Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "EG:s instrument för investeringsstöd i tredje land"

(98/C 284/14)

Kommittén beslöt vid sin session den 29 januari 1998 att enligt artikel 23.3 i arbetsordningen bereda ett yttrande om: "EG:s instrument för investeringsstöd i tredje land".

Sektionen för externa relationer, handels- och utvecklingspolitik, som varit ansvarig för det förberedande arbetet i detta ärende, antog sitt yttrande den 11 juni 1998. Föredragande var Henri Malosse.

Vid sin 356:e plenarsession den 1-2 juli 1998 (sammanträdet den 1 juli) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande enhälligt.

Rekommendationer

Ekonomiska och sociala kommittén,

I. Konstaterar följande:

1. Det finns ett flertal gemenskapsinstrument för investeringsstöd i tredje land;

2. Det saknas uppenbarligen en koppling mellan dessa instrument och EU:s prioriteringar;

3. Instrumenten fungerar på sinsemellan mycket olika sätt;

II. Beaktar följande:

1. Kommitténs initiativyttrande om "Enhetliga regler för direktinvesteringar" (CES 260/96);

2. EU:s nya befogenheter på området externa relationer som en följd av Maastricht- och Amsterdamfördragens ikraftträdande;

3. Vikten av utländska direktinvesteringar när de görs för att främja en hållbar ekonomisk och social utveckling;

4. EU:s strävan att främja sociala och miljömässiga normer på en så hög skyddsnivå som möjligt;

5. Behovet att främja små och medelstora företag i Europa, eftersom de är en avgörande faktor för att skapa välstånd och sysselsättning;

6. De multilaterala förhandlingarna om investeringar;

7. Målsättningen att förenkla gemenskapsförfarandena så att alla EG-instrument görs lättare tillgängliga för alla berörda parter;

III. Föreslår följande i sitt yttrande på eget initiativ:

1. Europeiska kommissionen bör göra instrumenten för stöd till investeringar i tredje land till en del av en allmän strategi som omfattar å ena sidan huvudprinciperna för samarbetet samt normerna för socialt skydd och miljöskydd och å andra sidan kommissionens legitima intressen särskilt vad beträffar ömsesidighet, sysselsättning och konkurrenskraft.

2. Strategin bör fastläggas i ett politiskt meddelande från kommissionen och åtföljas av specifika åtgärder för att säkerställa öppenhet och insyn, enhetlighet och ett samordnat uppträdande.

3. Kommittén föreslår därför att man skiljer mellan specifika instrument, som är klart definierade och enkla att tillämpa, och program anpassade till respektive region.

4. Kommittén föreslår att man förstärker strategin i förhållande till länderna i Central- och Östeuropa samt i Medelhavsområdet inom ramen för ett område för förstärkt samarbete och partnerskap.

5. Kommittén vill framhålla betydelsen av att gemenskapsinstrumenten och medlemsstaternas åtgärder kompletterar varandra. Kommittén lägger fram konkreta förslag i denna riktning.

6. Kommittén förespråkar en förenkling av styrreglerna, särskilt genom en omfördelning mellan kommissionens berörda tjänstegrenar liksom en förstärkning av kontroll och utvärdering. En observationsgrupp med uppgift att bevaka de ekonomiska och sociala effekterna av dessa instrument föreslås, i vilken arbetsmarknadens parter och ESK skulle deltaga.

1. Inledning

1.1. Europeiska kommissionen har under mer än 20 år utvecklat instrument för att underlätta investeringar från EU i ett antal tredje länder, framför allt i form av samriskföretag. Instrumenten omfattar i dagsläget i stort sett hela världen. Även idag är de av mycket av skiftande karaktär, eftersom de skapats inom ramen för sinsemellan mycket olika politiska sammanhang: Lomékonventionen för länderna i Afrika, Karibien och Stilla havet; samarbetet med Latinamerika och Asien; Medelhavspolitiken; öppnandet av länderna i Central- och Östeuropa. Instrumenten utgör dock idag ett antal regelverk som blir mer och mer bekanta för operatörerna i EU. Dessa tenderar att spela ut instrumenten mot nationella åtgärder av mer klassiskt snitt för främjande av investeringar och export.

1.2. Kommitténs ambition med föreliggande yttrande är att utvärdera instrumentens omfattning, studera deras effekt framför allt i ekonomiskt och socialt hänseende samt att lägga fram förslag vad gäller prioriteringarna i och handläggningen av instrumenten med avsikt att åstadkomma tydligare och enklare regler.

1.3. Denna ambition förefaller ligga rätt i tiden med hänsyn till att EU nu går in i en fas av fördjupning i och med att den ekonomiska och monetära unionen börjar fungerar med utgångspunkt från en gemensam valuta samt att utvidgningsprocessen i förhållande till 10 länder i Öst- och Centraleuropa samt Cypern påbörjas. Dessa grundläggande förändringar kommer nödvändigtvis att påverka EU:s externa politik, även på investeringsområdet.

