Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Fri rörlighet för arbetstagare på inre marknaden" (Observationsgruppen för inre marknaden)

(2001/C 155/10)

Den 2 mars 2000 beslutade Ekonomiska och sociala kommittén att i enlighet med artikel 23.3 i arbetsordningen utarbeta ett yttrande om "Fri rörlighet för arbetstagare på inre marknaden".

Sektionen för inre marknaden, produktion och konsumtion, som ansvarat för det förberedande arbetet, antog sitt yttrande den 8 december 2000. Föredragande var Hans-Joachim Wilms.

Vid sin 380:e plenarsession den 28-29 mars 2001 (sammanträdet den 28 mars) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 80 röster för, 13 röster mot och 31 nedlagda röster.

1. Rätten till fri rörlighet för personer - innebörd och perspektiv

1.1. Innebörd av och acceptans för rätten till fri rörlighet för personer

1.1.1. Fri rörlighet för personer är ett av gemenskapens viktigaste mål, och det behandlas i EG-fördraget. Särskilt för arbetstagarna och deras familjer är detta en viktig och grundläggande rättighet. I Romfördraget beskrevs den fria rörligheten som en av inre marknadens grundpelare ("ett område utan inre gränser där fri rörlighet för varor, personer, tjänster och kapital säkerställs i enlighet med bestämmelserna i detta fördrag").

1.1.2. Kommittén framhåller att den fria rörligheten för arbetstagare är en nyckelfråga för att Europa skall kunna fortsätta att växa samman. Samtidigt är den ett av de mest konkreta uttrycken för tanken bakom ett unionsmedborgarskap(1).

1.1.3. Kommittén betonar vikten av att främst hålla fast vid målet att förbättra möjligheterna till sysselsättning i alla länder i Europa, i synnerhet inom regioner som släpar efter i utvecklingen. Eftersom inte ens en exemplarisk gemensam arbetsmarknadspolitik inom EU kan åstadkomma en helt likvärdig fördelning av möjligheterna till sysselsättning och inkomster innebär den fria rörligheten för arbetstagare som kommer från regioner som fortfarande släpar efter i utvecklingen, eller som har kvalifikationer som inte efterfrågas i tillräcklig omfattning på den inhemska arbetsmarknaden, nya möjligheter att få del av det växande välståndet inom unionen. I idealfallet minskar dessutom problemen på arbetsmarknaden i ursprungslandet, utan att det samtidigt uppstår nya arbetsmarknadsproblem i det nya landet.

1.1.4. Unionsmedborgarnas rörlighet måste främjas ytterligare. Den grundläggande rätten till arbete som Europeiska rådet nyligen beslutade om innebär enligt kommitténs uppfattning inte bara att medlemsstaterna är förpliktade att föra en aktiv sysselsättningspolitik, utan även att de skall skapa bättre möjligheter till sysselsättning genom förbättrade förutsättningar för större rörlighet för unionens medborgare. Därför välkomnar kommittén sådana åtgärder för ökad rörlighet som är av frivillig karaktär för medborgarna, eller som är inriktade på att avskaffa statliga hinder för den fria rörligheten.

1.1.5. Arbetstagare som tidvis arbetar i en annan EU-medlemsstat för med sig sin egen kultur och sina kunskaper och erfarenheter till det nya landet och bygger sedan vidare på dessa under vistelsen, vilket kommer båda länderna till del. Både för arbetstagarna själva och för människorna i deras omgivning i ursprungslandet och i det nya landet innebär detta att Europa inte längre bara är en abstraktion, utan får en konkret innebörd. Om dessa erfarenheter kommer att uppfattas som positiva eller negativa hänger emellertid också samman med utformningen av den fria rörligheten på det konkreta planet.

1.1.6. I motsats till den ofta missbrukade fria etableringsrätten genom "falska egenföretagare" och den fria rörligheten för tjänster som utnyttjats av oseriösa företag som stationerar ut arbetskraft och arbetsförmedlare, och även i motsats till illegal sysselsättning har utnyttjandet av den fria rörligheten för personer hittills inte stört mottagarlandets system för löneavtal och socialförsäkringar. Arbetet utförs nämligen vanligtvis i enlighet med de bestämmelser som gäller för mottagarlandets egna befolkning. Acceptansen för denna typ av migrerande arbetstagare är lika stor.

1.1.7. Kommittén vill också understryka att enskilda klandervärda handlingar i medlemsstaterna kan knytas till vissa arbetsgivare, som nämns i yttrandet, men de utgör bara en kriminell minoritet som svarar för aktiviteter i arbetslivets utkanter, och de är inte representativa för den inställning och det agerande som karakteriserar det stora flertalet av arbetsgivarna eller deras sammanslutningar. Det gäller följaktligen att inte överbetona återverkningarna och att inte sprida det vilseledande intrycket att sådana aktiviteter är allmänt förekommande.

