[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |

Bryssel den 11.4.2008

KOM(2008) 187 slutlig

MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET

Den gemensamma fiskeripolitikens roll för att genomföra en ekosystemansats i havsförvaltningen [SEK(2008) 449]

Inledning och räckvidd

Enligt artikel 6 i fördraget ska miljöskyddskraven integreras i gemenskapens politik, däribland i den gemensamma fiskeripolitiken[1]. I rådets förordning om bevarande och hållbart utnyttjande av fiskeresurserna inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken[2] anges att ett av fiskeripolitikens operativa mål är att gradvis genomföra ett synsätt i fiskeriförvaltningen som grundar sig på ekosystemen.

En sådan ekosystemansats ingår också som ett övergripande mål i olika internationella avtal som medlemsstaterna har undertecknat. Detta gäller exempelvis konventionen om biologisk mångfald (CBD) och slutförklaringen från världstoppmötet för hållbar utveckling i Johannesburg

Kommissionen offentliggjorde ett arbetsdokument om möjligheter och prioriteringar för internationellt samarbete om en ekosystemansats i fiskeriförvaltningen 2002[3], på grundval av Reykjavikdeklarationen som några månader tidigare hade antagits av FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation (FAO)[4].

Genomförandet av en ekosystemansats genom den gemensamma fiskeripolitiken berör inte bara gemenskapens vatten utan alla hav världen över. Gemenskapens insatser kommer därför att ske via den gemensamma fiskeripolitikens befintliga instrument för gemenskapens vatten och via arbete i regionala fiskeriförvaltningsorganisationer, genom FN- och FAO-processen eller, om så är lämpligt, via bilaterala avtal.

En ekosystemansats i havsförvaltningen varken kan eller bör genomföras endast inom en sektor, utan måste vara sektorsövergripande. Den integrerade havspolitiken[5] utgör den övergripande ramen för samlade åtgärder på havsområdet, och dess miljöpelare, ramdirektivet om en marin strategi[6], utgör den generella basen för att genomföra en ekosystemansats i havsmiljön. Habitatdirektivet[7], med dess krav på att inrätta nätverk av skyddade marina områden, innehåller några viktiga verktyg för en ekosystemansats.

Det allmänna politiska målet för en ekosystemansats i havsförvaltningen kan inte uppnås inom en enda sektor som den gemensamma fiskeripolitiken. Insatser inom olika sektorsområden måste kopplas till den samlade ramen genom att man inom varje sektor utvecklar och genomför de åtgärder som kan vidtas för att stödja de allmänna målen.

Inom den gemensamma fiskeripolitiken har det redan tagits flera initiativ i den riktningen, men det har hittills inte funnits någon övergripande strategi för genomförandet.

Syftet med detta meddelande är att

- rapportera om de aspekter av den gemensamma fiskeripolitiken som hittills har bidragit till genomförandet av en ekosystemansats,

- presentera hur den gemensamma fiskeripolitiken är kopplad till det samordnade, sektorsövergripande genomförandet av en ekosystemansats i havsförvaltningen, och

- visa hur åtgärder som vidtas inom den gemensamma fiskeripolitiken i framtiden kommer att vägledas av en ekosystemansats som övergripande princip.

1. VAD ÄR EN EKOSYSTEMANSATS?

FAO[8] anger att syftet inom fisket är att planera, utveckla och förvalta fisket på ett sätt som tar hänsyn till samhällenas olika behov och önskemål, utan att äventyra framtida generationers möjligheter att dra nytta av alla typer av varor och tjänster som marina ekosystem tillhandahåller. Ekosystemansatsen definieras här som en strävan att balansera olika samhällsmål genom att beakta kunskaper och osäkerhet om ekosystemens biotiska, abiotiska och mänskliga komponenter och deras samspel och tillämpa en integrerad strategi för fisket inom ekologiskt meningsfulla gränser. Definitionerna bygger på de mer allmänna definitioner som används inom konventionen om biologisk mångfald[9] och av Internationella havsforskningsrådet (ICES) och tydliggör att en ekosystemansats är ett verktyg för att uppnå hållbar utveckling i dess tre aspekter, nämligen miljöskydd, social rättvisa och sammanhållning och ekonomiskt välstånd. Dessa aspekter ingår också i målen för EU:s strategi för hållbar utveckling och fastställs i grundförordningen om den gemensamma fiskeripolitiken[10].