1.4. Ambitionen möter också utmaningar i form av vad man kallar globaliseringen av ekonomi och handel, ett fenomen som har särskild betydelse för frågan om investeringar mot bakgrund av diskussionerna om utkastet till OECD-överenskommelse om investeringar (AMI) samt de alltmer aktuella frågorna om miljöskydd och sociala skyddsregler i samband med investeringar och handel.

2. Gemenskapsinstrumenten

2.1. Centret för industriell utveckling (CID) och Lomékonventionen

Inom ramen för Lomékonventionen är Centret för industriell utveckling (CID) ett partssammansatt organ EU/AVS, som lämnar finansiellt och tekniskt bistånd till företag från EU och AVS som främjar industriprojekt i AVS-länderna. CID ger stöd till företag i AVS-länderna och EU i fyra olika former: identifiering av möjliga partner, stöd i förberedelsearbetet, rådgivning angående projektets struktur (finansiellt och juridiskt) samt starthjälp. För övrigt kan EU inom ramen för Lomékonventionen ge finansiering till investeringsprojekt (lån, räntebidrag, riskkapital).

2.1.1. Kommittén har i sitt yttrande över grönboken om Lomékonventionens framtid (CES 775/97) redan lämnat förslag om att centret bör reformeras i grunden och dess roll utvidgas till att under namnet Centrum för företagsutveckling [Centre pour le développement des entreprises (CDE)] kunna ge mer omfattande bistånd till utvecklingen av de lokala företagen i AVS-länderna när det gäller kvalitet och marknadsföring av produkter i synnerhet. Kommittén föreslog vidare att det ekonomiska biståndet förstärks med finansieringsmekanismer för investeringar och industriellt samarbete med EU.

2.2. ECIP-programmet

Programmet ECIP (European Community Investment Partner), som startades 1988 på initiativ av kommissionsledamoten Claude Cheysson, har till huvudsakligt ändamål att underlätta gemenskapsinvesteringar i Asien, i tredje länder i Medelhavsområdet samt i Latinamerika. Programmet mottog 50 miljoner ecu under perioden 1996-1999 och verksamheten har bedrivits i form av fem finansieringsförmåner:

- Förmån nr 1: Finansiering av förstudier för att fastställa projekt eller seminarier för att sammanföra EU-företag och företag från länder som uppfyller kraven för att delta i ECIP;

- Förmån nr 2: Räntefritt men återbetalningspliktigt förskott till förstudier inför upprättandet av ett samriskföretag mellan EU och ett av länderna med rätt att delta i ECIP;

- Förmån nr 3: Medverkan i eller lån till finansieringen av nya samriskföretag, eller existerande företag i färd med att expandera, eller av investeringar gjorda av lokala bolag med licensavtal i samarbete med EU-företag;

- Förmån nr 4: Räntefritt men återbetalningspliktigt förskott för utbildning eller hjälp åt samriskföretag;

- Förmån nr 1 B: En ny förmån avsedd att finansiera förberedelser för privatisering av företag i berättigade länder på områdena infrastruktur och miljö. Kommittén noterar att denna nya förmån går utanför ramen för de traditionella målen för ECIP-programmet, eftersom EU-företag på nuvarande stadium inte deltar direkt.

2.3. JOPP-programmet (Phare och Tacis)

I samband med utvecklingen av samarbetet mellan EU och länderna i Öst- och Centraleuropa startade kommissionen 1991, med ECIP som förebild, instrumentet JOPP för länder med rätt att delta i programmen Phare och Tacis (Öst- och Centraleuropa samt före detta Sovjetunionen). Med detta instrument vänder man sig via EU:s finansiella organ till företagare i EU för att stödja lanseringen av gemensamma företag i Phare- och Tacis-länderna. Instrumentet omfattar följande fyra förmåner:

- Förmån nr 1: Hjälp med att knyta kontakter mellan potentiella samarbetspartner;

- Förmån nr 2: Samfinansiering av förstudier beträffande projekt för samriskföretag EU/Phare och Tacisländer. Det bör noteras att det handlar om förskott som omvandlas till bidrag om projektet är framgångsrikt;

- Förmån nr 3: Finansiering av samriskföretags kapitalbehov i form av deltagande eller långfristiga lån (förmånen är under avveckling);

- Förmån nr 4: Samfinansiering, i form av återbetalningspliktiga men räntefria förskott, av insatser för utbildning och tekniskt bistånd till gemensamma företag som satts upp.

