet och för att få arbetsgivarna att anställa eller behålla äldre arbetstagare. Man vill också förbättra sysselsättningsmöjligheterna för människor med funktionshinder och lågkvalificerade arbetstagare genom att förbättra arbetsvillkoren, validera icke-formellt lärande och ge arbetstagarnas möjlighet till kompetensutveckling (även inom IKT), omskolning och livslångt lärande. Många sådana åtgärder får stöd via Europeiska socialfonden.

I vissa medlemsstater ökar dock fortfarande andelen som utnyttjar möjligheten till ett tidigt utträde från arbetsmarknaden. Det krävs därför mer systematiska reformer för att väsentligt förkorta perioden mellan personens sista arbete och den första utbetalningen av den lagstadgade pensionen. De flesta åtgärderna förstärker den minskning av de allmänna pensionsutbetalningarna vid en viss ålder som förväntas, vilket ger anledning till ökad oro över pensionernas tillräcklighet i framtiden. En lämplig respons är att se till att fler arbetar och att arbetstagarna stannar kvar längre i arbetslivet. För att lyckas med detta krävs insatser för att minska diskrimineringen av äldre arbetstagare på arbetsmarknaden. Det visar också vilken betydelse kompletterande privata pensioner har.

2.3. Säkra tillgången till privata fonderade pensionssystem

Privata fonderade pensionssystem får en allt större betydelse. Det innebär en övergång i riskfördelningen mellan förmånstagarna, staten, de bidragande företagen och pensionsfonderna, som måste granskas och regleras på lämpligt sätt.

Det är svårt att bedöma hur detta kommer att påverka de framtida pensionernas tillräcklighet. Det beror på storleken på de avgifter som styrs över till fonderade system och den faktiska täckningsgraden. Ökad sysselsättning och ökad produktivitet förbättrar täckningsgraden för de arbetstagare som i mindre grad har tillgång till privata pensioner, men det verkar vara nödvändigt att vidta särskilda åtgärder för att öka den nuvarande täckningsgraden på i genomsnitt 50–60 %, så att alla arbetstagare får tillräckliga privata pensionsrättigheter – ett mål som många medlemsstater ställt upp. De framtida pensionsförmånerna kommer också att bero på den reala avkastningen på ackumulerat kapital och de faktiska kostnaderna och avgifterna, som kan påverka lägre pensioner i högre utsträckning.

Övergångsmekanismerna håller fortfarande på att utvecklas i de medlemsstater där man i allt högre grad förlitar sig till privata fonderade pensionssystem. Bland de faktorer som i väsentlig utsträckning kan påverka de framtida pensionsförmånerna kan nämnas åldern för obligatoriskt medlemskap i lagstadgade fonderade pensionssystem, regler för perioder utan avgiftsinbetalning, indexeringsregler, utformningen av garantier och pensionsålder.

Även de fonderade systemen måste dock anpassas till den ökade förväntade livslängden. Eftersom fonderade pensioner blir allt viktigare måste statens roll fastställas klart och tydligt. Det handlar här om frågor som utbetalningsvillkor, lämplig övervakning, information till allmänheten och förmågan att tolka finansiell information.

2.4. Minska ojämlikheterna i hälsa

Trots att hälsosituationen totalt sett har förbättrats finns det stora skillnader, inte bara mellan medlemsstaterna utan även inom respektive land mellan olika befolkningsgrupper efter socioekonomisk ställning, bosättningsort, etnisk grupp respektive kön. Människor med lägre utbildning, sämre ekonomi eller hälsa har kortare livslängd och löper större risk att drabbas av sjukdomar än de som har det bättre ställt. Dessa skillnader visar inga tecken på att minska. Inkomstskillnader, fattigdom, arbetslöshet, stress, dåliga arbetsvillkor och boende är viktiga faktorer för ojämlikheter i hälsa. Andra påverkande faktorer är individens beteende samt viljan och förmågan att bära kostnaderna.

