Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Skuldlättnad som ett led i kampen mot fattigdomen i u-länderna"

(1999/C 209/12)

Den 28 januari 1999 beslutade Ekonomiska och sociala kommittén i enlighet med artikel 23.3 i arbetsordningen att lägga fram ett yttrande om "Skuldlättnad som ett led i kampen mot fattigdomen i u-länderna".

Sektionen för yttre förbindelser, som varit ansvarig för det förberedande arbetet i detta ärende, antog sitt yttrande den 12 maj 1999. Föredragande var Ann Davison.

Vid sin 364:e plenarsession den 26-27 maj 1999 (sammanträdet den 27 maj) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 118 röster för och 1 nedlagd röst.

1. Sammandrag

1.1. Ekonomiska och sociala kommittén har länge uttryckt sin oro över den extrema fattigdomen i u-länderna och välkomnar därför att flera medlemsstater nyligen beslutat att lindra skuldbördan för fattigare länder.

1.2. En grundförutsättning för att de skall lyckas med att angripa den värsta fattigdomen är att skuldlättnaden är förknippad med sociala villkor. ESK anser att skuldlättnadsprocessen måste påskyndas och förstärkas för länder som uppvisar en god förvaltning och prioriterar kamp mot fattigdom. De finansiella medel som skuldsatta länder därmed får över skulle kunna utnyttjas till sociala projekt baserade på noggrant utformade planer för fattigdomsbekämpning. Det konkreta innehållet i dessa planer bör avtalas mellan biståndsgivarna och organisationer i det civila samhället. Den övervakning och uppföljning som krävs bör baseras på förbättrade fattigdomsindikatorer som spädbarnsdödlighet, andelen barn som får skolutbildning och jämställdhet. Om skuldlättnaden inte skulle utnyttjas till en positiv samhällsutveckling kan biståndet omkanaliseras till decentraliserade projekt.

1.3. Kommittén anser, även med hänsyn till att skuldlindringsförhandlingarna redan har dragit ut på tiden trots det akuta fattigdomsproblemet, att det skulle vara ett incitament att omedelbart och kraftigt minska skuldtjänstbetalningarna (räntor och amorteringar). Detta skulle vara aktuellt för länder som redan har bedömts vara i behov av hjälp och som förbinder sig att använda de sparade medlen till åtgärder för minskad fattigdom.

1.4. Att ta itu med själva skulden kan ta längre tid, upp till tre år. Även här bör man skapa incitament för länder som tillämpar god förvaltning och som förbinder sig att genomföra planer för minskad fattigdom. Kommittén föreslår en ökad skuldlättnad som skulle kunna minska skuldbelopp som motsvarar 100-150 % av exporten.

1.5. EU kan spela en central roll genom att ta vara på möjligheten att minska både skulder och fattigdomen. ESK uppmanar kommissionen att vara mer aktiv i detta sammanhang och medlemsstaterna att samordna sina insatser och avsätta nya resurser. EU bör visa prov på ledarskap och bestämma takten. Eftersom samtliga medlemsstater inte är medlemmar i G8-gruppen bör kommissionen samordna EU-förslag till G8-gruppen för att de inte skall motverka utan i stället förstärka varandra; på så sätt kan verkningsfulla förslag utformas kollektivt och framföras till Världsbanken och Internationella valutafonden (IMF). En samordnad skuldpolitik inom EU och ekonomiskt stöd för skuldlättnad som är i samklang med EU:s roll som biståndsgivare, dels via kommissionen, dels via medlemsstaterna, skulle kunna spela en viktig och framgångsrik roll för att uppnå OECD:s utvecklingsmål för år 2015.

2. Inledning

2.1. Ekonomiska och sociala kommittén har upprepade gånger uttryckt sin oro över den extrema fattigdomen i u-länderna. Kommittén har under mer än tjugo år, inom AVS-EU:s gemensamma församling, medverkat till att organisera dialogen mellan EU- och AVS-ländernas ekonomiska och sociala intresseorganisationer (AVS: Afrika, Västindien och Stillahavsområdet). Under de diskussioner som förts har det ofta uttryckts en oro över de ekonomiska begränsningar som räntor och avbetalningar innebär för de offentliga utgifterna i många av de fattigaste länderna.

