[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |

Bryssel den 25.9.2007

KOM(2007) 556 slutlig

MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET, RÅDET, EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN SAMT REGIONKOMMITTÉN

Branschutredning av företagsförsäkringar i enlighet med artikel 17 i förordning nr 1/2003 (slutrapport)

{SEK(2007) 1231}

MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET, RÅDET, EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN SAMT REGIONKOMMITTÉN

Branschutredning av företagsförsäkringar i enlighet med artikel 17 i förordning nr 1/2003 (slutrapport)

1. INLEDNING

1. Den 13 juni 2005 beslutade kommissionen på grundval av artikel 17 i rådets förordning (EG) nr 1/2003 att inleda en branschutredning beträffande tillhandahållandet av försäkringsprodukter och försäkringstjänster till företag inom gemenskapen. Mot bakgrund av de indikationer som hade getts om att konkurrensen inom denna sektor på den gemensamma marknaden kunde vara begränsad eller snedvriden syftade branschutredningen till att grundligare undersöka sektorn och de metoder som tillämpas för att kunna fastställa en eventuell förekomst av konkreta konkurrensbegränsningar eller snedvridningar av konkurrensen som omfattas av fördragets artiklar 81 eller 82. Företagsförsäkringar omfattar bland annat täckning av fastighetsrisker och verksamhetsavbrott, sjöfart , motorfordon, allmänt ansvar, yrkesansvar och miljöansvar, olycksfallsförsäkring och kreditrisker .

2. Detta dokument är slutrapporten för branschutredningen av företagsförsäkringar[1] och skickas ut tillsammans med ett omfattande arbetsdokument som utarbetats av kommissionen och som innehåller de fullständiga resultaten. Den tidigare interimsrapporten och arbetsdokumentet innehåller en omfattande redogörelse för hur försäkringsmarknaden är organiserad inom EU och inbegriper en stor del av de ursprungliga efterforskningar som kommissionen genomförde under utredningen. Ett offentligt hörande för att diskutera resultaten i interimsrapporten hölls den 9 februari 2007. Rapporten var öppen för offentligt samråd och ägnades stor uppmärksamhet av branschaktörerna. Alla icke-konfidentiella inlagor har offentliggjorts på kommissionens webbplats.

3. Denna slutrapport och detta arbetsdokument fokuseras på ett antal viktiga problemställningar. Att en problemställning inte tagits upp i rapporten innebär inte att kommissionen på förhand har uteslutit den.

4. Försäkringar är av väsentlig betydelse för stora och små företag inom EU . Möjligheten att försäkra sig mot vissa risker kan leda till att en särskild affärsmodell vinner eller försvinner. Många av världens viktigaste och mest lysande exempel på företag, från luftfart och sjöfart till stora projekt för exploatering av fastigheter, skulle inte kunna fungera utan försäkringar och när försäkringsmarknaden saknar kapacitet att försäkra risker får det en spridningseffekt på hela näringslivet. Varje år får försäkringsgivarna inom EU in 375 miljarder euro i skadeförsäkringspremier[2]. Europeiska försäkringsgivare och återförsäkrare är också mycket aktiva på de internationella marknaderna och de är stora investerare på kapitalmarknaderna. Det är därför inte bara avgörande att denna bransch fungerar på ett konkurrensbefrämjande sätt för försäkringssektorn som sådan, utan för hela näringslivet. Kommissionens avsikt är att genom denna rapport bidra till en ännu mer konkurrenskraftig, dynamisk och lönsam europeisk försäkringsbransch som helt uppfyller sin funktion inom näringslivet och sin potential inom EU under 2000-talet.

