Yttrande från Regionkommittén om "Europeiska unionens nordiska dimension samt politik för gränssamarbete vid gränsen mellan Europeiska unionen och Ryska republiken och området kring Barents hav"

(96/C 337/02)

Vid utarbetandet av detta yttrande har REGIONKOMMITTÉN tagit hänsyn till följande:

- Regionkommitténs beslut av den 2 oktober 1995, i enlighet med artikel 198c fjärde stycket i fördraget om Europeiska unionen, att avge ett yttrande om "Europeiska unionens nordiska dimension samt politik för gränssamarbete vid gränsen mellan Europeiska unionen och Ryska republiken och området kring Barents hav" och att anmoda utskott 1, "Regional utveckling, ekonomisk utveckling, finansiella frågor på lokalt och regionalt plan", att utarbeta detta yttrande.

- Utkastet till yttrande (CdR 10/96 rev), antaget av utskottet den 10 maj 1996, med Markku Kauppinen och Jorma Virtanen som föredragande.

Vid sin 13:e plenarsessionen den 12-13 juni 1996 (sammanträdet den 12 juni 1996) antog Regionkommittén enhälligt följande yttrande.

1. Inledning

1.1. Österrikes, Sveriges och Finlands medlemskap i EU har på ett märkbart sätt påverkat Europeiska unionens geopolitiska ställning. Unionens areal ökade med nästan 900 000 km² eller med 37 %, där Sverige och Finland står för cirka 800 000 km² av den ökade arealen. Folkmängden ökade dock med knappt 22 miljoner invånare, eller med 6 %.

1.2. Man kan även betrakta förändringar som skett utanför unionens gränser som viktiga. I och med Österrikes medlemskap utgör nu gränsen mot Slovenien, Ungern, Slovakien och Tjeckien en ny yttre gräns för unionen. Finlands medlemskap innebär för unionen ett gemensamt gränsområde med Ryska federationen. Både Sverige och Finland har en lång gräns mot Norge, som inte blev medlem i unionen. Även de baltiska staterna och Östersjön har kommit unionen närmare som en följd av utvidgningen.

1.3. Sveriges och Finlands medlemskap har tillfört Europeiska unionen en nordisk dimension. Den skiljer sig märkbart från andra regioner inom unionen både vad beträffar klimat och näringsgeografi. Dessutom ger de glesbebygda områdena och de långa avstånden de nordliga områdena en särprägel, vilket i sin tur även ger den lokala och regionala förvaltningen en utformning som skiljer sig från andra länder.

2. Allmänna synpunkter

Observationer och bakgrund

2.1. Sverige är till ytan det tredje största landet i unionen och Finland det femte största. Vad beträffar folkmängden är Finland det tredje minsta medlemslandet i unionen och Sverige det sjätte minsta.

2.2. Medlemsländernas genomsnittliga folktäthet är 115 invånare/km². I Sverige är motsvarande siffra 19 och i Finland 15. Sveriges och Finlands nordligaste delar, Norrbotten och Lappland, är båda till ytan cirka 100 000 km². Detta område på 200 000 km² är sålunda till ytan större än Luxemburg, Belgien, Nederländerna, Danmark och Irland tillsammans. Folktätheten i dessa länder är i genomsnitt 184 invånare/km², medan det i de två nordligaste länen i unionen i Sverige och Finland bara finns två invånare/km².

2.3. Växtperioden är vid den 60:e breddgraden cirka 170 dygn, medan den i unionens nordligaste delar bara är cirka 130 dygn. Detta ställer särskilda krav på lant- och skogsbrukare i Norden. Före unionens utvidgning mot norr var den kortaste växtperioden i unionen cirka 220 dygn. Förhållandena i norr gör att även byggande av markanläggningar och hus kräver speciallösningar. Likaså måste nätverk för tekniskt underhåll byggas med hänsyn till klimatet. Uppvärmningskostnader och negativa effekter av vintertrafiken begränsar både den enskilde medborgarens och företagens verksamhetsmöjligheter i områdena i norr.

2.4. Vinterhavstrafiken utgör en särskild fråga. Den största delen av till exempel Finlands export sker över havet. För att kunna garantera regelbundna transporter krävs det att man både har tillgång till och använder effektiv isbrytningsutrustning.

