GEMENSAM STÅNDPUNKT (EG) nr 37/97 antagen av rådet den 24 juli 1997 inför antagandet av rådets direktiv 97/. . ./EG om bevisbörda vid mål om könsdiskriminering (97/C 307/02)

EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV

med beaktande av avtalet om socialpolitik fogat till protokollet (nr 14) om socialpolitik fogat till Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 2.2 i detta avtal,

med beaktande av kommissionens förslag (1),

med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande (2),

i enlighet med förfarandet i artikel 189c i fördraget, i samarbete med Europaparlamentet (3), och

med beaktande av följande:

1. På grundval av protokollet om socialpolitik som är fogat till fördraget har medlemsstaterna, med undantag av Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland, (nedan kallade "medlemsstaterna"), vilka önskar genomföra 1989 års sociala stadga, slutit ett avtal om socialpolitik.

2. I gemenskapens stadga om arbetstagares grundläggande sociala rättigheter erkänns vikten av att bekämpa alla former av diskriminering, särskilt diskriminering på grundval av kön, hudfärg, ras, åsikter eller övertygelse.

3. I punkt 16 i gemenskapens stadga om arbetstagares grundläggande sociala rättigheter föreskrivs det när det gäller likabehandling av kvinnor och män bl.a. att en större insats skall göras för att säkerställa att principen om jämställdhet mellan kvinnor och män tillämpas, särskilt när det gäller tillgång till anställning samt lön, arbetsvillkor, social trygghet, utbildning, yrkesutbildning och karriärmöjligheter.

4. I enlighet med artikel 3.2 i avtalet om socialpolitik har kommissionen samrått med arbetsmarknadens parter på gemenskapsnivå om den möjliga inriktningen av en gemenskapsåtgärd när det gäller bevisbördan vid mål om könsdiskriminering.

5. Kommissionen ansåg efter detta samråd att en gemenskapsåtgärd borde vidtas och samrådde på nytt med arbetsmarknadens parter om innehållet i det planerade förslaget, i enlighet med artikel 3.3 i det nämnda avtalet. Arbetsmarknadens parter avgav ett yttrande till kommissionen.

6. Efter det andra samrådet har arbetsmarknadens parter inte meddelat kommissionen att de önskar inleda det förfarande som kan leda till ett avtal i enlighet med artikel 4 i det nämnda avtalet.

7. Enligt artikel 1 i avtalet har gemenskapen och medlemsstaterna satt upp som mål att bl.a. förbättra levnads- och arbetsvillkoren. En effektiv tillämpning av principen om likabehandling av kvinnor och män bidrar till uppnåendet av detta mål.

8. Principen om likabehandling fastställs i artikel 119 i fördraget och i rådets direktiv 75/117/EEG av den 10 februari 1975 om tillnärmningen av medlemsstaternas lagar om tillämpningen av principen om lika lön för kvinnor och män (4) samt i rådets direktiv 76/207/EEG av den 9 februari 1976 om genomförandet av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, yrkesutbildning och befordran samt arbetsvillkor (5).

9. Rådets direktiv 92/85/EEG av den 19 oktober 1992 om åtgärder för att förbättra säkerhet och hälsa på arbetsplatsen för arbetstagare som är gravida, nyligen har fött barn eller ammar (tionde särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG) (6) bidrar också till en effektiv tillämpning av principen om likabehandling av kvinnor och män. Det direktivet får inte stå i strid med de ovan nämnda direktiven om likabehandling. De arbetstagare som omfattas av det direktivet bör också omfattas av ändringen av reglerna om bevisbördan.

10. Rådets direktiv 96/34/EG av den 3 juni 1996 om ramavtalet om föräldraledighet, undertecknat av UNICE, CEEP och EFS (7), är också grundat på principen om likabehandling av kvinnor och män.

11. Hänvisningarna till "rättegång" och "domstol" täcker förfaringssätt genom vilka tvister kan bli föremål för utredning och beslut vid oberoende organ som kan meddela beslut som är bindande för parterna i sådana tvister.