5. Med undantag för stora kunder och risker tenderar de primära försäkringsmarknadernas tillämpningsområde att vara nationella, även när de i första hand betjänas av konsoliderade multinationella försäkringskoncerner. Orsakerna är flertaliga, den viktigaste är troligtvis det faktum att försäkringsavtal omfattas av nationell avtalsrätt som styr avtalen i allmänhet, tillika med särskild försäkringslagstiftning, och att ansvarsfrågor också omfattas av nationell lagstiftning som kan variera kraftigt från en jurisdiktion till en annan. Vidare finns det ett behov av någon form av lokal närvaro, ofta vid försäljning av avtal och alltid vid skadereglering, samt att det kan förekomma språkproblem. Det är därför naturligt att karaktärisera organisationen av marknaden som mångnationell och att i många fall utesluta möjligheten till eventuella konkurrensbegränsningar från gränsöverskridande leverantörer som inte kan komma in på marknaden. Försäkringsgivarnas metoder för att träda in på nya marknader har hittills vanligtvis bestått av förvärv av ett lokalt företag som blir ett dotterbolag eller (i ett fåtal fall) en filial till förvärvaren. De nationella marknaderna tenderar följaktligen att bli ganska koncentrerade, särskilt i de största riskkategorierna.

2. DE VIKTIGASTE RESULTATEN I BRANSCHUTREDNINGEN AV FÖRETAGSFÖRSÄKRINGAR

2.1. Branschens finansiella aspekter

6. Kommissionen samlade en uppsättning uppgifter om försäkringsgivarnas finansiella resultat. Av de preliminära resultaten framgår det att lönsamheten inom EU-25 har behållits i majoriteten av medlemsstaterna under de senaste åren, dock med betydande variationer[3]. Branschen framhåller dock att det krävs ett längre tidsperspektiv för att helt kunna bedöma lönsamheten på grund av försäkringsverksamhetens konjunkturcykel. Många branschaktörer hävdade också att det förekom ett flertal andra metodologiska svagheter i kommissionens bedömning. En del av denna kritik var korrekt och kommissionen har sett över detta avsnitt av arbetsdokumentet för att ta hänsyn till kritiken. Den allmänna bild som ges i interimsrapporten är dock oförändrad.

7. Den försäkringstekniska lönsamheten varierar stort både vad gäller verksamhetsgrenar och medlemsstater. Vinstnivåerna varier med en faktor på ett till tre inom EU-25 för samma försäkringsklass och med upp till det dubbla inom samma land för olika försäkringsklasser[4]. Även om det medges att den risk som försäkringarna täcker varierar i de olika försäkringsklasserna, och att den begärda räntabiliteten också kan variera, är prisdifferenserna slående. Det förekommer också stora variationer i försäkringsgivarnas inkomster när det gäller särskilda produktklasser inom samma land.

8. Försäkringsgivarnas lönsamhet varierar stort inom EU-25 beroende på om kunderna är små och medelstora företag eller stora företag. I ett fåtal fall verkar vissa medlemsstater ständigt uppvisa högre försäkringsteknisk lönsamhet inom segmentet små och medelstora företag. Detta anses i vissa fall kunna relatera till försäkringsgivarnas former av ersättning till försäkringsförmedlarna, vilket kan bero på att när försäkringsmäklarna har marknadsinflytande kan försäkringsgivarna höja mäklarprovisionerna för att fånga upp affärsverksamhet. Detta måste dock kontrolleras från fall till fall.

9. Den bedömning som kommissionen har utfört är förmodligen mest väsentlig när det gäller att understryka fragmenteringen av marknaden och de besparingar som kan göras genom ytterligare integration. Det finns många faktorer som leder till att försäkringsmarknaden fragmenteras och som utmanar varje förenklad analys. Kommissionen kan komma att grundligare undersöka dessa faktorer och föreslå ytterligare åtgärder för att uppmuntra till ökad marknadseffektivitet på EU-nivå.

10. Kommissionen samlade också in uppgifter relaterade till återförsäkringsföretagens lönsamhet men den kan av metodologiska orsaker ännu inte rapportera om denna aspekt av utredningen. Den har för avsikt att göra detta via ett tillägg till arbetsdokumentet.

