Lärdomar av det politiska agerandet i samband med de senaste ekonomiska kriserna, särskilt covid-19-krisen, är relevanta för översynen av den ekonomiska styrningen. I mars 2020 aktiverades den allmänna undantagsklausulen i stabilitets- och tillväxtpakten. Därmed blev det möjligt för medlemsstaterna att hantera covid-19-krisen genom att stötta sina ekonomier med betydande offentligfinansiellt stöd till och att tillfälligt avvika från paktens budgetkrav. Detta kraftfulla konjunkturdämpande agerande visade sig i kombination med de nya åtgärder och verktyg som infördes på EU-nivå, samt ländernas sociala skyddsnät och hälso- och sjukvårdssystem, vara utomordentligt effektivt när det gällde att minska krisens ekonomiska och sociala skadeverkningar. Lärdomarna av EU:s framgångsrika hantering av krisen, inte minst det positiva samspelet mellan reformer och investeringar under faciliteten för återhämtning och resiliens, har även varit värdefulla i samband med ramverket för ekonomisk styrning. Krisen ledde samtidigt till att skuldkvoterna både i den offentliga och den privata sektorn växte betydligt, vilket underströk vikten av att stadigt och successivt minska skuldkvoterna till sunda nivåer utan att skada tillväxten. Om man för en försiktig finanspolitik i perioder av stadig tillväxt kan man bygga upp buffertar i de offentliga finanserna som regeringar sedan kan använda för att ge konjunkturdämpande offentligfinansiellt stöd i kristider, då en diskretionär finanspolitik kan vara särskilt verkningsfull. Investeringar i beredskap och resiliens kan även minska krisers negativa effekter på ekonomin. Erfarenheter före och under krisen visade dessutom att det är svårt att utforma politiska rekommendationer på grundval av indikatorer som inte kan observeras och som ofta revideras (t.ex. ”produktionsgapet” eller ”det strukturella saldot”).

EU:s ramverk för ekonomisk styrning har utvecklats över tiden. Reformer har i regel genomförts när svagheter i ramverket har blottlagts i samband med framför allt ekonomiska kriser. De lagstiftningspaket som går under namnen ”sexpacket” och ”tvåpacket” antogs till följd av de lärdomar som drogs under den globala finanskrisen och statsskuldkrisen i euroområdet. Budgetövervakningen moderniserades, de nationella budgetramarna och budgetsamordningen i euroområdet stärktes, och den ekonomiska övervakningen utvidgades till att även omfatta makroekonomiska obalanser.

Det är nu dags att gå från ord till handling. I detta meddelande beskrivs kommissionens riktlinjer för en reform av ramverket för ekonomisk styrning. Meddelandet tar upp de viktigaste ekonomiska och politiska frågor som kommer att forma samordningen och övervakningen av den ekonomiska politiken i EU under de kommande tio åren. Med utgångspunkt i de mest angelägna problemen med det nuvarande ramverket är syftet med dessa riktlinjer att stärka skuldhållbarheten och främja en hållbar och inkluderande tillväxt i samtliga medlemsstater (se figur 1) för att, som ordförande Ursula von der Leyen uttryckte det i sitt linjetal, ”återupptäcka Maastrichtandan [som förordar att] stabilitet och tillväxt måste följas åt”. En försiktig finanspolitik samt investeringar och reformer som främjar hållbar tillväxt är både nödvändiga och ömsesidigt förstärkande när det gäller säkerställa hållbara offentliga finanser och möjliggöra den gröna och den digitala omställningen till en resilient ekonomi. Ett reformerat ramverk bör tackla dagens utmaningar och göra Europa mer motståndskraftigt genom att hålla uppe takten i strategiska investeringar under de närmaste åren och på ett realistiskt sätt stadigt och successivt minska höga offentliga skuldkvoter. Viktiga inslag i kommissionens riktlinjer är ett stärkt egenansvar för länderna, ett enklare ramverk, en starkare medelfristig inriktning samt ett skärpt och mer enhetligt genomdrivande av efterlevnad.