2.2. ESK har redan framhållit kravet på god förvaltning och utveckling av det civila samhället i AVS-länderna och i syd generellt. Kommittén anser att skuldlättnadsprocessen måste påskyndas och förstärkas för länder som uppvisar en "god förvaltning" och prioriterar kampen mot fattigdom. Om man ger skuldlättnader utan att ställa dessa krav finns en risk att resurserna inte går till social utveckling utan till en allmän skuldsanering. I detta yttrande ligger tyngdpunkten på hur de sociala villkoren skall kunna uppfyllas.

3. Prioritering av kamp mot fattigdom

3.1. I rapporten Att forma det 21:a århundradet uppställer OECD:s kommitté för biståndsfrågor ett antal mål för år 2015: allmän grundskoleutbildning, minskning av antalet extremt fattiga till hälften och sänkning av spädbarnsdödligheten med två tredjedelar. ESK stöder dessa minimimål men anser att de inte kommer att kunna uppnås utan skuldlättnad, fattigdomsbekämpning och en god offentlig förvaltning.

3.2. Världsbanken har beräknat att det finns 41 svårt skuldsatta fattiga länder (HIPC-länder: Heavily Indebted Poor Countries)(1), de som har de tyngsta skuldbördorna, med en utlandsskuld som är två gånger så stor som deras årliga exportintäkter. De flesta av dessa länder, cirka 80 %, ligger söder om Sahara i Afrika. Det är ingen tillfällighet att dessa länder uppvisar några av de värsta sociala indikatorerna i världen och har mycket långt kvar för att uppfylla målen år 2015. Bedömningar som nyligen gjorts av spädbarnsdödligheten tyder på att den kommer att fortsätta att vara dubbelt så hög som OECD:s mål för år 2015. Till exempel är utbildningssituationen på väg att förvärras: skuldsättningen innebär att dessa länder har svårt att uppnå de internationellt överenskomna utbildningsmålen. Det totala antalet barn som inte går i skolan i Afrika ökar i stället för att minska, vilket också gäller könssnedvridningen i skolorna. I länderna söder om Sahara finns i dag en tredjedel av de 125 miljoner barn som inte går i skolan. Den nuvarande trenden är att Latinamerika och Asien, som också är drabbade av fattigdom, är på väg att lyckas minska antalet barn som inte går i skolan. Detta är dock inte fallet i Afrika söder om Sahara, som kommer att svara för tre fjärdedelar av de 75 miljoner barn som inte får skolutbildning år 2015. Med dagens utveckling kommer det dessutom att ta 50 år innan länderna söder om Sahara uppnår jämställdhet mellan könen i skolan.

3.3. I HIPC-länderna uppgår skuldtjänsten i medeltal till 40 % av statsbudgeten. I många av dessa länder är skuldtjänsten större än utgifterna för hälsovård och utbildning. Även om regeringarna kanske inte alltid skulle välja att använda de resurser som frigörs genom skuldlättnad till sociala ändamål och även om biståndspengar är livsviktiga, står det också klart att skuldtjänstbetalningarna allvarligt begränsar de samlade resurser som kan utnyttjas till att förbättra människors levnadsvillkor. Att knyta skuldlättnad till minskning av fattigdom kan därför på ett väsentligt sätt bidra till att uppnå målen för år 2015.

3.4. Även om EU är en förhållandevis liten multilateral långivare (5 % av den totala multilaterala skulden) har unionen en betydelsefull politisk roll. Fyra av G8-länderna är EU-medlemsstater - Storbritannien, Frankrike, Tyskland och Italien - och de tillhör världens största långivare. EU:s medlemsstater har omkring 25 % av de utestående bilaterala fordringarna på u-länderna. EU-länderna som helhet innehar majoriteten av styrelseposterna i Världsbanken och IMF, och de är (tillsammans med själva EU) den största biståndsgivaren i världen (56 % av utvecklingsbiståndet 1996). De flesta av de fattigaste skuldsatta länderna är AVS-länder.