2.5. Dessa speciella klimatförhållanden som skiljer sig starkt från klimatförhållandena i övriga Europa, har speciellt i de nordligaste delarna av Sverige och Finland skapat verksamhetsmodeller och metoder vars tillämpning kan erbjuda möjligheter för andra områden med svåra klimatförhållanden.

2.6. I synnerhet områdena i Lapplands och Norrbottens län är tack vare sina naturförhållanden utmärkta "laboratorier" för att lösa speciella problem för de nordliga områdena, och för att utveckla specialkunskap.

3. Specifika synpunkter

De regionala myndigheternas roll i EU:s verksamhetspolitik för norra Europa

3.1. Som tidigare redan sagts, präglas områden i Sverige och Finland i allmänhet, och de norra delarna samt delar av östra Finland i synnerhet, av långa avstånd och glesbygd. Detta ställer speciella krav på bland annat utbudet av kollektivtrafik, där huvudansvaret ligger på de lokala och regionala styrelseorganen.

3.2. Utformningen av de europeiska regionala och lokala styrelseorganen skiljer sig på många punkter väsentligt från varandra. I Sverige och Finland är den kommunala självstyrelsen av tradition väldigt stark. Kommunerna är ansvariga för i stort sett alla centrala tjänster, såsom grundutbildning, allmän hälsovård, specialsjukvård, barnomsorg, äldreomsorg och tekniska funktioner som stadsplanering, gator samt vatten och avfall.

3.3. Kommuner har egen inkomstbeskattning samt ett eget politiskt förfarande för beslutsfattande. Den nordiska lokala och regionala styrelsemodellen erbjuder utanför de nordiska medlemsländerna ett fungerande system för Europeiska unionens verksamhet, i synnerhet med tanke på närhetsprincipen. Av denna anledning skapas det för de regionala och lokala styrelseorganen på ett naturligt sätt en central roll när man utformar helheten för den framtida verksamhetspolitiken för de nordliga områdena.

Östersjön som samarbetsområde

3.4. I den nu utvidgade unionen utgör Östersjöområdet ett viktigt samarbetsområde, på grund av den nordiska dimensionen, och kräver en särskild och noggrann undersökning inte bara av Regionkommittén utan även allmänt inom olika organ i Europeiska unionen. Regionkommittén har beslutat att utarbeta ett särskilt yttrande om just Östersjöområdet.

Det euroarktiska samarbetet i Barents havs-området

3.5. Mellan Lappland i Finland, Norrbotten i Sverige, Nordland, Troms och Finnmark i Norge samt Murmansk och Archangelsk i Ryssland, fanns det under tusentals år handels- och kulturförbindelser. Dessa förbindelser bröts under den 70 år långa Sovjetregimen. Historiskt sett har Nordkalotten kontinuerligt varit en bro mellan Ryssland och norra Europa.

3.6. Efter de förändringar som skett i Ryssland, håller samarbetet inom Barents havs-området åter på att snabbt förändras. Barentsrådet grundades i början av 1993 av Sverige, Finland, Norge, Ryssland, Danmark, Island och Europeiska unionen. Till området hör förutom Nordkalotten även Karelska republiken, som geografiskt och verksamhetsmässigt ändå mer hör till Leningrad-området och till Östersjökretsen. I samarbetet kring Barentsregionen har samerna som minoritetsfolk samma ställning som landskapen.

3.7. Följande har satts upp som mål för Barentssamarbetet:

a) En garanti för fredlig och harmonisk utveckling i området.

b) Förstärka och ytterligare utveckla befolkningens ömsesidiga kulturella relationer.

c) Uppmuntra skapande och utvidgning av nya bi- och multilaterala kontakter

d) Skapa grund för en bestående ekonomisk och social utveckling i området genom att särskilt beakta ett ändamålsenligt utnyttjande av naturtillgångar.

e) Främja utveckling som uppmärksammar ursprungsbefolkningens intressen och skapar möjligheter åt dem att aktivt delta i samarbetet.

3.8. Den största skillnaden med Barentssamarbetet jämfört med Östersjösamarbetet är zonens långa avstånd från staternas centralorter och stora befolkningskoncentrationer, eftersom Barentsregionen ligger i Europas nordligaste hörn.

Ny yttre gräns mot Ryssland - en del av den nordiska dimensionen

3.9. Det cirka 1340 kilometer långa gränsområdet mellan EU och Ryssland är inte bara viktigt för de nordiska ländernas del, utan för hela Europeiska unionen.

