EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 01.10.1997 
KOM(97)497 slutlig 
Meddelande från kommissionen 
Förslag till riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik 1998 

1 oktober 1997 
Meddelande från kommissionen 
Förslag till riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik 1998 
I. En ny ambition 
Europeiska rådets möte i Amsterdam innebär en milstolpe för 
sysselsättningspolitiken inom unionen. Genom att anta det nya kapitlet om 
sysselsättningen enades stats- och regeringscheferna om att sysselsättningen 
skall betraktas som en fråga av gemensamt intresse. I det nya fördraget, som 
bygger på den pågående procedur som inleddes i Essen, förstärks 
samordningen av den sysselsättningspolitik som bedrivs nationellt och görs 
förberedelser för inrättandet av gemensamma riktlinjer, vilket så småningom kan 
leda till rekommendationer till medlemsstaterna. 
Till följd av överenskommelsen från Amsterdam om att redan nu börja tillämpa 
det nya sysselsättningskapitlet lägger kommissionen fram dessa riktlinjer som 
underlag för diskussionerna vid det extra mötet inom Europeiska rådet den 20-
21 november. På grundval av ordförandeskapets slutsatser från toppmötet om 
sysselsättningen kommer kommissionen att lägga fram ett slutligt förslag för 
antagande av rådet. 
Det är viktigt att inse den grundläggande betydelsen av detta. Genom det nya 
fördraget inleds en process där medlemsstaterna varje år kan se över 
arbetsmarknadssituationen och anta riktlinjer för sin nationella 
sysselsättningspolitik. I det senare fallet behövs givetvis en övergripande 
helhetssyn som också omfattar en sund makroekonomisk politik, en väl 
fungerande inre marknad och hänsyn til! sysselsättningsaspekter inom all 
gemenskapspolitik. 
Att ta tillvara möjligheterna 
Efter en period med låg tillväxt är nu villkoren för en varaktig tillväxt i fråga om 
produktion och sysselsättning uppfyllda. Inflationen ligger på en historiskt låg 
nivå, de offentliga finanserna är mycket sundare, näringslivets lönsamhet har 
återhämtat sig kraftigt, exporten stiger starkt och mycket av förtroendet har 
återvunnits. När makroekonomin hålls stabil och EMU införs, och när den inre 
marknaden genomförs fullt ut enligt den handlingsplan som antogs av 
Europeiska rådet i Amsterdam, kommer denna process att förstärkas och 
fortsätta. 
Det nuvarande uppsvinget och de förbättrade utsikterna medför dock inte att vi 
kan slå oss till ro. Om vi skall kunna få ner de nuvarande arbetslöshetsnivåerna 
måste den starka tillväxten pågå under en längre tid, men det räcker inte för att 
lösa arbetslöshetsproblemen i Europa. De beror på en bestående oförmåga att 
skapa tillräckligt många nya jobb, otillräckligt utbildad arbetskraft, oförmåga att 
anpassa sig till nya strukturer och ojämlikt fördelade möjligheter. Det behövs 
därför fortsatta reformer på medellång och lång sikt. Erfarenheterna har visat att 
sådana reformer bäst kan genomföras i tider av tillväxt och ökande efterfrågan. 
Regeringarna bör därför betrakta de förbättrade förutsättningarna som ett tillfälle 
till genomgripande reformer av strukturerna inom arbetsmarknadssystemen. 
A&, 
I dessa riktlinjer uppmanas inte till utgiftsökningar, utan snarare til! en 
omfördelning av utgifterna, en reform av bidrags- och skattesystemen och en 
övergång från passiva understödsåtgärder till aktiva åtgärder där de nuvarande 
utgifterna ger största möjliga utdelning. Särskilt behöver politiken ändras så att 
företagens förmåga och vilja till investeringar och utbildning av de enskilda 
arbetstagarna uppmuntras, så att de kan möta den ständigt ökande efterfrågan 
på nya färdigheter och mångsidighet inför de allt större tekniska förändringarna. 
Riktlinjerna syftar därför till att säkra att den ekonomiska återhämtningen åtföljs 
både av ett stort antal nya arbetstillfällen och en stabil makroekonomisk miljö, 
och att dessa gynnsamma förhållanden blir varaktiga. Enligt kommissionens 
uppfattning måste medlemsstaterna rikta in sina sysselsättningsinsatser enligt 
fyra huvudlinjer om målsättningen skall kunna uppnås: 
• Entreprenörskap 
• Anställningsbarhet 
• Anpassningsförmåga 
• Jämställdhet 
Insatserna måste ingå i en samlad politik och förenas i en övergripande strategi. 