2.4. Programmet AL-invest

EU har skapat instrumentet AL-invest för att främja industrisamarbetet mellan EU och Latinamerika genom företagssammankomster, särskilda sammankomster om underleverans, centra för samarbete mellan företag i Latinamerika, användning av datoriserade former av samarbete mellan företag, sammankomster inom ramen för Al-partnerskapet. Unionen har beslutat att avsätta 41 miljoner ecu till detta program för perioden 1996-2000.

2.5. Programmet Asieninvest

Med AL-invest som modell startade EU år 1997 programmet Asieninvest, med en uppskattad budget på 45 miljoner ecu för perioden 1997-2002. Programmet omfattar följande tre förmåner:

- fonden Business Priming Fund, som har till huvudsakligt ändamål att bidra med upp till 50 % av kostnaden för gemensamma studier (utförda av handelskamrar eller branschorganisationer i flera medlemsstater) om marknadsutsikterna i Asien. Business Priming Fund understöder även utbildningsprogram för EU-företagare när det gäller de asiatiska ländernas språk och kultur samt sektoriella insatser av tekniskt bistånd, med utgångspunkt från europeisk know-how, till de minst utvecklade länderna i Asien;

- sammankomster mellan företag (Asia-Interprise eller Asia-Partnership);

- förmånen Asia Investment Facility med uppgift att finansiera ländervisa och branschvisa sektorsstudier i syfte att fastställa, utvärdera och främja bestämda investeringsmöjligheter för EU-företag i Asien.

2.5.1. Man kan också nämna att ett nytt program, Asia-Ecobest, lanserades under 1997 med syfte att främja en bättre miljö i Asien, framför allt genom att ge företräde åt investeringar och överföring av know-how från europeiska företag.

2.6. Meda-programmet

Vad beträffar Medelhavsområdet konstaterar kommittén att det sedan "frysningen" 1996 av programmet Medinvest till följd av allvarliga problem med förvaltningen och förseningen av Meda råder osäkerhet om beskaffenheten av de specifika instrument som är avsedda för området. De aktuella länderna är emellertid berättigade till ECIP och till lån från Europeiska investeringsbanken samt till vissa typer av partnerskapsåtgärder som Med-Enterprise och Med-Partnership.

2.6.1. Den 20-21 maj 1996 hölls den första konferensen om industrin i EU och länderna i Medelhavet. Den avslutades med att man antog en deklaration om industriellt samarbete. Med denna utgångspunkt antogs en handlingsplan enligt vilken två arbetsgrupper skulle inrättas: en för utvecklingen av strukturer för industriell verksamhet och entreprenörskap och en för den juridiska och administrativa ramen.

Handlingsplanen gör det möjligt att sjösätta riktade åtgärder för regionen, såsom åtgärder inriktade på utvecklingen av industriområden (handledning i bästa praxis, program för utbildning och förvaltning m. m). Emellertid förstår kommittén förväntningarna hos företagare i Medelhavsområdet som med rätta kunde hoppas på ett program av typ Asieninvest eller AL-invest för ett område som är ett av EU:s högst prioriterade.

2.7. Andra instrument för flera länder

För att komplettera denna uppräkning, även om den inte är uttömmande, och i syfte att visa att gemenskapsinstrumenten sinsemellan är mycket olika utformade, kan även följande nämnas:

2.7.1. europeiska investeringsbanken som spelar en växande roll i EU:s partnerskapsländer (Öst- och Centraleuropa, AVS-länderna, Latinamerika och Asien) genom att finansiellt stödja utvecklingen av infrastruktur och industrier i dessa länder, varvid samarbete med operatörer i EU prioriteras;

2.7.2. upprättandet av ett centrum för industriellt samarbete i Bosnien-Hercegovina, "European Business Information Center" (EBIC) i Asien, "Eurocentros" i Latinamerika, "Business Cooperation Center" i Tacis-länderna samt ett centrum för samarbete EU/Japan;

2.7.3. tillämpning av åtgärdsplaner för internationellt samarbete inom ramen för gemenskapsprogrammen för forskning och utveckling.

3. Ekonomiska och sociala kommitténs frågor

3.1. Om gemenskapsinstrumentens mångfald

För den ekonomiske operatören och för medborgaren förefaller denna mångfald av instrument, som styrs av olika regler och som fungerar på olika sätt, överdriven, även om man kan förstå behovet av olika styrmetoder som kan anpassas efter problemen som skall lösas och de politiska och ekonomiska sammanhangen. Kommittén förordar således starkt att man förtydligar (utarbetar en handledning) och i viss mån rationaliserar. Kommittén noterar vidare att det beträffande vissa områden (till exempel Asien) finns förfaranden som kan tyckas konkurrera med varandra inom vissa sektorer (till exempel Asien-Invest och ECIP). På samma sätt kan man i fråga om handläggningen förvånas över vissa skillnader, såsom att vid finansieringen av studier av genomförbarhet när det gäller samriskföretag i Asien, Latinamerika och Medelhavsområdet (förmån nr 2 inom ECIP) skall förskott återbetalas, medan förskott för samma typ av studie beträffande Phare- eller Tacis-länderna (förmån nr 2 JOPP/JVP) kan betraktas som en subvention i händelse av framgång.

