EUROPEISKA KOMMISSIONEN Bryssel den 13.7.2016 COM(2016) 467 final 2016/0224(COD) Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING om upprättande av ett gemensamt förfarande för internationellt skydd i unionen och om upphävande av direktiv 2013/32/EU



MOTIVERING 1.BAKGRUND TILL FÖRSLAGET •Motiv och syfte med förslaget Europeiska unionen arbetar för en integrerad, hållbar och övergripande migrationspolitik på EU-nivå som bygger på solidaritet och en rättvis ansvarsfördelning och som kan fungera effektivt även i kristider. Sedan den europeiska migrationsagendan antogs har Europeiska kommissionen arbetat med att genomföra åtgärder för att ta itu med både den omedelbara och den långsiktiga utmaningen att hantera migrationsflödena på ett ändamålsenligt och övergripande sätt. Det gemensamma europeiska asylsystemet bygger på regler som fastställer vilken medlemsstat som är ansvarig för personer som ansöker om internationellt skydd (inbegripet en databas med fingeravtryck från asylsökande) och gemensamma standarder för asylförfaranden, mottagningsvillkor och erkännande av och skydd för personer som beviljats internationellt skydd. Europeiska stödkontoret för asylfrågor hjälper vidare medlemsstaterna att genomföra det gemensamma europeiska asylsystemet. Trots de betydande framsteg som gjorts i utvecklingen av det gemensamma europeiska asylsystemet finns det fortfarande betydande skillnader mellan medlemsstaterna vad gäller vilka förfaranden som används, de mottagningsvillkor som sökandena ges, erkännandegrader och den typ av skydd som ges de personer som beviljas internationellt skydd. Dessa skillnader bidrar till sekundära förflyttningar och asylshopping, skapar pullfaktorer och leder i slutändan till att ansvaret för att erbjuda skydd för dem som behöver det fördelas ojämnt mellan medlemsstaterna. Tillströmningar i stor skala på senare tid har visat att Europa behöver ett ändamålsenligt och effektivt asylsystem som kan säkerställa en rättvis och hållbar fördelning av ansvaret mellan medlemsstaterna, tillräckliga och anständiga mottagningsvillkor i hela EU, snabb och effektiv handläggning av asylansökningar som lämnas in i EU och kvalitet hos de fattade besluten, så att de som behöver internationellt skydd faktiskt får det. Samtidigt behöver EU ta itu med irreguljära och farliga förflyttningar och få ett slut på människosmugglarnas affärsmodell. För detta ändamål måste å ena sidan asylansökningar från de som inte har rätt till internationellt skydd handläggas snabbt och dessa migranter måste sedan återvända snabbt. Å andra sidan måste säkra och lagliga vägar till EU öppnas för de personer från tredjeländer som behöver skydd. Detta är också en del av ett större partnerskap med prioriterade ursprungs- och transitländer. Den 6 april 2016 lade kommissionen fram sina prioriteringar för en strukturell reform av den europeiska asyl- och migrationsregelverket i sitt meddelande För en reform av det gemensamma asylsystemet och ökade möjligheter till laglig inresa till Europa , där de olika åtgärder fastställs som bör vidtas för att uppnå en mer human, rättvis och effektiv europeisk asylpolitik samt en bättre förvaltning av politiken för laglig migration. Den 4 maj 2016 presenterade kommissionen en första uppsättning förslag för att reformera det gemensamma europeiska asylsystemet, som bidrar till att uppnå tre av de prioriteringar som identifierats i meddelandet, nämligen att inrätta ett hållbart och rättvist Dublinsystem för att avgöra vilken medlemsstat som ansvarar för att pröva asylansökningar, att förstärka Eurodacsystemet för att bättre övervaka sekundära förflyttningar och stödja insatserna mot irreguljär migration och att inrätta en genuin Europeisk asylbyrå för att säkerställa ett väl fungerande europeiskt asylsystem. Dessa förslag var de första byggstenarna i reformen av det gemensamma europeiska asylsystemets struktur. Med det andra paketet slutför kommissionen reformen av det gemensamma europeiska asylsystemet genom att anta ytterligare fyra förslag: Ett förslag om att ersätta direktivet om asylförfaranden med en förordning (som harmoniserar de nuvarande avvikande arrangemangen i medlemsstaterna och skapar ett verkligt gemensamt förfarande), ett förslag om att ersätta skyddsdirektivet med en förordning (som föreskriver enhetliga normer för erkännande av personer som är i behov av skydd och för de rättigheter som beviljas personer som har fått internationellt skydd) samt ett förslag om revidering av direktivet om mottagningsvillkor (för att ytterligare harmonisera mottagningsvillkoren i EU, öka sökandes utsikter till integration och minska sekundära förflyttningar). Slutligen föreslår kommissionen också, som en uppföljning av åtagandet att öka möjligheterna till laglig inresa till EU, som aviserades den 6 april 2016, en strukturerad unionsram för vidarebosättning, som rör sig mot en mer styrd hantering av internationellt skydd inom EU, säkerställer säkra och ordnade vägar till EU för personer som är i behov av internationellt skydd och syftar till att minska incitamentet för irreguljära inresor. Dessa förslag är en oundgänglig del av den omfattande reformen av det gemensamma europeiska asylsystemet och är nära förbundna med varandra. I och med detta andra steg i reformen av av gemenskapens regelverk på asylområdet föreligger nu alla delar i ett stabilt, sammanhängande och integrerat gemensamt europeiskt asylsystem som bygger på gemensamma och harmoniserade regler som är både effektiva och bidrar till skyddet, helt i överensstämmelse med Genèvekonventionen. Det gemensamma europeiska asylsystem som vi vidareutvecklar är både effektivt och utformat för att fullt ut garantera samstämmighet mellan de nationella asylsystemen, minskar incitamenten till sekundära förflyttningar, stärker det ömsesidiga förtroendet mellan medlemsstaterna och leder på det hela taget till ett välfungerande Dublinsystem. Det garanterar att asylsökande, oavsett var i EU de befinner sig, behandlas på ett rättvist och korrekt sätt. Det ger de verktyg som behövs för att säkerställa snabb identifiering av personer som verkligen behöver internationellt skydd och återsända dem som saknar skyddsbehov. Det är generöst gentemot de mest utsatta och strängt när det gäller eventuellt missbruk, samtidigt som det alltid respekterar de grundläggande rättigheterna. Det gemensamma systemet är också kostnadseffektivt och tillräckligt flexibelt för att kunna anpassas till de komplexa utmaningar som medlemsstaterna står inför på detta område. •Syftena med detta förslag Avsikten med detta förslag är att upprätta ett verkligt gemensamt förfarande för internationellt skydd som är effektivt, rättvist och balanserat. Genom att välja formen förordning, som är direkt tillämplig i alla medlemsstater, och genom att minska möjligheten till skönsmässig bedömning och förenkla, samordna och konsolidera förfarandena, syftar förslaget till en högre grad av harmonisering och enhetlighet i resultatet av asylförfarandet i alla medlemsstater, och därmed till att avlägsna incitamenten för asylshopping och sekundära förflyttningar mellan medlemsstater. Förslaget främjar syftet att garantera ett snabbt, högkvalitativt beslutsfattande under alla steg i förfarandet. Det kräver att medlemsstaterna investerar i sina asylsystem redan från och med de administrativa förfarandena och erbjuder de behöriga myndigheterna de medel som krävs för att fatta snabba men genomtänkta beslut, så att personer som är i behov av skydd snabbt får sin status erkänd och de som inte är i behov av skydd snabbt skickas tillbaka. Ett snabbt och effektivt beslutsförfarande ligger i såväl sökandenas som medlemsstaternas intresse, och gör det möjligt att klargöra sökandenas rättsliga status vilket leder till inbesparingar för medlemsstaterna när det gäller kostnader för mottagning och förvaltning. Ett gemensamt förfarande för hela EU som är rättvist och effektivt innebär följande: –Enklare, tydligare och kortare förfaranden som ersätter de nuvarande olikartade förfarandena i medlemsstaterna. Detta förslag inför korta men rimliga tidsfrister både för att en sökande ska få tillgång till förfarandet och för avslutandet av prövningen av ansökan under både den administrativa fasen och överklagandefasen. Riktmärket på sex månader för ett första beslut bibehålls, samtidigt som man inför betydligt kortare tidsfrister för handläggningen av uppenbart ogrundade ansökningar och ansökningar som inte kan tas upp till prövning. Medlemsstaterna har även möjlighet att prioritera och snabbt pröva varje ansökan. Tidsfrister fastställs för att registrera, ta emot och pröva ansökningar, men dessa kan exceptionellt förlängas när en medlemsstat tar emot ett oproportionerligt stort antal ansökningar samtidigt. För att planera för sådana händelser bör medlemsstaterna regelbundet granska och förutse sina behov för att säkerställa att de har lämpliga resurser på plats för en effektiv förvaltning av asylsystemet. Vid behov kan medlemsstaterna även be om hjälp av Europeiska unionens asylbyrå. Dessutom blir förfarandet för bedömning av om en ansökan kan tas upp till prövning och det påskyndade prövningsförfarandet obligatoriska och bestämmelserna om efterföljande ansökningar tydliggörs, vilket möjliggör undantag från rätten att stanna kvar vid slutet av och under det administrativa förfarandet. –Förfarandegarantier för sökandena för att säkerställa att asylansökningarna bedöms korrekt inom ramen för en effektiviserad och kortare process. Dessa säkerställs genom att alla sökande vid inledandet av förfarandet informeras om sina rättigheter, skyldigheter och följderna av inte fullgöra dessa skyldigheter. Sökandena måste få en faktisk möjlighet att samarbeta och kommunicera korrekt med de ansvariga myndigheterna för att kunna lägga fram alla fakta de förfogar över för att styrka sin ansökan. Detta förslag ger sökandena tillräckliga förfarandegarantier för att föra sin talan i alla steg i förfarandet, i synnerhet rätten att få en personlig intervju, tolkning samt kostnadsfritt rättsligt bistånd och biträde. Vidare har de i regel rätt att stanna kvar medan de väntar på utgången av förfarandet. Sökandena har rätt till lämplig delgivning av ett beslut där de faktiska och rättsliga skälen till beslutet ska ingå, och i fall av avslag ska de även ha rätt till ett effektivt rättsmedel inför en domstol eller en tribunal. Ett förstärkt skydd kommer att införas för sökande med särskilda förfarandebehov och ensamkommande barn, t.ex. mer detaljerade regler för bedömning, dokumentation och hänsyn till sökandens särskilda förfarandebehov.