2.2. Harmonisering av begrepp och villkor inom samförsäkring och återförsäkring

11. Både samåterförsäkring och samförsäkring är viktiga mekanismer som underbygger EU:s försäkringsbransch och ger möjlighet att försäkra stora risker. Förekomsten av mekanismer som ger många återförsäkrare möjlighet att ta del av en given risk leder sannolikt till större kapacitet och diversifiering av riskerna och till lägre priser och bättre villkor för kunderna. Även om kommissionen medger dessa fördelar har den hittat bevis som tyder på att vissa metoder som är vanliga i delar av marknaden kan omfattas av tillämpningsområdet för artikel 81 i fördraget.

12. I interimsrapporten uppmärksammade kommissionen ett förfarande på marknaden för gemensam återförsäkring som inkluderade en klausul avsedd att garantera att en given återförsäkrare inte fick mindre gynnsamma villkor (från återförsäkrarens synvinkel) än de som erbjöds eventuella andra återförsäkrare som deltog i avtalet, den så kallade klausulen om ”bästa möjliga villkor”. Kommissionen noterade också att detta förfarande föreföll dyka upp i en liknande form på marknaden för samförsäkring.

13. Kommissionen uttryckte i interimsrapporten sin åsikt att tillämpningen av klausulen om bästa möjliga villkor sannolikt var till nackdel för respektive kund och, under vissa omständigheter, kunde leda till en konkurrensbegränsning i enlighet med artikel 81.1 i EG-fördraget. Kommissionen hade vid denna tidpunkt inte yttrat sig om ett eventuellt undantag från klausulen i enlighet med artikel 81.3. Under utredningens andra fas åtog den sig dock att närmare se över detta slags förfarande och uppmanade marknadsaktörerna att lämna sina synpunkter på det.

14. Under den första fasen av utredningen föreföll det som om klausuler om bästa möjliga villkor inte nödvändigtvis fanns med i det slutliga (åter)försäkringsavtalet men kunde exempelvis införas i anbudsfasen och därmed enbart avse den process där sam(åter)försäkringsavtalen förhandlades och upprättades. Till följd av utredningen stod det snabbt klart för kommissionen att det vanligt förekommande förfarandet både på marknaderna för återförsäkring och samförsäkring nästan alltid leder till en anpassning av premier och andra täckningsvillkor, oavsett om klausuler om bästa möjliga villkor tillämpas eller inte. Kommissionen utvidgade därför sin analys till att omfatta samtliga mekanismer som leder till en sådan anpassning, även om den medgav att klausulen om bästa möjliga villkor kan leda till ännu mindre gynnsamma villkor för kunderna än när den inte används.

15. Kommissionens preliminära åsikt om de förfaranden som beskrivs är att enskilda tillämpningar av dem, när de är ett resultat av avtal mellan företag, kan omfattas av tillämpningsområdet för artikel 81.1. Vidare har inte kommissionen i detta skede tagit emot några övertygande argument som motiverar att dessa metoder är oumbärliga enligt kraven i artikel 81.3. Det är uppenbart att en bedömning av om villkoren i artikel 81.3 uppfylls måste göras från fall till fall och mot bakgrund av faktiska och rättsliga omständigheter. Det är mindre sannolikt att de metoder som avser att avslöja den tecknande försäkringsgivarens andel under teckningsfasen, som garanterar den tecknande försäkringsgivarens andel och anpassar andra täckningsvillkor än premien, ger upphov till konkurrensproblem sett ur konkurrenslagstiftningens synvinkel och det är mer sannolikt att dessa metoder uppfyller villkoren för undantag.

16. Kommissionen är medveten om att dessa metoder under en lång tidsperiod har betraktats som normal marknadspraxis på vissa marknader. Mot bakgrund av sina iakttagelser anser kommissionen dock att branschen bör inleda en kritisk omvärdering av de nämnda affärsmetoderna. Kommissionen har för avsikt att fullgöra sin uppgift under denna process medan den vederbörligen iakttar principen att det åligger marknadsaktörerna själva att bedöma de samordnande förfarandenas laglighet enligt tillämpliga rättsliga krav.