1.2. Möjliga effekter av EU:s utvidgning

1.2.1. Den stora acceptansen för arbetstagarnas fria rörlighet skulle kunna förändras till följd av unionens utvidgning, om det skulle bli så att invandringen koncentreras till ett fåtal sektorer och till vissa medlemsstater, eller om det förekommer ett stort antal gränsarbetare samtidigt som de stora löneskillnaderna(2) (upp till 1:11) består vid EU:s nuvarande östra gränser. Med tanke på den demografiska utvecklingen är man dock i de flesta nuvarande EU-länder i högsta grad medveten om att det under de kommande årtiondena kommer att vara nödvändigt med ytterligare invandring från anslutningsländer och tredje länder för att täcka behovet av arbetskraft i EU. Detta innebär dock inte att en ökad invandring i enskilda fall, sektorer eller regioner som redan i dag har hög arbetslöshet inte kommer att leda till nya problem eller att problem som redan finns förstärks. Den oro som människorna inom dessa sektorer eller regioner känner bör därför inte avfärdas som främlingsfientlighet eller ignoreras eftersom EU-motståndare och främlingsfientliga krafter därigenom skulle främjas. Man bör i stället vidta lämpliga åtgärder för att invandringen inte koncentreras till dessa problematiska regioner eller sektorer och för att motverka att sociala omvälvningar uppstår i mottagarländerna.

1.2.2. I de få studier som föreligger i denna fråga, exempelvis de som nyligen presenterades av Boeri/Brücker(3) (utarbetad på uppdrag av Europeiska kommissionen) och av DIW(4) (Deutsches Institut für Wirtschaftsforschung), räknar man visserligen med betydligt lägre siffror beträffande invandringen till nuvarande EU-länder (några hundra tusen per år när den fria rörligheten för arbetstagare införs) än de som ofta nämns i den offentliga debatten (där man ibland talar om flera miljoner).

1.2.3. De ovan nämnda studierna utgår ifrån att invandringen utan regleringsmekanismer inte skulle fördelas jämnt inom hela EU utan ojämnt, såväl när det gäller fördelningen mellan nationer som sektorer.

1.2.3.1. Enligt de resultat som framkommit i den studie som Boeri/Brücker har utfört är det inte osannolikt med ett scenario där 80 % av den invandrade arbetskraften från Central- och Östeuropa koncentreras till grannländer som Danmark, Sverige, Finland, Tyskland och Österrike, och då framför allt till byggnads-, jordbruks- och skogsbrukssektorerna, till enklare tjänster samt till restaurangbranschen. Medan främst byggnadssektorn i vissa av ovan nämnda länder i dag präglas av höga arbetslöshetssiffror och en bestående minskning av arbetstillfällena - vilket innebär att ytterligare arbetskraft skulle kunna få negativa följder för arbetstagare och arbetssökande - har däremot de andra sektorer som nämns delvis brist på lämplig inhemsk arbetskraft.

1.2.4. I synnerhet kan det uppkomma sociala störningar när de nya unionsmedborgarna utnyttjar rätten till fri rörlighet för personer i form av utökat gränsarbete. Eftersom det vid EU:s nuvarande östra gränser föreligger stora skillnader i lönenivå (från 1:4 till 1:11) och i levnadskostnader (1:4) kan ett genomförande av den fria rörligheten utan en övergångsperiod medföra belastningar på kort sikt för arbetsmarknaden i dessa gränsregioner. Tidigare och aktuella erfarenheter - t.ex. vad beträffar säsongsarbetare inom jordbruket och kortsiktigt utplacerade arbetstagare - visar att detta kan inträffa om löneskillnaderna mellan hemlandet och landet där arbetstagarna arbetar är stora. På längre sikt överväger dock de möjligheter detta skapar för gränsregionerna i och med att sådana löneskillnader också skapar incitament för nyinvesteringar.

1.2.5. Om fri rörlighet för arbetstagare införs utan någon övergångsperiod kan det i värsta fall leda till en situation där de löner som betalas ut i ett lands gränsregioner över lag pressas ned så mycket att det uppstår sociala problem för arbetstagarna. Genom pristrycket skulle detta försvåra situationen för de arbetsgivare som vill behålla den gällande, acceptabla lönenivån. En sådan utveckling skulle inte bara stå i strid med de mål för EU som anges i artikel 2 i EG-fördraget, utan den skulle även kunna leda till avsevärda sociala spänningar, framför allt i gränsregioner, och ge näring åt nationalistiska tendenser.

1.2.5.1. Därför välkomnar kommittén också EU:s planerade stödåtgärder för gränsregionerna, som genom utbyggnad av infrastrukturen, genom målinriktad utbildning för arbetskraften och genom stöd till små och medelstora företag skall stödja strukturomvandlingen i dessa områden. Det viktigaste medlet för att motverka lönedumping vid tillfälliga anställningar är direktivet "Posting of Workers" (utstationering av arbetstagare). För att detta skall fungera i praktiken fordras framför allt en effektiv bevakning. Utan detta finns stora risker för avsevärda sänkningar av lönenivåerna i vissa regioner och sektorer.