Genom en samlad hållning skapas de bästa förutsättningarna för den flexibilitet 
som är nödvändig för anpassning till de föränderliga villkoren på 
arbetsmarknaden och för den trygghet som stabila arbetstillfällen ger 
arbetstagarna. 
Verkliga framsteg på europeisk nivå kan bara göras om medlemsstaterna 
utarbetar detaljerade handlingsplaner som avspeglar deras egna villkor 
men som utformas och genomförs inom ramen för målsättningar och 
riktlinjer på gemenskapsnivå. Det skall vara en interaktiv process där både 
medlemsstaterna och unionen deltar. Handlingsplanerna skall uppdateras 
och granskas årligen. 
Den största utmaningen 
På lång sikt måste EU:s mål vara att gradvis uppnå en lika hög 
sysselsättningsnivå som sina viktigaste handelspartners, det vill säga över 70 %. 
Medlemsstaterna måste därför på medellång sikt göra långtgående åtaganden 
på sysselsättningsområdet och utnyttja de möjligheter som skapas genom 
tillväxt och makroekonomisk stabilitet. Med tanke på de nuvarande gynnsamma 
utsikterna för den ekonomiska tillväxten bör medlemsstaternas samlade insatser, 
med stöd av EU där det är lämpligt, kunna höja den nuvarande 
sysselsättningsgraden på 60,4 % till 65 % inom fem år och därmed minska 
arbetslösheten till 7 %. Det skulle innebära minst 12 miljoner nya arbetstillfällen. 
I den här texten har kommissionen inriktat sig på sådana insatser där 
medlemsstaternas erfarenheter och goda exempel kan förväntas ge reella 
effekter och ett verkligt mervärde. Sysselsättnings- och 
arbetsmarknadssituationen är självfallet inte är densamma från land till land, 
men i riktlinjerna fastställs några långtgående mål i syfte att väcka aktörernas 
uppmärksamhet på alla nivåer. 
II. Att skapa ett gynnsamt klimat för entreprenörskap 
Att stimulera entreprenörskap innebär att skapa ett klimat där företagen kan 
blomstra och där de enskilda uppmuntras att utnyttja sin kreativitet och sina nya 
idéer fullt ut. På så sätt skapas nya arbetstillfällen. En tredjedel av 
arbetstillfällena inom den privata sektorn finns inom mikroföretag med mindre än 
10 anställda, och ytterligare en tredjedel finns i företag med mindre än 250 
anställda. De flesta nya arbetstillfällen tillkommer i sådana företag. Om EU ska 
kunna möta utmaningen på sysselsättningsfronten måste vi skapa flera jobb 
genom att stimulera tillväxten hos dessa företag, särskilt inom tjänstesektorn. Då 
behövs det en ny företagskultur. 
Förutsättningarna finns redan. EU lider ingen brist på nytänkande eller begåvade 
personer, och vi är fullt kapabla att mäta oss med resten av världen. Men EU har 
ännu inte utnyttjat sina möjligheter. Medlemsstaterna måste snabbt och samlat 
verka för en gynnsammare företagskultur där möjligheterna omsätts i 
arbetstillfällen. Det har klart visats att en politik som intar en samlad hållning till 
företagande har mest framgång. 
Behovet av entreprenörskap och jobbskapande sträcker sig dock längre än så. 
Erfarenheterna har visat att det finns betydande möjligheter till jobbskapande på 
lokal nivå och inom den sociala ekonomin. Dessa nya källor till sysselsättning 
måste utforskas grundligare, särskilt i fråga om tjänster till personer och till lokala 
enheter samt inom verksamheter utan vinstdrivande syfte. Lokala 
sysselsättningsinitiativ och territoriella pakter där alla inblandade på lokal, 
regional och nationell nivå deltar i ett brett samarbete har visat sig särskilt 
effektivt. Lärdomarna från dessa framgångsrika experiment behöver spridas som 
ett led i en omfattande satsning för lokal utveckling över hela Europa. 