–Strängare regler för att förhindra missbruk av systemet, sanktionera uppenbart oskäliga ansökningar och avlägsna incitament till sekundära förflyttningar genom att göra det tydligt för sökandena att de är skyldiga att samarbeta med myndigheter under förfarandet och att införa stränga påföljder om skyldigheterna inte efterlevs. I detta avseende krävs det för att en ansökan om internationellt skydd ska prövas att ansökan ska lämnas in, fingeravtryck ska tas och nödvändiga uppgifter för prövningen ska lämnas samt att den sökande ska befinna sig och stanna kvar i den ansvariga medlemsstaten. Om någon av dessa skyldigheter inte fullgörs kan det leda till att en ansökan avslås som avstådd i enlighet med förfarandet för implicit återkallande. De nuvarande fakultativa förfarandena för att sanktionera sökandes oskäliga beteende, sekundära förflyttningar och uppenbart ogrundade ansökningar görs obligatoriska och stärks ytterligare. Förslaget innehåller i synnerhet bestämmelser om omfattande förteckningar över klara, uttömmande och obligatoriska grunder för om en prövning måste påskyndas och om ansökningar måste avslås som uppenbart ogrundade eller avstådda. Vidare har man förbättrat möjligheterna att hantera efterföljande ansökningar som innebär missbruk av asylförfarandet, särskilt genom att göra det möjligt att avlägsna sådana sökande från medlemsstaternas territorium före och efter det att ett administrativt beslut om deras ansökningar har fattats. Samtidigt finns alla garantier på plats, som exempelvis rätten till ett effektivt rättsmedel, för att säkerställa att sökandens rättigheter alltid är garanterade. –Harmoniserade regler om säkra länder är en avgörande faktor för ett säkert gemensamt förfarande, och detta förslag gör det möjligt att harmonisera de förfarandemässiga följderna av tillämpningen av begreppet säkert land. Om det är uppenbart att sökandena inte är i behov av internationellt skydd eftersom de kommer från ett säkert ursprungsland måste ansökan snabbt avslås och sökandena snabbt återsändas. Om sökandena redan har funnit ett första asylland där de åtnjuter skydd, eller om deras ansökningar kan prövas av ett säkert tredjeland, måste ansökningarna nekas prövning. Kommissionen förslår att man successivt framskrider mot en fullständig harmonisering inom detta område och att man inom fem år efter att förordningen trätt i kraft ersätter nationella förteckningar över säkra länder med europeiska förteckningar eller fastställanden på unionsnivå. •Överensstämmelse med befintliga bestämmelser inom detta område Detta förslag överensstämmer till fullo med de första förslagen till en reform av det gemensamma europeiska asylsystemet som lades fram den 4 maj 2016, vilka gäller Dublinförordningen, Eurodacsystemet och Europeiska unionens asylbyrå, och med förslagen om en reformerad skyddsförordning och ett omarbetat direktiv om mottagningsvillkor samt ett förslag om ett strukturerat system för vidarebosättning inom unionen. När det gäller förslaget till omarbetning av Dublinförordningen är detta förslag tillämpligt på de sökanden som omfattas av ett Dublinförfarande. I synnerhet överensstämmer detta förslag med bestämmelserna i förslaget till omarbetning av Dublinförordningen, men specificerar dem ytterligare, t.ex. i fråga om huruvida en ansökan kan tas upp till prövning, det påskyndade prövningsförfarandet, efterföljande ansökningar och garantier för underåriga samt särskilda garantier för ensamkommande barn. Detta förslag har även anpassats till omarbetningen av Eurodacförordningen när det gäller tagande av fingeravtryck samt ansiktsbilder av sökandena samt deras relevans för ansökningar om internationellt skydd. Vad gäller förslaget om Europeiska unionens asylbyrå erinras i detta förslag om vikten av det operativa och tekniska bistånd som byrån kan erbjuda medlemsstaterna för att säkerställa en effektiv hantering av ansökningarna om internationellt skydd, samt att byrån tillhandahåller kapacitetsuppbyggnad i enlighet med det nya mandat som föreslås för byrån. När det gäller förslaget till skyddsförordning kompletterar de två förslagen varandra såtillvida att förslaget till skyddsförordning fastställer normer för när tredjelandsmedborgare eller statslösa personer ska anses berättigade till internationellt skydd, medan detta förslag upprättar gemensamma regler för förfaranden för att bevilja och återkalla internationellt skydd. Detta förslag hänger även nära samman med förslaget till omarbetning av direktivet om mottagningsvillkor. För att säkerställa en effektiv bedömning av ansökningar om internationellt skydd i god tid måste sökandena uppfylla sin rapporteringsskyldighet enligt förslaget till omarbetning av direktivet om mottagningsvillkor, och i detta förslag fastställs de förfarandemässiga följderna för de sökande som inte uppfyller rapporteringsskyldigheten. •Överensstämmelse med unionens andra politikområden Detta förslag är förenligt med den övergripande långsiktiga politik för en bättre migrationsförvaltning som kommissionen fastställt i den europeiska migrationsagendan, som vidareutvecklade kommissionens ordförande Jean-Claude Junckers politiska riktlinjer till en uppsättning enhetliga och ömsesidigt förstärkande initiativ som bygger på fyra pelare. Dessa pelare består i att minska incitamenten för irreguljär migration, säkra de yttre gränserna och rädda liv samt främja en stark asylpolitik och en ny politik för laglig migration. Detta förslag, som ytterligare genomför den europeiska migrationsagendan vad gäller syftet att stärka unionens asylpolitik, bör ses som en del av en bredare politik på EU-nivå för att bygga ett robust och effektivt system för en hållbar migrationsförvaltning i framtiden, ett system som ska vara rättvist för värdsamhällena och EU-medborgarna, för de berörda tredjelandsmedborgarna samt ursprungs- och transiteringsländerna. 2.RÄTTSLIG GRUND, SUBSIDIARITETSPRINCIPEN OCH PROPORTIONALITETSPRINCIPEN •Rättslig grund Den rättsliga grunden för förslaget är artikel 78.2 d i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, som förutser antagandet av åtgärder för gemensamma förfaranden för att bevilja och återkalla en enhetlig asylstatus eller subsidiär skyddsstatus. •Subsidiaritet Målet med detta förslag är att upprätta ett gemensamt förfarande för att bevilja och återkalla internationellt skydd som ska ersätta de olika asylförfarandena i medlemsstaterna och som säkerställer att förfaranden genomförs effektivt och inom en rimlig tid. Ansökningar om internationellt skydd från tredjelandsmedborgare och statslösa personer bör prövas i ett förfarande som styrs av samma regler, oavsett vilken medlemsstat som tar emot ansökan, så att likabehandling av ansökningar om internationellt skydd samt klarhet och rättslig säkerhet för sökanden kan säkerställas. Vidare kan inte medlemsstater skilt för sig upprätta gemensamma regler för att minska incitamenten för asylshopping och sekundära förflyttningar mellan medlemsstater. Det krävs därför att unionen agerar. På grund av denna förordnings storlek och verkan kan detta mål inte fullgott uppnås av enskilda medlemsstater, utan uppnås bättre på unionsnivå. Unionen kan därför komma att vidta åtgärder i enlighet med subsidiaritetsprincipen i artikel 5 i fördraget om Europeiska unionen. I enlighet med proportionalitetsprincipen, som fastställs i den artikeln, går inte denna förordning längre än vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål. •Proportionalitet I enlighet med proportionalitetsprincipen, som fastställs i artikel 5 i fördraget om Europeiska unionen, går inte denna förordning längre än vad som är nödvändigt för att uppnå sina mål.

När det gäller upprättandet av ett gemensamt förfarande för att bevilja och återkalla internationellt skydd är samtliga delar av förslaget begränsade till vad som är nödvändigt för att fastställa och möjliggöra ett sådant gemensamt förfarande, effektivisera och förenkla det, säkerställa att alla sökande har samma rättigheter och garantier och undvika skillnader i nationella förfaranden, som får den oönskade följden att de uppmuntrar till sekundära förflyttningar. För att kunna samordna förfaranden och förbättra deras effektivitet är det nödvändigt att införa tidsfrister i alla skeden av förfarandet, inklusive överklaganden, och korta ned tidsfristen för det administrativa skedet. De tidsfrister som föreslås för överklaganden gör det möjligt att dels respektera alla aspekter av rättssäkerheten, däribland rätten till ett muntligt hörande samt ett jämbördigt styrkeförhållande. Genom att föreslå dessa tidsfrister strävar kommissionen efter hitta rätt balans mellan sökandenas rätt att få sina fall prövade inom en rimlig tid och deras rätt till ett effektivt rättsmedel och försvar, inbegripet genom att de ges kostnadsfritt rättsligt bistånd och biträde. •Val av instrument Detta är ett förslag till en förordning som avser att upphäva och ersätta ett direktiv. Den nivå av harmonisering av de nationella förfarandena för att bevilja och återkalla internationellt skydd som uppnåddes genom direktiv 2013/32/EU har visat sig otillräcklig för att åtgärda skillnaderna i fråga om de olika förfaranden som tillämpas, tidsfristerna för dem, rättigheter och förfarandegarantier för de sökande, erkännandegraden och typen av skydd som beviljas. Det är endast med hjälp av en förordning som upprättar ett gemensamt asylförfarande, och vars bestämmelser ska vara direkt tillämpliga, som man kan uppnå den grad av enhetlighet och effektivitet som behövs vid tillämpningen av de förfarandemässiga reglerna i unionens asyllagar. 3.SAMRÅD MED BERÖRDA PARTER •Samråd med berörda parter Vid beredningen av detta andra förslagspaket genomförde kommissionen riktade samråd med medlemsstater, FN:s flyktingkommissariat och det civila samhället vilka vägleddes av de mål för reformen av det gemensamma europeiska asylsystemet som lades fram i kommissionens meddelande av den 6 april 2016. Kommissionen har noggrant bedömt de argument som lagts fram och försökt reflektera över dem som i högre grad är gemensamma för alla berörda parter i detta förslag. I juni 2016 fördes diskussioner av informell karaktär med Europaparlamentet om det andra förslagspaketet. –De flesta medlemsstaterna tog positivt emot kommissionens val att ersätta det nuvarande direktivet med en förordning, med undantag av några som uttryckte oro över förenligheten med deras nationella rättssystem. Sedan debatten om förslaget om direktivet om asylförfaranden har vissa konsekvent framhållit att det effektivaste rättsliga instrumentet för att säkerställa sökandens rättigheter och en likvärdig behandling i medlemsstaterna är en förordning med bestämmelser som är direkt tillämpliga. Vissa berörda parter varnade dock för risken för att man sänker skyddsnormerna för att nå en gemensam nivå, särskilt med tanke på att unionen är en av de främsta förebilderna på detta område inom internationell flyktingrätt. –De flesta medlemsstaterna erkände behovet av att man förenklar och förtydligar de nuvarande förfarandereglerna och uttryckte stöd för en ytterligare harmonisering av asylförfarandena i EU. Medlemsstaterna erkände behovet av att förenkla och förtydliga grunderna för när en ansökan kan tas upp till prövning, användningen av gränsförfaranden och påskyndade förfaranden samt handläggningen av efterföljande ansökningar. Det fanns ett allmänt stöd bland medlemsstaterna om att införa maximala tidsfrister i de olika skedena av förfarandet, däribland överklagandet. De flesta medlemsstaterna var nöjda med den nuvarande tidsfristen för normala administrativa förfaranden, men medgav behovet av att upprätta kortare tidsfrister och samordna förfaranden. Flera medlemsstater framhöll behovet av en viss flexibilitet för att kunna hantera situationer med stor tillströmning av migranter och ett oproportionerligt stort antal ansökningar som lämnas in samtidigt. Medlemsstaterna stödde i allmänhet införandet av obligatoriska tidsfrister för överklaganden, men begärde olika tidsfrister beroende på om ett överklagande avser ett beslut som har fattats enligt ett normalt eller ett påskyndat förfarande. De flesta berörda parter från det civila samhället efterlyste en förenkling av de nuvarande förfarandereglerna. De förhöll sig dock mer skeptiska i fråga om effektiviteten hos obligatoriska tidsfrister för de olika skedena i förfarandet. Farhågor uttrycktes även när det gäller att säkerställa att de föreslagna tidsfristerna är förenliga med ett faktiskt utövande av förfarandegarantier. –De flesta medlemsstater anser att det påskyndade prövningsförfarandet, gränsförfarandet och förfarandet för att bedöma om en ansökan kan tas upp till prövning är nödvändiga verktyg för en effektivare hantering av prövningen av ansökningar som tydligt är bedrägliga, uppenbart ogrundade eller som inte kan tas upp till prövning. Olika åsikter uttrycktes när det gäller att göra det obligatoriskt att använda begreppen första asylland och säkert tredjeland som grund för att neka ansökningar prövning och att göra det obligatoriskt att använda det påskyndade prövningsförfarandet och gränsförfarandet. De flesta medlemsstaterna inser behovet av åtgärder för att göra systemet effektivare och stöder att man upprättar en gemensam EU-förteckning över säkra ursprungsländer och säkra tredjeländer, samtidigt som man uttryckte att man föredrog att även behålla möjligheten att behålla nationella förteckningar. Flera berörda parter uppmärksammade att det inte är säkert att det för att få till stånd den önskade harmoniseringen räcker att göra det obligatoriskt att använda begreppen första asylland och säkert tredjeland, tillsammans med ett införande av en gemensam EU-förteckning över säkra tredjeländer, så länge det fortfarande finns utrymme för skönsmässig bedömning vid tillämpningen av begreppen i enskilda fall. Vissa berörda parter uttryckte farhågor rörande den eventuella samtidiga förekomsten av en EU-förteckning och nationella förteckningar över säkra ursprungsländer och varnade för att endast EG-domstolen skulle kunna ompröva vilka länder som ska tas med eller inte tas med i en gemensam EU-förteckning över säkra ursprungsländer. De flesta företrädarna för det civila samhället var tveksamma till den obligatoriska användningen av begreppen första asylland och säkert tredjeland och särskilda förfaranden i allmänhet. Vissa anser att endast ansökningar som vid en första anblick är uppenbart ogrundade eller tydligt oskäliga bör omfattas av påskyndade förfaranden. I detta sammanhang framhöll flera berörda parter att utsatta sökande, och i synnerhet ensamkommande barn, bör undantas från tillämpningen av särskilda förfaranden. Vissa av de parter som hördes förespråkade stärkta garantier för ensamkommande barn, särskilt när kvalificerade förmyndare ska utses snabbt. –Medlemsstaterna ansåg att det är nödvändigt att i förarandet inkludera åtgärder som avser att avskräcka omotiverade ansökningar och sekundära förflyttningar. De flesta medlemsstater ansåg att förslaget även bör fastställa tydligt ansvar för sökandena av internationellt skydd, i synnerhet skyldigheten att samarbeta med myndigheterna i alla skeden av förfarandet och att tillhandahålla de upplysningar som krävs för att pröva ansökningarna. Sökandena bör även respektera skyldigheten att inte lämna territoriet för den medlemsstat som prövar ansökan, i linje med bestämmelserna enligt den föreslagna reformen av Dublinförordningen. De flesta medlemsstaterna stödde förslaget att pröva ansökningar från personer som avviker utan motivering i det påskyndade förfarandet, samtidigt som man säkerställer full respekt för de relevanta förfarandegarantierna. Samtidigt underströk en del viktiga berörda parter från det civila samhället att förfaranden inte bör tillämpas som sanktioner, och ansåg inte att det är berättigat att tillämpa det påskyndade förfarandet i fall av personer som avviker. •Insamling och experthjälp Uppgifter om genomförandet av direktivet om asylförfaranden har delvis samlats in av Europeiska stödkontoret för asylfrågor som en del av en process som siktar på att kartlägga medlemsstaternas lagstiftning och tillvägagångssätt vid genomförandet av instrumenten för det gemensamma europeiska asylsystemet. Vidare har kommissionen sedan direktivet om asylförfaranden antogs år 2013 hållit ett antal möten med kontaktkommittén angående detta direktiv, under vilka medlemsstaterna och kommissionen har diskuterat de problem som medlemsstaterna har stött på vid genomförandet av direktivet. Det nuvarande förslaget har tagit hänsyn till det som framkom under dessa processer.