3.2. Om små och medelstora företags rätt att delta

Även om flertalet gemenskapsinstrument förefaller vara inriktade i första hand på små och medelstora företag, enligt gemenskapens definition, finns det utrymme för en viss flexibilitet enligt de instrument som studerats. Även på detta område finns det skäl att förtydliga läget och att fundera över hur gemenskapens åtgärder skall prioriteras.

3.3. Om målsättningen för instrumenten för investeringsstöd

Kommittén ställer sig frågande till instrumentens egentliga målsättningar: underlätta utvecklingen av partnerskapsländernas ekonomi; främja en europeisk närvaro; utveckla det industriella, tekniska och vetenskapliga samarbetet; främja exporten av europeisk know-how. När EU behandlar dessa frågeställningar och fastställer sina prioriteringar måste unionen göra instrumenten för investeringsstöd till verktyg för en helhetsstrategi som tar hänsyn till såväl de egna målsättningarna och åtagandena beträffande internationellt samarbete och utvecklingsbistånd som de egna intressena på det politiska och ekonomiska planet.

3.4. Om överensstämmelsen med annan gemenskapspolitik

Alla dessa instrument har tagits fram i vitt skiftande sammanhang. Man bör nu ställa sig frågan om hur de överensstämmer med gemenskapspolitikens andra huvudområden och framför allt vad beträffar den gemensamma handelspolitiken, samordnade åtgärder på sysselsättningens område, en hållbar ekonomisk och social utveckling, den gemensamma jordbrukspolitiken, den europeiska industrins konkurrenskraft m. m.

3.4.1. Den gemensamma handelspolitiken

Även om den externa handelspolitiken är ett område som till stor del faller inom gemenskapens behörighet är exportfrämjandet alltjämt en nationell angelägenhet i enlighet med subsidiaritetsprincipen. De enda åtgärder som härvidlag vidtas på gemenskapsnivå (programmet Exprom i förhållande till Japan) har alltid haft mycket blygsam omfattning. Försöken att föra in exportfrämjande i EG-fördraget misslyckades vid den senaste regeringskonferensen. Det kan därför vara frestande att framställa eller använda instrumenten som de enda verktygen för främjande inom handelspolitiken. Instrumenten måste härvid samtidigt framstå som verktyg för utveckling i förhållande till de minst utvecklade länderna och som en stimulans för att ta sig in på marknader, i första hand i länder som är särskilt svårtillgängliga för EU-operatörer.

3.4.1.1. När det gäller målsättningen att ta sin på nya marknader anser kommittén att det på detta område finns skäl att påbörja ett nära samarbete med medlemsstaternas berörda myndigheter, som har tillgång till tjänster för exportfrämjande och till handelskontor i utlandet. Kommissionen bör koncentrera sitt stöd till initiativ med EU-dimension, i första hand sådana som kommer från europeiska branschorganisationer. Som ett komplement bör EU uppmuntra en bättre samordning av nationella aktiviteter för exportfrämjande, till exempel genom att se till att man på EU-nivå vidarebefordrar information om marknads- och investeringstillfällen som de nationella handelskontoren snappat upp. Dessa två åtgärder utgör ett trovärdigt och rimligt alternativ till att med kommissionens stöd inrätta gemenskapsorgan i utlandet som skulle konkurrera med medlemsstaternas handelskontor och handelskammare.

3.4.1.2. När det gäller handelspolitiken och de egna investeringarna måste EU se till att främja regler för en rättvis handel. Informationsåtgärder bör oundgängligen integreras med instrumenten för investeringsstöd så att investerarna från EU blir varse problemen med varuförfalskning samt får information om reglerna för immaterialrättsligt skydd, kampen mot dumpning, ursprungsregler m. m.

3.4.2. Handelspolitik och hållbar ekonomisk och social utveckling

Vad gäller handelspolitiken skall Europeiska unionen se till att Internationella arbetsorganisationens (ILO) sociala konventioner följs och att miljön skyddas. Enligt EU-fördraget är målet för utvecklingspolitiken en hållbar ekonomisk och social utveckling (artikel 130u). Det är således av grundläggande betydelse att EU i kraft av gemenskapsinstrumenten inte enbart respekterar sina egna principer utan även ser till att ge dem spridning. Det är framför allt frågorna om miljö (jfr åtagandena vid konferenserna i Rio och Kyoto) och om sociala villkor, särskilt en effektiv tillämpning av ILO-konventionerna (i första hand när det gäller fackliga friheter, kampen mot tvångs- och barnarbete) som avses. Såsom kommittén anförde i yttrandet om "Enhetliga regler för direktinvesteringar" (CES 260/96): "Tillfället bör också utnyttjas för att sätta gränser för försöken att locka till sig utländska direktinvesteringar med hjälp av låga arbetsstandarder, något som inte skall sammanblandas med låga lönelägen ...".