I oktober 2021 återupptog kommissionen de offentliga diskussionerna om översynen av EU:s ramverk för ekonomisk styrning och uppmanade övriga EU-institutioner och alla centrala berörda parter att delta. Via olika forum – bl.a. särskilda möten, workshoppar och en onlinenkät – har medborgare och ett stort antal andra deltagare, däribland nationella myndigheter, parlament, arbetsmarknadens parter, företrädare för den akademiska världen och för andra EU-institutioner, diskuterat hur dagens och morgondagens ekonomiska utmaningar kräver att EU:s ramverk för ekonomisk styrning reformeras. Under diskussioner i Ekofinrådet, Eurogruppen, ekonomiska och sociala kommittén och kommittén för ekonomisk politik har medlemsstaterna haft möjlighet att reflektera över och uttrycka sin mening om huvudsyftena med ramverket för ekonomisk styrning och dess funktion, samt vilka nya utmaningar som måste hanteras.

Rådet skulle anta den medelfristiga finans- och strukturpolitiska planen, inbegripet den finanspolitiska kurs som anges i planen, när kommissionen avgett en positiv bedömning. Kommissionen skulle bedöma den finans- och strukturpolitiska planen utifrån det reviderade gemensamma EU-ramverket och bara kunna avge en positiv bedömning om skulden förs in på en nedåtgående bana eller ligger kvar på sunda nivåer, samt om budgetunderskottet ligger under referensvärdet på 3 % av BNP på medellång sikt. Multilaterala diskussioner i de berörda kommittéerna i rådet skulle säkerställa transparens och möjlighet till ansvarsutkrävande, och rådet skulle fastställa om planen är lämplig. Denna modell skulle stärka det nationella egenansvaret. Den multilaterala budgetövervakningen skulle stärkas av att kraven i det reviderade gemensamma EU-ramverket i högre grad skulle integreras i den politiska debatten på nationell nivå.

De medelfristiga nationella finans- och strukturpolitiska planerna skulle stå i centrum för den reviderade stabilitets- och tillväxtpakten och läggas fram av medlemsstaterna på grundval av ett gemensamt EU-ramverk. Det reviderade gemensamma EU-ramverket skulle innehålla krav som säkerställer att den offentliga skulden förs in på en nedåtgående bana, eller ligger kvar på sunda nivåer, och att underskottet ligger under 3 % av BNP. Det gemensamma EU-ramverket skulle även fastställa kriterier för bedömning av de reformer och investeringar som ligger till grund för en eventuell förlängning av anpassningsbanan. Medlemsstaternas medelfristiga planer skulle behöva överensstämma med det reviderade gemensamma EU-ramverket.

En enda operativ indikator som har skuldhållbarhet som ankare skulle ligga till grund för den finanspolitiska anpassningsbanan och den årliga budgetövervakningen, vilket skulle förenkla det finanspolitiska ramverket betydligt och öka transparensen. Användningen av nationellt finansierade primära nettoutgifter, dvs. utgifter netto efter diskretionära åtgärder på inkomstsidan och exklusive ränteutgifter och konjunkturberoende arbetslöshetsutgifter, som enda operativa övervakningsindikator innebär att effekten av automatiska stabilisatorer, däribland variationer i inkomster och utgifter som regeringen inte har direkt kontroll över, tas med i beräkningen. Detta skulle säkerställa ökad makroekonomisk stabilitet. Även om medlemsstaterna skulle kunna använda andra indikatorer när det gäller deras nationella budgetar (t.ex. strukturellt saldo), skulle den årliga budgetövervakningen på EU-nivå enbart grunda sig på denna enda operativa indikator och därmed på utgiftsutvecklingen. Denna enda operativa indikator bör fastställas på ett sådant sätt att den säkerställer skuldhållbarhet. Den överenskomna fleråriga banan för primära nettoutgifter bör säkerställa att skulden före anpassningsperiodens slut har förts in, eller hålls kvar, på en nedåtgående utvecklingsbana, eller ligger kvar på sunda nivåer, samtidigt som budgetunderskottet ligger under 3 % av BNP på medellång sikt.