3.5. EU-institutionerna fäster större vikt vid minskning av fattigdom i dag än tidigare. Kommissionen har riktat in sig något mer på detta mål i sitt stödprogram och under förhandlingarna om den nya Lomé-konventionen. De franska och brittiska regeringarna samt det nuvarande tyska ordförandeskapet har samtliga lagt fram förslag om ökade skuldlättnader. De nordiska länderna och Nederländerna har avsatt betydande resurser till problemet. Enskilda stater har också växlat in skulder till den lokala valutan för att finansiera olika sociala projekt och miljö- och utvecklingsprojekt. Även Europaparlamentet har satt kampen mot fattigdom högt på dagordningen. AVS-EU:s gemensamma församling håller för närvarande på att utarbeta en rapport om kampen mot fattigdom i AVS-länderna och i EU-länderna. ESK har å sin sida utarbetat dels ett yttrande som efterlyser en större tyngdpunkt på god offentlig förvaltning(2) och mänskliga rättigheter, dels ett yttrande som kopplar minskning av fattigdom till handel(3). I flera av kommitténs yttranden, däribland de om investeringar och WTO, understryks behovet av grundläggande arbetstagarrättigheter och upptagandet av OECD:s riktlinjer för multinationellt agerande i u-länderna.

3.6. ESK kan glädjande nog konstatera att förutom kontakterna med organisationer som den internationella biståndsrörelsen "Fjärde världen" har också det organiserade medborgarsamhället i EU engagerat sig och organiserat en världsomspännande kampanj för skuldlättnad i anslutning till G8-ländernas möte i juni och år 2000. Kampanjen "Jubel 2000" samlar biståndsrörelser, hjälporganisationer, fackföreningar och kyrkor över hela Europa i ett samarbete med olika partner i u-länderna. Borgmästaren i Rom har till exempel förklarat Rom som en Jubel 2000-stad.

4. Aktuella initiativ för skuldlättnad

4.1. Detta blir ett betydelsefullt år när det gäller att förbättra systemet för skuldlättnader. Världsbanken och IMF håller på att genomföra en omfattande genomgång av ramarna för HIPC.

4.2. Låginkomstländer är kvalificerade för traditionella skuldlättnader genom Parisklubben för kreditgivarländer. Sekretariatet för denna grupp är förlagt till det franska finansdepartementet. Parisklubben kan bevilja upp till 67 % nedskrivning av många av skulderna till statliga kreditgivare. Ett villkor är att det skuldsatta landet först godtar och sedan uppvisar goda resultat i enlighet med ett ekonomiskt program utarbetat av IMF.

4.3. Eftersom många länder hade ohållbart stora skulder och skuldlättnaderna från Parisklubben inte räckte för att lösa skuldkrisen i fattiga länder, tog man 1996 ett initiativ för svårt skuldsatta fattiga länder (HIPC) som utökar Parisklubbens och andra bilaterala insatser och ger skuldlättnader på upp till 80 %. Detta nya initiativ innefattar även för första gången en nedskrivning av skulder till Världsbanken, IMF och av andra multilaterala skulder.

4.4. För att ett land skall vara kvalificerat för HIPC-status måste det uppfylla kraven för mycket förmånligt stöd från IMF och Världsbanken, och landet skall ha en ohållbar skuldbörda som inte kan avhjälpas genom andra skuldlättnadsmekanismer samt kunna uppvisa resultat från reformprogram som är godkända av IMF och Världsbanken.

4.5. HIPC-processen är en utdragen process. Under de första tre åren krävs att man uppvisar goda resultat i enlighet med ett ekonomiskt program som stötts av IMF/Världsbanken, utom för länder som redan under en längre tid har presterat goda resultat. Under denna period förväntas de bilaterala kreditgivarna skjuta fram vissa skuldtjänstbetalningar som kan uppgå till 80 % av det aktuella beloppet. Efter tre år är landet i det avgörande skedet då den bilaterala skulden skrivs ned med 67 %. I slutskedet, det vill säga efter ytterligare tre år (eller mindre om landet presterat goda resultat), skriver de bilaterala kreditgivarna ned skulden med upp till 80 %. Multilaterala kreditgivare (däribland IMF, Världsbanken och EU) skriver ned sina fordringar för att täcka de ohållbara skulderna. Kommissionen har beslutat öka de strukturella bidragen till utjämningsresurser med 15 % till länder som är redo att fatta beslut. Dessa bidrag är generellt avsedda att gå till sociala kostnader.