3.10. Med tanke på unionens geopolitiska ställning, är just en gemensam gräns, med dess utmaningar, risker och möjligheter bara det en stor förändring jämfört med tidigare. Gränsen är lika lång som avståndet mellan Berlin och Florens eller avståndet mellan Frankfurt och Madrid. Gränsen är alltså lång och de utmaningar och problem som rör unionen är ytterst stora. Den är också en av de mest markerade gränserna i världen vad beträffar skillnader i levnadsstandard. Det än så länge jämförelsevis instabila ekonomiska och sociala läget i Ryssland samt framför allt den framtida utvecklingen påverkar hela Europa. Av denna anledning är EU:s förhållande till Ryssland en fråga som berör och är av intresse för alla medlemsländer.

Befolkningen

3.11. De områden i Ryska federationen som direkt gränsar till unionen inbegriper Sankt Petersburg (4,8 miljoner invånare), och Leningrad Oblast runt staden (1,7 miljoner invånare) och områdena i Karelska republiken (750 000 invånare) samt Murmansk Oblast (1,1 miljoner invånare). Hit hör även det till Murmansk angränsande Archangelskområdet (1,6 miljoner invånare). Allt som allt bor det i dessa nordvästliga gränsområden i Ryssland cirka 10 miljoner invånare, vilket är 6,7 % av den sammanlagda befolkningen i Ryska federationen. Till Ryssland hör även Kaliningrad (913 000 invånare), ett område vid Östersjökusten mellan Litauen och Polen.

Råvaror

3.12. I områdena i Ryssland som gränsar till unionen finns avsevärda råvarutillgångar, till exempel olja, gas, stora skogsområden, malmfyndigheter och vattenkraft, som hela Europa skulle kunna dra nytta av. Hamnarna i västra Ryssland, inklusive den viktigaste militärhamnen i Murmansk, ligger i detta område. Av denna anledning är det nordvästliga området av stort militärt intresse för Ryssland.

3.13. Sankt Petersburg, det traditionella ryska fönstret västerut, är nu även Rysslands fönster mot Europeiska unionen, liksom Finland i fysiskt hänseende kan betraktas som Europeiska unionens port mot Ryssland.

Miljöfaror

3.14. De förändringar som skett i Ryssland har hittills markant ökat de gränsöverskridande kontakterna på många olika fronter.

3.15. I samband med allt öppnare och mer direkta kontakter har det även uppstått allvarliga miljöproblem som direkt gör sig märkbara vid den finska gränsen. I synnerhet industriernas utsläpp utgör ett allvarligt hot mot den nordiska naturen och mot Östersjön. Hälsotillståndet för många ryska medborgare i vissa områden nära gränsen har försämrats, delvis på grund av skadliga utsläpp och dålig vattenkvalitet. Metall- och träförädlingsindustrins föråldrade och bristfälliga miljö-teknologiska system orsakar utsläpp som sedan sprids norrut till Finland, Norge och Sverige, samt söderut framför allt till Finland och de baltiska staterna.

3.16. Problemen med kärnkraftssäkerheten i Ryssland, och även i områdena närmast gränsen, utgör ett annat stort problem. Det försvagade väg- och järnvägsnätet har orsakat stora problem för den ökande gränsöverskridande gods- och persontrafiken.

3.17. Enbart Sankt Petersburgs avfallssystem är i behov av genomgripande och omedelbar förnyelse. Det finns planer för hur man skall trygga Sankt Petersburgs och dess närområdens tillgång till rent vatten, här krävs det dock internationellt samarbete för att kunna genomföra dem.

3.18. På den ryska sidan av gränsområdet finns det således omfattande problem. Utomstående kan inte lösa dessa problem och det kan inte heller vara meningen. Europeiska unionen och dess medlemsländer kan ändå hjälpa de ryska myndigheterna att lösa sina egna problem och på så vis bidra till ökad välfärd för medborgarna, stabilitet och demokratisk utveckling i Ryssland.

Internationellt samarbete för att stödja utvecklingen i Ryssland

3.19. Avgörande frågor för Rysslands framtida utveckling är dels att få igång ett fungerande ekonomiskt samarbete, dels en positiv utveckling av demokratin. De bästa geografiska förutsättningarna för att främja denna utveckling finns av naturliga skäl i gränsområdet mellan unionen och Ryssland.