12. Med "utomrättsliga förfaranden" avses särskilt förfaranden som förlikning och medling.

13. Bedömningen av fakta som ger anledning att anta att det har förekommit direkt eller indirekt diskriminering är en fråga för de nationella domstolarna eller någon annat behörig instans i enlighet med nationell rätt och/eller praxis.

14. Medlemsstaterna har möjlighet att på alla stadier av förfarandet införa bevisregler som är fördelaktigare för käranden.

15. Det är nödvändigt att ta hänsyn till särdragen i vissa medlemsstaters rättssystem, bl.a. när man kan dra den slutsatsen att diskriminering har skett om svaranden inte kan övertyga rätten eller den behöriga myndigheten om att principen om likabehandling inte har överträtts.

16. Medlemsstaterna kan underlåta att tillämpa reglerna om bevisbörda på sådana förfaranden där det åligger domstolen eller den behöriga instansen att utreda fakta i målet. De förfaranden som avses är sådana där käranden inte behöver bevisa de fakta som det åligger domstolen eller den behöriga instansen att utreda.

17. Käranden kan berövas alla faktiska möjligheter att göra principen om likabehandling gällande inför de nationella domstolarna om framläggandet av bevis för en uppenbar diskriminering inte skulle få till följd att svaranden får bevisbördan för att dennes handlande inte är diskriminerande.

18. Europeiska gemenskapernas domstol har därför förklarat att reglerna om bevisbördan skall ändras när det föreligger ett prima facie-fall av diskriminering och att det för en effektiv tillämpning av principen om likabehandling i sådana fall krävs att bevisbördan övergår till svaranden.

19. Det är ännu svårare att bevisa indirekt diskriminering. Det är därför viktigt att indirekt diskriminering definieras.

20. Den eftersträvade lämpliga omfördelningen av bevisbördan har inte uppnåtts i tillräcklig utsträckning i samtliga medlemsstater, och detta mål måste därför uppnås på gemenskapsnivå, i enlighet med subsidiaritetsprincipen i artikel 3b i fördraget och proportionalitetsprincipen. Detta direktiv begränsas till att fastställa de nödvändiga minimiåtgärderna och går inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta syfte.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1 Syfte

Syftet med detta direktiv är att säkerställa större effektivitet i det åtgärder som medlemsstaterna vidtar i enlighet med principen om likabehandling, för att alla personer som anser sig kränkta genom att principen on likabehandling inte har tillämpats på dem skall kunna göra sina rättigheter gällande vid rättegång efter att eventuellt ha vänt sig till andra behöriga instanser.

Artikel 2 Definitioner

1. I detta direktiv avses med principen om likabehandling att ingen som helst diskriminering får ske på grundval av kön, vare sig direkt eller indirekt.

2. Enligt den princip om likabehandling som anges i punkt 1 föreligger indirekt diskriminering när en skenbart neutral bestämmelse eller ett skenbart neutralt kriterium eller förfaringssätt missgynnar en väsentligt större andel personer av det ena könet, såvida inte bestämmelsen, kriteriet eller förfaringssättet är lämplig(t) och nödvändig(t) och kan motiveras med objektiva faktorer som inte har samband med personernas kön.

Artikel 3 Räckvidd

1. Detta direktiv skall omfatta

a) de förhållanden som avses i artikel 119 i fördraget och i direktiven 75/117/EEG, 76/207/EEG och i den mån det förekommer könsdiskriminering, 92/85/EEG och 96/34/EG,

b) alla civila eller administrativa förfaranden inom den offentliga eller den privata sektorn vilka innebär att talan kan föras enligt nationell rätt för att bestämmelserna i punkt a skall tillämpas, med undantag av utomrättsliga förfaranden av frivillig art eller som föreskrivs i nationell rätt.