Nationella medelfristiga finans- och strukturpolitiska planer som inom ett gemensamt EU-ramverk anger varje medlemsstats åtaganden vad gäller offentliga finanser, reformer och investeringar är själva hörnstenen i det föreslagna reviderade ramverket. Detta skulle säkerställa samstämmighet och rationalisera processer och resultat, men samtidigt lyfta fram att reformer och investeringar kan ha en positiv inverkan på de offentliga finansernas hållbarhet. EU:s reviderade finanspolitiska ramverk skulle fastställa kriterier som säkerställer att skuldkvoten förs in på en nedåtgående bana eller håller sig på en sund nivå och att budgetunderskottet ligger under referensvärdet på 3 % av BNP på medellång sikt. Varje medlemsstat skulle lägga fram en medelfristig plan som anger dess finanspolitiska kurs och innehåller åtaganden om prioriterade offentliga investeringar och reformer, vilka sammantaget leder till en stadig och successiv minskning av skulden och till en hållbar och inkluderande tillväxt. Samtliga medlemsstater skulle behöva behandla de prioriteringar som identifierats i de landsspecifika rekommendationerna i samband med den europeiska planeringsterminen. De medelfristiga planerna bör också innehålla initiativ som ligger i linje med EU:s strategiska prioriteringar, vilka följer direkt av den vägledning och de mål som man enats om och som kräver politiska åtgärder av medlemsstaterna. Planerna bör därför även överensstämma med de nationella energi- och klimatplanerna (som ska vara anpassade till målen i EU:s klimatlag) och med de nationella färdplanerna för det digitala decenniet. Så länge faciliteten för återhämtning och resiliens finns skulle planerna behöva stämmas av mot återhämtnings- och resiliensplanerna för att säkerställa samstämmighet.

I nästa steg skulle varje medlemsstat lämna in en medelfristig finans- och strukturpolitisk plan för bedömning av kommissionen och godkännande av rådet. Planerna skulle beskriva den finanspolitiska kursen på medellång sikt samt reform- och investeringsåtaganden. Den finanspolitiska anpassningsbanan skulle fastställas i termer av primära nettoutgifter, dvs. utgifter netto efter diskretionära åtgärder på inkomstsidan och exklusive ränteutgifter och konjunkturberoende arbetslöshetsutgifter. Den finanspolitiska kursen på medellång sikt skulle ligga till grund för fastställandet av årliga utgiftstak. För medlemsstater som konstaterats ha obalanser enligt det makroekonomiska obalansförfarandet skulle planerna även innehålla reformer och investeringar för att korrigera dessa obalanser. Inlämningen av planen skulle föregås av en fördjupad teknisk dialog med kommissionen. Kommissionen skulle bedöma den medelfristiga planen som helhet och ta hänsyn till samspelet mellan den finanspolitiska kursen å ena sidan, och reformer och investeringar å den andra. Bedömningen skulle göras på grundval av ett gemensamt bedömningsramverk och en transparent metod. Kommissionen skulle ha möjlighet att begära in ytterligare upplysningar eller begära att planen revideras.

För medlemsstater med en låg offentlig skuld bör underskottet, senast tre år efter planens tidshorisont och med oförändrad politik, ligga under detta referensvärde under en tioårsperiod.

Vid bedömningen av planen kommer kommissionen även att utvärdera huruvida det på ett trovärdigt sätt säkerställs att underskottet ligger under 3 % av BNP under en tioårsperiod.

·För medlemsstater med en måttlig offentlig skuld bör referensbanan för nettoutgifterna säkerställa i) att den tioåriga skuldutvecklingen med oförändrad politik följer en realistisk och stadigt nedåtgående bana senast tre år efter planens tidshorisont, och ii) att underskottet, inom planens tidshorisont, ligger under referensvärdet på 3 % av BNP med oförändrad politik under samma tioårsperiod.

·För medlemsstater med en betydande offentlig skuld bör referensbanan för nettoutgifterna inom planens tidshorisont (4 år) säkerställa i) att den tioåriga skuldutvecklingen med oförändrad politik följer en realistisk och stadigt nedåtgående bana, och ii) att underskottet ligger under referensvärdet på 3 % av BNP med oförändrad politik under samma tioårsperiod.

·Den överenskomna fleråriga banan för primära nettoutgifter skulle omsättas i årliga utgiftstak för nationellt finansierade utgifter under anpassningsperioden, medan planen skulle ange prognoser för utgifter som finansieras med medel från faciliteten för återhämtning och resiliens, sammanhållningspolitiska medel och andra överföringar från EU. Banan skulle fastställas på ett sådant sätt att en betydande del av konsolideringen sker inom anpassningsperioden i stället för att skjutas upp och överlåtas åt framtida regeringar. Utgiftsutvecklingen skulle kontrolleras genom den budgetövervakning som sker årligen och även fortlöpande under året för att undvika att små årliga avvikelser sammantaget leder till stora avvikelser från banan.