Dessutom måste EU utnyttja ny teknik och innovation för att skapa och utveckla 
företag och för att främja produktions- och konsumtionsmönster som gynnar en 
hållbar miljö. Medlemsstaterna bör utveckla strategier för att främja tillgången till 
informationssamhället på alla nivåer och därigenom stimulera användningen av 
ny teknik och jobbskapande inom nya och expansiva sektorer. Medlemsstaterna 
måste också satsa mer på forskning och utveckling och därigenom öka 
satsningarna uttryckt i procent av BNP från gemenskapsgenomsnittets 
nuvarande 1,9 % till 2,5 % för att komma i nivå med konkurrenterna på 
världsmarknaden. Samtidigt bör en jämnare fördelning av innovation och 
forskning uppmuntras genom utökat samarbete mellan stora, mellanstora och 
små företag. 
För att främja en ny kultur för entreprenörskap i EU måste dessutom följande 
insatser till: 
Att göra det enklare att starta och driva företag genom klara, fasta och 
förutsägbara regler. Medlemsstaterna bör se över och förenkla de 
administrativa bördor som läggs på små och medelstora företag, och därvid 
beakta de nya förslag som kommer att utvecklas av arbetsgruppen för 
förenkling av företagsmiljön (Business Environment Simplification Task 
Force). 
•* Särskild uppmärksamhet bör ägnas åt att rejält minska de generella 
kostnader som det medför för företagen att anställa ytterligare personal. 
"^ Hindren för personer att övergå från anställning till egenföretagande och 
vidare till mikroföretagande bör avlägsnas, särskilt sådana hinder som finns 
inom de sociala trygghetssystemen, och befintliga bestämmelser måste ses 
över så att övergången till egenföretagande underlättas. 
Att utveckla marknaderna för riskkapital och därigenom mobilisera EU:s 
välstånd bakom företagare och innovatörer. Medlemsstaterna bör undersöka 
de små och medelstora företagens specifika behov i fråga om finansiering, 
huvudsakligen i form av eget kapital och garantikapital, och bygga vidare på 
ElB-initiativ på detta område. 
-* En alleuropeisk sekundär kapitalmarknad bör inrättas till år 2000. 
Att göra skattesystemen mer sysselsättningsvänliga: Medlemsstaterna 
måste uppmuntra företagen till att skapa nya jobb genom att utnyttja de 
nuvarande gynnsamma makroekonomiska förhållandena till att bryta den 
genomsnittliga långsiktiga utvecklingen mot allt högre skatter och avgifter på 
arbete (som har ökat från 35 % 1980 till över 42 % 1995). Varje medlemsstat 
bör 
•* fastställa mål för att minska skattetrycket på arbete, med bibehållen 
budgetneutralitet, i syfte att nå betydande framsteg till år 2000. 
Kommissionen kommer att stödja medlemsstaterna i deras strävanden att 
uppmuntra entreprenörskap i utbildnings- och fortbildningssystemen, att avgöra 
var hindren för närvarande finns, samt sprida information om god praxis och nya 
initiativ. Den kommer också att sätta igång initiativet Entreprenörskap i Europa 
för att driva processen framåt. 
III. Att skapa en bättre grund för anställningsbarhet 
EU:s arbetskraft rymmer stora möjligheter till ekonomisk tillväxt och välstånd. 
Omkring 18 miljoner är arbetslösa, och ytterligare 8-9 miljoner människor skulle 
vilja arbeta om de kunde se några möjligheter att hitta ett jobb. För att 
möjligheterna skall kunna omsättas i verkligheten måste vi utveckla en bättre 
grund för anställningsbarhet. Människors förmåga att få en anställning har inte 
bara att göra med hur passande deras kompetens är utan också vilken 
uppmuntran de får och vilka möjligheter de ges att söka anställning. 
Unionens arbetskraft blir allt äldre samtidigt som den tekniska utvecklingen går 
allt snabbare. EU ställs inför en ökande kunskapsklyfta. Företagen söker nya 
och passande färdigheter, men de flesta arbetslösa är outbildade eller har 
föråldrade kunskaper. Dessutom lämnar många unga människor skolan tidigt, 
eller utan särskilda kvalifikationer, samtidigt som stora grupper arbetstagare har 
mycket begränsad tillgång till vuxenutbildning eller yrkesutbildning, särskilt de 
med låg utbildningsnivå eller atypiska anställningsvillkor. Mindre än 10 % av de 
arbetslösa erbjuds utbildning. 