4.6. Totalkostnaden har nyligen justerats upp och beräknas till cirka 12,5 miljarder dollar, vilket finansieras genom flera olika källor. Kostnadsökningar under senare tid beror delvis på fallande priser på varor som många av HIPC-länderna är beroende av.

4.7. Det finns ett antal problem inom ramen för HIPC. HIPC-processen är för utdragen och oflexibel. Ett land är tvunget att underkasta sig IMF:s reformprogram under cirka sex år med goda resultat innan det har kvalificerat sig för skuldlättnader enligt HIPC. Alltsedan initiativet togs 1996 är det endast två av 41 länder som än så länge fått skuldlättnader, och endast tre kommer att beviljas skuldlättnader under 1999. Samtidigt har de medgivna skuldlättnadsbeloppen inte varit tillräckliga för att skapa en hållbar skuldsituation, när till exempel priserna på råmaterial fallit. Bördan av skuldtjänsterna under HIPC-processen fortsätter att vara betungande och detta tar resurser från humanitära utvecklingsprojekt. Världsbankens/IMF:s senaste sammanställning av HIPC, gjord i april 1999, belyser många av problemen med HIPC och där påpekas också att "i absoluta tal är det inte säkert att initiativet på något avgörande sätt sänker kostnaderna för skuldtjänster jämfört med vad man nu betalar".

4.8. Generellt sett har HIPC kritiserats för att ha alltför liten effekt för att över huvud taget kunna påverka fattigdomen i de berörda länderna. Man kan till exempel endast uppnå en hållbar skuldsituation om inkomsterna från export och valutareserverna är tillräckligt stora, om landets besparingar och inkomster räcker för att öka kapitalflödet inom landet, om exportintäkterna är större än importkostnaderna, om statsbudgeten är tillräcklig för att genomföra statens grundläggande åligganden, för att ta itu med den värsta fattigdomen och ojämlikheten och för att uppnå målen fram till 2015.

4.9. Mycket av denna kritik har man instämt i från FN:s och de bilaterala kreditgivarnas sida, och särskilt värt att notera är att fem av G7-länderna - Storbritannien, Tyskland, Frankrike, USA och Kanada - under upptakten till G8-mötet i Köln i juni 1999 har föreslagit förbättringar av HIPC. Andra europeiska länder som står utanför G7 men som nyligen lagt fram förslag är Irland och Norge. G7-ländernas förslag till att förbättra HIPC är av varierande slag och innefattar bland annat följande åtgärder: att vidga kriterierna så att fler länder kan komma i fråga, till exempel Jamaica, Kambodja, Ghana och Bangladesh; att ge snabbare skuldlättnader genom att korta ned tidsperioden från sex till tre år; att göra vissa förändringar av kriterierna så att man kan höja skuldlättnadsbeloppet; att öka de bilaterala skuldlättnaderna inom Parisklubben till över 80 %; att avskriva biståndslån eller räntor; att sälja ut delar av IMF:s guld för att finansiera initiativet; att höja de bilaterala bidragen till HIPC-fonden; att utöka biståndet samt att diskutera en tydligare koppling till minskad fattigdom. Den brittiska regeringen har föreslagit en social uppförandekodex och dessutom att EU skall ge större resurser till HIPC från sin biståndsbudget. Ordförandelandet Tyskland föreslår en bindande och fullständig avskrivning av skulder som härrör från utvecklingsbistånd, under förutsättning att landet i fråga förvaltats väl och att det hela kopplas till minskad fattigdom. Alla dessa förslag kan bidra till att öka skuldlättnadsbeloppet. Förslagen behöver nu samordnas, mekanismerna för att koppla samman skuldlättnader med minskad fattigdom måste göras tydligare och tillräckliga medel måste tillhandahållas för skuldlättnader inom ramen för ett reformerat HIPC. ESK uppmanar också EU:s medlemsstater att visa upp EU som en ansvarstagande ekonomisk maktfaktor som är fast besluten att bidra till väl fungerande relationer mellan nord och syd samt till att utrota fattigdomen i världen och tillföra ytterligare medel för skuldlättnad, däribland från Europeiska utvecklingsfonden.