3.4.3. Effekten på sysselsättningen

Gemenskapsinstrumentens effekt på sysselsättningen förs sällan fram (utom i JOPP-programmet). Kommittén är medveten om att denna fråga är förknippad med en mängd komplicerade problem: direkta eller indirekta effekter; direkta eller indirekta arbetstillfällen, effekter på lång eller kort sikt osv. Man kan dock inte undvika frågan. Det är viktigt att veta i vilken utsträckning instrumenten verkligen gynnar partnerskapsländernas ekonomiska och sociala utveckling och vilka effekter de har på sysselsättningen i EU:s medlemsstater. Det verkar i själva verket vara så att om ett företag från gemenskapen utvecklar sin verksamhet i tredje land kan det komma att ha positiva effekter på sysselsättningen i unionen genom det skapade mervärdet, service och underhåll, utrustning och de möjligheter till tillväxt som detta leder till. Emellertid verkar många investeringar anta formen av rena förflyttningar av produktionsmedel för att få mindre betungande skattevillkor eller sociala villkor och detta har en mycket negativ effekt på sysselsättningen i Europa. De projekt som föreslås borde innehålla beräkningar som gör det möjligt att uppskatta dessa effekter och den utvärdering som sker i efterhand borde omfatta tydliga och kvantitativa uppgifter om detta. Kommittén anmodar kommissionen att införa effektstudier inriktade på prioriterade regioner och branscher för att vid behov bekräfta dessa uppgifter, samt att fastställa mer preciserade kriterier för urvalet av projekt som presenteras med utgångspunkt från denna prioritering.

3.4.4. Konkurrenskraften i EU

Den europeiska industrins internationella konkurrenskraft är en viktig faktor som måste beaktas för att säkerställa en bättre sysselsättningssituation, särskilt med tanke på avregleringen av den internationella handeln. Konkurrenskraftsanalysen måste emellertid beakta Europeiska unionens starka sidor, särskilt vad gäller ett mycket väl utvecklat mänskligt kapital och kunnande. Det är därför legitimt att vilja utvärdera dessa samarbetsinstruments målsättningar med avseende på deras effekt på de europeiska företagens konkurrenskraft. Investeringar i och samarbete med tredje länder kan gynna tillväxt och sysselsättning i Europa på vissa villkor, särskilt som ett led i en offensiv vision (erövring av marknader) och branschorienterade strategier, framför allt inriktade på näraliggande områden, vilka gör det möjligt att starta kompletterande verksamheter. Det är på så sätt kommittén i yttrandet om "Handlingsplan för den europeiska textil- och beklädnadsindustrins konkurrenskraft" (CES 1479/97) förordar att EU under vissa villkor skall investera i Öst- och Centraleuropa och i Medelhavsområdet. Sådana investeringar bör samtidigt vara samordnade med EU:s interna strukturpolitik, särskilt vad beträffar investeringsstöd från Europeiska regionala utvecklingsfonden (ERUF), så att följden inte blir en för stor produktionskapacitet inom vissa industribranscher.

3.5. Om samordningen mellan åtgärder på nationell nivå och på gemenskapsnivå och deras ekonomiska effekter

Kommittén konstaterar att företag i EU i allt större utsträckning anlitar gemenskapsinstrumenten, även för att på sikt främja EU-intressen i utlandet. Denna situation riskerar att skapa förvirring och leda till dubblering av åtgärder, särskilt som exportfrämjande alltjämt i princip är en angelägenhet för medlemsstaterna.

3.5.1. Kommittén föreslår en metod som skulle medföra större enhetlighet, komplementaritet och öppenhet. En sådan metod skulle omfatta frågan om EU-strukturer i tredje land, eftersom man har konstaterat att där råder en viss konkurrens mellan de nationella organisationerna (handelskontor i utlandet) och EU:s initiativ. Frågan om enhetlighet borde även omfatta förbindelserna med internationella organisationer som FN:s organisation för industriell utveckling (Unido), UNCTAD och Världsbanken. När det gäller dessa två organisationer förfogar EU:s medlemsstater över en majoritetsandel (Unido) eller en överväldigande andel (35 % av Världsbankens kapital mot endast 15 % för USA).