Utifrån detta är kommissionens tolkning att en ekosystemansats i fiskeriförvaltningen handlar om att inom meningsfulla ekologiska gränser säkerställa varor och tjänster från levande akvatiska resurser för nuvarande och framtida generationer. En sådan fiskeriförvaltning kommer att sträva efter att säkerställa hög nytta från levande marina resurser och samtidigt se till att fiskets direkta och indirekta påverkan på de marina ekosystemen hålls på en låg nivå och inte skadar ekosystemens framtida funktion, mångfald och struktur.

En ekosystemansats bygger alltså vidare på ”gränsparadigmet” i den traditionella fiskeriförvaltningen som är inriktad på fiskeresursen. Begreppet ”gränser” avser dock inte längre bara påverkan på målbeståndet, utan snarare det faktum att alla ekosystem har gränser, och om de överskrids kan det medföra stora förändringar av ekosystemet. Gränser för fiskepåverkan är ekologiskt meningsfulla om de fiskade bestånden hålls inom ekologiskt livskraftiga nivåer, om den biologiska mångfalden upprätthålls och om påverkan på ekosystemets struktur, processer och funktioner hålls på godtagbara nivåer[11]. Fisket samspelar också med andra mänskliga verksamheter och påverkar deras konsekvenser för haven, och därför måste även dessa interaktioner beaktas.

2. ATT INTEGRERA FISKERIFÖRVALTNINGEN I EN EKOSYSTEMANSATS I HAVSFÖRVALTNINGEN

Fiskeriförvaltningen kan bidra till en ekosystemansats, men en ekosystemansats i havsförvaltningen måste integrera alla ekonomiska sektorer som påverkar de marina ekosystemen.

Några länder, exempelvis Australien, har antagit en modell där fiskeriförvaltningen har uppgiften att samordna de olika mänskliga intressena i det marina ekosystemet och ansvarar för integrerad riskhantering för allt mänskligt samspel med havsmiljön. En sådan modell förefaller inte vara ett lämpligt alternativ för EU med dess många regionala hav som är av intresse för flera medlemsstater, och där de marina ekosystemen i de flesta fall också omfattar vatten som står under tredjeländers jurisdiktion. I denna mer komplexa situation krävs särskilda samordningsstrategier, såsom den marina strategin[12], för att få en sektorsövergripande struktur för havsförvaltning. Den gemensamma fiskeripolitiken kommer att bidra till den strukturen genom att vidta åtgärder som rör både de fördelar fisket ger och dess effekter. Fiskbeståndens och livsmiljöernas tillstånd kommer att vara viktiga faktorer i den bedömning av god miljöstatus som föreslås i den marina strategin. Förvaltningsåtgärder för fisket som bidrar till att uppnå god miljöstatus kommer att utvecklas och genomföras.

Områdesskydd är ett viktigt verktyg för att skydda känsliga livsmiljöer och arter inom en ekosystemansats. Enligt habitatdirektivet[13] ska det inrättas ett nätverk av representativa skyddade områden även i havsmiljön. Den gemensamma fiskeripolitiken ger de verktyg som krävs för att reglera fisket så att målen för sådana skyddade områden nås.

Fiskeriförvaltningens uppgift inom en ekosystemansats för EU är följaktligen att

1. begränsa fiskets direkta och indirekta påverkan på de marina ekosystemen för att skapa friska ekosystem och ekologiskt livskraftiga fiskbestånd, genom att all tillgänglig kunskap om samspelet mellan fisket och de marina ekosystemen läggs till grund för beslut inom den gemensamma fiskeripolitiken, och

2. se till att åtgärder som vidtas inom fisket överensstämmer med och stöder åtgärder som vidtas enligt den sektorsövergripande marina strategin och habitatdirektivet.

Havspolitiken och dess miljöpelare, den marina strategin, utgör en integrerad modell som ger en god grund för ett hållbart fiske genom att säkerställa en samordnad förvaltning av alla mänskliga, ekologiska och ekonomiska interaktioner på det maritima området.