Hälso- och sjukvårdssystemen har bidragit till betydande förbättringar av hälsosituationen i hela EU, men tillgången till hälso- och sjukvård skiljer sig även idag mellan olika socialgrupper. En viktig utmaning är att skapa lika tillgång för alla till kvalitativ hälso- och sjukvård på ett sätt som innebär att man utnyttjar den senaste tekniken och samtidigt värnar om en hållbar utveckling. Medlemsstaterna vidtar därför åtgärder för att minska dessa ojämlikheter, t.ex. genom att hantera riskfaktorer genom hälsofrämjande insatser, minska prevalensen och incidensen av vissa sjukdomar och förbättra den förebyggande verksamheten i olika miljöer (hemma, i skolan och på arbetsplatsen). Viktiga är också insatser för att öka täckningsgraden bland befolkningen, få bort ekonomiska hinder för tillgången till vård och omsorg, betona hälsofrämjande och förebyggande åtgärder framför sjukvård och hantera kulturella hinder för utnyttjandet av tjänster. Strukturfonderna kommer att användas för att stödja reformer och kapacitetsuppbyggnad främst i konvergensregioner för att förbättra tillgången och utveckla de mänskliga resurserna.

Det behövs dock en kombination av allmänna åtgärder och riktade åtgärder för lägre socioekonomiska grupper. Praktiskt taget alla medlemsstater har infört allmänna eller nästan allmänna rättigheter till vård och omsorg och har anpassat tjänsterna för att nå ut till dem som på grund av fysiska eller psykiska funktionshinder eller språkliga eller kulturella skillnader har svårt att få tillgång till konventionella tjänster. Endast ett fåtal länder har infört en systematisk och heltäckande strategi för att motverka ojämlikheter i hälsa genom att minska de sociala skillnaderna och vidta åtgärder för att förebygga de skillnader i hälsa och förbättra den ohälsa som blir följden. Detta skulle skapa lika tillgång för lika behov i praktiken. Den politik som förs på andra områden är också viktig för att förbättra befolkningens hälsa och minska klyftorna i fråga om hälso- och sjukvård.

2.5. Långtidsvård

Befolkningens åldrande och den socioekonomiska utvecklingen betraktas ofta som de viktigaste faktorerna för en ökad efterfrågan på långtidsvård i framtiden. I själva verket beror efterfrågeökningen till största delen på att den förväntade livslängden ökat och att andelen vårdbehövande personer ökar. Medlemsstaterna har konstaterat att behovet av långtidsvård måste ses som en ny social risk som bör ingå i det sociala skyddet, och de satsar nu på att skapa nära nog allmän tillgång. Vissa skillnader i tjänsterna är oundvikliga, men individens förmåga att betala eller tillgång till privata finansieringskällor får inte innebära ett hinder för att få tillgång till kvalitativa tjänster. Behovet har alltså konstaterats, men dagens utbud innebär inte alltid att det finns en heltäckande och allmän ram för långtidsvården. Medlemsstaterna eftersträvar en hållbar kombination av offentliga och privata finansieringskällor. Ändrade finansieringsmekanismer har bl.a. införts, men i många länder har man ännu inte lyckats säkra finansieringen av långtidsvården.

De nationella rapporterna visar att individanpassade omvårdnadstjänster och vård i närmiljön föredras framför institutionsvård. Stöd till informella vårdgivare och ny teknik kan användas för att ge människor möjlighet att bo kvar hemma så länge som möjligt. Strukturfonderna kommer att användas för att främja avinstitutionalisering och stärka samhällsbaserade tjänster. En starkare samordning mellan hälso- och sjukvården och socialtjänsten anses nödvändig för att skapa den kontinuitet som behövs för god kvalitet och effektiv resursanvändning inom långtidsvården, både när det gäller institutionsvård och vård i närmiljön. För att säkerställa en hög kvalitet införs bl.a. enhetliga standarder och mekanismer för kvalitetsackreditering samt utvärderingsmetoder som ska tillämpas enligt lag.