1.2.6. Den fria rörligheten för arbetstagare innebär en möjlighet för kvalificerad arbetskraft i anslutningsländerna att bättre dra nytta av sina kvalifikationer eftersom det i dessa länder finns en brist på lämpliga arbetsplatser eller i alla fall arbetsplatser som ger en rättvis lön i förhållande till kvalifikationer. Om dessa arbetstagare i stor utsträckning utnyttjar den fria rörligheten kan det å andra sidan leda till en så kallad kompetensflykt som ytterligare förstärker de ekonomiska skillnaderna mellan olika regioner. Detta innebär att de mindre utvecklade regionerna står för utbildningskostnaderna medan de högt utvecklade regionerna kortsiktigt drar nytta av utbildningen, vilket i sin tur möjligtvis kan leda till att dessa länder försummar sina egna utbildningar. Detta problem kan endast lösas på medellång sikt genom att man i länder med stark efterfrågan på kvalificerad arbetskraft fortsätter att anstränga sig att utbilda sådan arbetskraft.

1.3. Information som nyckelproblem

1.3.1. I de fall arbetstagare är intresserade av ett arbete i en annan medlemsstat behöver de tillförlitlig och detaljerad information på det egna språket. De måste skyddas från oseriösa tjänsteleverantörer som erbjuder värdelös information eller värdelösa tjänster mot höga avgifter, eller som förmedlar ofördelaktiga arbetstillfällen.

1.3.1.1. För att förhindra att oseriösa arbetsförmedlare, arbetsgivare, utvandringsbyråer, hyresvärdar, språkskolor osv. utnyttjar arbetstagarnas bristande kunskaper om de villkor som råder i det tilltänkta landet måste dessa, innan de beger sig till en annan medlemsstat för att söka arbete, få detaljerad information om gällande villkor, framför allt om det lokala arbetsmarknadsläget, om de kollektiva arbetsvillkor som gäller, om gängse lokala löner, om hyror osv., från offentliga organ eller ideella organisationer, exempelvis fackföreningar, sociala organisationer, olika typer av handelskamrar osv.

1.3.1.2. Den information som behövs för att man skall kunna utnyttja rätten till fri rörlighet för personer borde egentligen tillhandahållas via nätverket Eures(5). ESK vill framhålla den stora betydelse detta nätverk har, och kommittén ser mycket positivt på att det har upprättats. Redan i rapporten från högnivågruppen för den fria rörligheten för personer, med Simone Veil som ordförande (Veil-rapporten)(6), från den 18 mars 1997 beklagade denna grupp emellertid indirekt den bristfälliga kännedomen om Eures och dess bristande effektivitet. Sedan dess har situationen visserligen förbättrats något, men läget är ännu inte tillfredsställande.

1.3.1.3. För många arbetstagare som har ett konkret intresse av att arbeta i ett annat medlemsland är Eures tyvärr fortfarande okänt, även om antalet personer som utnyttjar Internetutbudet har ökat markant på senare tid.

1.3.1.4. Skulle den information som för närvarande föreligger på Eures Internetsidor vara representativ för Eures verksamhet finns det inga möjligheter att få någon djupare inblick i läget inom den önskade sektorn på önskad plats. I Eures utbud ingår i stället exempelvis nationella, sektorsövergripande, och därigenom inte särskilt informativa, indexbaserade lönejämförelser med lönerna i Zürich i Schweiz. Hur arbetstagarna från EU:s medlemsstater skall kunna ha någon nytta av detta vid en konkret bedömning av utbudet av arbetstillfällen kan ESK-ledamöterna inte ens i sin vildaste fantasi föreställa sig.

1.3.1.5. Det föreligger fortfarande en klar skillnad mellan det antal lediga arbeten i medlemsstaterna som anges i Eures-utbudet och det stora antal lediga platser som anges av medlemsstaternas arbetsförmedlingar. ESK välkomnar att kommissionen nyligen har inlett samtal för att säkerställa att de arbetstillfällen i medlemsstaterna som kan sökas på elektronisk väg även skall erbjudas via Eures. ESK vill emellertid påpeka att den information om lediga arbeten som i dag erbjuds på Eures Internetsidor ofta inte uppfyller de krav som framförs i punkt 1.3.1.1. Oftast föreligger inga uppgifter om arbetstid, lön eller exakt arbetsplats, och inte heller framgår det om det handlar om ett tidsbegränsat arbete eller ej.

1.3.1.6. Efter Veil-rapporten från 1997 har samarbetet mellan Eures och arbetsmarknadens parter i medlemsstaterna tyvärr endast förbättrats på några enskilda punkter.

1.3.1.7. Nätverket Eures verksamhet hindras framför allt kraftigt av att det bara finns omkring 220 Eures-rådgivare, och av dessa måste mer än 90 utöva sin funktion på frivillig basis vid sidan av en annan heltidssysselsättning.

1.3.2. Större delen av rådgivningsverksamheten utövas fortfarande i huvudsak av fackföreningar, sociala organisationer, bransch- och arbetsgivarorganisationer, och dessa måste i stor utsträckning själva svara för kostnaderna. Redan i en union med 15 medlemsländer är det mycket svårt att finansiera denna verksamhet. Med ytterligare 12 länder och 12 språk kommer de personella och ekonomiska gränserna definitivt att överskridas för dessa organisationer, som huvudsakligen finansieras med medlemsavgifter.