·Planen skulle innehålla antaganden om och prognoser för utvecklingen av de olika makrofinansiella variablerna. Detta skulle omfatta den makroekonomiska och finanspolitiska kursen under den anpassningsperiod som planen omfattar, samt en förlängning av prognoserna för en situation med oförändrad politik under tio år därefter. De prognoser för skulden vid oförändrad politik som ingår i planen bör överensstämma med kommissionens prognoser (se ruta 1).

Under utformningsfasen skulle kommissionen bedöma om den fleråriga finanspolitiska anpassningsbana som medlemsstaten lägger fram säkerställer att skulden, före anpassningsperiodens slut, har förts in eller hålls kvar på en nedåtgående bana, eller ligger på sunda nivåer, samtidigt som underskottet ligger under 3 % av BNP på medellång sikt. Referensanpassningsbanan skulle fungera som en gemensam utgångspunkt för diskussioner och för kommissionens bedömning av planerna. Referensanpassningsbanan bör också se till att underskottet ligger under referensvärdet på 3 % av BNP på medellång sikt. Om en medlemsstat redan omfattas av ett underskottsförfarande när planen lämnas in skulle kommissionen bedöma huruvida planen överensstämmer med rådets rekommendationer och beslut.

·För att stärka den makroekonomiska inriktningen och EU-/euroområdesdimensionen, skulle resultattavlan för makroekonomiska obalanser kompletteras med värden för hela EU och för euroområdet för samtliga indikatorer. Systemomfattande utmaningar, i första hand klimatförändringarna, miljön och energiomställningen, kommer att behandlas i samband med den europeiska planeringsterminen och tas upp i rapporten om förvarningsmekanismen och i de fördjupade granskningarna om de har en tydlig koppling till makroekonomiska obalanser.

·För att risker ska kunna förutses och upptäckas i ett tidigare skede i det reviderade det makroekonomiska obalansförfarandet, måste större vikt läggas vid flödesrelaterade variabler under övervakningens huvudfaser. I rapporten om förvarningsmekanismen skulle ökad vikt läggas vid huruvida trenderna förväntas hålla i sig och deras förväntade effekter i de medlemsstater som valts ut för en fördjupad granskning. Därigenom skulle fördjupade granskningar kunna göras när negativa trender observerats, även om de ännu inte påverkar befintliga obalanser. Bedömningen av om det råder obalanser skulle fortfarande baseras på tre kriterier: allvar, utveckling och politiskt agerande. Utvecklingen och medlemsstatens politiska agerande skulle emellertid få större betydelse i bedömningen. Detta skulle kunna bidra till att minska den upplevda trögheten i klassificeringen av obalanser.

·För att effektivisera det makroekonomiska obalansförfarandet skulle det finns tydliga kriterier för en nedtrappning av förfarandet. Sådana kriterier skulle exempelvis kunna vara att obalanserna har minskat under minst två år och att flödena tyder på att minskningen även fortsättningsvis kan förväntas vara tillräcklig, att prognoser visar fortsatta förbättringar och att de politiska åtagandena, däribland de som anges i den nationella finans- och strukturpolitiska planen, måste fullgöras. När obalanserna korrigeras skulle kortare fördjupade granskningar kunna göras, medan fullständiga rapporter i regel skulle krävas vart tredje år, om inte kommissionen anser att det finns behov av en sådan analys dessförinnan.

4.4 En riktad och förenklad övervakning efter programperiodens slut

Översynen av den ekonomiska styrningen omfattar också en bedömning av övervakningen efter programperiodens slut. I sitt meddelande från februari 2020 ansåg kommissionen att ramverket för övervakning av medlemsstater som har, eller hotas av, allvarliga problem i fråga om sin finansiella stabilitet har lett till flera förbättringar och i stort sett fungerar väl. Det betonades samtidigt att det är viktigt att behålla ett lämpligt nationellt egenansvar för programmen och att det fortfarande finns problem när det gäller transparens och möjlighet till ansvarsutkrävande.