•Grundläggande rättigheter Detta förslag respekterar de grundläggande rättigheterna och följer särskilt de principer som erkänns i EU-stadgan om de grundläggande rättigheterna samt de skyldigheter som har sitt ursprung i folkrätten och särskilt i Genèvekonventionen om flyktingars status, den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, den internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter, FN-konventionen mot tortyr och FN-konventionen om barnets rättigheter. Det gemensamma förfarandet för at bevilja och återkalla internationellt skydd ska genomföras med full respekt för de grundläggande rättigheterna i stadgan, inklusive rätten till mänsklig värdighet (artikel 1), förbudet mot tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning (artikel 4), rätten till skydd av personuppgifter, (artikel 8), rätten till asyl (artikel 18), rätten till skydd mot avvisning (artikel 19), icke-diskriminering (artikel 21), lika rättigheter för män och kvinnor (artikel 23), barnets rättigheter (artikel 24) och rätten till ett effektivt rättsmedel (artikel 47). Detta förslag tar fullständig hänsyn till barnets rättigheter och utsatta personers särskilda behov. Förslaget garanterar att man på ett lämpligt sätt tillgodoser underårigas särskilda behov, i synnerhet när det gäller ensamkommande barn, genom att säkerställa att de vägleds och stöds genom alla skeden av förfarandet. Förslaget tar även hänsyn till medlemsstaternas skyldigheter enligt Europarådets konvention om förebyggande och bekämpning av våld mot kvinnor och våld i hemmet (Istanbulkonventionen). Mot bakgrund av kommissionens förslag till rådets beslut om undertecknandet respektive ingåendet av Istanbulkonventionen och för att garantera att kvinnor i behov av internationellt skydd som har utsatts för könsrelaterat våld får en lämplig nivå av skydd, bör ett jämställdhetsintegrerat synsätt användas vid tolkningen och tillämpningen av denna förordning. Genom förslaget blir det möjligt att lagra uppgifter som samlas in i samband med att en ansökan om internationellt skydd tas emot och registreras, däribland personuppgifter och andra relevanta delar för ansökan samt även uppgifter från den personliga intervjun, inklusive inspelningen eller utskriften av den. Förslaget garanterar rätten till skydd för personuppgifter genom att upprätta en längsta lagringsperiod för personuppgifter, vilket garanterar att sökandenas personuppgifter endast lagras så länge som nödvändigt. Den längsta lagringsperiod som kan anses som nödvändig är tio år med tanke på att dessa uppgifter utgör en integrerad del av sökandens akt. Denna lagringsperiod anses som nödvändig om tredjelandsmedborgare och statslösa personer inte beviljas ett internationellt skydd varpå de försöker ansöka om samma skydd i en annan medlemsstat eller försöker ansöka på nytt flera år senare i samma medlemsstat. Denna lagringsperiod är även nödvändig för de som beviljas internationellt skydd för att man senare ska kunna ompröva deras status. Detta gäller i synnerhet inom ramen för en vanlig omprövning av statusen enligt bestämmelserna i förslaget till skyddsförordning, och det är även nödvändigt med tanke på de återtagandeskyldigheter som fastställs i förslaget till omarbetning av Dublinförordningen vad gäller personer som beviljats internationellt skydd. När denna tid har gått kommer de tredjelandsmedborgare eller statslösa personer som har uppehållit sig i unionen under flera år ha uppehållstillstånd eller till och med erhållit medborgarskap i en medlemsstat. Uppgifter om en person som erhållit medborgarskap i en medlemsstat innan tioårsperioden har löpt ut bör raderas omedelbart. Dessa uppgifter ska raderas från Eurodacs centrala system så snart ursprungsmedlemsstaten har fått kännedom om att den berörda personen har erhållit medborgarskap, eftersom denna person inte längre faller inom tillämpningsområdet för Eurodac. 4.BUDGETKONSEKVENSER Förslaget medför inga finansiella eller administrativa kostnader för unionen. Det påverkar därför inte unionens budget. 5.ÖVRIGA INSLAG •Åtgärder för övervakning, utvärdering och rapportering Kommissionen ska rapportera om tillämpningen av denna förordning till Europaparlamentet och rådet inom två efter att den har trätt i kraft och var femte år därefter. För upprättandet av den rapporten ska det vara obligatoriskt för medlemsstater att skicka relevant information till kommissionen och Europeiska unionens asylbyrå. Byrån kommer även att övervaka att medlemsstaterna efterlever denna förordning, vilket kommer att ske med hjälp av den övervakningsmekanism som kommissionen i samband med sin översyn av byråns mandat föreslog skulle inrättas. •Detaljerad förklaring av förslagets specifika bestämmelser Målet med detta förslag är att säkerställa en snabb och effektiv handläggning av ansökningar om internationellt skydd genom att upprätta ett gemensamt förfarande för att bevilja och återkalla internationellt skydd som ersätter de olika förfarandena i medlemsstaterna och är tillämpligt på alla ansökningar om internationellt skydd som görs i medlemsstaterna. Detta förslag tydliggör och effektiviserar förfarandereglerna och ger nationella myndigheter de verktyg de behöver för att effektivt pröva och besluta om ansökningar och för att bekämpa missbruk och sekundära förflyttningar inom EU, samtidigt som det förbättrar förfarandegarantierna för den enskilde sökande, vilket därmed gör förfarandet snabbare och effektivare. Effektivisering och förenkling av förfarandet för internationellt skydd Förslaget effektiviserar och förenklar förfarandet genom att tydliggöra de olika stegen i förfarandet. En ansökan anses ha gjorts så snart en tredjelandsmedborgare eller statslös person uttrycker en önskan om att ges internationellt skydd från en medlemsstat (artikel 25.1). Denna ansökan måste registreras utan dröjsmål eller senast inom tre arbetsdagar från det att den nationella myndigheten tagit emot den (artikel 27.1). Denna tidsfrist förblir densamma som i direktivet om asylförfaranden. Den enskilda sökanden ska därefter ges faktisk möjlighet att lämna in sin ansökan, och detta ska ske inom tio arbetsdagar från det att ansökan har registrerats (artikel 28.1). För ensamkommande barn kommer denna tidsfrist att påbörjas först från och med när förmyndaren har utsetts och träffar barnet (artikel 32.2). Tidsfristen för att lämna in en ansökan är en nyhet i jämförelse med direktivet om asylförfaranden. Medlemsstaterna bör regelbundet granska och förutse sina behov i syftet att säkerställa att de har lämpliga resurser för att effektivt kunna förvalta sitt asylsystem, inbegripet genom att vid behov utarbeta beredskapsplaner. Europeiska unionens asylbyrå kan förse medlemsstaterna med det operativa och tekniska stöd som behövs för att de ska kunna klara av dessa tidsfrister. Om medlemsstaterna förutser att de inte kommer att klara av dessa tidsfrister bör de begära hjälp från Europeiska unionens asylbyrå på grundval av det nya mandat för byrån som föreslås. Om ingen sådan begäran görs, och asylsystemet i en medlemsstat, till följd av det oproportionerligt stora trycket blir så ineffektivt att det äventyrar det gemensamma europeiska asylsystemet får byrån, på grundval av ett genomförandebeslut av kommissionen, vidta åtgärder för att bistå den berörda medlemsstaten. Förslaget innehåller bestämmelser om samordnade tidsfrister för det administrativa förfarandet. Även om tidsfristerna fastställs i direktivet om asylförfaranden har de hittills varierat betydligt mellan medlemsstaterna. Mellan april 2015 och april 2016 har i genomsnitt 50 % av ärendena i EU varit under handläggning i över sex månader. Tidsfristen för att pröva ansökningar inom ramen för ett vanligt förfarande är i detta förslag sex månader, med möjlighet till förlängning med ytterligare tre månader i fall av ett oproportionerligt stort tryck eller på grund av fallets komplexitet (artikel 34.2 och 34.3). Liksom som i direktivet om asylförfaranden kvarstår möjligheten att tillfälligt skjuta upp prövningen av en ansökan på grund av förändrade omständigheter i ursprungslandet. Emellertid bör även i detta fall tidsfristen för en asylprövning inte vara längre än 15 månader (artikel 34.5). Det har fastställts nya tidsfrister för påskyndade prövningsförfaranden (artikel 40.2) och handläggningen av ansökningar som inte kan tas upp till prövning (artikel 34.1). För nuvarande finns det inte några tidsfrister för dessa förfaranden i direktivet om asylförfaranden med följden att tidsfristerna i medlemsstaterna varierar betydligt från ett par dagar till några månader. Eftersom dessa förfaranden bör vara snabba föreslås en tidsfrist på två månader för ett påskyndat prövningsförfarande och en månad för fall som inte kan tas upp till prövning. I fall då skälet till att en ansökan nekas prövning är att sökanden kommer från ett första asylland eller ett säkert tredjeland fastställs tidsfristen för bedömningen av huruvida ansökan kan tas upp till prövning till tio arbetsdagar, för att säkerställa en effektiv tillämpning av reglerna enligt den föreslagna reformen av Dublinförordningen, vilka kräver att den första medlemsstat där ansökan lämnas in bedömer huruvida ansökan kan tas upp till prövning innan kriterierna för att fastställa ansvarig medlemsstat tillämpas (artikel 34.1 andra stycket). Tidsfristen för gränsförfarandet förblir fyra veckor såsom fastställdes i direktivet om asylförfaranden (artikel 41.2). Förslaget tar upp det övergripande förfarandet för internationellt skydd och av denna anledning fastställs tidsfrister för att lämna in ansökningar och för beslut vid första överklagande. Detta krävs för att säkerställa ett lika och effektivt förfarande samt för att uppnå det övergripande målet med ett bättre harmoniserat förfarande (artikel 55). Kommissionen erkänner att det kan uppstå tillfällen då medlemsstaterna kan ha svårt att klara av tidstidsfristerna i detta förslag. En enskild sökandes behov av rättslig säkerhet när det gäller hans eller hennes situation kommer dock i främsta rummet. När kommissionen lade fram förslaget tog de även hänsyn till det betydligt förstärkta mandatet för Europeiska unionens asylbyrå och en medlemsstats möjlighet att få operativt och tekniskt bistånd av byrån, andra medlemsstater och internationella organisationer.