5. Kommitténs uppfattning

5.1. Allmänna synpunkter

5.1.1. Ekonomiska och sociala kommittén har föreslagit hårdare kamp mot världens fattigdom på alla fronter. Det gäller handel, bistånd, sysselsättning, konfliktförebyggande, god förvaltning, jämställdhetsfrågor och skulder. Kommittén har betonat att det krävs god offentlig förvaltning med särskild fokusering på fattigdomen för att en sådan kamp skall lyckas. Kommissionen har också anslutit sig till principen om sund offentlig förvaltning i sitt biståndsprogram. En avgörande punkt för vad som är god förvaltning är medborgarnas delaktighet - inklusive kvinnornas - i statsangelägenheterna via parlamenten och via de representativa organisationerna. Detta minskar även konfliktrisken, men kommittén har också begärt att EU och USA skall samarbeta mer aktivt när det gäller konfliktförebyggande, och inom det tyska ordförandeskapet har man föreslagit att en omfattande strategi för konfliktförebyggande skall tas upp till grundlig behandling vid G8-mötet. Syftet är att upprätta ett tidigt varningssystem (och/eller att stödja befintliga system i fattiga länder) som skall följas upp av internationella samordningssamtal under FN:s översyn. Slutligen har kommittén krävt konsekvens i EU:s bistånds- och handelspolitik och uppmuntrar den kooperativa sektorn och frivillig "fair trade"-märkning.

5.1.2. Utlandsskulder medför huvudsakligen två stora problem. Det allvarligaste är konsekvenserna de får, särskilt för de fattiga. Ett annat problem är emellertid att skuldbördan verkar avskräckande på utländska investeringar och hämmar det skuldsatta landets egna investeringar i tillväxt Skuldlättnad är viktigt för att stimulera investeringar och minska kapitalflykt. Om de fattiga länderna skall kunna resa sig ur fattigdomen och ta del i världshandeln - till ömsesidig nytta för alla ekonomier - måste de locka till sig investeringar och skapa tillväxt i landets egen ekonomi. Skuldlättnader är inte någon målsättning i sig, utan ett sätt att uppnå dessa mål.

5.1.3. Med beaktande av de förseningar som redan uppstått i skuldlättnadsprocessen samt det överhängande fattigdomsproblemet föreslår kommittén att man genast koncentrerar sig på den sociala aspekten.

5.2. Sociala villkor och det civila samhällets engagemang

5.2.1. Ekonomiska och sociala kommittén stöder tanken på ett system som i form av skuldlättnader uppmuntrar länder som är villiga att göra åtaganden som syftar till en minskning av fattigdomen, en stärkning av människors och minoriteters rättigheter och sund offentlig förvaltning. Uppmuntran bör ges till länder som satsar på att minska fattigdomen genom att man väsentligt sänker skuldtjänstbetalningarna redan från början av HIPC-processen. En minskning av skuldbeloppet skulle kunna ske i slutet av den avkortade processen, med en maximal tidsram på tre år i stället för sex. Detta skulle ske på villkor att hela överskottet från minskningen av skuldtjänsterna används till sociala åtgärder för att minska fattigdomen. Om man inte använder skuldlättnaderna till sociala åtgärder skall biståndet minskas proportionerligt och användas till att stödja decentraliserade projekt.

5.2.2. Avsikten med detta skulle vara dubbelriktad. Först och främst skulle det befria länderna från betungande skuldtjänster under HIPC-processen; skuldbetalningarna skulle minskas väsentligt så att statens resurser, som fortlöpande använts till att betala skulder, kunde frigöras till förmån för ökade statliga utgifter för att bekämpa fattigdomen. Regeringen skulle åläggas att samarbeta med finansiärer och det organiserade medborgarsamhället för att utarbeta tydliga planer för att minska fattigdomen. De sparade medlen skulle fördelas mellan dessa projekt och möjliggöra ökade sociala omkostnader, såsom grundläggande utbildning och yrkesutbildning, grundläggande sjukvård, problemen kring hiv/aids samt även för andra åtgärder för att minska fattigdomen, till exempel vägbyggen på landsbygden, kvinnoprogram, skapande av arbetstillfällen och produktionsstöd till fattiga jordbrukare.

