1.Allmän bakgrund

I upphandlingsdirektiven regleras förfaranden för kontraktstilldelning och vissa aspekter av fullgörandet av offentliga kontrakt och koncessionsavtal över vissa tröskelvärden. Det uppskattade värdet av de upphandlingar som offentliggjordes i Tenders Electronic Daily (TED) 2014 var 421,31 miljarder euro, vilket utgör 3,32 procent av EU:s BNP. Öppna och välreglerade upphandlingsmarknader bidrar till en effektivare användning av offentliga medel och offentliga upphandlingar av en bättre kvalitet.

Upphandlingsdirektiven har visat att de ekonomiska aktörerna måste ges möjlighet att utöva sina direktivsenliga rättigheter i hela EU för att de ska kunna nå sina mål fullt ut. Rättsmedelsdirektiven (direktiv 89/665/EEG och direktiv 92/13/EEG, ändrade genom direktiv 2007/66/EG ) antogs som kompletterande åtgärder. Syftet med dessa direktiv var att, utifrån EU-baserade minimistandarder för prövning, se till att ekonomiska aktörer i hela EU skulle ha tillgång till snabba och effektiva förfaranden för domstolsprövning i fall där de ansåg att kontrakt hade tilldelats i strid mot upphandlingsdirektiven. Rättsmedelsdirektiven utgör därför en viktig del av upphandlingslagstiftningen och är ett enastående exempel inom EU-rätten på när EU-rättigheter tillämpas fullt ut på nationell nivå.

Enligt rättsmedelsdirektiven är det möjligt att väcka talan både innan ett kontrakt undertecknas (åtgärder före ingående av avtal) och efter detta (åtgärder efter ingående av avtal). Åtgärder före ingående av avtal omfattar rätten till interimistiska åtgärder, en obligatorisk frysningsperiod och ett krav om uppskov av tilldelningsförfarandet medan prövningen pågår, för att förhindra tilldelning av kontrakt. Åtgärder efter ingående av avtal syftar till att ogiltigförklara ett befintligt kontrakt och/eller kompensera (främst genom ersättning) de berörda parterna efter att kontraktet i fråga har undertecknats. Andra viktiga delar av rättsmedelsdirektiven är dessutom att anbudsgivarna automatiskt ska informeras om varför deras anbud inte valdes ut, tidsgränser för prövning och alternativa sanktioner (dvs. förkortning av avtalstidens längd eller åläggande av avgifter) om en ogiltighetsförklaring är olämplig.

Enligt rättsmedelsdirektiven ska kommissionen se över genomförandet av dessa och rapportera till Europaparlamentet och rådet om deras verkan, särskilt med avseende på de alternativa sanktionerna och tidsfristernas verkan i enlighet med direktiv 2007/66/EG. Dessutom beslutade man år 2013 att utvärdera dessa direktiv inom ramen för kommissionens program om lagstiftningens ändamålsenlighet och resultat (Refit-programmet). Denna rapport läggs fram för parlamentet och rådet för fullgörandet av den rättsliga skyldigheten att rapportera till parlamentet och rådet samt delge resultaten av Refit-utvärderingen. I det arbetsdokument från kommissionens avdelningar som bifogas denna rapport ges mer information om utvärderingen.

Vid utarbetandet av rapporten användes informationskällor som

•studien Economic efficiency and legal effectiveness of review and remedies procedures for public contracts,

•ett öppet offentligt samråd på internet för att få bevis på rättsmedelsdirektivens funktion och mervärde,

•samråd med medlemsstaterna,

•ett antal särskilda samråd med experter och personer som arbetar med upphandlingstvister och

•en granskning av nationell lagstiftning och rättspraxis.

Förutom att bedöma det politiska genomförandet av direktiven, handlar Refit-utvärderingen särskilt om att undersöka om rättsmedelsdirektiven är lämpliga för ändamålet, minimera de kostnader och den börda som de medför och maximera deras förenklingspotential.

Det finns för närvarande inget EU-omfattande kontroll- och övervakningssystem för rättsmedel i medlemsstaterna. Uppgifter om rättsmedel som utnyttjats vid offentliga kontrakt över vissa tröskelvärden i varje medlemsstat inhämtas inte på ett strukturerat, konsekvent och systematiskt sätt, vilket skulle innebära att de erhållna resultaten hade kunnat analyseras automatiskt och jämföras på ett enkelt sätt. Därför är det svårt att göra en riktig mätning eller uppskattning av rättsmedelsdirektivens effekter, vilket kräver ytterligare åtgärder (t.ex. stickprovsinsamling av uppgifter och manuell analys, såsom man gjort i denna utvärdering).

2.Genomförandet i medlemsstaterna

Samtliga medlemsstater har införlivat rättsmedelsdirektiven fullt ut. Betydande och omfattande förseningar i införlivandet har dock konstaterats när det gäller ändringsdirektivet 2007/66/EG (för mer information, se bilaga 5 till arbetsdokumentet från kommissionens avdelningar). Harmoniseringen av rättsmedelsdirektiven har varit mycket begränsad och medlemsstaterna har därför antagit mycket olika nationella bestämmelser, med hänsyn tagen till deras rättstraditioner.

Som ett resultat av detta har flera prövningsorgan inrättats i varje medlemsstat. Administrativa prövningsorgan för offentlig upphandling finns i 14 medlemsstater, både specialiserade och ickespecialiserade. I övriga medlemsstater ansvarar de befintliga rättsliga prövningsorganen för att granska upphandlingsförfaranden.

Alla medlemsstater kräver att ett prövningsförfarande ska finnas tillgängligt för varje person som har eller har haft ett intresse av att erhålla ett särskilt kontrakt och som har skadats eller riskerar att skadas av en påstådd överträdelse. Dessutom föreskrivs det i vissa medlemsstater att sammanslutningar eller organ som inte är ekonomiska aktörer kan inleda prövningsförfaranden. Detta kan inbegripa yrkesförbund eller konkurrensmyndigheter.