2. Detta direktiv skall inte tillämpas på straffrättsliga förfaranden, om inte medlemsstaterna beslutar det.

Artikel 4 Bevisbörda

1. Medlemsstaterna skall i enlighet med sina nationella rättssystem vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att det, när personer som anser sig kränkta genom att principen om likabehandling inte har tillämpats på dem, inför domstol eller annan behörig instans lägger fram fakta som ger anledning att anta att det har förekommit direkt eller indirekt diskriminering, skall åligga svaranden att bevisa att det inte föreligger något brott mot principen om likabehandling.

2. Detta direktiv skall inte förhindra att medlemsstaterna inför bevisregler som är fördelaktigare för käranden.

3. Medlemsstaterna kan avstå från att tillämpa punkt 1 på förfaranden där det åligger domstolen eller den behöriga instansen att utreda fakta i målet.

Artikel 5 Information

Medlemsstaterna skall se till att samtliga berörda personer på alla lämpliga sätt informeras om de åtgärder som vidtas i enlighet med detta direktiv samt om de bestämmelser som redan gäller.

Artikel 6 Bevarande av skyddsnivån

Genomförandet av bestämmelserna i detta direktiv skall under inga omständigheter vara en tillräcklig motivering för att sänka den allmänna skyddsnivån för arbetstagare på det område som omfattas av direktivet, utan att detta påverkar medlemsstaternas rätt att med hänsyn till en förändrad situation införa lagar och andra författningar som skiljer sig från dem som gäller när detta direktiv anmäls, under förutsättning att direktivets minimikrav uppfylls.

Artikel 7 Genomförande

Medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den 1 januari 2001. De skall genast underrätta kommissionen om detta.

När en medlemsstat antar dessa bestämmelser skall de innehålla en hänvisning till detta direktiv eller åtföljas av en sådan hänvisning när de offentliggörs. Närmare föreskrifter om hur hänvisningen skall göras skall varje medlemsstat själv utfärda.

Medlemsstaterna skall senast två år efter dagen för genomförandet av detta direktiv till kommissionen översända all den information den behöver för att kunna avfatta en rapport till Europaparlamentet och rådet om tillämpningen av detta direktiv.

Artikel 8

Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.

Utfärdat i . . .

På rådets vägnar

Ordförande

(1) EGT C 332, 7.11.1996, s. 11 och EGT C 185, 18.6.1997, s. 21.

(2) EGT C 133, 28.4.1997, s. 34.

(3) Europaparlamentets yttrande av den 10 april 1997 (ännu ej offentliggjort i EGT), rådets gemensamma ståndpunkt av den 24 juli 1997 (ännu ej offentliggjort i EGT) och Europaparlamentets beslut av den . . . (ännu ej offentliggjort i EGT).

(4) EGT L 45, 19.2.1975, s. 19.

(5) EGT L 39, 14.2.1976, s. 40.

(6) EGT L 348, 28.11.1992, s. 1.

(7) EGT L 145, 19.6.1996, s. 4.

RÅDETS MOTIVERING

I. INLEDNING

1. Efter samråd med arbetsmarknadens parter, med tillämpning av de förfaranden som anges i artikel 3.2 och 3.3 i avtalet om socialpolitik, fogat till protokoll nr 14 i EG-fördraget, överlämnade kommissionen till rådet den 20 september 1996, på grundval av artikel 2.2 i ovannämnda avtal, ett förslag till direktiv om bevisbördan vid mål om könsdiskriminering.

2. Europaparlamentet och Ekonomiska och sociala kommittén avgav sitt yttrande den 10 april 1997 respektive den 27 februari 1997.

3. Med tillämpning av artikel 189a.2 i EG-fördraget överlämnade kommissionen till rådet i brev den 15 maj 1997 ett ändrat förslag där hänsyn tas till Europaparlamentets förslag till ändringar.

4. I enlighet med artikel 189c i EG-fördraget antog rådet en gemensam ståndpunkt den 24 juli 1997.

II. SYFTE

Det främsta syftet med direktivet är att omfördela bevisbördan vid mål om könsdiskriminering. Detta innebär att i stället för att käranden (arbetstagaren) skall bevisa att det har förekommit könsdiskriminering, ankommer det på svaranden (arbetsgivaren) att motivera uppenbar skillnad i behandling.