Sökandens rättigheter och skyldigheter Förslaget innehåller tydliga bestämmelser om sökandenas rättigheter och skyldigheter när det gäller förfarandet för internationellt skydd. Det föreskriver de garantier som behövs för att den enskilda sökanden faktiskt ska åtnjuta sina rättigheter samtidigt som det fastställer ett antal skyldigheter för att göra sökanden ansvarig under förfarandet (artikel 7). I enlighet med kommissionens förslag till reform av Dublinförordningen måste sökandena göra sin ansökan i medlemsstaten för första inresa eller i den medlemsstat där han eller hon lagligen uppehåller sig (artikel 7.1). De sökande måste samarbeta med de ansvariga myndigheterna för att de ska kunna fastställa deras identitet, bland annat genom att ta fingeravtryck och ansiktsbild. Sökandena måste även lägga fram alla fakta som de har förfogar över för att ansökan ska kunna prövas (artikel 7.2). Sökanden måste även uppge sin bostadsort och sitt telefonnummer för de ansvariga myndigheterna så att de kan nå honom eller henne för ändamål rörande förfarandet (artikel 7.4). Sökandena måste få information om det förfarande som ska följas, om vilka rättigheter och skyldigheter som de har under förfarandet och följderna av att inte fullgöra sina skyldigheter samt utfallet av en prövning och möjligheten till överklagande av ett negativt beslut (artikel 8.2). På grund av de möjliga konsekvenserna för en sökande i fall av bristande efterlevnad blir en medlemsstats skyldighet att ge sökanden all nödvändig information ännu viktigare. Till exempel kan följden av att en sökande vägrar att samarbeta och inte lämnar de uppgifter som behövs för prövningen, och inte tillhandahåller fingeravtryck och ansiktsbilder, bli att ansökan avslås som avstådd i enlighet med förfarandet för implicit återkallande av en ansökan (artikel 7.3 och artikel 39.1 c). För nuvarande är en vägran att ge sina fingeravtryck grund till ett påskyndat prövningsförfarande. Men med tanke på att detta är en viktig del för att ansökan ska kunna betraktas som fullständig har man infört strängare följder för bristande efterlevnad från sökandens sida. Sökande måste stanna kvar i den medlemsstat där de måste vistas i enlighet med Dublinförordningen (artikel 7.5), och de måste iaktta eventuella rapporteringsskyldigheter som de kan ha enligt direktivet om mottagningsvillkor (artikel 7.6). Bristande efterlevnad av rapporteringsskyldigheter kan även leda till att en ansökan avslås som avstådd (artikel 39.1 f), och om en sökande inte stannar kvar i den medlemsstat där han eller hon måste uppehålla sig handläggs ansökan enligt det påskyndade prövningsförfarandet (artikel 40.1 g). Inom tre arbetsdagar efter det att en ansökan har lämnats in måste sökanden få en handling som intygar att han eller hon är en sökande och där det anges att han eller hon har rätt att uppehålla sig på medlemsstatens territorium, och av vilken det framgår att den inte är en giltig resehandling (artikel 29). De huvudsakliga bestämmelserna om handlingar härrör från direktivet om mottagningsvillkor och integreras i detta förslag i syfte att effektivisera förfarandet för internationellt skydd. I förslaget anges vilken typ av information som ska ingå i denna handling och förutses möjligheten att fastställa ett enhetligt format för dessa handlingar genom en genomförandeakt för att säkerställa att alla sökande ges samma handling i alla medlemsstater (artikel 29.5). En sökande har rätt att stanna kvar på en medlemsstats territorium i samband med det administrativa förfarandet och så länge det pågår. Denna rätt utgör inte ett uppehållstillstånd och ger inte sökanden rätt att resa till en annan medlemsstat utan tillstånd. Liksom som i direktivet om asylförfaranden är undantagen till rätten att stanna kvar under det administrativa förfarandet begränsade, tydligt definierade i förslaget och avser efterföljande ansökningar samt fall av överlämnande eller utlämning till en annan medlemsstat i enlighet med en europeisk arresteringsorder, eller till ett tredjeland eller en internationell brottmålsdomstol eller tribunal (artikel 9). Förfarandegarantier För att kunna garantera ett effektivt förfarande i de olika medlemsstaterna är det nödvändigt att samordna det samtidigt som man garanterar att den enskilda sökande får ett så snabbt beslut som möjligt, oavsett utfall. Emellertid bör detta inte få den oönskade följden att det inverkar negativt på den enskildes rätt att få sin ansökan prövad på ett lämpligt och övergripande sätt där sökanden kan lägga fram alla faktorer som är relevanta för att styrka ansökan vid prövningen. Förslaget innehåller därför viktiga garantier för sökanden för att säkerställa att sökanden, med förbehåll för begränsade undantag och i alla skeden av förfarandet, har rätt att höras i en personlig intervju, vid behov bistås av tolk samt samt ges kostnadsfritt rättsligt bistånd och biträde. Förslaget garanterar sökandenas rätt till att bli hörda i en personlig intervju avseende huruvida ansökan kan tas upp till prövning eller innehållet i ansökan, oavsett vilken typ av administrativt förfarande som tillämpas i deras fall (artikel 12.1). För att rätten till en personlig intervju ska gälla i praktiken bör sökanden bistås av en tolk (artikel 12.8) och han eller hon bör även få rätt att på ett övergripande sätt ge en redogörelse för skälen till ansökan. Det är viktigt att sökanden får tillräckligt med tid att förbereda sig och samråda med sin juridiska rådgivare eller annan rådgivare och han eller hon kan även bistås av den juridiska rådgivaren eller annan rådgivare under intervjun. I de intervjuer om innehållet i ansökan som sker i samband med prövningen av ansökan ges sökanden möjlighet att lägga fram alla fakta som behövs för att styrka ansökan samt för att förklara eventuella fakta som saknas eller inkonsekvenser (artikel 11.2). När det handlar om en bedömning av möjligheterna till prövning har sökanden rätt till en intervju där vederbörande ges möjlighet att lägga fram tillräcklig motivering till varför hans eller hennes ansökan inte kan nekas prövning (artikel 10.2). Den personliga intervjun bör ske på villkor som garanterar lämplig konfidentialitet (artikel 12.2) samt av personal med lämplig utbildning och kompetens, vid behov även personal från andra medlemsstater eller experter utplacerade av Europeiska unionens asylbyrå (artikel 12.3 och 7). Den personliga intervjun får endast utelämnas när den beslutande myndigheten kommer fatta ett positivt beslut om ansökan eller anser att sökanden inte bör eller kan höras på grund av omständigheter som ligger utanför hans eller hennes kontroll (artikel 12.5). Med tanke på att den personliga intervjun är en grundläggande del av asylprövningen bör det göras en upptagning av intervjun och sökanden samt det rättsliga bitträdet ska ha tillgång till upptagningen samt rapporten eller utskriften av intervjun innan den beslutande myndigheten fattar ett beslut, eller om det rör sig om om ett påskyndat prövningsförfarande, samtidigt som ett beslut fattas (artikel 13). Enligt direktivet om asylförfaranden har sökande under det administrativa förfarandet rätt till kostnadsfri rättslig information och information om förfarandet, och de bör få kostnadsfritt rättsligt bistånd vid det första överklagandet om de inte har tillräckliga medel att själva betala för det rättsliga biståndet. I detta förslag anses tillgången till rättsligt bistånd och biträde nödvändig i alla skeden under förfarandet för att sökandena ska kunna utöva sina rättigheter till fullo med tanke på de förkortade tidsfristerna för förfarandet. Därför ingår i förslaget rätten för sökanden att begära kostnadsfritt rättsligt bistånd och biträde i alla skeden under förfarandet (artikel 15.1), med förbehåll för ett begränsat antal undantag som anges i förslaget. Medlemsstaterna kan således besluta att inte tillhandahålla kostnadsfritt rättsligt bistånd och biträde när sökanden har tillräckliga medel och när ansökan eller överklagandet anses sakna rimliga utsikter till framgång (artikel 15.3 a och b och artikel 5 a och b). Medlemsstaterna kan även besluta att undanta kostnadsfritt rättsligt bistånd och biträde för efterföljande ansökningar (artikel 15.3 c), och de kan även göra detta i fall av ett andra eller efterföljande överklagande (artikel 15.5 c). Kommissionen anser att det är nödvändigt och lämpligt att utvidga denna rätt till det administrativa förfarandet, vilket innebär ett erkännande av ett tillvägagångssätt som redan finns på plats i tjugotvå av medlemsstaterna. Detta kräver att man avsätter tillräckliga resurser på kvaliteten i beslutsfattandet under det administrativa förfarandet. I de medlemsstater som redan erbjuder kostnadsfritt rättsligt bistånd och biträde har det visat sig att det är användbart för att garantera en god kvalitet på biståndet och att det leder till bättre kvalitet hos de administrativa besluten med eventuellt färre överklaganden. Ensamkommande barn och sökande med behov av särskilda förfarandegarantier Förslaget bibehåller en hög nivå av särskilda förfarandegarantier för utsatta sökande (artikel 19), och i synnerhet för ensamkommande barn (artiklarna 21 och 22). För att säkerställa ett rättvist förfarande för dessa sökande är det nödvändigt att fastställa deras behov så tidigt som möjligt i förfarandet och att ge dem tillräckligt stöd och vägledning i alla skeden under förfarandet (artikel 20.1). Om det inte är möjligt att ge ett sådant tillräckligt stöd inom ramen för ett påskyndat prövningsförfarande eller ett gränsförfarande bör dessa förfaranden inte tillämpas (artikel 19.3). När det gäller barn i allmänhet har barnets bästa alltid företräde när man tillämpar det vanliga förfarandet. Alla barn, oavsett ålder och oavsett om de är ensamkommande eller inte ska också ha rätt till en personlig intervju, såvida inte det uppenbarligen inte är det bästa för barnet (artikel 21.1 och 21.2). När det gäller ensamkommande barn bör en förmyndare utses för dem så snart som möjligt och inte senare än fem arbetsdagar från det att ett ensamkommande barn gör en ansökan (artikel 22.1). Skillnader mellan olika förmyndarsystem för ensamkommande barn i de olika medlemsstaterna kan leda till att skyddsmekanismer i förfarandena inte följs och att barnen inte får rätt vård eller risken att de hamnar i en utsatt situation, vilket kan leda till att de avviker. Detta förslag beaktar en studie om förmyndarskap för barn som gjorts av Europeiska unionens byrå för grundläggande rättigheter och strävar efter att standardisera metoderna för förmyndarskap för att säkerställa att förmyndare utses omgående och effektivt i hela EU. En förmyndares roll är att bistå och representera det ensamkommande barnet med avsikten att skydda barnets bästa och hans eller hennes allmänna välbefinnande i förfarandet för internationellt skydd. När det behövs och är möjligt enligt nationell rätt kan förmyndaren företräda barnet rättsligt (artikel 4.2 f). För att säkerställa att ensamkommande barn får lämpligt stöd bör enligt förslaget en förmyndare inte få ansvara för ett orimligt stort antal barn (artikel 22.5 första stycket). Med tanke på förmyndarens ansvarsuppgifter, däribland tidsfristerna för de olika förfarandena enligt denna förordning, är det nödvändigt att varje förmyndare tilldelas ett rimligt antal fall och att det i förslaget även finns bestämmelser om ett lämpligt system som ska införas för att övervaka varje förmyndares arbete (artikel 22.4 andra stycket). Användning av ett påskyndat prövningsförfarande och gränsförfarande I detta förslag görs det påskyndade prövningsförfarandet obligatoriskt på vissa begränsade grunder som avser ansökningar som vid en första anblick är uppenbart ogrundade, t.ex. när sökande lämnar uppenbart inkonsekventa eller falska uppgifter, vilseleder myndigheter med falsk information eller när sökanden kommer från ett säkert ursprungsland. På samma sätt bör en ansökan prövas enligt det påskyndade prövningsförfarandet om en ansökan är uppenbart oskälig, t.ex. när sökanden försöker fördröja eller förhindra verkställigheten av ett beslut om återsändande, eller när sökanden inte har ansökt om internationellt skydd i den medlemsstat till vilken han eller hon först reste in irreguljärt eller i den medlemsstat där sökanden vistas lagligt, eller om en sökande vars ansökan undergår prövning och om han eller hon även gjort en ansökan i en annan medlemsstat, eller om en sökande som befinner sig på en annan medlemsstats territorium utan uppehållstillstånd återtas i enlighet med de nya regler som kommissionen föreslår i Dublinförordningen utan att sökanden påvisar att underlåtelsen att lämna in en ansökan berodde på omständigheter som låg utanför hans eller hennes kontroll (artikel 40.1).