Det räcker dock inte med utbildning. Det finns ett uppenbart behov av att göra 
bidrags- och skattesystemen mer sysselsättningsvänliga genom aktiva åtgärder 
som stimulerar sysselsättningen och uppmuntrar människor i arbetsför ålder att 
tillägna sig nya färdigheter och hålla sina kunskaper aktuella. Medlemsstaterna 
lägger ut omkring 200 000 miljoner ecu på sin arbetsmarknadspolitik, men bara 
en tredjedel av beloppet går till aktiva åtgärder. Alla transfereringar på det 
sociala området bör ses över för att se om pengarna skulle kunna användas 
effektivare till att främja rehabilitering, ny integrering på arbetsmarknaden, 
utbildning eller arbetslivserfarenhet. 
Arbetsförmedlingarna i de olika medlemsstaterna måste reformeras och deras 
kapacitet att hjälpa de arbetssökande öka enligt bästa praxis, särskilt genom ny 
informations- och kommunikationsteknik. Arbetsförmedlingarnas roll gentemot 
arbetsgivarna bör också förstärkas och deras närvaro på arbetsmarknaden 
breddas så att de fullt ut kan utföra båda sina uppgifter: Att förse arbetsgivarna 
med välutbildad arbetskraft och erbjuda de arbetssökande arbetstillfällen. 
Passivt arbetslöshetsunderstöd skall ses som en sista utväg. 
• Att bemöta långtidsarbetslöshet ojçh arbetslöshet bland unga: 
Medlemsstaterna bör anta förebyggande strategier som skall inriktas på 
anställningsbarhet och bygga på tidig identifiering av individuella behov och 
tidiga insatser. De skall också säkra att 
"^ varje arbetslös vuxen erbjuds en ny start i form av ett arbete, 
utbildning, omskolning, arbetsplatspraktik eller andra åtgärder i syfte att 
öka anställningsbarheten - under det första året av arbetslöshet. 
•^ varje arbetslös ung person ges en sådan möjlighet till ny start inom 
sex månader. 
Den sammanlagda verkan av förebyggande åtgärder och insatser för 
återintegrering kan förväntas minska långtidsarbetslösheten och 
arbetslösheten bland unga med hälften inom fem år. Det kommer också att 
förbättra situationen bland de funktionshindrade, som till stor del drabbas av 
långtidsarbetslöshet. 
Att underlätta övergången från skola till arbete: Utsikterna till arbete är 
dåliga för de 10 % unga som faller ur utbildningssystemet tidigt och för de 45 
% som inte avslutar en utbildning på gymnasienivå, 
-> Medlemsstaterna måste eftersträva att inom en femårsperiod minska 
antalet unga som lämnar skolan i förtid med hälften, och stegvis minska 
andelen unga som inte avslutar en gymnasieutbildning. 
-> Lärlingsverksamhet är ett särskilt effektivt sätt att ge unga människor 
lämpliga färdigheter, och medlemsstaterna bör där så är nödvändigt 
väsentligt utöka deltagandet i lärlingsutbildning med de längst komna 
medlemsstaterna som förebild, och anpassa sina system därefter. 
Att övergå från passiva till aktiva åtgärder: Bidrags- och 
utbildningssystemen bör ses över och anpassas så att de aktivt uppmuntrar 
till anställningsbarhet och klart stimulerar de arbetslösa att söka och ta 
tillfällen till arbete eller utbildning. Varje medlemsstat bör 
•* sätta upp mål för hur många personer som skall föras över från 
passivt arbetslöshetsunderstöd till aktiva åtgärder som syftar till 
anställningsbarhet, 
-> sträva efter att öka antalet arbetslösa som erbjuds utbildning från det 
nuvarande EU-genomsnittet på 10 % till genomsnittsnivån för de tre 
medlemsstater som har nått längst, dvs över 25 %, inom 5 år. 
-* överväga hur en minskning av kostnaderna för okvalificerad 
arbetskraft, genom åtgärder i syfte att minska de indirekta 
arbetskraftskostnaderna, bättre kan kopplas till åtgärder som syftar till att 
höja kompetensnivåerna. 
Att utveckla partnerskap: Såväl företagen som arbetsmarknadens parter 
bör genom att bidra med praktik- och utbildningsplatser delta i strävan efter att 
utveckla EU:s framtida välstånd. Arbetsmarknadens parter uppmanas att 
-> så snart som möjligt sluta ramavtal om att göra arbetsplatser runt om i 
EU öppna för utbildning, praktik och andra former för att öka 
anställningsbarheten, samt komma överens om villkoren för detta. 