I detta direktiv, som bör ge möjlighet till en enhetlig tillämpning i medlemsstaterna av domstolens rättspraxis, respekteras proportionalitetsprincipen, eftersom direktivet innehåller minimiföreskrifter och medlemsstaterna ges en viss handlingsfrihet att fastställa bestämmelser för hur principen om omfördelning av bevisbördan skall tillämpas.

III. ANALYS AV DEN GEMENSAMMA STÅNDPUNKTEN

1. Allmänna påpekanden

1. Artikel 119 i EG-fördraget, i vilken principen om lika lön för kvinnor och män för lika arbete bekräftas, har möjliggjort utveckling på gemenskapsnivå av en politik som främjar lika möjligheter för kvinnor och män genom att en rad betydelsefulla direktiv antagits som avser efterlevnaden av denna princip. Trots antagandet av dessa texter förekommer fortfarande könsdiskriminering, till stor del beroende på svårigheten för en person som anser sig missgynnad att inför en domstol påvisa förekomsten av diskriminering. Redan 1989 utvecklade domstolen en varaktig och konsekvent rättspraxis genom vilken man försöker råda bot på denna situation. Det är i detta sammanhang som direktivet om fördelning av bevisbördan skall ses.

Rådet instämmer i syftet med förslaget till direktiv i så måtto att domstolens rättspraxis därigenom kan konsolideras genom att tillämpas i medlemsstaterna. Det är i denna anda som rådet har granskat förslaget och ändringen av det, så som de har lagts fram för rådet av kommissionen. Likväl har rådet sett sig nödsakat att avvika från det på vissa punkter. Skälen för detta kommer att redovisas i det följande.

2. Vid Europeiska rådet i Amsterdam (den 16 17 juni 1997) meddelade Förenade kungariket sin avsikt att ansluta sig till de bestämmelser som rör socialpolitiken i det nya fördraget och att godta de direktiv som redan har antagits eller som kan komma att antagas innan det nya fördraget träder i kraft i enlighet med avtalet om socialpolitik. Eftersom Europeiska rådet enades om att Förenade kungariket hädanefter skall erbjudas att uttala sig vid diskussioner om sådana rättsakter, har ordförandeskapet och medlemsstaterna gjort allt för att nå en lösning som tar hänsyn till Förenade kungarikets ståndpunkt om detta utkast till direktiv, och samtidigt fullt ut uppfylla bestämmelserna i protokollet om socialpolitik och rådets arbetsordning.

2. Rådets ändringar av kommissionens ändrade förslag

(Om inte annat sägs avser hänvisningarna artiklar i den gemensamma ståndpunkten.)

2.1 Ingress (punkterna 15 och 20)

1. Vid sitt möte den 17 april 1997 enades rådet om att lägga till ett stycke i ingressen som betonar behovet av att ta hänsyn till särdragen i vissa medlemsstaters rättssystem i samband med artikel 4.3 som i vissa fall tillåter undantag från principen i punkt 1.

Rådet kompletterade för övrigt det ovannämnda stycket i ingressen med en hänvisning till den situation där det inte kan hävdas att diskriminering har skett om svaranden inte kan övertyga rätten eller den behöriga myndigheten om att principen om likabehandling inte har överträtts.

2. Eftersom den lätt ändrade lydelse som kommissionen har föreslagit för det sista stycket i ingressen inte innebär någon grundläggande förändring beslutade rådet att inte anta den.

2.2 Hänvisning till civilstånd eller familjeförhållanden (artikel 2.1)

Även om rådet är lika angeläget som kommissionen om att även kämpa mot diskriminering på grund av civilstånd eller familjeförhållanden anser rådet det inte lägligt att vid fastställande av principen särskilt hänvisa, och på så sätt begränsa sig till dessa enda två exempel på könsdiskriminering inom ramen för detta direktiv.