En ekosystemansats i fiskeriförvaltningen innebär stora fördelar för fisket. Fisket är troligen den maritima sektor som är mest beroende av friska marina ekosystem och är följaktligen den sektor som har mest att vinna på ett samordnat skydd av dessa ekosystem. En ekosystemansats i havsförvaltningen kommer att hantera den fråga som ofta tas upp av fiskenäringen, nämligen att många typer av mänsklig verksamhet påverkar de marina ekosystemen och deras fiskbestånd negativt och att all påverkan – inte bara fisket – måste regleras så att de marina ekosystemen och fiskbestånden skyddas. En integrerad ekosystemansats kommer att göra det som fiskeriförvaltningen inte kan klara på egen hand: se till att marina ekosystem återställs till och bibehålls i ett gott tillstånd så att grundvalen för fiskbeståndens framtida produktivitet säkras.

3. CENTRALA FRÅGOR ATT LÖSA

Inom det övergripande målet om en ekosystemansats behöver särskilda mål fastställas för ekosystemtjänster (dvs. de sociala och ekonomiska fördelar som uppstår genom fisket) och meningsfulla ekologiska gränser för fiskets påverkan (dvs. att hålla bestånden på livskraftiga nivåer, bevara den biologiska mångfalden och se till att påverkan på ekosystemets struktur, processer och funktioner hålls på godtagbara nivåer[14]).

En utgångspunkt för åtgärder är en beskrivning av ekosystem och deras struktur, processer och funktioner på grundval av all tillgänglig kunskap. En viktig del är också att fortsätta och utveckla den pågående bedömningen av status och trender för fiskbestånd och av fiskets påverkan på ekosystemen. Dessa bedömningar behöver uppdateras allt eftersom ny information blir tillgänglig. De vetenskapliga organ som rådfrågas i samband med utformningen av förvaltningsåtgärder för fisket har tillgång till långa tidsserier av relevant kunskap om beståndsutveckling och förvaltningsåtgärders effekter, och i bedömningarna beaktar de redan nu information om ekosystemen.

Fisket påverkar det marina ekosystemet framför allt genom att döda marina djur. Fisk, kräftdjur och andra marina organismer tas från det marina ekosystemet och landas, men de dödas också oavsiktligt om de tas som oönskad bifångst och kastas överbord eller om de skadas av fiskeredskap utan att tas ombord.

Fisket kan också påverka livsmiljöer genom att fiskeredskap har kontakt med bottnen och därigenom påverkar bottensubstratet och organismer som lever i eller på bottnen. Både den direkta påverkan i form av dödandet av marina djur och påverkan på livsmiljöerna är först och främst kopplade till i vilken omfattning fisket bedrivs.

För närvarande ligger fisketrycket över hållbara nivåer för fyra femtedelar av fiskbestånden. Det innebär att de flesta europeiska fiskeflottor har en fiskeverksamhet som är större än den verksamhet som krävs för att fisket ska vara hållbart. Detta gäller även med en snäv tolkning av hållbarhet som bara avser de enskilda fiskbestånd som flottorna bedriver fiske efter.

Den första och viktigaste uppgiften för fiskeriförvaltningen är följaktligen att minska det totala fisketrycket till hållbara nivåer. Om fiskeverksamheten minskar kommer färre djur att dödas av fisket och påverkan på det marina ekosystemets struktur och funktion blir då mindre. Färre fiskar, kräftdjur, havsfåglar och havsdäggdjur kommer att dödas oavsiktligt genom fiske, vilket leder till minskad påverkan på populationer inom dessa artgrupper, färre individer av känsliga arter kommer att tas som bifångst och påverkan på livsmiljöerna minskar.

De viktigaste verktygen för att påverka det totala fisketrycket är långsiktiga förvaltningsplaner grundade på kravet från världstoppmötet om hållbar utveckling att återställa fiskbestånden till nivåer som möjliggör maximal hållbar avkastning. Sedan 2002 har flera återhämtningsplaner och långsiktiga förvaltningsplaner antagits inom den gemensamma fiskeripolitiken, och meddelanden om att genomföra förvaltningsmodellen med maximal hållbar avkastning och om en ny politik för att minska oönskad bifångst har offentliggjorts (se kapitel 6).