Den förstärkta övervakningen är ett flexibelt krishanteringsverktyg som bör behållas. Den förstärkta övervakningen har visat sig vara ett flexibelt instrument som med framgång användes i slutet av det makroekonomiska anpassningsprogrammet för Grekland från 2018 till och med 2022. Den möjliggjorde en effektiv uppföljning av reformåtagandena så att man sedan kunde övergå till övervakning efter programperiodens slut. Men den förstärkta övervakningen är minst lika viktig för att i ett tidigt skede gripa in och förhindra att situationen i en medlemsstat i euroområdet förvärras i en utsträckning som gör det nödvändigt att anta ett makroekonomiskt anpassningsprogram.

Tydliga mål bör fastställas för övervakning efter programperiodens slut och dess omfattning bör kopplas till dessa mål. Övervakningen efter programperiodens slut bör inriktas på i) bedömning av återbetalningsförmågan mot bakgrund av den ekonomiska, offentligfinansiella och finansiella situationen, ii) övervakning av genomförandet av oavslutade reformer som påbörjats under anpassningsprogrammet, och iii) bedömning av huruvida korrigerande åtgärder krävs i de fall det råder tvivel om återbetalningsförmågan eller den fortsatta tillgången till marknaden. Omfattningen av övervakningen efter programperiodens slut skulle kunna anpassas över tiden om inriktningen och bedömningen av riskerna förändras. Övervakningen skulle vara intensivare under de första åren, eftersom den då även avser uppföljningen av oavslutade reformer som påbörjats under anpassningsprogrammet. Allteftersom reformerna genomförs skulle denna aspekt spela en allt mindre roll. Under ”normala” omständigheter skulle övervakningen efter programperiodens slut vara inriktad på en bedömning av återbetalningsförmågan mot bakgrund av den ekonomiska, offentligfinansiella och finansiella situationen. Övervakningen skulle kunna rationaliseras om återbetalningsriskerna bedöms vara små eller genom en bättre integration med andra övervakningsverktyg. Om den ekonomiska, offentligfinansiella eller finansiella situationen förvärras, skulle det med ett sådant tillvägagångssätt vara möjligt att på nytt skärpa övervakningen efter programperiodens slut och bedöma huruvida det krävs korrigerande åtgärder.

5.Slutsatser

I detta meddelande beskrivs huvuddragen i ett reviderat ramverk för ekonomisk styrning i EU. De viktigaste inslag som beskrivs i detta meddelande svarar mot behovet av ett reviderad ramverk som på ett ändamålsenligt sätt kan hantera de utmaningar detta decennium för med sig. Finansieringen av en rättvis omställning till en digital, grön och klimatneutral ekonomi och högre skuldkvoter gör att det krävs offentligfinansiella regler som möjliggör strategiska investeringar men inte äventyrar de offentliga finansernas hållbarhet.

Ekonomin i Europa befinner sig i ett kritiskt läge och det är därför mycket angeläget att snabbt nå enighet om revideringen av EU:s offentligfinansiella regler och andra inslag i ramverket för ekonomisk styrning. Medlemsstaterna och kommissionen bör nå enighet om ramverket för ekonomisk styrning innan medlemsstaterna inleder sina budgetförfaranden för 2024. Det är mot bakgrund av de växande utmaningar som EU står inför nödvändigt med en kraftfull samordning av budget- och strukturpolitiken och en effektiv ekonomisk övervakning och budgetövervakning. Sunda offentliga finanser som gör det möjligt att på ett samordnat sätt hantera de aktuella utmaningarna och uppnå EU:s gemensamma prioriteringar har blivit allt viktigare mot bakgrund av tidigare och nuvarande kriser. Detta skulle även ge de finansiella marknaderna förtroende för den institutionella stabiliteten i euroområdet, som grundar sig på hållbara offentliga finanser och på att makroekonomiska obalanser förebyggs och korrigeras i alla medlemsstater. Trovärdiga offentligfinansiella regler och övervakning av hot mot den makrofinansiella stabiliteten kommer även att hjälpa ECB att uppnå sina mål, i synnerhet i ett läge där banken står inför utmaningen att fullgöra sitt uppdrag att upprätthålla prisstabilitet men samtidigt förhindra finansiell fragmentering inom euroområdet.

En genomgripande reform av EU:s ramverk för ekonomisk styrning skulle kräva en lagändring. Genom en ändring av den underliggande lagstiftningen skulle ramverket kunna bli tydligare och enklare. Detta skulle skapa ett mycket säkert rättsläge för det reviderade ramverket och innefatta nödvändigt deltagande av rådet och Europaparlamentet. Den nödvändiga lagändringen skulle antas enligt det ordinarie lagstiftningsförfarandet, i vilket rådet och Europaparlamentet är jämbördiga i de flesta frågor.