1.3.3. Framför allt lär inte - de i regel ekonomiskt svaga - fackföreningarna och organisationerna i kandidatländerna kunna ge råd till de människor som planerar att utvandra och skydda dem från oseriösa metoder utan ett starkt stöd från EU. ESK vill betona att uppbyggnaden av och stödet till solida - det vill säga effektiva och ekonomiskt starka - fackföreningar och arbetsgivarorganisationer i kandidatländerna är nödvändigt även för att den fria rörligheten på inre marknaden skall kunna förverkligas, och kommissionen bör därför agera redan i ett inledande skede.

2. Behovet av ett nytt yttrande

2.1. Detta initiativyttrande från Ekonomiska och sociala kommittén ansluter till dess tidigare yttranden(7) och syftar till att följa upp och utveckla dessa. Trots att kommitténs krav delvis tillgodosetts av gemenskapens organ har man nämligen fortfarande inte löst vissa av de problem som behandlades i de tidigare yttrandena, och samtliga krav från ESK:s sida är inte uppfyllda.

2.2. EU-medborgare som utnyttjat sin grundläggande rättighet till fri rörlighet får mindre gynnsam behandling på många områden än de som är medborgare i det land man vistas i.

2.2.1. Några exempel kan nämnas från Tyskland, föredragandens hemland, men liknande fall kan också iakttas i de flesta andra medlemsstater:

2.2.1.1. Medborgare från andra EU-länder får strängare straff än tyskar om de inte bär identitetshandlingar.

2.2.1.2. Speciellt när det uppstår behov av stöd från socialtjänsten söker myndigheterna med förkärlek efter formaliteter som försummats för att kunna avsluta vistelsen. På senare tid, den 16 oktober 2000, kunde tyska tidningar berätta om en italiensk medborgare i Baden-Württemberg som behövde utnyttja socialtjänsten: Efter 41 års vistelse i Tyskland skulle han utvisas eftersom han inte hade sökt permanent uppehållstillstånd i tid. Egentligen skulle detta emellertid ha utfärdats av myndigheterna för länge sedan och utan särskild ansökan, och detta fel skulle inte ha fått leda till utvisning eftersom tillståndet inte är en förutsättning för uppehållsrätten. Detta tillvägagångssätt verkar inte vara någon isolerad företeelse. Särskilt i denna delstat utvisar man rutinmässigt arbetstagare med otillräckliga inkomster när de ansöker om kompletterande socialbidrag, om de försummat att ansöka om permanent uppehållstillstånd under bättre tider. Även pensionärer får problem med de tyska invandrarmyndigheterna om de exempelvis vistats längre än två år i sitt hemland och sedan vill komma tillbaka till Tyskland.

2.2.1.3. Även vid återresa från det land där en person arbetat uppstår det ofta problem med anknytning till de olika sociala trygghetssystemen. Pensionärer som återvänder till Portugal och därför måste lämna det tyska sjukförsäkringssystemet kan till exempel inte stå kvar frivilligt i den tyska vårdförsäkringen, trots att motsvarande socialförsäkring saknas i Portugal, eftersom den frivilliga vårdförsäkringen är kopplad till att man har sjukförsäkring i Tyskland.

2.2.1.4. Skattemässig diskriminering förekommer fortfarande i många former. I Tyskland är det regel med fribelopp för underhållsberättigade barn, men arbetstagare från andra medlemsstater får inte detta upptaget i förväg på skattsedeln - vilket är det normala - utan kan bara göra anspråk på det i efterhand om barnen stannat kvar i den andra medlemsstaten. Detta leder till högre källskatt, och först efter kalenderårets slut går det att kräva återbetalning.

2.2.2. Funktionshindrade EU-medborgare får stora problem om de vill utnyttja rätten till fri rörlighet och om de har så svåra funktionshinder att de är hänvisade till socialtjänstens kompletterande insatser för att kunna leva ett normalt liv. Myndigheterna anger nämligen ofta socialhjälpsberoende som skäl för att vägra uppehållstillstånd. Statssamfundet har hittills i huvudsak avstått ifrån harmonisering på detta komplicerade rättsområde, men enligt ESK:s uppfattning får inte behov av kompletterande socialtjänstinsatser vara ett legitimt skäl för att vägra uppehållstillstånd, åtminstone inte för funktionshindrade.

2.2.3. Liksom tidigare diskrimineras ofta EU-medborgare som tar tjänst i ett annat lands offentliga förvaltning när det gäller erkännande av tjänstgöringstid i jämförbar verksamhet och därmed i ingrupperingen i lönegrad eller vid befordran. Även inom den privata sektorn är det inte obligatoriskt att erkänna tidigare tjänstgöringstid och examensbevis från yrkesutbildning i ursprungslandet. Arbetsmarknadens parter har i kollektivavtalen i regel inte kommit överens om några bestämmelser på området, vilket leder till att erkännandet ofta grundar sig på enskilda överenskommelser mellan arbetsgivare och arbetstagare.

2.2.4. Elever under grundutbildning, personer på yrkesinriktade linjer och studenter som flyttar till en annan medlemsstat efter avslutade studier får i många fall inget erkännande av genomgången utbildningstid och förvärvade kunskaper. Följden blir att vissa utbildningsavsnitt förlorar i värde och att utbildningstiden fram till slutexamen förlängs i onödan. De hittills gällande reglerna för ömsesidigt erkännande avser huvudsakligen redan avslutade utbildningar och tar knappast hänsyn till problemen med barn som flyttar.