Utöver en sådan generell minskning av fiskets påverkan på ekosystemet måste man försöka lösa följande frågor:

Känsliga marina livsmiljöer behöver skyddas . Alla livsmiljöer som kommer i fysisk kontakt med fiskeredskap påverkas. Vissa bottentyper och de organismer som är beroende av dem kan vara tåliga mot sådan påverkan, men det finns också livsmiljöer där fiskeredskapen ger en mycket kraftig påverkan med långvariga effekter. För rev av kallvattenskoraller som Lophelia pertusa kan det ta flera år att återhämta sig efter påverkan från en enda bottentrålning. Natura 2000-nätverket av skyddade havsområden kommer att innebära ett skydd för representativa livsmiljöer. En samordning av den gemensamma fiskeripolitikens verktyg, exempelvis fredningsområden och fiskefria områden, kommer att tillämpas om så krävs för att nå målen för det särskilda Natura 2000-området. Dessutom vidtas särskilda åtgärder för att minska den mekaniska påverkan från fiskeredskap även utanför dessa skyddade områden, och ytterligare åtgärder kommer att vidtas för att skydda känsliga livsmiljöer i takt med att kunskapen om sådana livsmiljöer och hoten mot dem växer fram. Flera initiativ har redan tagits på detta område (se kapitel 6).

Dessutom måste man skydda känsliga arter som dödas oavsiktligt i fiske och arter som är målarter för fiske men som befinner under säkra biologiska gränser. Återhämtningsplaner är det viktigaste verktyget för att återställa bestånd som befinner sig under säkra gränser, och de nya reglerna för utkast kommer att bidra till att skydda känsliga arter mot oavsiktlig bifångst. Andra verktyg för att skydda känsliga arter är regler om utformning och användning av fiskeredskap som minskar oavsiktlig bifångst av sådana arter och fredning av områden där sådan bifångst är sannolik.

Genom ett lägre fisketryck och särskilt skydd för känsliga arter och livsmiljöer kommer fiskets påverkan på ekosystemens struktur, mångfald och funktion att minska. Det finns emellertid fall där det kan vara nödvändigt att vidta särskilda åtgärder för att motverka obalanser i näringsväven och se till att naturliga ekologiska processer inte störs . Ett exempel är tobisens betydelse för häckningsframgången i vissa havsfågelkolonier längs Storbritanniens västkust (se kapitel 6).

Olika miljöfaktorer påverkar de marina ekosystemen och fiskbestånden. Fiske kan i vissa fall förstärka den negativa påverkan från sådana drivande faktorer. Enligt FN:s klimatpanel (IPCC) kan detta exempelvis gälla vissa av klimatets effekter på fiskbestånden. En väsentlig del av försiktighetsprincipen är att fiske bör bedrivas på ett sätt som tål miljöförändringar och att fiskbestånden alltså aldrig bör utnyttjas så hårt att de får svårt att klara av förändringar i miljön. Kommissionen har särskilt bett vetenskapliga, tekniska och ekonomiska kommittén för fiskerinäringen (STECF) och ICES att arbeta in befintlig kunskap om drivande miljöfaktorer i bedömningar av ekosystem och fiske och i rekommendationerna.

4. OPERATIONALISERING OCH STYRFORMER

En ekosystemansats i havsförvaltningen innebär att flera ofta motsatta intressen måste jämkas samman i processen. Även om det kan finnas kortsiktiga motsättningar mellan sociala mål och kravet på att bedriva fisket inom meningsfulla ekologiska gränser, försvinner många av dessa motsättningar på lång sikt eftersom friska ekosystem är en förutsättning för fiskerinäringens fortbestånd.

De allmänna mål som anges ovan gäller generellt, men det finns också behov av att förtydliga dem och göra dem praktiskt tillämpbara för särskilda ekosystem och fisken. Detta måste ske i samverkan mellan EU:s institutioner, regeringar och berörda parter. De regionala rådgivande nämnderna är de viktigaste organen för samråd med berörda parter inom den gemensamma fiskeripolitiken.

Den övergripande ekosystemansatsens allmänna avgränsning kommer att ske genom fastställandet av god miljöstatus i samband med genomförandet av direktivet om en marin strategi. Särskilda mål för fisket kommer att utarbetas genom långsiktiga förvaltningsplaner baserade på maximal hållbar avkastning, men i framtiden kommer målen också att ta hänsyn till det aktuella fiskets påverkan på ekosystemet.