-* fortsätta med den imponerande löneåterhållsamhet de har visat under 
de senaste fem åren, vilket i hög grad har bidragit till förbättrade 
ekonomiska utsikter och bättre förutsättningar att skapa nya jobb. 
Vad gäller strukturfonderna används redan en betydande del av investeringarna 
till att stödja medlemsstaternas strävanden efter att främja högre kompetens, att 
göra arbetsmarknadspolitiken mer aktiv genom åtgärder för att förebygga 
långtidsarbetslöshet, och att främja entreprenörskap och anpassningsförmåga. 
Under nästa programplaneringspériod bör medlemsstaterna försöka öka den 
andel av strukturfondsmedlen som används till politik och åtgärder för 
kompetensutveckling. På kort sikt bör medlemsstaterna vid halvtidsöversynen 
förstärka sysselsättningsaspekten i sina strukturfondsprogram. 
Kommissionen kommer att stödja medlemsstaterna i utvecklingen av deras 
arbetsförmedlingar genom att organisera utbyte av kunskaper och erfarenheter 
samt utveckla riktmärken för hur deras effektivitet kan förbättras. Det är ytterst 
viktigt att de kvarvarande hindren för arbetskraftens fria rörlighet avlägsnas och 
att informationsflödet om arbetstillfällen och andra faktorer som stimulerar till 
rörlighet förbättras. Kommissionen avser att inom kort lägga fram ett 
åtgärdspaket i det syftet. 
IV. Att förstärka och uppmuntra anpassningsförmågan 
I EU liksom på andra ställen genomgår företagen en period av grundläggande 
omstruktureringar till följd av ny teknik och nya marknadsvillkor. Det tar sig 
uttryck i sammanslagningar och uppköp, nya produkter och tjänster och ökad 
konkurrens. Allt detta påverkar de enskilda företagen och leder till nya 
arbetsmodeller. En ny ekonomi växer fram ur denna process, med mer tekniskt 
avancerade företag och med en växande tjänstesektor, ofta i form av nya 
småföretag. 
Anpassningsförmågan är avgörande för företagens överlevnad, liksom deras 
förmåga att ta nya tillfällen i akt. Det är också avgörande för sysselsättningen 
och anställningstryggheten. Arbetstagarna upplever dock ofta att de inte blivit 
tillräckligt informerade eller fått komma till tals, och de ser ofta små möjligheter 
till ett tryggt jobb och en skälig inkomst efter omstruktureringar och 
neddragningar. Därför bör medlemsstaterna utse företagens och de anställdas 
anpassningsförmåga till en huvudmålsättning i sysselsättningspolitiken. I detta 
avseende spelar arbetsmarknadens parter en nyckelroll. 
Att modernisera arbetsorganisationen: För att främja moderniseringen av 
arbetsorganisation och arbetsmodeller bör 
arbetsmarknadens parter 
-^ förhandla på lämpliga nivåer, särskilt inom ekonomiska sektorer som 
genomgår omfattande strukturförändringar, om avtal för 
arbetsorganisation och flexibla arbetsvillkor, där så är lämpligt inräknat 
arbetstidsförkortningar, i syfte att öka företagens produktivitet och 
konkurrensförmåga, och nå nödvändig balans mellan flexibilitet och 
trygghet. 
medlemsstaterna 
H> inrätta ramar för mer anpassningsbara anställningsavtal, med hänsyn 
till att anställningsformerna blir alltmer mångskiftande. Personer med 
atypiska arbeten skall ges bättre trygghet och arbetsvillkor, och de som 
väljer arbetstidsförkortningar skall inte bestraffas i fråga om 
karriärutveckling eller socialt skydd. 
Att stödja företagens anpassningsförmåga: För att kompetensen inom 
företagen fortlöpande skall förbättras bör medlemsstaterna 
•* avskaffa hinder, skattemässiga eller andra, för investeringar i 
kompetens, och erbjuda skatteförmåner för intern fortbildning. Åtgärder 
för att stimulera arbetstagarna till kompetensutveckling skall också 
uppmuntras. 
-> inrikta sin politik för statligt stöd på att utbilda arbetskraften, skapa 
varaktiga arbetstillfällen och en effektiv arbetsmarknad, med fortsatt 
iakttagande av gemenskapens bestämmelser om statligt stöd. 
Kommissionen kommer att stöja processen genom att förstärka sin politik i fråga 
om ny arbetsorganisation och om information och samråd med arbetstagarna 
när det gäller beslut som påverkar dem. Den kommer också att utveckla klara 
riktlinjer för stöd till yrkesutbildning. 