3.5.2. Vad gäller ekonomiska resurser är det inte alltid möjligt att klart urskilja de belopp som EU avsätter till dessa instrument, antingen på grund av interventionernas beskaffenhet när det rör sig om lån eller därför att vissa instrument ingår i större utgiftsposter, vilket till exempel är fallet med Meda. Det är önskvärt att interventionerna och hur de komplementerar de nationella åtgärderna klargörs bättre, till exempel i form av en uppställning efter geografiska områden, där de tilldelade medlen per nationella instrument och per EG-instrument framgår.

4. En ram för integration och samordning

Efter att ha analyserat dessa frågor och anordnat en hearing med kommissionens huvudsakligen berörda avdelningar anser kommittén att en ram för integration och samordning måste utarbetas enligt följande.

4.1. Prioriterade målsättningar

En strävan mot integration är nödvändig för att säkerställa att instrumenten är samordnade i fråga om gemenskapens huvudsakliga prioriteringar och politikområden. Denna strävan måste ta formen av en generell strategi som fastställer ett antal målsättningar, som anpassas efter det berörda geografiska området och dess utvecklingsnivå samt omfattningen av områdets förbindelser med EU. Det rör sig om nedanstående målsättningar:

4.1.1. En hållbar utveckling bör främjas tillsammans med sociala framsteg och miljöskydd, samtidigt som man främjar ett gynnsamt investeringsklimat (stabila politiska, rättsliga och ekonomiska förhållanden) i utvecklingsländerna, i första hand de som har mycket nära band med EU (AVS-länderna bland andra);

4.1.2. Övergången från en statligt styrd ekonomi till marknadsekonomi bör underlättas och det industriella samarbetet intensifieras inom ett gynnat samarbete för partnerskap och integration med länderna i Öst- och Centraleuropa och länderna i Medelhavsområdet;

4.1.3. Framväxten av EU-investeringar på nya eller lovande marknader bör främjas, varvid en omfattande insats på gemenskapsnivå kan bli nödvändig för att "stimulera" EU-företagens verksamhet.

4.2. Målsättningarnas plats i en världsomfattande strategi

Denna strategi bör ingå i den aktuella debatten om en internationell överenskommelse om investeringar. Kommittén kan bara stödja en sådant initiativ om det beaktar ett visst antal principer och villkor som de som Europaparlamentet räknade upp i resolutionen om AMI som framlades av ledamoten Wolfgang Kreissl-Dörfler och som antogs den 11 mars 1998. Enligt kommittén bör man vidare i en sådan överenskommelse eftersträva bättre disciplin "när det gäller användningen av skatteincitament och direkta incitament för att locka till sig direktinvesteringar som har återverkningar även på finansiering från värdländerna" (yttrande om "Enhetliga regler för direktinvesteringar"). Det handlar framför allt om att undvika att skapa frihandelsområden för export, vilka medför negativ diskriminering i förhållande till nationella företag samt ofta kännetecknas av att de fullständigt saknar grundläggande sociala och miljömässiga skyddsregler.

4.3. Principer för att säkerställa denna integrering

Den allmänna strategin bör enligt kommittén paras med förtydligade och förbättrade gemenskapsinstrument enligt följande principer.

4.3.1. Man bör skilja mellan makroekonomiska åtgärder för beskattning och investeringsskydd, åtgärder för att stödja strukturer på "mellannivå" som handelskamrar eller utvecklingskontor samt åtgärder med direkt avseende på investeringar.

4.3.2. EU:s politiska målsättningar bör ingå i kriterierna för att godkänna projekt, framför allt på följande sätt:

- Beaktande av sociala och miljömässiga kriterier i investeringsprojekten;

- Konsekvensanalys vad gäller sysselsättningen i Europa;

- Programmen för utvecklingsländerna bör öppnas för investerare från andra utvecklingsländer eller näraliggande områden (länder från Afrika söder om Sahara vilka deltar i partnerskapet EU-Medelhavet) medan program inom de nya marknaderna i Latinamerika och Asien bör förbehållas investerare från EU.

4.3.3. Kommittén förespråkar att en verklig strategi tas fram för industriellt samarbete med kandidatländerna, övriga länder i Central- och Östeuropa samt med länderna i Medelhavsområdet. Tilldelningen av medel för genomförandet av denna politik bör öka inom ramen för tilldelningen till Meda, Phare och Tacis.

4.3.4. Kommittén föreslår att reglerna för de olika instrumenten bör harmoniseras när det gäller deltagande (kvalificering, definition av SMF m. m.), finansiella villkor (mekanismer för tilldelning, eventuell återbetalning m. m.), fördelning mellan kommissionens tjänstegrenar, mekanismer för utvärdering och kontroll så att de blir gemensamma. Dessa förändringar bör styras av intresset att förenkla för att göra åtkomsten lättare och direktare för olika företag i EU, särskilt de små och medelstora företagen. Reglerna bör förklaras klart och tydligt i en enda handbok som är gemensam för alla förfaranden och alla länder och som vänder sig till företagen.