Målen måste konkretiseras i specifika åtgärder. Det har hävdats att en ekosystemansats förutsätter ett holistiskt och integrerat förvaltningssystem grundat på förutsägelser av fiskets och förvaltningsåtgärdernas olika effekter på ekosystemen. Men kunskapen om dynamiken i ekosystem och fiske är alltid ofullständig, och därför är det i många fall omöjligt att säkert förutsäga effekterna av fiske och förvaltningsåtgärder. Det händer också att kunskapen finns men används bristfälligt eller för sent. Ofullständig kunskap och otillräckliga verktyg för samordning bör alltså inte hindra att åtgärder vidtas. Det är både möjligt och nödvändigt att göra framsteg på grundval av befintlig kunskap och med nuvarande verktyg.

På grundval av den kunskap som finns tillgänglig kan vi vidta förvaltningsåtgärder som pekar i rätt riktning. Sedan måste det införas system för att följa upp resultaten och göra korrigeringar. I vägledande dokument både från CBD[15] och från ICES[16] anges att ekosystemansatsen förutsätter en adaptiv förvaltning för att kunna hantera ekosystemens komplexa och dynamiska karaktär och bristen på fullständig kunskap eller insikt om deras funktionssätt. Därför måste förvaltningen kunna reagera på sådana osäkerheter genom inslag av lärande genom praktisk erfarenhet eller återkoppling från forskning. Det kan vara nödvändigt att vidta åtgärder även om vissa orsakssamband ännu inte är vetenskapligt belagda.

Resultaten av förvaltningen måste sedan följas upp så att den framtida förvaltningen vid behov kan ändras. Analys av resultaten och rekommendationer om möjliga ändringar av förvaltningen begärs från de institutioner som förser kommissionen med forskningsbaserad rådgivning, främst STECF som ofta utgår från ICES rekommendationer.

EU:s finansiella instrument bör användas i så stor utsträckning som möjligt för att nå framsteg och stödja genomförandet av ekosystemansatsen. På fiskeriområdet används redan nu medel avsedda för forskning och datainsamling för detta ändamål. Europeiska fiskerifonden (EFF) bör användas i så stor utsträckning som möjligt för att främja genomförandet av ekosystemansatsen i medlemsstaterna, exempelvis genom informationssatsningar och genom stöd till utveckling av fiskemetoder och teknik som har liten påverkan på ekosystemen.

5. VAD HAR GJORTS HITTILLS?

Inom den gemensamma fiskeripolitiken har det redan tagits flera olika initiativ som kommer att bidra till målet att skapa en integrerad förvaltning av havet baserad på en ekosystemansats:

- Det första och viktigaste steget i en ekosystemansats i den nuvarande situationen i Europa är en betydande minskning av det totala fisketrycket på marina ekosystem. Därför har en strategi utformats för att minska utnyttjandet av marina fiskbestånd till nivåer som möjliggör maximal hållbar avkastning, såsom beskrivs i meddelandet om maximal hållbar avkastning[17].

- Minskningen av fisketrycket till dessa nivåer kompletteras av en politik som går ut på att minska och så småningom få bort oönskade bifångster (politiken för utkast). Detta kommer att genomföras gradvis i olika fisken genom den nya politiken[18].

- Inom den gemensamma fiskeripolitiken har det tagits initiativ för att skydda känsliga livsmiljöer från skadliga effekter av fiske, exempelvis fredning av kallvattenskorallrev väster om Irland[19]. Dessa åtgärder syftar till att nå bevarandemålen för Natura 2000-områden som ingår i det ekologiska nätverk som inrättats enligt habitatdirektivet. I Medelhavsområdet har användning av skrapredskap och släpredskap på större djup än 1 000 meter förbjudits för att skydda känsliga djuphavsmiljöer som korallrev, och tre områden på internationellt vatten har stängts för fiske enligt beslut som fattats av Allmänna kommissionen för fiske i Medelhavet och genomförts i gemenskapens lagstiftning. Förordningen som gäller för Medelhavet syftar också till att säkerställa en hög skyddsnivå för känsliga livsmiljöer som Posidonia-bankar och maerlbottnar (som också förtecknas i habitatdirektivet) och ålägger medlemsstaterna att inrätta ett nätverk av fiskeskyddade områden för att skydda uppväxtområden, lekområden och marina ekosystem i allmänhet.