2.2.5. I handlingsprogrammet från EU:s utbildningsministerkonferens(8) framhölls ytterligare en rad problem på utbildningsområdet som enligt kommitténs uppfattning omedelbart bör angripas.

2.2.6. Medborgare från tredje land som vistas legalt i en EU-stat (till exempel som arbetstagare eller makar till EU-medborgare) måste trots allt tackla många problem. Dessa problem blir ännu svårare när de flyttar till en annan medlemsstat. Det har gjorts lovande försök att lösa dessa problem genom att tredjelandsmedborgare utplaceras av företag i andra medlemsstater, men många problem på området för arbetstagarnas fria rörlighet är fortfarande olösta. Även om de vistas legalt i ett land hindras de från att få tillgång till vissa yrken som är "reserverade" för medborgarna i landet och andra unionsmedborgare. Att gå in på alla problem för medborgare i tredje land går utanför detta yttrandes behandlingsområde. Kommittén framhåller dock att problemen måste lösas genom en starkare samordning av invandringspolitiken i EU. Om invandringen av tredjelandsmedborgare till enskilda EU-medlemsstater blir ett politikområde för EU, kommer man även att bli tvungen att på gemenskapsplanet hitta lösningar på de problem som rör de berörda människorna. Ett viktigt mål är därför att göra det möjligt för legala invandrare att utnyttja friheterna inom EU på lika villkor.

2.2.7. Ett av de svåraste och längst diskuterade problemen för att få en verkligt fri rörlighet för arbetstagare är intjänandet i annat land och möjligheten att ta med sig de intjänade förmånerna enligt olika avtalsförsäkringar, främst tilläggspensionen. Lösningar måste ånyo sökas för detta problem såväl för den fria rörligheten mellan de nuvarande 15 medlemsstaterna som för att möjliggöra denna rörlighet även för kandidatländerna.

2.3. Även i anslutning till den kommande EU-utvidgningen vill kommittén än en gång uppmana gemenskapens organ att prioritera frågor och problem i samband med pendling över gränserna och den fria rörligheten, och snarast åstadkomma en lösning.

3. Yttrandets angelägenhetsgrad

3.1. Genom den omfattande utvidgning av EU som planeras ske i en nära framtid kommer rätten till fri rörlighet och till säsongsarbete i alla former att utnyttjas i högre grad på grund av de strukturella skillnaderna mellan de nuvarande medlemsstaterna och kandidatländerna.

3.2. Det finns dock redan i dagens 15 medlemsstater olösta problem i fråga om social trygghet, skatter, undanröjande av den ännu existerande diskrimineringen, erkännande av utbildnings- och tjänstgöringstider samt utbildningsbevis, och i samarbetet mellan sociala och rättsvårdande myndigheter samt polismyndigheter i medlemsstaterna.

3.3. Problemen inom skatterätten drabbar framför allt sådana arbetstagare som själva arbetar i ett annat land, men vars anhöriga bor kvar i hemlandet. Dessa personer behandlas ofta annorlunda än medborgarna i det land där arbetstagaren vistas. Det kan gälla alltifrån att myndigheterna inte erkänner en andra hemvist till att de inte beaktar barn.

3.4. Trots de sedan länge existerande europeiska föreskrifterna inom området social trygghet, som t.ex. förordning EEG nr 1408/71(9), finns det ännu i dag, på grund av skillnaderna i systemen, olösta problem t.ex. i fråga om sjukförsäkring för arbetstagare som utnyttjar sin rätt till fri rörlighet, och för deras anhöriga som stannar kvar i hemlandet. Även om förordningen i huvudsak har fyllt sitt syfte uppstår det problem, främst när skatte- och avgiftsfinansierade system berörs samtidigt. När vissa grenar av den sociala tryggheten saknas i hemlandet uppstår det också problem, särskilt för pensionärer.

3.5. De problem som redan i dag finns i EU genom de 15 olika sociala trygghets- och skattesystemen, som det knappast går att samordna, kommer att skärpas när kandidatländerna tillkommer.

3.6. De problem som togs upp i Veil-rapporten 1997 och i kommitténs yttranden har endast till en del fått sin lösning. Det är ytterst viktigt att lösa de olösta problemen i samband med anslutningen av kandidatländerna - och detta före deras anslutning. Det ligger också i människornas intresse i kandidatländerna att det finns regler som man kan lita på och som går att tillämpa, innan den fria rörligheten införs, och att det finns en infrastruktur för rådgivning och information. Även kandidatländerna besparas onödiga belastningar om de nödvändiga ändringarna i gemenskapsrätten görs före anslutningen.

3.7. Medan inre marknaden är ekonomiskt närmast fullbordad på många områden, finns det en tydlig eftersläpning när det gäller att bekämpa missbruk. Särskilt tydligt framstår detta i kampen mot illegalt arbete, missbruk av det sociala trygghetssystemet, undandragande från inkomstskatter och socialavgifter, eller illegala förfaranden främst vid utstationering av anställda.