Gränsförfaranden, som vanligtvis innebär att att personen hålls i förvar under förfarandet, förblir fakultativa och kan tillämpas på samma grunder som det påskyndade prövningsförfarandet vid avgörandet om en ansökan kan tas upp till prövning eller vid prövningen av en ansökan i sak. Sökanden får rätt till att komma in och stanna kvar på territoriet om inget beslut har fattats inom fyra veckor (artikel 41). Med beaktande av att det påskyndade prövningsförfarandet nu blir obligatoriskt och att frihetsberövande ingår i de i de flesta fall när gränsförfarande tillämpas, att varaktigheten för båda förfarandena är kort och att det inte finns någon automatisk suspensiv effekt efter det t ett beslut har fattats i något av dessa förfaranden, är det nödvändigt att en sökande ges alla förfarandegarantier, i synnerhet rätten till en personlig intervju, tolkning och kostnadsfritt rättsligt bistånd och biträde (artikel 40.1) och (artikel 41.1). När det gäller ensamkommande barn är tillämpningen av dessa förfaranden begränsad (artikel 40.5 och artikel 41.5) och de kan inte tillämpas på sökande med behov av särskilda förfarandegarantier, om inte dessa sökande kan ges tillräckligt stöd inom ramen för dessa förfaranden (artikel 19.3). Bedömning av huruvida en ansökan kan tas upp till prövning Den allmänna regeln är att en ansökan om internationellt skydd bör prövas i sak för att fastställa om en sökande kan beviljas internationellt skydd i enlighet med förordning (EU) nr XXX/XXX (Skyddsförordningen). Någon prövning i sak behöver inte ske om ett beslut bör fattas att en ansökan inte kan tas upp till prövning i enlighet med detta förslag. Enligt detta förslag bör ansökan nekas prövning när någon av de i förslaget framställda skälen till att ta upp ansökan till prövning är tillämpliga (artikel 36.1) och prövningen bör inte ta längre än en månad (artikel 34.1). Innan man fastställer den ansvariga medlemsstaten, i enlighet med de nya regler som kommissionen föreslår i Dublinförordningen, bör den första medlemsstat där en ansökan har lämnats in bedöma om ansökan kan tas upp till prövning, om ett land som inte är en medlemsstat anses som sökandens första asylland eller säkert tredjeland. För att säkerställa att Dublinsystemet fungerar effektivt bör prövningen i sak när det gäller ett första asylland eller ett säkert tredjeland inte ta längre än tio arbetsdagar (artikel 34.1 andra stycket). En ansökan bör anses inte kunna tas upp till prövning när den är en efterföljande ansökan utan nya relevanta fakta eller uppgifter eller när en separat ansökan av en make, partner eller en medföljande underårig inte anses motiverad (artikel 36.1 c och d). De grunder som avser första asylland eller ett säkert tredjeland bör inte tillämpas på personer som innehar status som subsidiärt skyddsbehövande som är vidarebosatta i enlighet med förordning (EU) nr XXX/XXX (Vidarebosättningsförordningen) om de ansöker om flyktingstatus när de väl befinner sig på en medlemsstats territorium. De ärenden som faller inom ramen för Dublinförordningen, inbegripet om en annan medlemsstat har beviljat internationellt skydd såsom föreskrivs i den förslagna reformen av Dublinförordningen, bör handläggas enligt Dublinsystemet (artikel 36.2). Om det redan vid första anblicken framgår att en ansökan kan avslås som uppenbart ogrundad kan den avslås på denna grund utan att bedöma huruvida den kan tas upp till prövning. Mot bakgrund av att bedömningen av huruvida en ansökan kan tas upp till prövning pågår en mycket kort tid och att ett beslut i vissa fall, t.ex. när det rör sig om ett beslut om grunden avseende första asylland, inte får någon automatisk suspensiv effekt, måste det säkerställas att den enskilde sökanden åtnjuter alla förfarandegarantier, särskilt rätten att höras i en personlig intervju, tolkning och kostnadsfritt rättsligt bistånd (artikel 36.1). Undantag från dessa förfarandegarantier görs i fall av efterföljande ansökningar. Handläggning av efterföljande ansökningar Detta förslag tydliggör och förenklar förfarandet för handläggning av efterföljande ansökningar samtidigt som det ger de nödvändiga verktygen för att förhindra missbruk av möjligheten till efterföljande ansökningar. En efterföljande ansökan är en som gjorts av samma sökande i en medlemsstat efter att en tidigare ansökan avslås genom ett slutgiltig beslut (artikel 42.1). En efterföljande ansökan ska omfattas av en preliminär prövning som kommer att fastställa om sökanden läger fram några nya relevanta fakta eller uppgifter som betydligt kan öka sannolikheten för att han eller hon ska beviljas internationellt skydd (artikel 42.2). Om så inte är fallet ska den efterföljande ansökan nekas prövning, eller avslås som uppenbart ogrundad, om den så tydligt saknar innehåll eller är oskälig att den saknar rimliga utsikter till framgång (artikel 42.5). Enligt detta förslag bör den preliminära prövningen ske genom skriftliga inlagor och en personlig intervju. Den personliga intervjun behöver dock inte äga rum om det redan av den skriftliga inlagan är mycket tydligt att ansökan inte innehåller några nya fakta eller uppgifter eller att den uppenbarligen saknar grund och saknar rimliga utsikter till framgång (artikel 42.3). Vidare kommer sökanden inte att ha rätt till kostnadsfri rättshjälp under den preliminära prövningen (artikel 15.3 c). I fall av efterföljande ansökningar finns det inte någon automatisk suspensiv effekt och undantag kan göras rörande en sökandes rätt att stanna kvar på en medlemsstats territorium när en efterföljande ansökan nekas prövning eller avslås såsom uppenbart ogrundad, eller om det rör sig om en andra eller fler efterföljande ansökningar så snart en ansökan görs i en medlemsstat som efterföljer ett slutligt beslut om avvisning av en tidigare efterföljande ansökan eftersom den inte ansetts kunna tas upp till prövning, eller såsom ogrundad eller uppenbart ogrundad (artikel 43). Kommissionen anser att detta tillvägagångssätt är motiverat med tanke på att den enskilda sökanden redan skulle ha fått sin ansökan prövad enligt det administrativa förfarandet och av en domstol eller tribunal, varvid sökanden skulle ha getts förfarandegarantier, däribland en personlig intervju, tolkning och kostnadsfritt rättsligt bistånd och biträde. Begrepp rörande säkert land Kommissionen ansåg i sitt meddelande från den 6 april 2016 att en kritisk aspekt i ett gemensamt tillvägagångssätt handlar om användningen av mekanismerna "säkert land". Kommissionen meddelade i synnerhet att den skulle harmonisera följderna för förfarandet för begreppet och inte längre låta det användas efter eget gottfinnande. Genom att använda begreppen första asylland och säkert tredjeland kan vissa ansökningar nekas prövning om skydd kan erhållas i ett tredjeland (artikel 36.1 a och b). De två begreppen kan tillämpas för en sökande efter en enskild prövning som omfattar en intervju om huruvida en ansökan kan tas upp till prövning. Detta förslag tydliggör två begrepp. Båda bygger på att det finns ett tillräckligt skydd såsom definieras i förslaget (artikel 44 och artikel 45). Den främsta skillnaden mellan de två begreppen avser den enskilde sökanden. Begreppet första asylland innebär att sökanden har åtnjutit skydd i enlighet med Genèvekonventionen eller tillräckligt skydd i tredjelandet och kan fortfarande använda sig av det skyddet; begreppet säkert tredjeland innebär att sökanden har möjlighet att få skydd i enlighet med de materiella normerna i Genèvekonventionen eller tillräckligt skydd i enlighet med detta förslag. Denna skillnad utgör orsaken till varför detta förslag, liksom nuvarande rättsliga ram, innehåller bestämmelser om en automatisk suspensiv effekt för ett överklagande när det rör sig om ett beslut som fattats på grund av ett säkert tredjeland, men inte på grund av ett första asylland (artikel 53.2 b). Det anses att det finns en större risk för en eventuell överträdelse av artikel 3 i Europakonventionen när man tillämpar begreppet säkert tredjeland, och den suspensiva effekten av överklagandet är därför nödvändig för att säkerställa ett effektivt rättsmedel i enlighet med artikel 13 i Europakonventionen. I meddelandet från den 10 februari 2016, uppmuntrade kommissionen alla medlemsstater att förutse och kräva att det används i den nationella lagstiftningen. I detta förslag föreslår kommissionen ett harmoniserat användningssätt av det i hela EU och i full överensstämmelse med de internationella skyldigheterna enligt stadgan, Europadomstolen och Genèvekonventionen så att det garanteras att det tillämpas på samma sätt i alla medlemsstater. Vidare förslås att säkra tredjeländer ska utses på unionsnivå genom en framtida ändring av denna förordning på grundval av de villkoren som fastställs i denna förordning och efter att en detaljerad, evidensbaserad bedömning har genomförts som inbegriper omfattande forskning och samråd med medlemsstaterna och relevanta berörda parter (artikel 46). Begreppet säkert tredjeland kan emellertid även tillämpas direkt i enskilda fall direkt på grundval av de villkor som fastställs i denna förordning. Med hjälp av begreppet säkert ursprungsland kan en medlemsstat pröva en ansökan på grundval av en motbevisbar presumtion om att sökandens ursprungsland är säkert. Med detta begrepp kan man handlägga ansökningar inom ramen för det påskyndade prövningsförfarandet (artikel 40.1 e) och om en ansökan på denna grund avslås som uppenbart ogrundad har överklagandet ingen automatisk suspensiv effekt (artikel 53.2 a).