- Åtgärder har också vidtagits för att undvika oavsiktliga bifångster av havsdäggdjur genom lagstiftning som gör det obligatoriskt att använda ljudskrämmare på nät, och åtgärdsplaner för minskad bifångst av havsfåglar, hajar och rockor håller på att utarbetas.

- Fiske kan påverka ekosystemens funktion genom ett alltför stort uttag av arter som är föda för rovdjur (eller genom att fångst kastas överbord, vilket ökar födotillgången för asätare) och därigenom negativt påverka exempelvis havsfåglars populationer. För att försöka lösa detta problem har områden stängts för tobisfiske inom flygavstånd från havsfågelkolonier som är beroende av denna bytesfisk.

- På senare tid har flera åtgärder vidtagits för att begränsa fiskets negativa påverkan, exempelvis förbud mot att använda nätredskap på större djup än 200 meter i vissa områden, förbud mot destruktiva fiskemetoder och insatser för att bekämpa olagligt, orapporterat och oreglerat fiske (IUU) i europeiska och internationella vatten[20].

- Inom den gemensamma fiskeripolitiken används allt oftare en adaptiv strategi för att hantera osäkra situationer och – inom förvaltningsmodellen med maximal hållbar avkastning – situationer där flera arter med olika dynamik och interaktioner fångas samtidigt och det därför är omöjligt att känna till de samlade effekterna av olika förvaltningsåtgärder.

- För att säkerställa framsteg som innebär att fiskeriförvaltningen bidrar till en ekosystemansats måste det ske en övergång från ad hoc-beslut till återhämtningsplaner och långsiktiga förvaltningsplaner baserade på principer för ekologisk hållbarhet. På senare år har sådana planer utarbetats för flera bestånd i EU:s vatten och för bestånd som delas med andra partner, däribland återhämtnings- eller förvaltningsplaner för sill i Nordsjön, det nordliga kummelbeståndet, alla torskbestånd i gemenskapens vatten och blåfenad tonfisk i ICCAT-området.

- En ekosystemansats måste vara grundad på forskningsbaserad information . Flera forskningsprojekt för att förstå marina ekosystem och utveckla strukturer för att inarbeta sådan kunskap i en ekosystemansats har inletts och har fått finansiering av kommissionen genom ramprogrammen för forskning.

- Förordningen om insamling av uppgifter har nu setts över i syfte att stödja övergången till en ekosystemansats och inkludera ny information som krävs för att övervaka fiskets vidare ekologiska effekter. Den nya förordningen förväntas träda i kraft 2009 och kommer att omfatta insamling av uppgifter som kan ligga till grund för indikatorer för fiskets ekologiska effekter och därigenom stödja en ekosystemansats i förvaltningen[21].

- En första uppsättning indikatorer för att övervaka fiskets effekter på ekosystemet har valts ut och offentliggörs tillsammans med detta meddelande som ett kommissionens arbetsdokument.

Kommissionen kommer att fortsätta att utveckla sådana åtgärder för att minska eller eliminera fiskets ekologiska effekter när ny kunskap om sådana effekter blir tillgänglig. Kommissionen har i detta syfte bett ICES och STECF att lämna yttranden om all ny kunskap om samspelet mellan fisket och ekosystemet. Insamling av uppgifter som kan ligga till grund för indikatorer om fiskets ekosystemeffekter kommer att ingå i medlemsstaternas program för datainsamling från och med 2009.

6. NÄSTA STEG

Den gemensamma fiskeripolitiken kommer att stödja strategier som syftar till en ekosystemansats i havsförvaltningen.

- På kort och medellång sikt kommer insatserna för att minska fiskets totala påverkan på marina ekosystem att fortsätta. I detta arbete ingår genomförandet av förvaltningsmodellen med maximal hållbar avkastning med hjälp av långsiktiga förvaltningsplaner och förslag om ettåriga eller fleråriga fångstbegränsningar.

- Inom politiken för utkast kommer lagstiftning att utarbetas för att minska oönskade bifångster, och tekniska åtgärder kommer att ses över så att de tar hänsyn till skador på livsmiljöer och bifångst.

- För särskilda grupper av känsliga arter håller man på att utarbeta åtgärdsplaner där en uppsättning verktyg används för att ge specifikt skydd. En åtgärdsplan för att skydda hajar och rockor offentliggörs 2008, och en plan för att skydda havsfåglar kommer att offentliggöras 2009.