3.20. Finland har tillsammans med Ryssland bland annat skapat ett verksamhetsprogram som rör gränsområdet. Det så kallade närområdesavtalet mellan Finland och Ryssland är för Rysslands del ett unikt avtal jämfört med andra internationella avtal som landet slutit: den ger en rättslig grund för direkt samarbete med de finska regionala och lokala myndigheterna samt med den finska centralförvaltningen. Det ger även möjligheter att verka direkt inom de avtalade områdena. Avtalet täcker på ett omfattande sätt både befintligt och planerat ekonomiskt samarbete, utveckling och forskningsverksamhet samt kulturellt samarbete. Några av de viktigaste samarbetspunkterna har hittills varit samarbete för att utveckla trafikförbindelser samt förbättra kärnkraftssäkerheten och miljöskyddet.

3.21. För att kunna genomföra de olika åtgärderna för gränsområdet, som avser att förbättra miljön och kärnkraftssäkerheten, främja ekonomiskt- och handelssamarbete, samarbete inom jord- och skogsbruk, utbildnings-, expert- och kulturutbyte samt förbättring av kommunikation, krävs ett brett internationellt samarbete. Här har Europeiska unionen en viktig uppgift.

3.22. För att utveckling skall komma till stånd i gränsområdet krävs det samarbete på många olika håll. Förutom Europeiska unionen är även andra berörda stater vid Europas gränser betydelsefulla när det gäller finansiering av olika projekt och utvecklingsplaner. När det gäller själva genomförandet av åtgärder i gränsområdet bör man ändå betona gränsområdenas egen roll.

3.23. Erfarenheter av gränsområdessamarbete från olika håll i Europa visar att ett framgångsrikt gränsområdessamarbete inte kan åstadkommas genom beslut från centrala styrelseorgan, utan initiativen måste komma från gränsområdena. Ett gränsområdessamarbete måste vara så självständigt som möjligt, dock behövs ett godkännande från organ på statlig nivå.

3.24. För att gränsområdessamarbetet skall lyckas även mellan EU och Ryssland, krävs det att de regionala och lokala myndigheterna har det praktiska ansvaret framför allt när det gäller att fatta beslut om verksamhetens innehåll och om de olika åtgärderna.

Instrument för gränstraktssamarbete (Cross-border instrument)

3.25. Av den Europeiska unionens yttre landgränser, var gränsen Finland-Ryssland under Finlands första medlemsår det enda gränsområdet i unionen som inte hade något instrument för gränstraktspolitik. Regionkommittén anser att de nyligen genomförda förändringarna i TACIS-programmet som berör detta, är betydelsefulla.

3.26. Vad beträffar den praktiska funktionen är det viktigt att se till att man ur det nya TACIS/INTERREG-instrumentet utvecklar ett flexibelt och effektivt fungerande gränstraktssystem för samarbetet mellan EU och Ryssland. Det är viktigt att det ger möjligheter för aktörer från de olika medlemsstaterna att dra nytta av det gemensamma gränsområdet.

Utveckling av den lokala förvaltningen är viktig

3.27. I och med Rysslands övergång till demokrati och marknadsekonomi uppstår en viktig fråga, nämligen hur Ryssland skall lyckas med sina försök att bilda ett fungerande system för de lokala styrelseorganen. I denna fråga borde de enskilda medlemsstaterna och EU i sin helhet koncentrera sig på att stödja utvecklingen av de lokala och regionala styrelseorganen i Ryssland. I det svåra praktiska utvecklingsarbetet är det viktigt med fungerande lokala och regionala styrelseorgan.

Utveckling av TACIS-förordningen

3.28. Att få igång ekonomisk utveckling och uppnå stabilitet i Ryssland är viktigt för hela Europa. Av denna anledning har Europeiska unionen bland annat försökt att med hjälp av TACIS-förordningen främja en gynnsam utveckling.

3.29. TACIS-programmet, som startade 1991, är inriktat på praktiskt stöd: utbildning, konsulttjänster, lönsamhetsredovisningar och rådgivning. Med hjälp av programmet har man försökt att skapa nödvändiga ramar och strukturer för en fungerande marknadsekonomi samt att förbättra förutsättningarna för investeringar.

3.30. TACIS-programmet har fungerat bra med hänsyn till de ovan beskrivna syftena. Utbildning har genomförts, omfattande konsultrapporter och planer har utarbetats och man har definierat de viktigaste utvecklingsmålen för framtiden. Regionkommittén konstaterar att TACIS-programmets framtid är mycket beroende av demokratiseringsprocessen i Ryssland.