3.7.1. För de rättsvårdande myndigheterna i mottagarlandet är det praktiskt taget omöjligt att verkställa domar i civilmål, driva in böter och verkställa straff i ursprungslandet gentemot illegalt agerande arbetsförmedlare eller företag som stationerar ut arbetskraft. Skälet är att det saknas regler på EU-nivå. Det går i regel inte att få fram tillförlitliga uppgifter om företaget och om vilka sociala avgifter det betalar i ursprungslandet, eftersom det varken finns ett europeiskt företagsregister eller en gemensam europeisk databas över socialförsäkringsorganen.

3.7.2. För arbetstagare som värvats av oseriösa arbetsgivare eller arbetsförmedlare för arbete i en annan medlemsstat är det nästan omöjligt att hävda sina anspråk. Det gäller framför allt när de inte får fortsatt anställning i samma land och inte är medlemmar i någon fackförening i det land där de arbetar. Bristande språkkunskaper samt svårigheterna att vidta rättsliga åtgärder efter återkomsten till hemlandet bidrar till att det inte går att stoppa sådana bedrägerier. Bristande samarbete mellan polismyndigheterna och bristande ömsesidigt erkännande av domar och bötesförelägganden på detta område bidrar också till problemet. Den organiserade brottsligheten utnyttjar i allt större utsträckning dessa brister. Det måste åtgärdas snarast. Man bör undersöka om det kan skapas en europeisk institution som kan bistå med att kräva in fordringar som uppstått.

4. Slutsatser - Regleringsbehov

4.1. Ramvillkor

4.1.1. Invandringen som gemensam uppgift för alla medlemsstater

4.1.1.1. Kommittén anser att invandringen redan i dag är ett problem som endast kan hanteras gemensamt. Alla medlemsstater berörs eftersom medborgare i tredje land har rätt till fri rörlighet inom EU efter att ha fått uppehållstillstånd i en medlemsstat, samt på grund av de störningar på arbetsmarknaderna som illegal invandring i en medlemsstat (t.ex. i Medelhavsområdet eller vid EU:s nuvarande östgräns) ger upphov till. Det är därför nödvändigt med en starkare samordning av invandringspolitiken.

4.1.2. Den fria rörligheten i samband med utvidgningen

4.1.2.1. I samband med EU:s utvidgning är målet att skapa full rörlighet för arbetstagare utan någon diskriminering. För att upprätthålla acceptansen för arbetstagarnas fria rörlighet även efter utvidgningen av unionen måste det vidtas åtgärder för att påverka de väntade migrationsrörelserna med hänsyn till tid, rum och sektor. Det är väsentligt att se till att den möjliga migrationspotentialen i kandidatländerna inte koncentreras till ett fåtal angränsande medlemsstater.

4.1.2.2. Särskilt i områden vid EU:s nuvarande yttre gränser måste man undvika att genomföra den fria rörligheten för arbetstagare utan en övergångsperiod för att inte riskera en möjlig lokal obalans i ekonomiskt och socialt hänseende. Med hänsyn till de särskilt stora skillnaderna i köpkraft och löner i dessa områden är risken extra stor att gränsarbetare från kandidatländerna accepterar löner som inte skulle täcka levnadskostnaderna på arbetsorten. Detta skulle leda till arbetslöshet bland de arbetstagare som bor där och snedvrida konkurrensen mellan företagen, vilket skulle kunna förstöra acceptansen för den fria rörligheten för arbetstagare.

4.1.2.3. Totalt sett, och med hänsyn till en dynamisk ekonomisk utveckling i anslutningsländerna, bör EU trots allt inte låta sig ledas av en defensiv strategi. Om övergångsåtgärder som syftar till att inskränka den fria rörligheten för arbetstagare och tjänster anses nödvändiga bör man söka lösningar som är differentierade efter region och sektor. Kriterier bör utvecklas för regelbunden utvärdering, och man bör förhandla fram översynsklausuler som möjliggör flexibel hantering av åtgärderna.

4.1.3. Uppgifter från institutioner inom området social trygghet - jämförbarhet och tillgång

4.1.3.1. För att underlätta för arbetstagare att dokumentera hur länge de arbetat eller betalat sociala avgifter, i syfte att sätta stopp för olagligt agerande samt för att underlätta för de sociala myndigheterna och kontrollmyndigheterna, föreslår kommittén att man på lång sikt planerar att inrätta en gemensam databas för institutioner inom området social trygghet på europeisk nivå. Denna bas skulle innehålla uppgifter om anställning, betalda avgifter och utnyttjande av bidrag. I samband med detta skall dataskyddet beaktas.

4.1.3.2. Kommittén är medveten om att en sådan gemensam databas inte kan skapas på kort sikt, dels på grund av kostnaderna, dels på grund av att systemen är så olika. Man bör emellertid vidta åtgärder som jämnar vägen till ett sådant mål. Som ett steg på vägen bör man skapa ett maskinläsbart socialförsäkringskort, enhetligt i hela EU, som dessa uppgifter lagras på(10).