17. Kommissionen betonar att dess iakttagelser bara avser inslag av vissa affärsmetoder som uppstår under det teckningsförfarande som görs i två steg och som den inte anser vara väsentlig för det förfarandet och ännu mindre för marknaden som helhet. Den uppmanar också kunderna av företagsförsäkringar och återförsäkringar, som vanligtvis lämnas genom teckning, att vara medvetna om möjligheten att dessa kan lämnas på villkor som inte omfattar harmoniserade premier och att, när så är lämpligt, säkerställa att denna valmöjlighet utforskas helt av riskförvaltare och mäklare. I rapporten tar inte kommissionen upp några problem vad gäller andra sätt att skapa sam- och återförsäkringsverksamhet, som inkluderar vertikal marknadsföring, tillfälliga syndikat mellan försäkringsgivare och stående avtal som pooler. Det krävs att en bedömning görs från fall till fall för att avgöra om tillämpningen av dessa procedurer ger upphov till konkurrensproblem i enskilda fall.

2.3. Distribution av företagsförsäkringar

18. I interimsrapporten lämnades en detaljerad översikt över de viktigaste aspekterna avseende distributionen av företagsförsäkringsprodukter och -tjänster inom EU. Försäkringar distribueras genom fristående mäklare, anknutna ombud, banker (bank- och försäkringsverksamhet) och direkt försäljning, inklusive Internetförsäljning. Den största delen av försäljningen görs av mäklare, anknutna ombud och genom direkt försäljning. Behovet av att bygga ett distributionsnät kan utgöra ett hinder mot inträde på marknaden om det inte finns ett starkt fristående mäklarnätverk på nationell nivå.

19. Mäklarna agerar både som rådgivare till sina kunder och som en distributionskanal för försäkringsgivaren, ofta med befogenheter till teckning och bindande befogenheter. Denna dubbla roll utgör en källa till potentiell intressekonflikt vad gäller objektiviteten i den rådgivning mäklarna ger sina kunder och deras egna affärsöverväganden. Dessa intressekonflikter kan också uppstå genom ett antal källor kopplade till deras ersättning, inklusive arvoden.

20. Med hänsyn till försäkringsförmedlare belyser branschutredningen och det offentliga samrådet det faktum att nuvarande marknadsmetoder, särskilt bristen på ett spontant avslöjande av den ersättning som tas emot från försäkringsgivare och andra möjliga intressekonflikter, skapar en miljö i vilken företagsförsäkringskunderna i många fall inte är kapabla att göra välgrundade val.

21. Metoder som syftar till att stimulera mäklare att bedriva affärsverksamhet med särskilda försäkringsgivare har potential att underminera rättvis konkurrens på försäkringsmarknaden vad gäller villkor och särskilda försäkringsvillkor, servicenivå och försäkringsgivarnas ekonomiska styrka. Dessa metoder kan istället leda till att försäkringsgivarna konkurrerar mot varandra om mäklarnas ersättningsnivå i ett försök att ”köpa” distributionen eller att åtminstone påverka mäklarens val.

22. Avslöjande av relevanta uppgifter från försäkringsförmedlarna i relation till den ersättning som tas emot från försäkringsgivarna och den servicenivå som tillhandahålls försäkringsgivarna kan bidra till att mildra intressekonflikterna. Även när information röjs förefaller den för närvarande inte vara komplett, tydlig och lätt att förstå för kunderna. Jämfört med liknande situationer som uppstår i andra finanssektorer, särskilt inom värdepappers- och banksektorn, kan det ifrågasättas om det räcker med att röja informationen för att lindra intressekonflikter, särskilt vad gäller de former av ersättning som syftar till att anpassa mäklarnas och försäkringsgivarnas intressen.

23. I interimsrapporten förklarades det också att försäkringsgivarnas förbud mot provisionsnedsättning kunde leda till prisbindning och därmed inte omfattas av gruppundantaget i fördraget på grupper av vertikala avtal och samordnade förfaranden. Horisontella avtal eller samordnade förfaranden mellan försäkringsförmedlarna eller beslut som fattas av deras branschorganisationer om att inte sätta ned provisionerna för kunderna utgör med all sannolikhet konkurrensbegränsningar enligt artikel 81 i fördraget.