3.31. Från och med nu måste Europeiska unionen med sina program för Ryssland koncentrera sig på hur man kan komma framåt när man omsätter planerna i praktiken. Man når inga större framgångar genom att bara planera. Förverkligandet av marknadsekonomi och demokrati påskyndas inte, och det skapas ingen ekonomisk stimulans om man inte omsätter planerna i verkligheten.

3.32. Man borde utreda hur TACIS-förordningen på medellång sikt kan utvecklas till en mer mångsidig programhelhet, lik det i Medelhavsområden genomförda MEDA-programmet.

3.33. Redan i detta skede borde man fundera på att omvärdera TACIS-programmet på så sätt att tyngdpunkten flyttas från utarbetande av konsultrapporter och annat i sig själv viktig praktiskt stöd, till att genomföra projekten i praktiken. En förnyad TACIS-förordning ger möjligheter till att fördela 10 % av hela stödvolymen till att genomföra projekten. Att denna del sedan gradvis ökar till minst är befogat enligt Regionkommittén.

3.34. Under åren 199-1995 uppgick TACIS-programmets budget till sammanlagt över 2 miljarder ecu. Ungefär en tredjedel av dessa medel var öronmärkta för Ryssland, men bara en marginell summa åt områdena i västra Ryssland.

3.35. Det område i västra Ryssland som gränsar till unionen godkändes i september 1995 som nytt första prioritetsområde för TACIS-programmet. Budgeten för det treåriga programmet är 28 miljoner ecu, det vill säga cirka 1,5 % av hela TACIS-budgeten.

3.36. Med hänsyn till de enorma problemen och utvecklingsbehovet i västra Ryssland och till de krav som det gemensamma gränsområdet ställer, borde unionen fördela betydligt mer resurser till områdena i västra Ryssland.

3.37. Den nya förordningen som gäller för TACIS-programmet har precis trätt i kraft, något som utskott 1, som ansvarar för detta utkast till yttrande, tidigare framfört. I förordningen har man inkluderat tre nya områden: 1) miljö 2) gränstraktssamarbete och 3) sammankoppling av TACIS- och INTERREG-programmen för att användas som instrument i gränstraktssamarbetet.

Upprättandet av ett frihandelsområde

3.38. Området kring södra Karelen och Saima kanal är tack vare sitt geografiska läge ett ytterst viktigt område för utvecklingen av det gränsöverskridande ekonomiska samarbetet.

3.39. Befolkningen i staden Sankt Petersburg och kringliggande Leningradregionen, som uppgår till cirka 7 miljoner invånare och som därmed utgör en marknadspotential omedelbart vid den finska gränsen, två gränsövergångar till lands och Saima kanal som förbinder området med Östersjön samt en järnvägsövergång, har ökat intresset för kanalområdet och staden Villmanstrand som knutpunkt för den gränsöverskridande trafiken, och som område för industriell produktion och handel. Frågan om upprättandet av en särskild frihandelszon har uppstått på båda sidor om gränsen, i Ryssland i området kring Viborg och i Finland i södra Karelen.

3.40. Upprättandet av en frihandelszon antingen i området på den finska sidan av gränsen eller på båda sidor om gränsen skulle innebära ett stort steg för främjandet av handelssamarbete samt ekonomiskt- och kulturellt samarbete. Det skulle skapa nya förutsättningar för bildandet av samarbetsnätverk i synnerhet för Östersjöområdet samt skapa förutsättningar för att lösa de stora miljöproblemen i området.

3.41. Upprättandet av ett frihandelsområde i gränsområdet mellan Finland och Ryssland kräver emellertid en omfattande undersökning av behovet av förändringar i till exempel beskattnings- och arbetsrättslagstiftningen.

4. Regionkommitténs rekommendationer

4.1. Regionkommittén föreslår att kommissionen omedelbart börjar arbeta på ett verksamhetsprogram för Europeiska unionens politik för den nordiska dimensionen.