De flesta mål som eftersträvas med den föreslagna reformen av det makroekonomiska obalansförfarandet kan uppnås inom ramen för de nuvarande lagbestämmelserna. Framför allt skulle ett mer långsiktigt perspektiv för att bättre bedöma risker, samt anpassning av de kriterier som tillämpas för att konstatera och klassificera obalanser och hur de bör korrigeras, kunna införas inom ramen för den nuvarande lagstiftningen.

Med utgångspunkt i dessa riktlinjer och den efterföljande diskussionen kommer kommissionen att överväga att lägga fram lagstiftningsförslag. Under första kvartalet 2023 kommer kommissionen återigen att ge vägledning för finanspolitiken för den kommande perioden. Vägledningen kommer att underlätta samordningen av finanspolitiken och medlemsstaternas förberedelser av stabilitets- och konvergensprogrammen för 2024 och därefter. Den kommer att ta hänsyn till det ekonomiska läget, varje medlemsstats särskilda situation och de riktlinjer som fastställs i detta meddelande, under förutsättning att tillräcklig konvergens då har uppnåtts mellan medlemsstaterna. Under våren 2023 kommer vägledning att ges via de landsspecifika rekommendationerna.





Ruta 1: Kriteriet om skuldhållbarhet För att fastställa den referensanpassningsbana som leder till att skulderna konvergerar mot sunda nivåer skulle kommissionen använda en väletablerad och transparent metod, baserad på dess ramverk för skuldhållbarhetsanalyser, som överenskommits med medlemsstaterna. För medlemsstater med en betydande offentlig skuld skulle kommissionen lägga fram en referensanpassningsbana som säkerställer att skulden, när medlemsstaten genomfört hela planen, fortsätter att följa en realistisk nedåtgående bana efter anpassningsperioden på grundval av utvecklingen under en tioårsperiod och med oförändrad politik. Denna referensanpassningsbana är kopplad till ett strukturellt primärsaldo som i slutet av anpassningsperioden är på en nivå som säkerställer att skulden följer en realistisk nedåtgående bana. För medlemsstater med en måttlig skuld skulle referensbanan vara mindre krävande. Kommissionens ramverk för skuldhållbarhetsanalyser omfattar väletablerade verktyg för analys av skuldhållbarhetsrisker. Verktygslådan innehåller en basprognos för skuldutvecklingen under en tioårsperiod och andra deterministiska skuldprognoser baserade på alternativa antaganden om offentligfinansiella, makroekonomiska och finansiella variabler, samt stokastiska analyser som tar hänsyn till allmän makroekonomisk osäkerhet. Basprognosen för skuldhållbarhetsanalysen vilar på ett antagande om oförändrad finanspolitik där inga ytterligare finanspolitiska åtgärder vidtas efter att planens löptid gått ut och de primära utgifterna endast påverkas av förändringar i kostnader relaterade till en åldrande befolkning enligt prognoserna i kommissionens och rådets senaste gemensamma rapport om åldrande. Den reala BNP-tillväxten är i linje med kommissionens senaste prognoser på medellång sikt som gjorts med den i EU allmänt vedertagna metoden och med beaktande av effekten av investeringar inom ramen för NextGenerationEU-paketet. Inflationen och räntorna konvergerar mot marknadsbaserade förväntningar. För de deterministiska prognoserna förlitar sig riskbedömningen på den förväntade skuldnivån, skuldutvecklingen och huruvida den budgetposition som eftersträvas är realistisk (och har utrymme för eventuella korrigerande åtgärder). För de stokastiska prognoserna grundar sig riskbedömningen på sannolikheten att skulden inte kommer att stabiliseras under en femårsperiod och på omfattningen av den makroekonomiska osäkerheten. Mot bakgrund av denna analys delas medlemsstaterna in i tre allmänna riskkategorier: låg, medium och hög. Hög risk innebär att medlemsstaten står inför betydande utmaningar vad gäller (hållbarheten hos) den offentliga skulden och måste vidta finanspolitiska och makroekonomiska åtgärder. En anpassningsbana som leder till att skulden konvergerar mot sunda nivåer bör säkerställa att den offentliga skulden, i medlemsstater med en betydande eller måttlig skuld, förs in på en realistisk nedåtgående bana under tio år efter att planens löptid gått ut. För medlemsstater med en betydande offentlig skuld skulle detta vara fallet om skuldutvecklingen under en tioårsperiod bortom planens löptid skulle följa en realistisk och stadigt nedåtgående bana. För medlemsstater med en måttlig offentlig skuld, skulle det vara fallet om skuldutvecklingen, senast tre år efter planens löptid, under en tioårsperiod skulle följa en realistisk och stadigt nedåtgående bana. Dessa villkor bör uppfyllas med oförändrad politik efter att den medelfristiga planen genomförts, dvs. i avsaknad av nya finanspolitiska åtgärder efter anpassningsperioden och, för att beakta realistiska risker, enligt en standarduppsättning negativa scenarier som dem som ingår i kommissionens ramverk för skuldhållbarhetsanalyser. Slutligen bör sannolikheten för att skulden stiger under de första fem åren efter att planens tidshorisont vara tillräckligt låg. Antaganden om och prognoser för de relevanta makrofinansiella variablernas utveckling skulle anges i planen för en period av tio år efter den period som omfattas av planen. Detta skulle omfatta den makroekonomiska och finanspolitiska kursen för den period som planen omfattar samt en förlängning av prognoserna för en situation med oförändrad politik under de följande tio åren (se tabell 1). Tabell 1: Prognosernas och bedömningskriteriets tidshorisont Anmärkning: Anpassningsperioden på fyra år skulle i undantagsfall kunna förlängas till högst sju år för att underlätta större investeringar och reformer. 1) Närmare information om metoden finns i 2021 Fiscal Sustainability Report (inte översatt till svenska).