24. De marknadsundersökningar som genomförts i tre medlemsstater och det offentliga samrådet har inte lett till några bevis på att det skulle förekomma några privata avtal eller metoder som hindrar eller avskräcker fristående försäkringsmäklare från att sätta ned provisionerna till sina kunder. I de svar som lämnats av italienska mäklare anges viss förvirring vad gäller mäklarföreningarnas strategi vad gäller provisionsnedsättning och de antyder att denna behöver förtydligas. I Tyskland fortsätter denna metod att vara förbjuden enligt nationell lagstiftning.

25. För närvarande förefaller den konkurrensutsatta marknadens dynamik i förhållande till priset för förmedlingstjänster i bästa fall vara begränsad, i alla fall vad gäller kunder i små och medelstora företag. Det faktum att kunderna i små och medelstora företag inte verkar ha några problem med priset på försäkringsförmedlingstjänster kan kanske bero på en vanligt förekommande missuppfattning om att det provisionsbelopp (och eventuellt andra former av ersättning) som faktiskt betalas till förmedlaren och som ingår i försäkringspremien vanligtvis är högre än det som tas ut.

26. Kommissionen anser att denna fråga, även om den kan leda till allvarliga problem vad gäller snedvridningen av marknaden, innehåller många olika aspekter som kräver ett noggrant övervägande. Den har för avsikt att undersöka denna fråga inom ramen för den planerade översynen av direktivet om försäkringsförmedling utan att i detta skede ta ställning till om detta är det lämpligaste sättet att lösa den. När kommissionen bedömer det lämpligaste svaret på denna fråga kommer den också att ta hänsyn till hur man har behandlat liknande situationer i andra sektorer, särskilt direktivreglerna för investeringstjänster (MiFID) för att säkerställa reglernas neutralitet.

2.4. Horisontellt samarbete mellan försäkringsgivare

27. Vissa former av samarbete mellan försäkringsgivare omfattas för närvarande av gruppundantag genom förordning 358/2003[5]. Nuvarande gruppundantagsförordning antogs med en giltighetstid på sju år och den kommer att löpa ut den 31 mars 2010. I branschutredningen noterades att den faktiska användningen av gruppundantagsförordningen varierar kraftigt mellan medlemsstaterna och man strävar efter att fastställa uppfattningar om denna stödordning beträffande företagsförsäkringarnas framtid.

28. I sina svar påpekade branschaktörerna oftast att de former av samarbete och avtal som undantas genom gruppundantagsförordningen främjar konkurrensen. Flera av de tillfrågade föreslog att bristen på marknadsomfattande historisk riskinformation eller otillgängliga standardvillkor (med tillhörande rättspraxis som tolkar deras tillämpning) utgjorde hinder för inträde på vissa marknader. Under samrådet var det få av de tillfrågade som ifrågasatte de former av samarbete som omfattas av gruppundantagsförordningen, med undantag för vissa kommentarer avseende driften av marknaderna i efterföljande marknadsled som för säkerhetslösningar.

29. Majoriteten av de tillfrågade, åtminstone från försäkringssektorn, ställde sig mycket positiva till att förlänga gällande gruppundantagsförordning när den löper ut 2010. Flera av de tillfrågade påpekade att kommissionen i varje händelse inte skulle dra några bestämda slutsatser beträffande gruppundantagsförordningens framtid till följd av resultaten av branschutredningen, då utredningen bara omfattar företagsförsäkringar medan gruppundantagsförordningen har ett vidare tillämpningsområde. Vissa av de tillfrågade tvivlade dock på att försäkringssektorn behöver en särskild behandling enligt antitrustreglerna.