2.3 Definition av "indirekt diskriminering" (artikel 2.2)

Rådet har inte gjort avsteg från kommissionens definition av begreppet "indirekt diskriminering" annat än där det inte helt och hållet har godkänt de termer som används av domstolen i dess domar om likabehandling. Rådet understryker dock att alla betydelsefulla delar av definitionen av detta begrepp, som de förelåg i kommissionens första förslag, finns i den text som har antagits, dvs. hänvisning till ett kriterium eller ett förfaringssätt som är skenbart neutrala men som missgynnar en väsentligt större andel personer av det ena könet, såvida inte kriteriet eller förfaringssättet är lämpligt eller nödvändigt och kan motiveras med objektiva faktorer.

2.4 Räckvidd: hänvisning till särskilda direktiv (artikel 3.1 a)

Omnämnandet av direktiv 96/34/EG om föräldraledighet har lagts till i enlighet med kommissionens ändrade förslag, men texten innehåller ingen hänvisning till direktiven 79/7/EEG, 86/378/EEG eller 86/613/EEG på grund av många delegationers betänkligheter mot att i detta skede innefatta social trygghet i direktivets tillämpningsområde.

Eftersom direktiven 92/85/EEG och 96/34/EEG inte avser likabehandling i sträng bemärkelse, eftersom det första gäller genomförande av åtgärder för att förbättra säkerhet och hälsa på arbetsplatsen för arbetstagare som är gravida, nyligen har fött barn eller ammar, och det andra gäller föräldraledighet, bör det preciseras att de bara kommer in på detta direktivs tillämpningsområde vid fall av könsdiskriminering.

2.5 Hänvisning till kommande gemenskapsbestämmelser (artikel 3.1 b i kommissionens förslag)

Rådet godkände inte kommissionens förslag att avse de förhållanden som omfattas av de bestämmelser som kan komma att antas senare när det gäller principen om likabehandling eftersom rådet anser att det finns skäl att i varje enskilt fall bedöma det lämpliga i att hänvisa till bestämmelserna i bevisbördedirektivet.

2.6 Hänvisning till indirekt diskriminering (artikel 4.1)

Rådet anser det inte lämpligt att ta med orden "enligt artikel 2" i samband med principen om likabehandling eftersom hänvisningen till denna bestämmelse underförstås i artikel 4.

När det gäller de fakta som bör beaktas, tolkas i domstolens rättspraxis redan uttrycket "fakta" som att kunna omfatta ett enda faktum av viss betydelse.

I artikel 2 i detta direktiv behandlas detaljerat indirekt diskriminering. Om den typ av diskriminering som avses i artikel 4.1 således inte preciseras är det underförstått att det rör sig om både indirekt och direkt diskriminering.

2.7 Principen om att hellre fria än fälla i tveksamma fall (artikel 4.1)

Rådet vill inte slå fast att käranden skall ha fördel i alla tveksamma fall. I själva verket ansåg en majoritet av delegationerna att det först och främst rör ett straffrättsligt begrepp som inte bör tas med om straffrättsliga förfaranden uttryckligen utelämnas från direktivets tillämpningsområde, eftersom principen om att hellre fria än fälla i tveksamma fall i allmänhet gynnar svarandesidan medan den i detta sammanhang bör gynna käranden.

Slutligen skulle en sådan bestämmelse kunna ge inblandning i domarens befogenhetsområde. I själva verket åligger det den domare som har fått sig ärendet förelagt att avgöra om de bevis som har lagts fram för honom är relevanta. Om denne skulle anse att uppgifterna inte är tillräckliga för att utgöra bevis har han rätt att avgöra om den kvarstående tveksamheten är till kärandens fördel eller inte.

2.8 Fall där omfördelningen av bevisbördan inte skall tillämpas (artikel 4.3)

Vissa administrativa förfaranden som är i kraft i vissa medlemsstater anger att den part som anser sig missgynnad, efter att ha lämnat in en anmälan, är befriad från att bevisa fakta eftersom utredningen då åligger den domstol till vilken ärendet har hänskjutits. Det är följaktligen för att vara konsekvent som rådet har lagt till denna tredje punkt eftersom det inte längre åligger parterna att bevisa diskriminering i denna typ av förfaranden.