4.1.4. Att göra uppgifter i de nationella företagsregistren tillgängliga

4.1.4.1. Trots att inre marknaden är nästan fullbordad är det ännu i dag svårt, tidskrävande och kostsamt för arbetssökande, kontrollmyndigheter, arbetsförmedlingar, rättsliga ombud, affärspartner, kunder och domstolar att få fram tillförlitliga uppgifter om ett företag i en annan medlemsstat beträffande dess juridiska hemvist, registrerade ägare och aktuella ställning (ännu inregistrerat eller i konkurs). En liten minoritet av oseriösa företagare utnyttjar denna lucka på många sätt, t.ex. genom att rekrytera anställda på ett bedrägligt sätt.

4.1.4.2. Kommittén föreslår därför att man som ett mellansteg inför enhetliga minimiregler i hela EU för vilka uppgifter som medlemsstaterna skall infordra då företag registreras, samt regler för utbyte av sådana uppgifter och tillhandahållande av dem för andra medlemsstater. På lång sikt bör man dessutom utreda en sammanläggning av de nationella företagsregistren till en offentligt tillgänglig europeisk databas.

4.1.5. Förbättrad rådgivning för utvandrare och invandrare

4.1.5.1. Seriösa rådgivningstjänster till EU-medborgare som vill arbeta i ett annat land, samt vissa tjänster som t.ex. arbetsförmedling över gränserna, bör certifieras på ett enhetligt sätt i Europa. På så sätt kan oseriösa aktörer utan nödvändiga fackkunskaper elimineras och de berörda unionsmedborgarna kan skyddas från sådana aktörer som till höga avgifter bjuder ut tjänster som annars erbjuds kostnadsfritt eller till låg kostnad av offentliga organ eller ideella organisationer. Kommittén föreslår därför att man i ett direktiv begränsar rätten att erbjuda sådana tjänster till ideella godkända organisationer och till offentliga organ. Man borde åtminstone införa ett förbud i hela Europa för privata aktörer att ta betalt av arbetstagare för arbetsförmedling genom att införa de relevanta ILO-reglerna i EU-rätten.

4.1.5.2. ESK uppmanar kommissionen att arbeta än mer aktivt för att bygga upp och främja ett nätverk för rådgivning och hjälp - utöver Eures-nätverket - till migrerande arbetstagare. Kommittén välkomnar att EU redan i dag ställer avsevärda resurser till förfogande för detta ändamål men ser ett behov av komplettering framför allt i samband med utvidgningen. Lika viktigt som att man ger ekonomiskt stöd till rådgivande strukturer är att man förmedlar know-how och ställer den information som behövs för rådgivning och hjälp till förfogande.

4.1.5.3. Målet måste vara en tätare sammankoppling av verksamheterna hos offentliga rådgivnings- och förmedlingsorgan, fackföreningar, socialt inriktade organisationer, branschorganisationer och andra ideella organisationer. Eftersom verksamheten på detta område egentligen är en offentlig angelägenhet bör de icke-statliga organisationernas aktiviteter inom området ges ekonomiskt stöd. Det som främst bör stödjas med medel från EU och medlemsstaterna är rekrytering av särskilda rådgivare samt framställning, översättning och spridning av informationsmaterial.

4.1.6. Förbättringar av Eures

Eures-nätverket måste göras ännu mer känt och bli ännu mer professionellt. Kommittén hänvisar uttryckligen till förslagen i Veil-rapporten och skulle välkomna en ännu aktivare reklam- och informationskampanj.

4.1.6.1. Eures informationsutbud måste förfinas väsentligt och göras lättare tillgängligt. Platsannonser i Eures måste innehålla exakta uppgifter om lönenivå, eventuell tidsbegränsning av anställningen, arbetstider, geografisk placering samt eventuellt nödvändiga språkkunskaper och kvalifikationer.

4.1.6.2. Eures bör sträva efter ett ännu tätare samarbete med arbetsmarknadens parter, framför allt på nations- och sektorsnivå, för att få tillgång till den aktuella information som krävs och för att kunna ge dem som söker information en så exakt bild som möjligt av kraven samt av levnads- och arbetsvillkoren i de andra EU-länderna.

4.1.6.3. För att direktiv 68/1612/EEG skall genomföras skall åtminstone alla lediga platser, för längre tid eller utan tidsbegränsning, som finns utlagda på de nationella arbetsförmedlingarnas webbplatser, i princip också offentliggöras via Eures. Kommittén välkomnar kommissionens nyligen inledda ansträngningar att uppnå detta mål.

4.1.7. Förbättrade möjligheter att verkställa domar och driva in böter

Man måste säkerställa att framför allt domar kan verkställas och böter kan drivas in i hela Europa beträffande arbetsgivare som inte uppfyller sina lagenliga förpliktelser att till exempel betala minimilöner och socialförsäkringsavgifter. Detta är viktigt för att sätta stopp för oseriösa arbetsgivare, särskilt sådana som bedriver utstationering av arbetskraft. Kommittén föreslår att ett direktiv utfärdas om detta, som kan ersätta de enskilda bilaterala avtalen.

4.2. Övriga initiativ

4.2.1. Kommittén föreslår att kommissionen regelbundet informerar ESK:s observationsgrupp för inre marknaden om följande teman och verksamheter:

- Samordningen av de verksamheter som bedrivs av offentliga organ, Eures och ideella organisationer.

- Beviljandet av licenser för migrationsrådgivning till ideella organisationer.

- Samordningen av informationsstöd och ekonomiskt stöd till rådgivningsnätverk.