Kommissionen föreslog i september 2015 att man skulle anta en förordning om upprättande av en en gemensam EU-förteckning över säkra ursprungsländer för att snabbt kunna handlägga ansökningar från personer från dessa länder. Kommissionen anser att den gemensamma EU-förteckningen över säkra ursprungsländer bör vara en integrerad del av detta utkast till förordning. Det är av detta skäl som detta förslag införlivar kommissionens förslag till en förordning om upprättande av en gemensam EU-förteckning över säkra ursprungsländer som omfattar samma förteckning över länder med samma motiveringar som i det förslaget och endast med mindre ändringar av texten med hänsyn till de pågående samtalen mellan medlagstiftarna (artikel 48). När medlagstiftarna gett sitt samtycke till kommissionens förslag om upprättande av en gemensam EU-förteckning över säkra ursprungsländer bör detta förslag antas. Den slutgiltiga texten måste då införlivas i förordningen om asylförfarande innan den senare antas, och då bör förordningen om upprättande av en gemensam EU-förteckning över säkra ursprungsländer upphävas. Målet är en utveckling mot till fullo harmoniserade fastställanden av säkra ursprungsländer och säkra tredjeländer på unionsnivå som bygger på kommissionens förslag, med bistånd av Europeiska unionens asylbyrå. Det är av denna anledning som detta förslag innehåller en bestämmelse om tidsbegränsning, enligt vilken medlemsstaterna bör fortsätta att upprätthålla nationella fastställanden av säkra ursprungsländer och säkra tredjeländer endast i upp till fem år efter det att detta utkast till förordning trätt i kraft (artikel 50.1). Rätt till ett effektivt rättsmedel Som en allmän regel, och för att sökanden ska kunna utöva rätten till ett effektivt rättsmedel, har sökanden rätt att stanna kvar till dess att tidsfristen för att lämna in det första överklagandet löper ut och i avvaktan på resultatet (artikel 54.1). Det är endast i begränsade fall som den suspensiva verkan av ett överklagande inte är automatisk, och den enskilda sökanden skulle behöva begära att domstolen uppskjuter verkställandet av ett beslut om återvändande eller domstolen skulle uppskjuta detta på eget initiativ. Om en ansökan avslås såsom uppenbart ogrundad eller ogrundad, i fall som omfattas av det påskyndade förfarandet eller gränsförfarandet, eller eftersom ansökan inte kan tas upp till prövning eftersom sökanden kommer från ett första asylland, eller ansökan är en efterföljande ansökan, om en ansökan avslås som uttryckligen återkallad eller avstådd, får en domstol eller tribunal låta en sökande stanna kvar, på dennes begäran eller genom ett beslut på tjänstens vägnar om upphävande av verkställigheten av ett beslut om återvändande (artikel 54.2). Om en sökande lämnar in ett nytt överklagande mot ett första eller andra beslut om ett överklagande, ska sökanden i princip inte ha rätt att stanna kvar på medlemsstatens territorium (artikel 54.5). Om det görs ett undantag från rätten till ett rättsmedel med automatisk suspensiv effekt bör sökandens rättigheter garanteras på ett lämpligt sätt genom att han eller hon erbjuds tolkning och rättsligt bistånd samt får tillräckligt med tid för att förbereda och lämna in sin begäran till domstolen eller tribunalen. Vidare, såsom Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna (Europadomstolen) konstaterat i målet M.S.S. mot Belgien och Grekland, bör domstolen eller tribunalen inom en sådan ram kunna pröva faktiska och rättsliga omständigheter i den beslutande myndighetens negativa beslut. I dessa fall och med hänsyn till Europadomstolens dom i målet I.M. mot Frankrike och Europeiska unionens domstols dom i målet Dörr samt med tanke på de strikta tidsfristerna för att lämna in en överklagan, föreslår kommissionen att man utvidgar garantierna, som i direktivet om asylförfaranden endast var tillämpliga i gränsförfaranden, till alla fall där en sökande måste ansöka separat om tillfälligt skydd (artikel 54.3). Sökanden bör ha rätt att stanna kvar på territoriet i avvaktan på resultatet av förfarandet för att avgöra om han eller hon ska få stanna kvar. Det beslutet bör dock fattas inom en månad från det att överklagandet lämnats in (artikel 54.4). Återkallande av internationellt skydd Kommissionen föreslår i förslaget till skyddsförordning att man stärker reglerna för omprövning av status genom att införa systematiska och regelbundna omprövningar för att kontrollera om kriterierna fortsätter att vara uppfyllda. Sådana omprövningar ska utföras när en betydande förändring har uppstått i ursprungslandet som återspeglas i EU:s gemensamma information om ursprungsländer och när en gemensam analys har förberetts av Europeiska unionens asylbyrå samt när flyktingen får sitt uppehållstillstånd förnyat för första gången och när det förnyas för första och andra gången för personer som beviljats subsidiärt skydd. De beslutande myndigheterna kommer att återkalla, avsluta eller att avslå en förnyelse av statusen när skydd inte längre behövs eller när grunderna för undantag börjar gälla efter att skydd har beviljats. Förfarandet för återkallande av internationellt skydd förblir i stort sett oförändrat när det jämförs med det nuvarande rättsliga ramverket. Med tanke på den föreslagna regelbundna omprövningen av status ansågs det nödvändigt att utöka sökandens förfarandegarantier genom att ge honom eller henne möjlighet att lägga fram sin sak i en personlig intervju, och inte bara i form av skriftliga inlagor som fallet är för närvarande, samt att bistå med nödvändig tolkning (artikel 52.1 b) och artikel 52.4). Sökanden kommer fortsatt att ha rätt till kostnadsfritt rättsligt bistånd och biträde (artikel 52.4). 2016/0224 (COD) Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING om upprättande av ett gemensamt förfarande för internationellt skydd i unionen och om upphävande av direktiv 2013/32/EU EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA FÖRORDNING med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 78.2 d, med beaktande av förslaget från Europeiska kommissionen, med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande, med beaktande av Regionkommitténs yttrande, i enlighet med det ordinarie lagstiftningsförfarandet, och av följande skäl: (1)Målet med denna förordning är att samordna, förenkla och harmonisera medlemsstaternas förfaranden genom att upprätta ett gemensamt förfarande för internationellt skydd i unionen. För att uppnå detta syfte görs ett antal väsentliga ändringar av Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/32/EU, och det direktivet bör upphävas och ersättas av en förordning. Referenser till det upphävda direktivet bör tolkas som referenser till denna förordning. (2)En gemensam asylpolitik, däribland det gemensamma europeiska asylsystemet som bygger på en fullständig tillämpning av Genèvekonventionen angående flyktingars rättsliga ställning från den 28 juli 1951, med ändringar i protokollet angående flyktingars rättsliga ställning från den 31 januari 1967 (nedan kallad Genèvekonventionen), är en del av Europeiska unionens mål att gradvis inrätta ett område med frihet, säkerhet och rättvisa som är öppet för alla som av olika omständigheter tvingas söka skydd inom gemenskapen på laglig väg. En sådan politik bör bygga på principerna om solidaritet och rättvis ansvarsfördelning av ansvar, inklusive ekonomiska konsekvenser, mellan medlemsstaterna.

(3)Det gemensamma europeiska asylsystemet bygger på gemensamma normer för asylförfaranden, erkännande och skydd på unionsnivå, mottagningsvillkor och ett system för att fastställa vilken medlemsstat som ansvarar för asylsökandena. Trots de framsteg som hittills gjorts med utvecklingen av det gemensamma europeiska asylsystemet finns det fortfarande märkbara skillnader mellan medlemsstaterna när det gäller de förfaranden som används, erkännandegraden och typen av skydd som beviljas, samt mottagningsförhållanden och förmåner som tillhandahålls sökandena och personer som beviljats internationellt skydd. Dessa skillnader utgör betydande drivkrafter bakom sekundära förflyttningar och undergräver målet att alla sökande i ett gemensamt europeiskt asylsystem får lika behandling oavsett var i unionen de lämnar in sin ansökan. (4)I sitt meddelande från den 6 april 2016 fastställde kommissionen sina möjligheter att förbättra det gemensamma europeiska asylsystemet, nämligen ett inrättande av ett hållbart och rättvist system för att fastställa vilken medlemsstat som ansvarar för asylsökandena, en förstärkning av Eurodacsystemet, en bättre samstämmighet i EU:s asylsystem, ett förhindrande av sekundära förflyttningar inom unionen och ett nytt mandat för Europeiska unionens asylbyrå. Detta meddelande ligger linje med Europeiska rådets uppmaning vid dess möte den 18–19 februari 2016 om att göra framsteg mot en reformering av EU:s befintliga regelverk så att en human och effektiv asylpolitik kan säkerställas. Kommissionen föreslår också en väg framåt i linje med den övergripande strategi för migration som Europaparlamentet tog upp i sitt eget initiativbetänkande av den 12 april 2016. (5)För att åstadkomma ett välfungerande gemensamt europeiskt asylsystem bör betydande framsteg göras i fråga om konvergensen mellan de nationella asylsystemen. De nuvarande asylförfarandena som skiljer sig betydligt mellan olika medlemsstater, bör ersättas med ett gemensamt förfarande för att bevilja och återkalla internationellt skydd, som är tillämpligt i alla medlemsstater i enlighet med Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr XXX/XXX (Skyddsförordningen) och som säkerställer att förfarandet är verkningsfullt. Ansökningar om internationellt skydd som gjorts av tredjelandsmedborgare och statslösa personer bör prövas i ett förfarande som styrs av samma regler, oavsett i vilken medlemsstat ansökan lämnas in, för att säkerställa att ansökningar om internationellt skydd behandlas lika och att den enskilda sökande erbjuds klarhet och rättslig säkerhet. (6)Ett gemensamt förfarande för att bevilja och återkalla internationellt skydd bör begränsa sekundära förflyttningar av sökande av internationellt skydd mellan medlemsstater, eftersom dessa förflyttningar sannolikt orsakas av skillnader i de rättsliga ramarna, genom att ersätta de nuvarande skönsmässiga bestämmelserna med harmoniserade regler och genom att klargöra sökandenas rättigheter och skyldigheter och följderna av att inte uppfylla dessa, samt genom att skapa lika villkor för tillämpningen av förordning (EU) nr XXX/XXX (Skyddsförordningen) i medlemsstaterna. (7)Denna förordning bör tillämpas på alla ansökningar om internationellt skydd som görs på medlemsstaternas territorium, även de som görs vid den yttre gränsen, i medlemsstaternas territorialhav eller transitzoner, samt på återkallande av internationellt skydd. Personer som söker internationellt skydd och som befinner sig i en medlemsstats territorialhav bör få landstiga och få sin ansökan prövad i enlighet med denna förordning. (8)Denna förordning bör tillämpas på ansökningar om internationellt skydd i ett förfarande för att pröva om sökanden kan beviljas internationellt skydd i enlighet med förordning (EU) nr XXX/XXX (Skyddsförordningen). Utöver det internationella skyddet kan medlemsstaterna även enligt sin nationella lagstiftning bevilja annan nationell humanitär status till dem som inte är berättigade till flyktingstatus eller status som subsidiärt skyddsbehövande. För att samordna förfarandena i medlemsstaterna bör de även ha möjlighet att tillämpa denna förordning på ansökningar om varje form av sådant annat skydd. (9)I fråga om behandlingen av personer som omfattas av tillämpningsområdet för denna förordning är medlemsstaterna bundna av sina förpliktelser enligt de internationella rättsliga instrument som de är parter i. (10)Resurserna i asyl-, migrations- och integrationsfonden bör mobiliseras för att kunna ge lämpligt stöd till medlemsstaterna när de tillämpar denna förordning, i synnerhet till de medlemsstater vars asyl- och mottagningssystem utsätts för ett oproportionerligt stort tryck. (11)Europeiska unionens asylbyrå bör ge medlemsstaterna nödvändigt operativt och tekniskt bistånd när de tillämpar denna förordning, särskilt genom att bidra med experter som bistår de nationella myndigheterna i mottagandet, registreringen och prövningen av ansökningar om internationellt skydd och genom att ge uppdaterad information om tredjeländer, däribland information om ursprungslandet och vägledning om situationen i specifika ursprungsländer. Vid tillämpningen av denna förordning bör medlemsstaterna ta hänsyn till de operativa standarder, indikatorer, riktlinjer och bästa praxis som utvecklats av Europeiska unionens asylbyrå. (12)För ett korrekt erkännande av de personer som är i behov av skydd som flyktingar enligt artikel 1 i Genèvekonventionen eller som personer som uppfyller kraven för att betecknas som subsidiärt skyddsbehövande, bör varje sökande få faktisk tillgång till förfarandet, möjlighet att samarbeta och effektivt kommunicera med ansvariga myndigheter för att lägga fram alla relevanta omständigheter i sitt ärende, och tillräckliga förfarandegarantier för att föra sin talan genom alla skeden i förfarandet. (13)Sökanden bör ges en faktisk möjlighet att för den beslutande myndigheten lägga fram alla relevanta fakta som han eller hon har tillgång till. Av detta skäl bör sökanden, med vissa