5.2.3. För det andra skulle länderna i slutet av den avkortade HIPC-processen - efter kanske maximalt tre år - beviljas utökade skuldlättnader, vilket skulle minska skuldbeloppets storlek till någonstans i intervallet 100-150 % av exporten. Detta skulle också ske på villkor att besparingarna man gör på skuldtjänsterna under de följande fem åren används till investeringar i att minska fattigdomen. De erhållna skuldlättnaderna skulle behöva vara slutgiltiga och irreversibla för att investerarna skall låta sig övertygas om att man uppnått långsiktig stabilitet i fråga om skulder. Om det under HIPC-processen eller de närmast följande fem åren skulle visa sig att regeringarna bryter mot sina åtaganden att använda resurserna från skuldlättnaderna till att minska fattigdomen, skall finansiärerna emellertid omfördela framtida bistånd och lån proportionellt till decentraliserade projekt. Ett sådant åtagande skall institutionaliseras. Man skall komma ihåg att dessa länder kommer att vara beroende av biståndsresurser under en längre tid, och det kommer även fortsättningsvis att finnas starka band mellan regeringar och biståndsgivare. Kommittén uppmanar kommissionen och medlemsstaterna att upprätta en sammarbetsstruktur i syfte att utnyttja dessa förbindelser för att säkerställa god förvaltning och fokusering på att minska fattigdomen. Detta skulle innebära fler kontrollåtgärder på plats och medverkan av arbetsmarknadens parter och andra intresseorganisationer.

5.2.4. De berörda länderna skulle samtycka till att slussa över pengar som sparats in på skuldtjänster till en fond mot fattigdom. Denna fond skulle övervakas av en kommitté bestående av regering, biståndsgivare och representanter för det organiserade medborgarsamhället. Genom att arbetsmarknadens parter och andra intresseorganisationer medverkar i de självhjälpande åtgärderna skapas förtroende. Resurser från fonden skulle anslås till nationella projekt för att bekämpa fattigdomen, som godkänts av biståndsgivarna och det civila samhället. En grundlig ekonomisk redovisning är nödvändig för att hålla ned de administrativa kostnaderna.

5.2.5. Nationella planer består ofta av sektoriella investeringsplaner, såsom de som EU stöder, inom till exempel utbildning och hälsovård, vilket vore lämpliga objekt att finansiera med hjälp av en sådan fond mot fattigdom. Liknande mekanismer utvecklades i Uganda, där regeringen offentligt samtyckte till att slussa över de skuldlättnader man utverkat inom ramen för HIPC till en åtgärdsfond mot fattigdom, som betalar ut pengar till en nationell åtgärdsplan som syftar till att utrota fattigdomen. Detta synsätt har med framgång tillämpats i det nämnda fallet. Till exempel har en del av medlen använts till att stödja regeringens ansträngningar för att anordna grundutbildning för alla, vilket lett till att antalet inskrivna elever vid grundskolorna ökat från cirka två miljoner till över fem miljoner, i och med att regeringen avskaffade avgifterna i skolorna.

5.2.6. Kommittén vill betona behovet av öppenhet, vilket innefattar tydliga ekonomiska redovisningar från regeringarna, och vidare behovet av sociala prestationsindikatorer, som till exempel skulle täcka tillgången till sjukvård, arbeten, antalet barn i skolan, antalet elever som avslutar sina studier samt klyftan mellan könen. Dessa måste vara mycket specifika för att förhindra missbruk. Exempelvis kan man uppfylla kravet på ökade ekonomiska satsningar på sjukvården genom att höja läkarnas löner. Om man i stället mäter sådana indikatorer som barnadödlighet kan man påvisa verkliga förbättringar i människors dagliga liv. Samtidigt måste antalet målsättningar vara begränsat för att möjliggöra en noggrann kontroll. De flesta regeringar har utvecklat indikatorer för att kontrollera dessa verksamhetsområden. Man utarbetar till exempel grundläggande statistiska uppgifter på årlig basis i UNDP Human Development Report och i World Bank Annual Report.