4.2. Enligt Regionkommittén borde programmet

a) behandla målen för region- och strukturpolitiken för områdena i norra delen av unionen, i Sverige och Finland.

b) definiera målen för miljöpolitiken i norr, eftersom denna präglas av speciella förhållanden, samt definiera vilka medel som krävs för att förverkliga denna politik.

c) definiera allmänna principer för hur man i unionens verksamhet skall ta hänsyn till de särskilda nordiska förhållandena - det perifera läget, vidsträckt areal, glesbygd, samt avvikande klimatförhållanden - så att man garanterar regioner och kommuner likvärdiga förutsättningar.

d) innehålla förslag om hur man skall främja kontakterna mellan de perifera regionerna och kommunerna och andra regioner i unionen.

e) utveckla ett program för hur man i områden med svåra klimatförhållanden och glesbygd, skall stödja användning av teknik och verksamhetsmodeller speciellt utvecklade för förhållandena i norr.

f) definiera de åtgärder som främjar genomförandet av handelssamarbetet samt det ekonomiska, politiska och kulturella samarbetet mellan Europeiska unionens medlemsländer och Ryska federationen på ett sådant sätt att man drar nytta av det gemensamma gränsområdet.

g) behandla de riktlinjer som skulle kunna leda till utveckling av det pågående samarbetet om Barentsregionen och med hjälp av vilka man kan främja det praktiska genomförandet av projekten i BARENTS-programmet.

4.3. Regionkommittén föreslår vidare att kommissionen snarast beaktar följande förslag i fråga om genomförandet av det gränsöverskridande samarbetet med Ryssland:

a) Förändringen av TACIS-förordningen har nyligen trätt i kraft. Miljöfrågor och gränsöverskridande samarbete har tagits med i programmet som nya punkter, och man har gjort det möjligt att kombinera TACIS- och INTERREG-programmen i de norra gränsområdena, som ett redskap i det gränsöverskridande samarbetet. För att TACIS-INTERREG skall ge samma goda resultat som PHARE-INTERREG i de Central- och Östeuropeiska länderna, krävs det i det praktiska gränsöverskridande samarbetet att områdena närmast gränsen deltar i planeringen och genomförandet av programmet.

b) Vid tillämpningen av TACIS-programmet bör man tillåta att använda resurser till investeringar, särskilt i närheten av gränsen. De investeringsobjekt som skall prioriteras i första hand är gränsövergångarna och de byggnader och tjänster som hör till.

c) Av de resurser som satsas på TACIS-programmet borde en betydligt större del än idag satsas på själva finansieringen av åtgärder, och på genomförandet av programmet. Regionkommittén anser det vara befogat att av det finansiella stödet satsas gradvis på genomförandet av projekten.

d) Att stödja utvecklingen av den demokratiska lokala förvaltningen och att främja de lokala myndigheternas samarbete bör vara en huvudpunkt i EU:s RYSSLAND-program.

e) Genomförandebestämmelserna samt kontrakts- och inköpsförordningarna för EU:s RYSSLAND-program bör revideras så att mindre samarbetsprojekt för de lokala styrelseorganen kan genomföras utan offentligt anbudsförfarande.

f) Området i västra Ryssland samt i Sankt Petersburgsområdet måste långsiktigt prioriteras i TACIS-programmet. De lokala styrelseorganens representation bör tryggas i förberedandet av samarbetsprogrammen och i genomförandet av dem.

g) Eftersom utformandet av ett fungerande samarbetsnätverk för området i västra Ryssland är en central fråga för den ekonomiska och övriga utvecklingen i området, och eftersom det på grund av den exceptionellt höga risknivån i Ryssland i praktiken inte existerar riskkapital att satsa på utveckling av små och medelstora företag, bör man antingen via EBRD (Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling) eller TACIS-programmet årligen ge ett lån på 50 miljoner ecu till små och medelstora företag i områden i västra Ryssland som de kan satsa på utveckling och investering.

h) Enligt Regionkommittén skulle upprättandet av en frihandelszon nära den finsk-ryska gränsen i området Saima kanal/Villmanstrand avsevärt kunna underlätta kultur, ekonomi- och miljösamarbete i EU:s och Rysslands gemensamma gränsområde. Europeiska unionen borde stödja Regionkommitténs undersökningar av möjligheterna att upprätta en frihandels-zon och delta i detta arbete.

4.4. Genom att anta detta yttrande uppmanar Regionkommittén kommitténs ordförande och presidium att påbörja diskussioner med motsvarande organ i kommissionen om Europeiska unionens regionpolitik och gränsområdespolitik för att kunna fortsätta arbetet med de förslag som nämns i yttrandet samt genomföra dessa förslag.

Bryssel den 12 juni 1996.

Regionkommitténs ordförande

Pasqual MARAGALL i MIRA