30. Kommissionen medger att många inom branschen, särskilt försäkringsgivarna, tycker om gruppundantagsförordningen. Så gott som alla tillfrågade misslyckades med att skilja mellan önskvärdheten vad gäller de samarbetsformer som omfattas av gruppundantagsförordningen och önskvärdheten vad gäller själva gruppundantagsförordningen. Det är i detta sammanhang nödvändigt att påminna om att syftet med gruppundantagsförordningen innan förordning nr 1/2003 trädde i kraft i maj 2004, var att utesluta vissa generiska avtalstyper från tillämpningsområdet för artikel 81.1, och därigenom undanröja behovet av separata och tidskrävande individuella undantag. Sedan dess finns inte längre några krav på att företagen ska anmäla några samarbetsformer till kommissionen som kan omfattas av artikel 81.1 för att nå ett beslut om undantag från dessa samarbetsformer enligt artikel 81.3. Företagen bör snarare själva bedöma förenligheten vad gäller deras agerande med konkurrensreglerna, vid behov med hjälp av externa konsulter och andra rådgivare.

31. Det kan, mot bakgrund av förordning 1/2003 och på grundval av erfarenheterna till följd av de olika samarbetsformer som tillåts enligt gruppundantagsförordningen när det gäller företagsförsäkringar, argumenteras att marknadsaktörerna inte längre behöver någon gruppundantagsförordning och bör kunna utföra sina egna självbedömningar genom tillämpning av artikel 81.3 på samma sätt som inom andra sektorer. Å andra sidan finns det en risk för att gruppundantagsförordningen någon gång oavsiktligt undantar vissa samarbetsformer som kan ha konkurrensbegränsande verkan, särskilt på de marknader som rör säkerhetslösningar.

32. Kommissionen påpekar att även utan gruppundantagsförordningen för försäkringar skulle försäkringsbranschen fortsätta att gynnas av villkoren i de horisontella och vertikala gruppundantagsförordningarna[6].

33. Denna diskussion kommer att fortsätta, eftersom kommissionen enligt genomförandelagstiftningen senast den 31 mars 2009 ska lägga fram en rapport om gruppundantagsförordningens funktion och framtid[7]. Branschaktörer och andra berörda parter uppmuntras därför att fortsätta sina överväganden och snarare fokusera sig på gruppundantagsförordningens rättsliga funktion än de särskilda samarbetsformer som den omfattar.

2.5. Företagsförsäkringsavtalens varaktighet

34. Under branschutredningen undersökte kommissionen avtalens varaktighet och de klausuler som rörde deras förnyelse och förlängning, på grund av de konkurrensproblem som en allmän praxis med överdrivet långfristiga avtal potentiellt kan ge upphov till genom att utestänga nya aktörer från marknaden[8]. Om kunderna stannar hos samma försäkringsgivare under en längre period kan detta påverka konkurrenter som försöker träda in på marknaden eller öka sin marknadsandel. Detta kan inträffa när långfristiga avtal kombineras med andra faktorer som får en kumulativ effekt på konkurrensen, som antalet liknande avtal, deras varaktighet, den marknadsandel som denna typ av avtal täcker, nivån av marknadsmättnad och kundlojalitet. Vissa marknadsaktörer tog också upp dessa farhågor under branschutredningen, särskilt vad avser Österrike och Italien.

35. För att undvika missförstånd betonar kommissionen att den i princip är bekymrad över en potentiellt avskärmande effekt vad gäller långfristiga avtal enligt konkurrenslagstiftningen när deras kumulativa effekt leder till utestängning från marknaden. Det kan också uppstå problem om denna praxis utförs av ett företag med dominerande ställning för att hindra eller begränsa konkurrensen.

36. Även om kommissionen under vissa omständigheter kan ingripa enligt konkurrensreglerna är det inte alltid det bästa alternativet. I detta fall anser kommissionen att det vore lämpligt att överväga situationen i Österrike ytterligare, utan att på förhand bedöma vilket alternativ detta kan komma att leda till. Vad gäller Italien förefaller regleringarna ha ändrat klimatet så att långfristiga avtal inte längre ger upphov till utestängning.

3. SLUTSATSER

37. I branschutredningen identifierades tre viktiga problemställningar som kommissionen eller de nationella myndigheterna måste följa upp:

- Vissa metoder som leder till en anpassning av premierna när samförsäkring och återförsäkring köps genom ett teckningsförfarande som görs i två steg och som involverar en tecknande försäkringsgivare och efterföljande (åter)försäkringsgivare.