V. Att förstärka jämställdhetspolitiken 
Det finns starka ekonomiska och sociala skäl att öka strävandena efter 
jämställdhet på arbetsmarknaden. Även om kvinnornas situation på 
arbetsmarknaden har förbättrats de senaste årtiondena, är arbetslösheten 
fortfarande högre bland kvinnor än bland män (12,6 % jämfört med 9,7 %) och 
deras förvärvsfrekvens är lägre (50,2 % mot 70,4 %). På arbetsmarknaden är 
kvinnorna överrepresenterade inom vissa sektorer och yrken men 
underrepresenterade inom andra. Denna stelhet på arbetsmarknaden är ett 
hinder för EU:s förmåga till tillväxt och jobbskapande, och den måste åtgärdas. 
Såsom har visats i kommissionens demografirapporter, ökar den arbetsföra 
åldersgruppen inte lika snabbt nu som under den senaste tjugoårsperioden, och 
under de kommade tio åren kommer den att minska. På lång sikt är det alltså 
nödvändigt med tillväxt inom sysselsättningen om vi ska kunna behålla vår 
levnadsstandard, och den europeiska samhällsmodellen är beroende av att 
kvinnornas förvärvsfrekvens ökar. 
Att överbrygga könsklyftorna: Medlemsstaterna bör omsätta sina 
jämställdhetsåtaganden i praktiken genom att öka kvinnornas andel på 
arbetsmarknaden och undanröja könssegregering, och 
•^ göra konkreta ansträngningar att minska skillnaderna i 
arbetslöshetsnivåer mellan kvinnor och män genom att aktivt stödja att 
kvinnor i högre grad deltar på arbetsmarknaden. 
Att förena arbetsliv och familjeliv: Politik i fråga om tjänstledighet, 
föräldraledighet och deltidsarbete är av särskild betydelse för kvinnor. 
Införlivandet av de olika direktiven och avtalen mellan arbetsmarknadens 
parter på dessa områden måste påskyndas och övervakas. Kvinnornas 
inträde och deltagande på arbetsmarknaden måste stödjas genom lämpliga 
åtgärdssystem för god omsorg för barn och andra grupper som är i behov av 
det. Medlemsstaterna bör 
-> sträva efter att förbättra sina omsorgssystem, och därvid rikta in sig på 
den nivå som de längst komna medlemsstaterna uppnått. 
Att underlätta återgången till arbetsmarknaden: Särskild uppmärksamhet 
bör ägnas kvinnor som avser att komma tillbaka till arbetsmarknaden efter en 
frånvaro. De kan ställas inför problem eftersom deras färdigheter blivit 
föråldrade och de kan ha svårt att få tillträde till utbildning om de inte varit 
registrerade som arbetssökande. Dessutom kan skatte- och bidragssystemen 
få till effekt att den ekonomiska motivationen att söka arbete minskar. 
Medlemsstaterna bör ägna sig åt att lösa dessa och andra näraliggande 
problem. 
Framför allt bör medlemsstaterna när de utvecklar, genomför och rapporterar om 
dessa riktlinjer ta hänsyn till kvinnornas särskilda förhållanden. Särskilda 
strategier för att främja kvinnors entreprenörskap bör utvecklas, och deras 
anställningsbarhet och anpassningsförmåga ökas. 
VI. Att genomföra riktlinjerna 
Från 1998 och framåt skall medlemsstaterna rapportera om genomförandet av 
dessa riktlinjer. De skall lyfta fram sina goda exempel och deras påverkan på 
sysselsättningen så att kommissionen och rådet kan granska dem. 
Kommissionen avser att lägga fram ett förslag om en databas med jämförbara 
uppgifter i medlemsstaterna, och om överenskomna indikatorer, för övervakning 
av hur riktlinjerna genomförs. 
När kommissionen förbereder riktlinjerna för 1999, kommer den att granska på 
vilket sätt var och en av medlemsstaterna har tagit riktlinjerna i beaktande vid 
genomförandet av sin sysselsättningspolitik. Den kommer att lägga fram sin 
utvärdering under hösten 1998 för att den skall antas av Europeiska rådet i slutet 
av 1998. 
ISSN 1024-4506 
KOM(97) 497 slutlig 
DOKUMENT 
SV 04 05 
Katalognummer : CB-CO-97-514-SV-C 
ISBN 92-78-25655-2 
Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer 
L-2985 Luxemburg