Ruta 2: Politiska åtgärder vid nya obalanser under det makroekonomiska obalansförfarandet Fastställande av de nationella medelfristiga planerna och det makroekonomiska obalansförfarandet Omedelbart efter att obalanser upptäckts vid en fördjupad granskning (och de landsspecifika rekommendationer som är relevanta för det makroekonomiska obalansförfarandet eventuellt publicerats i vägledningssyfte) skulle enligt det reviderade det makroekonomiska obalansförfarandet en dialog inledas med medlemsstaten. Dialogen skulle föras under sommar och höst. Syftet skulle vara att enas om utmaningarna och identifiera de reformer och investeringar som skulle korrigera obalanserna (figur 1). På grundval av denna dialog skulle kommissionen och medlemsstaten enas om en strategi för att korrigera obalanserna i linje med tillvägagångssättet för återhämtnings- och resiliensplanerna. Den överenskomna uppsättningen reformer och investeringar skulle införlivas i den nationella medelfristiga planen när planen antas. I den nationella medelfristiga planen skulle också åtgärder som redan ingår i återhämtnings- och resiliensplanen samt relevanta investeringar som finansieras genom sammanhållningspolitiska program kunna tas upp för att ge en omfattande översikt över medlemsstatens politiska åtaganden. Figur 1: Tidsplanering för de politiska åtgärder som vidtas när obalanser upptäcks med de nya nationella medelfristiga planerna En ny källa till obalanser upptäcks under den nationella medelfristiga planens löptid Om en fördjupad granskning inom ramen för den europeiska planeringsterminen medför att en ny källa till obalanser upptäcks efter att den nationella medelfristiga planen antagits, kommer den medelfristiga planen i regel inte att ses över. I stället inleds en politisk dialog med medlemsstaterna för att enas om obalanserna och om de åtgärder som krävs för att korrigera dem. Den politiska strategi man kommer överens om för att korrigera obalanserna, inklusive reformer och investeringar, kommer att meddelas av medlemsstaten genom ett brev till kommissionen och rådet och diskuteras i kommittéer. De överenskomna politiska åtgärderna kan därefter inkluderas i) i en ny nationell medelfristig plan (om målet inte kan uppnås under den ursprungliga planens löptid) ELLER ii) i en ändrad medelfristig plan (om den förra planen inte längre är lämplig). Om obalanserna är alltför stora och kräver en omedelbar ändring av finanspolitiken och nya avgörande reformer skulle ett obalansförfarande inledas, planen rivas upp och bli en plan för korrigerande åtgärder.

Bilaga 1: Tidplan för EU:s övervakning