Under alla förhållanden gäller det begränsade fall som avser förfaranden som är speciella för rättssystemen i vissa medlemsstater.

2.9 Förfaranden (artikel 5 i kommissionens förslag)

Enligt rådets uppfattning är kommissionens föreslagna bestämmelser när det gäller information från parterna i en process överflödiga, eftersom bevisbördan hädanefter åligger arbetsgivaren, följer av detta att det åligger denne att under alla förhållanden förse domaren med alla de uppgifter som är relevanta för att fastställa att han inte har brutit mot principen om likabehandling.

2.10 Hänvisning till positiva åtgärder (artikel 6)

Rådet ansåg att den särskilda hänvisningen till positiva åtgärder som förekom i kommissionens ändrade förslag inte passar in i detta sammanhang, eftersom denna fråga är förbunden med kommissionens förslag till rådet för att följa upp domstolens dom i Kalanke-målet.

2.11 Genomförandedatum (artikel 7.1)

För vissa medlemsstater är tidpunkten den 1 januari 2000, som angavs från början, för tidig och kan därför inte fastställas. I själva verket är de interna förfaranden som krävs för att genomföra denna typ av direktiv ibland komplicerade, särskilt därför att de kräver mycket samråd vilket motiverar en tillräcklig tidsfrist för genomförandet.

2.12 Rapport om genomförandet (artikel 7.3)

Bestämmelserna om genomförandet av direktivet har ändrats på det sätt som kommissionen föreslår i sitt ändrade förslag, där det anges att kommissionen skall lägga fram en rapport for rådet och Europaparlamentet om tillämpningen av direktivet två år efter genomförandet av detta direktiv. Rådet har dock inte ansett det nödvändigt att upprepa detta systematiskt vart tredje år. Texten till rådets gemensamma ståndpunkt återger för övrigt på denna punkt lydelsen i direktiv 86/378/EEG (EGT L 225, 12.8.1986, s. 40) artikel 12.2.

3. Europaparlamentets förslag till ändringar

3.1 Europaparlamentets förslag till ändringar som godtagits av kommissionen

I sitt ändrade förslag har kommissionen, ordagrant eller i lätt ändrad form, godtagit ändringsförslag 4, 6, 7, 8, 9, 12, 14, 17, 19 och 20.

Rådet har för sin del behållit följande ändringar:

- ändring 4, i form av ett eget stycke i ingressen (punkt 10),

- ändring 9 (se punkt III 2.4 i denna motivering),

- ändring 12, delvis (se punkt III 2.6 i denna motivering),

- ändring 14,

- ändring 20, delvis (se punkt III 2.12 i denna motivering).

Däremot har rådet inte behållit följande ändringar:

- ändring 6 (se punkt III 2.1.2 i denna motivering),

- ändring 7 (se punkt III 2.2 i denna motivering),

- ändring 8 (se punkt III 2.3 i denna motivering),

- ändring 17 (se punkt III 2.10 i denna motivering),

- ändring 19 (se punkt III 2.11 i denna motivering).

3.2 Europaparlamentets förslag till ändringar som inte godtagits av kommissionen

I sitt ändrade förslag har kommissionen inte godtagit ändringarna 2, 3, 5, 10, 11, 13, 15, 16, 18.

IV. KOMPLETTERANDE UPPGIFTER SOM RÖR DEN GEMENSAMMA STÅNDPUNKTEN

Vid antagandet av sin gemensamma ståndpunkt begärde rådet att kommissionen, i den rapport som den skall lägga fram enligt artikel 7, likaså skall granska frågan om direktivets tillämpningsområde. Rådet begärde även att i detta sammanhang få ordentlig information om domstolens rättspraxis inom alla områden av den relevanta socialpolitiken som berör den allmänna principen om icke-diskriminering.