undantag, ha rätt att bli hörd i en personlig intervju avseende huruvida hans eller hennes ansökan kan tas upp till prövning eller, i tillämpliga fall, för prövningen av ansökan i sak. För att rätten till en personlig intervju ska omsättas i praktiken bör sökanden bistås av en tolk och ges möjlighet att på ett övergripande sätt redogöra för grunderna till ansökan. Sökanden ska få tillräckligt med tid och möjlighet till att rådfråga och förbereda ansökan med sitt rättsliga biträde eller rådgivare som även kan få bistå sökanden under intervjun. Den personliga intervjun ska ske på villkor som säkerställer tillbörlig konfidentialitet och genomföras av personal med lämplig utbildning och kompetens, vid behov personal från andra medlemsstater eller experter som utplacerats av Europeiska unionens asylbyrå. Den personliga intervjun får endast utelämnas när den beslutande myndigheten kommer att fatta ett positivt beslut avseende ansökan eller anser att sökanden inte bör eller kan höras på grund av omständigheter som ligger utanför hans eller hennes kontroll. Med tanke på att den personliga intervjun är en grundläggande del av prövningen av ansökan bör det göras en upptagning av intervjun, och sökanden och hans eller hennes rättsliga biträde ska ges tillgång till upptagningen samt rapporten eller utskriften av intervjun innan den beslutande myndigheten fattar ett beslut, eller om det rör sig om ett påskyndat prövningsförfarande, samtidigt som ett beslut fattas. (14)Det ligger i såväl medlemsstatens som sökandens intresse att redan vid det administrativa förfarandet säkerställa ett korrekt erkännande av internationellt skyddsbehov, genom att tillhandahålla information av hög kvalitet och rättsligt bistånd som leder till ett effektivare beslutsfattande av högre kvalitet. Tillgång till rättsligt bistånd och biträde bör därför vara en integrerad del av det gemensamma förfarandet för internationellt skydd. För att säkerställa ett faktiskt skydd av sökandens rättigheter, särskilt rätten till försvar och principen om rättvis behandling och för att säkerställa processekonomiska intressen, bör sökande, när de gör sin ansökan och i enlighet med villkoren i denna förordning, tillhandahållas kostnadsfritt rättsligt bistånd och biträde under det administrativa förfarandet och överklagandeförfarandet. Det kostnadsfria rättsliga biståndet och biträdet bör tillhandahållas av personer som har behörighet för detta enligt nationell lagstiftning. (15)Vissa sökande kan vara i behov av särskilda förfarandegarantier på grund av sin ålder, sexuella läggning, funktionshinder, allvarlig sjukdom, mental sjukdom eller som en följd av tortyr, våldtäkt eller andra allvarliga former av psykologiskt, fysiskt, sexuellt eller könsrelaterat våld. Det är nödvändigt att systematiskt bedöma om en enskild sökande har behov av särskilda förfarandegarantier och identifiera dessa så snart som möjligt efter att ansökan har gjorts och före ett beslut fattas. (16)För att säkerställa att identifieringen av sökande som behöver särskilda förfarandegarantier sker så tidigt som möjligt, bör personalen vid den myndighet som ansvarar för mottagandet och registreringen av ansökningarna ha lämplig utbildning för att kunna upptäcka tecken på utsatthet och få lämpliga instruktioner för detta. Ytterligare åtgärder för identifieringen och dokumentationen av symptom och tecken på tortyr och andra allvarliga former av fysiskt eller psykiskt våld, inbegripet sexuellt våld, i förfaranden som omfattas av denna förordning bör bland annat bygga på principerna för en faktisk utredning och dokumentation av tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning (Istanbulprotokollet). (17)Sökande som konstateras behöva särskilda förfarandegarantier bör ges det stöd som behövs, inbegripet tillräckligt med tid, för att de faktiskt ska få tillgång till förfarandena och kunna lägga fram det underlag som krävs för att styrka sin ansökan om internationellt skydd. Om det inte är möjligt att ge ett sådant tillräckligt stöd inom ramen för ett påskyndat prövningsförfarande eller ett gränsförfarande bör en sökande som behöver särskilda förfarandegarantier undantas från dessa förfaranden. Behov av särskilda förfarandegarantier av ett slag som skulle kunna förhindra tillämpningen av påskyndade förfaranden eller gränsförfaranden bör även innebära att sökanden får ytterligare garantier om hans eller hennes överklagande inte automatiskt har suspensiv effekt, så att rättsmedlet blir effektivt i hans eller hennes särskilda situation. (18)För att åstadkomma verklig jämställdhet mellan kvinnliga och manliga sökande bör prövningsförfarandet ta hänsyn till könsrelaterade aspekter. I synnerhet bör personliga intervjuer utformas på ett sätt som gör det möjligt för såväl kvinnliga som manliga sökande att tala om sina erfarenheter i fall som involverar könsrelaterad förföljelse. Av denna anledning bör kvinnor få en faktisk möjlighet att bli intervjuade åtskilt från sin make, partner eller andra familjemedlemmar. När så är möjligt bör kvinnor och flickor få tillgång till kvinnliga tolkar och intervjuare. Läkarundersökningar av kvinnor och flickor bör utföras av kvinnliga läkare, särskilt med tanke på att sökanden kan ha utsatts för för könsrelaterat våld. Komplexa könsrelaterade aspekter bör tillmätas vederbörlig vikt i förfaranden som avser begreppen första asylland, säkert tredjeland och säkert ursprungsland samt efterföljande ansökan. (19)Om medlemsstaterna använder sig av kroppsvisitering inom ramen för handläggningen av ansökan bör denna genomföras av en person av samma kön som sökanden. Detta bör inte påverka kroppsvisiteringar som genomförs av säkerhetsskäl på grundval av nationell rätt. (20)Medlemsstaterna bör sätta barnets bästa i främsta rummet när de tillämpar denna förordning, i enlighet med artikel 24 i stadgan och FN:s konvention om barnets rättigheter från 1989. Vid bedömningen av vad som är barnets bästa bör medlemsstaterna i synnerhet ta särskild hänsyn till den underåriges välbefinnande och sociala utveckling, inklusive hans eller hennes bakgrund. Med beaktande av artikel 12 i FN:s konvention om barnets rättigheter rörande barnets rätt till att bli hörd ska den beslutande myndigheten ge den underårige möjlighet till en personlig intervju, om inte detta uppenbart strider mot hans eller hennes bästa. (21)Det gemensamma förfarandet innebär en samordning av tidsfristerna för när en sökande får tillgång till förfarandet, för den beslutande myndighetens prövning av ansökan samt av rättsliga myndigheters prövning av första överklaganden. Man kan som en flexibilitetsåtgärd undantagsvis förlänga dessa tidsfrister, om ett oproportionerligt stort antal samtidiga ansökningar riskerar att fördröja tillgången till förfarandet och prövningen av ansökningarna. För att säkerställa att processen är verkningsfull bör det vara en sista utväg att förlänga dessa tidsfrister med tanke på att medlemsstaterna regelbundet bör se över sina behov för att upprätthålla ett effektivt asylsystem, inbegripet att vid behov utarbeta beredskapsplaner och med beaktande av att Europeiska unionens asylbyrå bör ge medlemsstaterna nödvändigt operativt och tekniskt bistånd. Om medlemsstaterna förutser att de inte kommer att kunna iaktta dessa tidsfrister bör de begära hjälp från Europeiska unionens asylbyrå. Om ingen sådan begäran görs, och asylsystemet i en medlemsstat, till följd av det oproportionerligt stora trycket blir så ineffektivt att det äventyrar det gemensamma europeiska asylsystemet får byrån, på grundval av ett genomförandebeslut av kommissionen, vidta åtgärder för att bistå den berörda medlemsstaten. (22)Tillgången till det gemensamma förfarandet ska bygga på ett tillvägagångssätt i tre steg, som består i att göra, registrera och lämna in en ansökan. Det första steget som utlöser tillämpningen av denna förordning är att göra ansökan. En tredjelandsmedborgare eller statslös person anses ha gjort en ansökan när han eller hon uttrycker sin önskan att erhålla internationellt skydd från en medlemsstat. En sådan önskan behöver inte uttryckas med en specifik formulering och den enskilda sökanden behöver inte använda särskilda ord som internationellt skydd, asyl eller subsidiärt skydd. Det avgörande bör vara att tredjelandsmedborgaren eller den statslösa personen uttrycker en rädsla för förföljelse eller allvarlig skada vid återkomsten till sitt ursprungsland, eller i fråga om en statslös person, det land där han eller hon tidigare hade sin stadigvarande bosättning. Om tvivel föreligger om ett visst uttalande kan tolkas som en ansökan om internationellt skydd, bör tredjelandsmedborgaren eller den statslösa personen uttryckligen tillfrågas om han eller hon önskar erhålla internationellt skydd. Sökanden bör så snart han eller hon gör en ansökan åtnjuta de rättigheter som anges i denna förordning och i direktiv XXX/XXX/EU (Direktivet om mottagningsvillkor).

(23)En ansökan ska registreras så snart den har gjorts. I detta skede bör de myndigheter som ansvarar för mottagandet och registreringen av ansökningarna, däribland gränsvakter, polis, migrationsmyndigheter och myndigheter som ansvarar för förvarsanläggningar, registrera ansökan tillsammans med den enskilda sökandens personuppgifter. Dessa myndigheter bör informera sökanden om hans eller hennes rättigheter och skyldigheter och följderna för sökanden av att inte uppfylla skyldigheterna. Sökanden bör få en handling som intygar att en ansökan har gjorts. Tidsfristen för att lämna in en ansökan börjar från och med att den registreras. (24)Inlämnandet av ansökan är den handling som formaliserar ansökan om internationellt skydd. Sökanden bör ges nödvändig information om hur och var ansökan ska lämnas in och även ges en faktisk möjlighet att lämna in den. I detta skede måste han eller hon lägga fram alla tillgängliga fakta som behövs för att styrka ansökan och göra den fullständig. Tidsfristen för det administrativa förfarandet börjar från och med att en ansökan lämnas in. Vid den tidpunkten bör sökanden ges en handling som intygar hans eller hennes status som sökande och som ska vara giltig under den tid som han eller hon har rätt att stanna kvar på den medlemsstats territorium som ansvarar för prövningen av ansökan. (25)Sökanden bör få korrekt information om sina rättigheter och skyldigheter i lämplig tid och på ett språk som han eller hon förstår eller rimligen kan förväntas förstå. Med beaktande av att en ansökan kan avslås som avstådd t.ex. om en sökande vägrar att samarbeta med de nationella myndigheterna genom att inte ge de upplysningar som behövs för prövningen av ansökan och genom att inte lämna sina fingeravtryck eller ansiktsbild, eller om inte lämnar in sin ansökan inom tidsfristen, är det nödvändigt att sökanden informeras om följderna av att inte efterleva dessa skyldigheter. (26)För att kunna uppfylla sina skyldigheter enligt denna förordning bör personalen vid den myndighet som ansvarar för mottagandet och registreringen av ansökningarna ha lämplig kunskap och få nödvändig utbildning inom området internationellt skydd, däribland med stöd av Europeiska unionens asylbyrå. De ska också få lämpliga medel och instruktioner för att kunna utföra sina uppgifter på ett verkningsfullt sätt. (27)För att underlätta förfarandet vid gränsövergångar och i förvarsanläggningar bör det finnas information om möjligheten att ansöka om internationellt skydd. Den grundläggande kommunikation som krävs för att de behöriga myndigheterna ska kunna förstå om en person vill uttrycka sin önskan om att ges internationellt skydd bör säkerställas genom tolkningsarrangemang. (28)Denna förordning bör föreskriva möjligheten för en sökande lämna in en ansökan på uppdrag av sin make/maka, partner i ett stabilt och varaktigt förhållande, vuxna personer som är i beroendeställning och underåriga. Detta gör det möjligt med en gemensam prövning av dessa ansökningar. Rätten för varje enskild person att ansöka om internationellt skydd garanteras av det faktum att om sökanden inte lämnar in en ansökan på vägnar av sin make/maka, partner, en vuxen som är i beroendeställning eller en underårig inom den fastställda tidsfristen för att lämna in en ansökan, får maken/makan eller partnern göra det i eget namn, och den vuxne i beroendeställning eller den underårige bör bistås av den beslutande myndigheten. Om en separat ansökan inte är motiverad bör den nekas prövning. (29)För att säkerställa att ensamkommande barn har faktisk tillgång till förfarandet bör alltid en förmyndare utses för dem. Förmyndaren bör vara en person från eller en företrädare för en organisation som är utsedd för att hjälpa och vägleda barnet genom förfarandet med avsikten att skydda barnets bästa och allmänna välbefinnande. Förmyndaren bör vid behov även företräda den underårige rättsligt. För att ensamkommande barn ska få ett effektivt stöd bör förmyndaren inte få ansvar för ett oproportionerligt stort antal ensamkommande barn samtidigt. Medlemsstaterna bör utse enheter eller personer som ansvarar för stöd, tillsyn och övervakning av förmyndarna när de utför sitt uppdrag. Ett ensamkommande barn bör lämna in en ansökan i sitt eget namn eller genom förmyndaren. För skydda det ensamkommande barnets rättigheter och förfarandegarantier bör tidsfristen för honom eller henne för att lämna in en ansökan börja löpa från och med att förmyndaren utses och de träffas. Om förmyndaren inte