- Fall där en utbredd marknadsmetod med långfristiga avtal kan leda till en kumulativ utestängning.

- Indikationer på ett potentiellt marknadsmisslyckande när det gäller försäkringsmäkleri.

38. Kommissionen uppmanar de parter som berörs av de olika problemställningar som identifierats att genomföra sina egna bedömningar och inleda en dialog i syfte att klargöra om dessa metoder är förenliga med konkurrenslagstiftningen eller att se över metoderna i fråga.

39. Kommissionen tvekar inte att vid behov använda sina befogenheter att ingripa enligt konkurrenslagstiftningen. Det är tydligt att eventuella verkställighetsförfaranden skulle kräva en fullständig undersökning av de specifika egenskaperna i varje ärende i samråd med de nationella konkurrensmyndigheterna. Kommissionen uppmanar också marknadsaktörerna att lägga fram ytterligare bevis på missbruk, som vid behov kan lämnas konfidentiellt.

40. Vad gäller försäkringsmäkleri har kommissionen för avsikt att se över dessa frågor på nytt inom ramen för översynen av direktivet om försäkringsförmedling, men den uppmanar också medlemsstaterna och branschaktörerna att se över kommissionens iakttagelser och själva lämna lämpliga förslag på åtgärder.

41. Slutligen, vad gäller gruppundantagsförordningen, har inte branschutredningen påvisat att det finns några tvingande skäl att förlänga den efter 2010 vad gäller företagsförsäkringar. Kommissionen kommer dock att slutgiltigt se över denna fråga genom en rapport i mars 2009 enligt kraven i genomförandelagstiftningen.

42. Kommissionen välkomnar ytterligare synpunkter på denna rapport, vilka ska sändas till följande e-postadress: Comp-Sector-Insurance@ec.europa.eu.

[1] Interimsrapporten offentliggjordes den 24 januari 2007.

[2] Källa: Swiss Re. Sigma 2/2005, s. 39 och 5/2006, s. 35, se interimsrapporten s. 37.

[3] Bulgarien och Rumänien ingick inte i branschutredningen.

[4] Interimsrapport, kapitel VI, arbetsdokument, kapitel II.

[5] Kommissionens förordning (EG) nr 358/2003 av den 27 februari 2003 om tillämpningen av artikel 81.3 i fördraget på vissa grupper av avtal, beslut och samordnade förfaranden inom försäkringssektorn (EUT L 53, 28.2.2003, s. 8).

[6] Rådets förordning nr 2821/71 om tillämpning av fördragets artikel 85.3 [nu 81.3] på grupper av avtal, beslut och samordnade förfaranden, (EGT L 285, 29.12.1971, s. 46). Tillkännagivande från kommissionen – Riktlinjer för tillämpningen av artikel 81 i EG-fördraget på horisontella samarbetsavtal, (EGT C 3, 6.1.2001, s. 2). Rådets förordning (EG) nr 1215/1999 av den 10 juni 1999 om ändring av förordning nr 19/65/EEG om tillämpning av fördragets artikel 81.3 på vissa grupper av avtal och samordnade förfaranden, (EGT L 148, 15.6.1999, s. 1). Kommissionens förordning (EG) nr 2790/1999 av den 22 december 1999 om tillämpningen av artikel 81.3 i fördraget på grupper av vertikala avtal och samordnade förfaranden, (EGT L 336, 29.12.1999, s. 21). Tillkännagivande från kommissionen – Riktlinjer om vertikala begränsningar, (EGT C 291, 13.10.2000, s. 1).

[7] Artikel 8 i rådets förordning (EEG) nr 1534/91 av den 31 maj 1991 om tillämpning av fördragets artikel 85.3 på vissa grupper av avtal, beslut och samordnade förfaranden inom försäkringssektorn.

[8] Österrike beräknades den genomsnittliga varaktigheten för avtal till ungefär åtta år (101 månader), i Slovenien nästan sju år (81 månader), i Italien ungefär sex år (73 månader) och i Nederländerna ungefär sex år (79 månader).