- De förenklade tekniska åtgärder som föreslås i den nya förordning som läggs fram 2008 kommer att förbättra fiskeredskapens selektivitet.

- Fiskbeståndens tillstånd kommer att vara en faktor i fastställandet av god miljöstatus enligt den marina strategin, och den gemensamma fiskeripolitikens instrument kommer att användas för att nå målen för fiskbestånd och fiskets påverkan på livsmiljöer och känsliga arter.

- En första uppsättning utvalda indikatorer kommer att fungera som en praktisk utgångspunkt för fiskeriförvaltare vid genomförandet av ekosystemansatsen. Denna kommer att vidareutvecklas och kompletteras, och stödjande uppgifter kommer att samlas in enligt den reviderade förordningen om insamling av uppgifter som väntas träda i kraft 2009.

- Den gemensamma fiskeripolitikens instrument kommer att användas för att säkerställa en lämplig förvaltning av fiskeverksamheten inom områden som är skyddade enligt gemenskapens lagstiftning (t.ex. Natura 2000-områden och områden som är skyddade enligt ramdirektivet om en marin strategi).

- Gemenskapen kommer att stödja initiativ för att främja en ekosystemansats i de regionala fiskeriförvaltningsorganisationerna, inom FN:s ram och i andra internationella forum samt, om det är lämpligt, i bilaterala avtal.

- En ekosystemansats kommer också att vara den ledande principen för beslut inom den gemensamma fiskeripolitiken där strävan kommer att vara att gradvis minska alltför högt fisketryck på bestånd och ekosystem, minimera påverkan på känsliga livsmiljöer och arter och motverka obalanser i ekosystemens struktur och funktion.

- Forskning om ekosystemansatsen kommer även i fortsättningen att vara prioriterad i sjunde ramprogrammet och forskningsverksamhet om alla dess aspekter kommer att stödjas för att öka kunskapen och fylla luckor i beskrivningen av marina ekosystem och därigenom bidra till det adaptiva genomförandet av ekosystemansatsen. Dialogen mellan forskare och förvaltare måste också intensifieras så att förvaltningsverktygen kan förbättras fortlöpande.

- Medlemsstaterna uppmanas att använda Europeiska fiskerifondens finansieringsmöjligheter för att göra framsteg i genomförandet av en ekosystemansats genom att främja åtgärder som förbättrad kunskap och fiskeriförvaltning, utbildning av fiskare i skonsamma fiskemetoder och utveckling av metoder och teknik med liten miljöpåverkan.

[1] Konsoliderad version av fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen (EGT C 325, 24.12.2002, s. 42).

[2] Förordning (EG) nr 2371/2002 (EGT L 358, 31.12.2002, s. 59).

[3] SEK(2001) 1696.

[4] http://www.fao.org/docrep/meeting/004/Y2211e.htm.

[5] KOM(2007) 575 slutlig och SEK(2007) 1278.

[6] Europaparlamentets och rådets direktiv om upprättande av en ram för gemenskapens åtgärder på havsmiljöpolitikens område (Direktiv om en marin strategi) – ännu ej offentliggjort .

[7] Rådets direktiv 92/43/EEG av den 21 maj 1992 om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter (EGT L 206, 22.7.1992, s. 7).

[8] FAO 2003. The Ecosystem Approach to Fisheries. FAO Technical Guidelines for Responsible Fisheries. No 4, Suppl. 2. Rom, FAO. 112 sidor.

[9] CBD – COP 5, partskonferensens beslut V/6 (http://www.cbd.int/convention/cop-5-dec.shtml?m=COP-05&id=7148&lg=0).

[10] Förordning (EG) nr 2371/2002.

[11] FAO 2003.

[12] Direktivet om en marin strategi – ännu ej offentliggjort .

[13] Rådets direktiv 92/43/EEG.

[14] FAO 2003.

[15] CBD beslut V/6, punkt 10.

[16] ICES Cooperative Research Report No 273, kapitel 6.1.

[17] KOM(2006) 360 slutlig.

[18] KOM(2007) 136 slutlig.

[19] KOM(2007) 570 slutlig.

[20] KOM(2007) 604 och 605 slutlig.

[21] Förordningen (EG) nr 199/2008.