lämnar in ansökan inom den fastställda tidsfristen ska det ensamkommande barnet få möjlighet att lämna in ansökan i sitt eget namn med bistånd av den beslutande myndigheten. Det faktum att ett ensamkommande barn väljer att lämna in en ansökan i sitt eget namn bör inte förta honom eller henne rätten till en förmyndare. (30)För att kunna garantera sökandens rättigheter bör beslut om alla ansökningar om internationellt skydd fattas på grundval av fakta, objektivt och opartiskt och på enskild basis efter en ingående prövning som beaktar alla faktorer som sökanden lagt fram och hans eller hennes enskilda omständigheter. För att säkerställa en noggrann prövning av ansökan bör den beslutande myndigheten ta hänsyn till relevant, korrekt och uppdaterad information om situationen i sökandens ursprungsland som erhållits från Europeiska unionens asylbyrå och andra källor, t.ex. FN:s flyktingkommissariat. Den beslutande myndigheten bör även ta hänsyn till relevanta gemensamma analyser av information om ursprungsländer som tagits fram av Europeiska unionens asylbyrå. Ett eventuellt uppskjutande av slutförandet av förfarandet bör vara till fullo förenligt medlemsstaternas skyldigheter enligt förordning (EU) nr XXX/XXX (Skyddsförordningen) och med rätten till god förvaltning, utan att det ska påverka effektiviteten och rättvisan i förfarandet enligt denna förordning. (31)För att garantera sökandens rättigheter bör ett beslut om hans eller hennes ansökan ges skriftligen. Om beslutet innebär att internationellt skydd inte beviljas, bör sökanden meddelas skälen till beslutet samt information om följderna av beslutet och hur det kan överklagas. Utan att det inskränker på sökandens rätt att stanna kvar och för principen om "non-refoulement" får ett sådant beslut innefatta, eller kan utfärdas tillsammans med, ett beslut om återvändande utfärdat i enlighet med artikel 6 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/115/EG. (32)Det är nödvändigt att beslut om ansökningar om internationellt skydd fattas av myndigheter vars personal har lämplig kunskap och har fått nödvändig utbildning inom området internationellt skydd, och att de utför sina uppgifter i överensstämmelse med de tillämpliga etiska principerna. Detta bör tillämpas på personal vid myndigheter från andra medlemsstater och experter från Europeiska unionens asylbyrå som utplacerats för att bistå den beslutande myndigheten i en medlemsstat i prövningen av ansökningar om internationellt skydd. (33)Utan åsidosättande av kraven på att en adekvat och fullständig prövning utförs ligger det i såväl medlemsstaternas som de som ansöker om internationellt skydds intresse att beslut om ansökningar om internationellt skydd fattas så fort som möjligt. Maximala tidsfrister för hur länge ett administrativt förfarande och ett första överklagande får pågå bör fastställas för att effektivisera förfarandet för internationellt skydd. På detta sätt bör sökandena på så kort tid som möjligt kunna få ett beslut om sin ansökan i alla medlemsstater, och därmed säkerställs ett snabbt och effektivt förfarande. (34)I syfte att förkorta den totala tidsåtgången för förfarandet bör medlemsstaterna, i vissa fall och i enlighet med sina nationella behov, kunna vara flexibla och prioritera prövningen av en viss ansökan genom att behandla den före andra tidigare inkomna ansökningar, utan att frångå de för förfarandet normalt tillämpliga tidsfristerna, principerna och garantierna. (35)Innan den ansvariga medlemsstaten fastställs i enlighet med Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr XXX/XXX (Dublinförordningen), bör den första medlemsstat där en ansökan har lämnats in avgöra om ansökan kan tas upp till prövning eller inte när ett land som inte är en medlemsstat betraktas som sökandens första asylland eller ett säkert tredjeland. Dessutom bör en ansökan nekas prövning när den är en efterföljande ansökan utan nya relevanta fakta eller uppgifter och när det inte anses motiverat med en separat ansökan av en make/maka, partner, vuxen i beroendeställning eller underårig. (36)Begreppet första asylland bör tillämpas som grund för att neka en ansökan prövning då det kan rimligen antas att ett annat land skulle bevilja skydd i enlighet med de materiella normerna i Genèvekonventionen eller om sökanden skulle få tillräckligt skydd i det landet. I synnerhet bör medlemsstaterna inte pröva en ansökan i sak då ett första asylland har beviljat sökanden flyktingstatus eller annat tillräckligt skydd. Medlemsstaterna bör gå vidare på denna grund endast om de är övertygade, när så är nödvändigt eller lämpligt, enligt garantier från det berörda tredjelandet, om att sökanden har åtnjutit och kommer att fortsätta åtnjuta skydd i det landet i enlighet med Genèvekonventionen, eller på annat sätt har åtnjutit och kommer att fortsätta åtnjuta fullgott skydd, särskilt när det gäller rätten till laglig bosättning, tillräcklig tillgång till arbetsmarknaden, mottagningsanläggningar, hälso- och sjukvård och utbildning och rätten till familjeåterförening i enlighet med internationella människorättsnormer. (37)Begreppet säkert tredjeland bör tillämpas som grund för att en ansökan inte kan tas upp till prövning om sökanden på grund av en koppling till ett tredjeland, inklusive ett land genom vilket han eller hon transiterat, rimligen kan förväntas ansöka om skydd i det landet, och då det finns grund att anse att sökanden kommer att tillåtas resa in eller resa in på nytt till det landet. Medlemsstaterna bör gå vidare på denna grund endast om de är övertygade, när så nödvändigt eller lämpligt, enligt garantier från det berörda tredjelandet om att sökanden kommer att ha möjlighet till att åtnjuta skydd i enlighet med de materiella normerna i Genèvekonventionen eller kommer att åtnjuta tillräckligt skydd, särskilt när det gäller rätten till laglig bosättning, tillräcklig tillgång till arbetsmarknaden, mottagningsanläggningar, sjukvård och utbildning och rätten till familjeåterförening i enlighet med internationella människorättsnormer. (38)En ansökan om internationellt skydd bör prövas i sak för att avgöra om en sökande kan beviljas internationellt skydd i enlighet med förordning (EU) nr XXX/XXX (Skyddsförordningen). En ansökan behöver inte prövas i sak om en ansökan bör nekas prövning i enlighet med denna förordning. Om det emellertid redan vid första anblicken är tydligt att en ansökan kan avslås som uppenbarligen ogrundad får den avslås på denna grund utan bedömning av huruvida den kan tas upp till prövning. (39)Prövningen av en ansökan bör påskyndas och slutföras inom högst två månader i de fall då en ansökan är uppenbart ogrundad eftersom den är en oskälig ansökan, inbegripet då en sökande kommer från ett säkert ursprungsland eller då en ansökan endast görs för att försena eller hindra verkställigheten av ett beslut om återvändande, eller när det föreligger allvarliga problem som rör nationell eller offentlig säkerhet, och om sökanden inte ansöker om internationellt skydd i den första medlemsstaten för inresa eller i den medlemsstat där sökanden är lagligen bosatt eller när en sökande vars ansökan undergår prövning och som även gjort en ansökan i en annan medlemsstat eller som befinner sig på en annan medlemsstats territorium utan uppehållstillstånd återtas enligt Dublinförordningen. I det senare fallet bör prövningen av ansökan inte påskyndas om sökanden kan lägga fram styrkta motiveringar till varför han eller hon lämnat medlemsstaten utan tillstånd, till varför han eller hon gjort en ansökan i en annan medlemsstat eller på annat sätt varit otillgänglig för behöriga myndigheter, som exempelvis att han eller hon inte blev tillräckligt informerad om sina skyldigheter i rätt tid. Vidare kan endast ett påskyndat prövningsförfarande tillämpas för ensamkommande barn under begränsade omständigheter enligt denna förordning. (40)Många ansökningar om internationellt skydd gör vid en medlemsstats gräns eller i en transitzon innan ett beslut fattas om sökandens rätt att komma in i landet. Medlemsstaterna bör kunna bedöma huruvida en ansökan kan tas upp till prövning eller pröva en ansökan i sak för att kunna fatta ett beslut om sådana ansökningar på dessa platser och under väl definierade omständigheter. Gränsförfarandet bör inte ta längre än fyra veckor, och efter den perioden bör sökandena få resa in till medlemsstatens territorium. Det är endast om ett oproportionerligt stort antal sökande lämnar in sina ansökningar vid gränsen eller i en transitzon som gränsförfarandet får tillämpas på platser i närheten av dessa områden. Ett påskyndat prövningsförfarande får endast tillämpas för ensamkommande barn under de begränsade omständigheterna enligt denna förordning. (41)Begreppet allmän ordning kan bland annat tillämpas när någon har dömts för ett grovt brott. (42)Så länge en sökande kan uppvisa godtagbara skäl bör avsaknaden av handlingar vid inresan eller användning av förfalskade handlingar inte i sig ge upphov till automatisk tillämpning av ett påskyndat prövningsförfarande eller gränsförfarande.

(43)Om en sökande antingen uttryckligen återkallar sin ansökan på eget initiativ eller inte uppfyller de skyldigheter som följer av denna förordning, förordning (EU) nr XXX/XXX (Dublinförordningen) eller direktiv XXX/XXX/EU (Direktivet om mottagningsvillkor), och därmed implicit återkallar sin ansökan, bör ansökan inte prövas ytterligare och bör avslås som uttryckligen återkallad eller avstådd och varje ytterligare ansökan i medlemsstaterna av samma sökande efter det beslutet ska betraktas som en efterföljande ansökan. Det implicita återkallandet bör dock inte vara automatiskt utan sökanden ska ha tillgång till möjligheten att rapportera till den beslutande myndigheten och påvisa att den bristande efterlevnaden av dessa skyldigheter berodde på omständigheter utanför hans eller hennes kontroll. (44)Då en sökande gör en efterföljande ansökan utan att lägga fram några nya relevanta fakta eller uppgifter som betydligt ökar sannolikheten för att han eller hon ska beviljas internationellt skydd eller som avser skälen till att den tidigare ansökan nekades prövning, bör den efterföljande ansökan inte underkastas ett nytt fullständigt prövningsförfarande. I dessa fall bör ansökningar efter en preliminär prövning nekas prövning eller avslås såsom uppenbart ogrundade, om ansökan så tydligt saknar grund eller är så oskälig att den saknar rimliga utsikter till framgång, i enlighet med res judicata-principen. Den preliminära prövningen ska ske på grundval av skriftliga inlagor och en personlig intervju; den personliga intervjun får dock utgå om det redan utifrån de skriftliga inlagorna är tydligt att ansökan inte innehåller några nya fakta eller uppgifter eller att den uppenbarligen saknar grund och saknar rimliga möjligheter till framgång. För efterföljande ansökningar kan undantag göras för en sökandes rätt att stanna kvar på en medlemsstats territorium, efter det att en efterföljande ansökan nekas prövning eller avslås såsom uppenbart ogrundad, eller i fall av en andra eller fler efterföljande ansökningar, så snart en ansökan görs i en medlemsstat som efterföljer ett slutligt beslut att neka en tidigare efterföljande ansökning prövning eller avslå den såsom ogrundad eller uppenbart ogrundad. (45)En nyckelfråga när det gäller att bedöma om en ansökan om internationellt skydd är välgrundad är sökandens säkerhet i det egna ursprungslandet. Med beaktande av att att förordning (EU) nr XXX/XXX (Skyddsförordningen) syftar till att uppnå en hög nivå av samstämmighet i fråga om när tredjelandsmedborgare eller statslösa personer ska betraktas som personer som beviljats internationellt skydd, upprättar denna förordning gemensamma kriterier för att beteckna tredjeländer som säkra ursprungsländer, och med tanke på behovet av att förstärka tillämpningen av begreppet säkert ursprungsland som ett viktigt verktyg för att stödja en snabb handläggning av ansökningar som är sannolikt ogrundade, upprättar denna förordning en gemensam EU-förteckning över säkra ursprungsländer. (46)Det faktum att ett tredjeland finns upptaget i en gemensam EU-förteckning över säkra ursprungsländer garanterar inte någon absolut säkerhet för medborgare i det landet, och behovet av en lämplig enskild prövning av ansökan om internationellt skydd kvarstår. På grund av dess natur kan den bedömning som ligger bakom fastställandet endast ta hänsyn till de allmänna, civila, rättsliga och politiska omständigheterna i det landet och om de som utövar förföljelse, tortyr eller inhuman eller förnedrande behandling eller straff blir bestraffade när de befinns skyldiga i det landet. Om en sökande visar att det finns allvarliga skäl att anse att landet inte är säkert i hans eller hennes särskilda situation, kan det därför av detta skäl inte längre anses som relevant för en sökande att ett land har betecknats som säkert. (47)När det gäller fastställandet av tredjeländer som betecknas säkra länder på unionsnivå innehåller denna förordning bestämmelser om att ha sådana fastställanden. Tredjeländer bör betecknas som säkra tredjeländer på unionsnivå genom en ändring av denna förordning baserat på de villkor som fastställs i denna förordning och efter att man gjort en detaljerad evidensbaserad bedömning, i vilken det ingår faktisk efterforskning, analys och samråd med medlemsstater och relevanta berörda parter. (48)Upprättandet av en gemensa