4.3.5. Kommittén föreslår nya arbetsmetoder för att säkerställa en verklig komplementaritet, så att man i första hand identifierar projekt där olika gemenskapsåtgärder kunde vidtas på ett samordnat sätt. Dessa nya arbetsmetoder skulle göra det möjligt att skilja mellan makroekonomiska åtgärder för beskattning och investeringsskydd, åtgärder för att stödja strukturer på "mellannivå" som handelskamrar, branschorganisationer eller utvecklingskontor samt åtgärder med direkt avseende på investeringar.

4.3.6. Kommittén förespråkar slutligen att man tillämpar principen om att uppställa villkor för bruket av investeringsstödinstrument, liksom alla stödformer, särskilt med avseende på politiska, ekonomiska och sociala kriterier.

5. Konkreta förslag till en verklig samordningsram

För att rationalisera de befintliga instrumenten föreslår kommittén att man skall skilja mellan tekniska instrument och specifika åtgärdsprogram för särskilda geografiska områden. Med en sådan åtskillnad skulle det bli möjligt att anpassa utnyttjandet av de olika tekniska instrumenten i enlighet med EU:s prioriteringar, vilka i sin tur skulle integreras med andra gemenskapsåtgärder och fastställas i en övergripande strategi.

5.1. Homogena tekniska instrument

Det gäller att omforma de olika instrumenten som idag är mycket disparata till en homogen uppsättning instrument vad gäller verksamhetsregler. Instrumenten måste komplettera varandra och vara anpassade till lokala förhållanden och företagens behov. Enligt kommittén skulle det röra sig om nedanstående instrument:

5.1.1. Tekniska stödprogram som skall användas i ett makroekonomiskt sammanhang (utvecklingsländer, Europa-Medelhavsområdet).

- Mekanismer för att stödja mellanliggande strukturer i form av program för partnerskap (huvudsakligen inriktade på utbildning) med liknande EU-institutioner, och som syftar till att erbjuda företag stödtjänster och till etablering av industriella samarbetscentra;

- Exempel på instrument för direkt företagsstöd:

Undervisning av europeiska företagsledare i partnerländernas kultur (särskilt för de utvecklade länderna);

Företagssammankomster med Europartnerskap och Interprise som förebild men organiserade mer professionellt och med ett bättre urval av deltagare på båda sidor;

Stöd till gemensamma marknadsundersökningar och branschstudier, framför allt om marknader under utveckling;

Finansiering av förstudier om investeringsprojekt och skapandet av samriskföretag, med harmoniserade regler för samtliga områden;

Utnyttjande av ett tekniskt stödcentrum för investeringar i de mest komplicerade länderna.

- Åtgärder för utbildning och kvalifikation för personal som arbetar i tredje land;

- Program för att uppmuntra kvinnliga företagsledare (utbildning, råd om kreditgivning m. m.);

- Utnyttjande av EU:s finansiella instrument [EIB, men också Europeiska investeringsfonden, (EIF)] och banknätverk, samt utnyttjande av mekanismer för finansieringsplanering (riskkapital, garantifonder, räntestöd) som utformas beroende på "risk-landet" för att uppmuntra investeringar i de mest komplicerade länderna och i det prioriterade Europa-Medelhavsområdet. Dessa finansiella stödprogram måste genomföras av banknätverken själva och åtföljas av en projektbeskrivning och informationsmekanism som sköts av mellanliggande stödorganisationer: ett i grunden reformerat CID, industriella samarbetscentra, handelskontor och branschförbund.

5.2. Åtgärdsprogram för specifika geografiska områden

Kommittén föreslår att man anpassar de olika instrumenten efter respektive geografiskt område och säkerställa att åtgärdsprogrammen är samordnade. Asieninvest tycks vara det bästa exemplet i detta avseende eftersom det redan omfattar en uppsättning samordnade instrument. Kommittén vill därför föreslå följande åtgärdsprogram:

5.2.1. Ett omfattande AL-invest-program för Latinamerika, som omfattar ECIP-programmet, nya utbildningsprogram om kulturer på den latinamerikanska kontinenten, tekniskt stöd till u-länder i området, stöd till gemensamma branschstudier i likhet med Business Priming Fund och Investment Facility och som utvecklats inom Asieninvest;

5.2.2. Utvidgning av Asieninvest till ECIP-instrumentet (för att undvika överlappning) och till tekniska stödåtgärder till u-länder;