- Analyser och statistik om den fria rörligheten.

- Stöd till medlemsstaterna och arbetsmarknadens parter i alla frågor som är kopplade till den fria rörligheten.

4.2.2. Undanröjande av vägran av uppehållstillstånd för personer med funktionshinder som behöver socialhjälp eller för sådana personer som en längre tid har uppehållit sig legalt i en annan medlemsstat

Kommittén föreslår att berörda direktiv kompletteras på ett sådant sätt

- att myndigheter i medlemsstaterna inte längre kan hänvisa till ett behov av socialhjälp som uppkommit efter en längre vistelse i landet som skäl för att dra in uppehållstillstånd,

- att myndigheter i medlemsstaterna inte längre kan hänvisa till ett behov av kompletterande socialhjälp för personer med funktionshinder som skäl för att vägra uppehållstillstånd.

4.2.3. Automatiskt utfärdande av varaktigt uppehållstillstånd efter en längre legal vistelse i landet

Kommittén föreslår att gällande regler preciseras så att arbetstagare och deras anhöriga senast efter en legal vistelse på fem år automatiskt skall få ett obegränsat uppehållstillstånd av den stat där de vistas utan att behöva göra en särskild ansökan.

4.2.4. Att finna bästa metoder

I vissa fall har man på regional eller lokal nivå funnit lösningar på en del problem i samband med arbetstagares fria rörlighet. I Prism-databasen vid ESK:s observationsgrupp för inre marknaden finns en del av dessa lösningar, till exempel Euregio-initiativet, som tar tillvara de anställdas rättigheter på regionsnivå genom ett samarbete mellan fackföreningar i Belgien, Nederländerna och Tyskland, eller det frivilliga avtalet om socialavgifter som via ett enkelt administrativt system organiserar semesterersättningen för den tillfälliga arbetsstyrka som flyttar från Tyskland till Frankrike och vice versa. Genom att systematiskt förteckna sådana initiativ kan man kanske lösa en del av de problem som finns på fältet.

Bryssel den 28 mars 2001.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Göke Frerichs

(1) Se bilaga.

(2) Bruttotimlönen för en yrkesarbetare inom tillverkningsindustrin i västra Tyskland uppgår till omkring 28,50 DM. I västra Polen uppgår samma timlön till 4,80 DM (1:6), och i östra Polen endast till 2,70 DM (1:11).

(3) Tito Boeri och Herbert Brücker: Studie av östutvidgningens effekter för inkomster och sysselsättning i Europeiska unionens nuvarande medlemsstater; utförd på Europeiska kommissionens uppdrag, Generaldirektoratet för sysselsättning och socialpolitik, publicerad den 23 maj 2000; Berlin och Milano, 2000.

(4) DIW-Wochenbericht 21/2000 (Deutsches Institut für Wirtschaftsforschung): EU:s utvidgning österut: Ingen massiv invandring att vänta; Berlin 2000; Studien består av två delar. I den första delen sammanfattas DIW:s resultat vad gäller den kommande invandringens omfattning från Central- och Östeuropa. I den andra delen - som utarbetats av Institut zur Zukunft der Arbeit (IZA) - analyseras invandringens eventuella effekter på löner och sysselsättning.

(5) Euroepeiska nätverket för arbetsförmedlingar (Eures) har som målsättning att underlätta den fria rörligheten för arbetstagare i de 17 länder som ingår i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. I detta nätverk deltar de offentliga arbetsförmedlingarna, fackföreningar och arbetsgivarorganisationer. Partnerskapet samordnas av Europeiska kommissionen.

(6) Rapport från högnivågruppen om fri rörlighet för personer under Simone Veils ordförandeskap av den 18 mars 1997 (Internet: http://europa.eu.int/comm/internal_market/de/people/hlp/hlphtml.htm; fortsättningsvis kallad Veil-rapporten).

(7) Ekonomiska och sociala kommitténs yttranden om "Förslag till Europaparlamentets och rådets förordning om ändring av rådets förordning (EEG) nr 1612/68 för fri rörlighet inom gemenskapen för arbetstagare" (EGT C 169, 16.6.1999, s. 24), om "Meddelande från kommissionen: En handlingsplan för fri rörlighet för arbetstagare" (EGT C 235, 27.7.1998, s. 82) samt om "Förslag till rådets direktiv om rätt för tredjelandsmedborgare att resa inom gemenskapen" (EGT C 153, 28.5.1996, s. 38).

(8) Pressmeddelande: 12928/00 (Press 420) av den 9 november 2000.

(9) EGT L 149, 5.7.1971, s. 2.

(10) Jämför också Veil-rapportens kontrollförslag (se ovan, s. 53 i Internetversionen) som liknar vårt förslag, om att göra de nationella socialförsäkringskorten läsbara i alla medlemsstater.

BILAGA

till Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande

1. Procentandel av den yrkesverksamma befolkningen (mellan 15 och 64 år)

>Plats för tabell>

2. Medborgare i vistelselandet

>Plats för tabell>

3. Medborgare i en annan EU-medlemsstat

>Plats för tabell>

4. Tredjelandsmedborgare

>Plats för tabell>

Källa:

Eurostat 2000.