Lika viktig är frågan om personalen inom långtidsvården, som främst utgörs av kvinnor. Adekvat rekrytering, utbildning och omskolning är fortfarande ett problem, särskilt i länder där det råder brist på sådan personal. Socialfonden kan dock bidra till att lösa dessa problem. En annan utmaning är samordningen mellan formell och informell vård. Bättre arbetsvillkor och formellt erkännande av informella vårdgivare i socialförsäkringssystemen skulle bidra till att skapa kvalitet i den informella vården.

3. DEN ÖPPNA SAMORDNINGSMETODEN I FRAMTIDEN

Inriktningen på särskilda teman under 2007 har möjliggjort en fördjupad analys av de aktuella frågorna och politiska åtgärderna. Inriktningen på barnfattigdom har lett till en gemensam syn på de olika bestämningsfaktorerna för social integration och barns och ungdomars välfärd. Om vi bygger vidare på dessa insatser och ser till att lika goda resultat uppnås under kommande temaår, kommer det att stärka den öppna samordningsmetodens möjligheter att bidra till uppnåendet av de gemensamma sociala målen.

Den öppna samordningsmetoden främjar en gemensam tolkning av de prioriteringar som fastställts för socialpolitiken. Den ram som den tillhandahåller för ömsesidigt lärande och utbyte av erfarenheter har främjat mer effektiva politiska strategier. De resultat som uppnåtts hittills bekräftar de gemensamma sociala målens giltighet. En heltäckande ram för integrerade åtgärder tillhandahålls, och analysen av utmaningarna på lång sikt visar att det finns ett trängande behov av att intensifiera insatserna.

Att hitta olika sätt att vidareutveckla samarbetet stod högt på dagordningen för kommittén för socialt skydd under 2007. Diskussionerna rörde sig främst kring hur man kan förbättra möjligheterna till ömsesidigt lärande. Man enades om en rad förbättringar som ska genomföras under cykeln 2008–2011:

- Övergå till en mer kontext- och processinriktad strategi, och se till att en genomgång görs av de åtgärder som inte lett till avsett resultat och att åtgärderna kontinuerligt anpassas till de utmaningar som man stöter på under arbetets gång.

- Säkerställa en mer integrerad och strategisk användning av alla tillgängliga instrument för att stödja genomförandet av den öppna samordningsmetoden (särskilt Progress).

- Se till att viktiga resultat mer systematiskt integreras i det politiska beslutsfattandet på grundval av förstärkt övervakning.

- Stärka analysramen, inbegripet den sociala konsekvensanalysen.

- Förbättra styrelseformerna ytterligare genom att se till att berörda parter (även lokala myndigheter) deltar kontinuerligt under hela cykeln av den öppna samordningsmetoden.

- Stärka det positiva samspelet mellan den öppna samordningsmetoden på det sociala området och andra EU-processer inom Lissabonstrategin.

- Förbättra spridningen av resultat.

I och med initiativet för aktiv integration[3] uppmanade kommissionen medlemsstaterna – och andra berörda parter – att ta ställning till ett förslag som syftar till att ytterligare förbättra den öppna samordningsmetodens möjligheter att stödja medlemsstaternas insatser för att uppnå de gemensamma sociala målen. Subsidiaritetsprincipen måste beaktas, liksom det faktum att situationen skiljer sig åt mellan medlemsstaterna. Syftet är dock att bygga vidare på den gemensamma tolkningen av de viktiga utmaningar som vi står inför för att i samförstånd utarbeta riktlinjer för genomförandet. Detta gör den öppna samordningsmetoden mer verkningsfull när det gäller att främja bästa praxis och övervaka utvecklingen.

[1] Följande medlemsstater uppdaterade sin strategi under 2007: AT, FR, NL, RO, FI, SE, SI och UK.

[2] Andra finansieringsinstrument som Europeiska jordbruksfonden för landsbygdsutveckling bidrar också till social integration.

[3] Den 17 oktober 2007 inleddes ett samråd om ”Modernisering av det sociala skyddet för ökad social rättvisa och ekonomisk sammanhållning: en satsning på aktiv integration av de personer som befinner sig längst bort från arbetsmarknaden”, KOM(2007) 620.