5.2.3. Ett East-Invest-program för länderna i Central- och Östeuropa och Tacis-länderna, som skall omfatta särskilda instrument för europeisk integration, stärkning av mellanliggande stödstrukturer, samarbete mellan små och medelstora företag, främjande av europeiska investeringar på strategiska områden (skog, energiresurser, flygindustri m. fl.) genom stöd från EIB, EIF och olika banknätverk med gemenskapsstöd i form av finansiell know-how, utnyttjande av JOPP-instrumentet för förstudier, industriella samarbetscentra EU/länderna i Central- och Östeuropa som drivs gemensamt av EU och lokala mellanliggande organisationer;

5.2.4. Ett AVS-Invest-program som omfattar ECIP-instrumentet (som AVS-länderna i dag utan egentlig anledning inte får delta i), tekniskt stöd till reformer, stärkning av lokala, regionala och professionella mellanliggande strukturer, ett grundligt reformerat CID som omvandlas till ett centrum för företagsutveckling (CDE) för att hjälpa AVS-företag att delta i den internationella handeln, Europartnership- och Interpriseinstrumenten, stöd från EIB, EIF och banknätverk och ett globalt nätverk på mellannivå för stödjande och kompletterande åtgärder;

5.2.5. Ett nytt Meda-Invest-program som, förutom ECIP-instrument, omfattar Europartnerskap, Interprise, tekniskt stöd till reformer, förstärkning av lokala förmedlande strukturer via utbildningsprogram, främjande av europeiska investeringar i strategiska områden (energi, turism. m. m.) genom stöd från EIB, EIF och banknätverk tillsammans med åtgärder för att bidra med finansiell know-how, tekniskt stöd till lokala företag samt ett centrum av samma slag som CID;

5.2.6. Ett program, USA-Invest och Japan-Invest, som enbart är inriktat på kunskap om kulturen i dessa länder och utnyttjande av Europartnerskap och Interprise.

5.3. Regler för styrning, uppföljning och kontroll

5.3.1. Kommittén rekommenderar att man inför en gemensam mekanism för att ofta och regelbundet utvärdera och följa upp dessa instrument. I utvärderingen bör ingå att långsiktiga projektansvariga skall vara skyldiga att svara på frågor och lämna information under minst tio år. Utvärderingen måste ta hänsyn till ekonomiska och sociala effekter, särskilt på arbetsmarknaden utanför och inom EU, hållbar utveckling, konkurrenskraft och unionens långsiktiga kommersiella intressen.

5.3.2. Kommittén rekommenderar även att man skall inleda en process för utbyte av väl fungerande metoder (benchmarking) i fråga om instrumenten och programmen, framför allt vad gäller resultat, målöverensstämmelse och samordning med övriga gemenskapsprogram. En omfördelning av arbetet mellan de berörda tjänstegrenarna vid kommissionen är en åtgärd som krävs för att denna process för sammanhållning och utbyte av bästa praxis skall lyckas.

5.3.3. Det är också nödvändigt att stärka åtgärderna för bedrägeribekämpning och att se till att Europaparlamentets och revisionsrättens budgetkontroller blir vanligare på europeisk nivå.

5.3.4. Denna utvärdering, övervakning och bedrägeribekämpning bör utföras utan överdriven byråkrati och med en ständig strävan efter att förenkla förfarandena. En förutsättning för att uppnå optimala resultat är just att så mycket ansvar som möjligt läggs på de projektansvariga (utvärdering av målen, kontroller i efterhand).

5.3.5. Kommittén förslår vidare att det bildas en observationsgrupp för de socioekonomiska effekterna av stödinstrumenten för investeringar till vilken arbetsmarknadens parter och ESK knyts. Denna observationsgrupp skall särskilt ansvara för att mäta effekterna på sysselsättningen i Europeiska unionen, främjandet av sociala och miljömässiga regler och hållbar utveckling i mottagarländerna.

5.4. Ekonomiska resurser och komplementaritet med de nationella nivån

5.4.1. För att uppnå en bra samordning mellan åtgärder på nationell nivå respektive EU-nivå rekommenderar kommittén att berörda nationella myndigheter och organisationer (handelskammare, branschorganisationer) skall vara nära knutna till uppföljningen och övervakningen av programmen i respektive land. Kommittén rekommenderar härvidlag att en resultatöversikt utarbetas för de nationella och de gemensamma åtgärderna, fördelade efter geografiskt område.

5.4.2. Kommittén rekommenderar att man koncentrerar en stor del av de tillgängliga resurserna i samarbetsprogrammen till dessa instrument, särskilt i Europa och runt Medelhavet. För att kompensera begränsat budgetutrymme och med hänsyn till att åtgärderna skall komplementera den nationella nivån, skulle ytterligare åtgärder som samfinansieras av EU och medlemsstaterna kunna genomföras för att påskynda denna nödvändiga integration (deltagande av företag från andra medlemsstater skulle betraktas som en del av gemenskapens bidrag).

Bryssel den 1 juli 1998.

Ekonomiska och sociala kommitténs ordförande

Tom JENKINS