5.2.7. Ekonomiska och sociala kommittén instämmer i förslaget om att skuldlättnader inte bör ske på bekostnad av utvecklingsprojekt, särskilt inte sådana som drivs på gräsrotsnivå av frivilligorganisationer. Ordförandelandet Tyskland har uppmanat alla finansiärer att ge ett bidrag till Världsbankens HIPC-fond under 1999 för att förhindra att dess program för stöd till fattiga länder skärs ner. Dessutom är skuldlättnader inte tillräckligt för att säkerställa att sådana länder reser sig ur fattigdomen. Samtidigt som de nationella regeringarna måste vinnlägga sig om politiska reformer och ett effektivt resursutnyttjande är det dessutom nödvändigt med ökade ekonomiska resurser för att uppnå målen att minska fattigdomen som fastställdes av stads- och regeringscheferna vid världstoppmötet i Köpenhamn. EU bör verka för att höja medlemsstaternas biståndsnivåer och för att uppnå målsättningen att 0,7 % av BNP skall gå till bistånd.

5.2.8. Samtidigt som man ger skuldlättnader är det viktigt att de aktuella länderna inte än en gång hamnar i skuldfällan. Kommissionen bör stödja dessa länder så att de kan utveckla och genomföra förbättrade strategier för skuldhantering. Det är inte bara kreditgivare som har skyldigheter, det gäller också låntagare. Det är väsentligt att dessa länder är försiktiga med att ta lån, och att detta helst sker på förmånliga villkor, samt att man har särskilt inriktade initiativ för att minska fattigdomen. Parlamenten och det organiserade medborgarsamhället kan spela en viktig roll när det gäller att granska nya lån. Parallellt bör man övervaka de ansträngningar som görs för att minska fattigdomen för att säkerställa att budgetöverföringar, skuldlättnader, bistånd och nya lån får avsedd verkan.

6. Slutsatser

6.1. EU spelar en avgörande roll när det gäller att utnyttja möjligheten att lindra både skulder och fattigdom. Ekonomiska och sociala kommittén uppmanar kommissionen att vara mer aktiv i dessa frågor och man uppmanar medlemsstaterna att samverka och att försöka skapa nya resurser. EU bör ta initiativet och ange takten. Särskilt som alla EU:s medlemsstater inte är med i G8 bör man samordna EU:s förslag till G8 så att de inte kolliderar med varandra utan i stället förstärker varandra, för att man på detta sätt skall kunna lägga fram kraftfulla kollektiva förslag - och det gäller också för samspelet med styrelserna för Världsbanken och IMF. En samordnad skuldpolitik inom EU, som sammanhänger med EU:s roll som finansiär - både i fråga om kommissionen och medlemsstaterna - skulle kunna vara av stor betydelse när det gäller att uppnå OECD:s viktiga mål för mänsklig utveckling år 2015.

Bryssel den 27 maj 1999.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Beatrice RANGONI MACHIAVELLI

(1) HIPC-länderna är Angola, Benin, Bolivia, Burkina Faso, Burundi, Kamerun, Centralafrikanska republiken, Tchad, Kongo, Elfenbenskusten, Demokratiska republiken Kongo, Ekvatorialguinea, Guinea-Bissau, Guyana, Honduras, Kenya, Laos, Liberia, Madagaskar, Mali, Mauritanien, Moçambique, Myanmar, Nicaragua, Niger, Nigeria, Rwanda, São Tomé och Príncipe, Senegal, Sierra Leone, Somalia, Sudan, Tanzania, Togo, Uganda, Vietnam, Yemen och Zambia.

(2) Yttrande "Utvecklingsbistånd, god offentlig förvaltning och de socioekonomiska intressegruppernas roll", EGT C 287, 22.9.1997.

(3) Yttrande "Europeisk fair trade-märkning", EGT C 204, 15.7.1996.