Interoperabilitet i nätverks- och informationssystem som används för att tillhandahålla eller förvalta offentliga tjänster är också viktigt för att uppnå de mål för den offentliga sektorn som anges i kommissionens meddelande Digital kompass 2030: den europeiska vägen in i det digitala decenniet. Även om offentliga tjänster som levereras till 100 % online potentiellt också skulle kunna uppnås med icke-interoperabla lösningar kommer användningen av interoperabla lösningar att hjälpa offentliga förvaltningar att uppnå målet på ett mer ändamålsenligt och effektivt sätt. Detsamma gäller de sektorsspecifika målen, t.ex. på hälsoområdet. De data som samlas in enligt denna förordning kan också bidra till relevant övervakning.

De svarande ansåg att de exakta mål som anges i konsekvensbedömningen till största delen var meningsfulla, och preciserade att många av dessa mål är sammankopplade och inte kan uppnås var och ett för sig.

De berörda parterna identifierade flera ytterligare mål, såsom i) utveckling och främjande av särskilda standarder och riktlinjer som skulle kunna styra de offentliga förvaltningarna mot inbyggd interoperabilitet, ii) skiftning mot proaktiva och självstyrande tjänster, iii) ökad transparens genom tillämpning av engångsprincipen, iv) en ram som centraliserar användarnas information, och v) framhävande av interoperabilitetens betydelse för medborgerliga rättigheter, digitalt engagemang för alla, mångfald och demokratisering av allmänhetens kunskap.

Majoriteten av de berörda parterna nämnde uttryckligen behovet av överenskomna och öppna standarder och specifikationer. Vissa av dem betonade dessutom att den offentliga sektorn bör delta på ett mer samordnat sätt i standardiseringsorganisationerna. De flesta berörda parter hade liknande åsikter om att uppmuntra delning av designkostnader i samband med användarvänliga, tillförlitliga och säkra lösningar (bland annat mellan offentliga och privata parter) och om att främja EU-omfattande delning och återanvändning av mogna, återanvändbara, interoperabla lösningar med öppen källkod för offentliga förvaltningar. De nämnde också att sådana lösningar bör åtföljas av tydlig vägledning om användningen av öppna standarder och öppen källkod (inklusive tydliga definitioner), och att det är nödvändigt att inbegripa tekniskt bistånd på alla nivåer (inklusive relevanta utbildningsresurser).

Dessutom begärde de berörda parterna att interoperabilitetspolitiken skulle göras mer praktisk och förenlig med annan EU-politik genom idén om referensprogramvara. Denna programvara åtföljer politiska förslag med icke-bindande ”gyllene standarder” för hur interoperabel implementering på förvaltningsnivå skulle kunna fungera och visar hur förslagen kan genomföras.

•Insamling och användning av sakkunnigutlåtanden

Förslaget utformades tillsammans med expertgruppen för interoperabilitet i europeiska offentliga tjänster. Som en del av denna process utfärdade expertgruppen policyrekommendationer för följande europeiska interoperabilitetspolicy i oktober 2021.

Flera studier har genomförts till stöd för arbetet med initiativet, bland annat följande:

•Studie till stöd för utvärderingen av genomförandet av EIF.

•Studie till stöd för slututvärderingen av programmet för lösningar för interoperabilitet för europeiska offentliga förvaltningar, företag och medborgare (ISA²).

•Teknisk rapport från gemensamma forskningscentrumet: Quantifying the Benefits of Location Interoperability in the European Union.

•Konsekvensbedömning

Den konsekvensbedömning som åtföljer detta förslag granskades av nämnden för lagstiftningskontroll den 19 januari 2022. Nämnden avgav ett positivt yttrande med reservationer. Kommissionen beaktade kommentarerna i den slutliga versionen av konsekvensbedömningen (läs mer i bilaga 1 till den).

I konsekvensbedömningen jämförs tre alternativ, utöver utgångsläget att inte agera alls.

Alternativ 1 syftar till en gradvis kontinuerlig utveckling av EIF.

Alternativ 2 bibehåller den nuvarande frivilliga ramen. Alternativet skulle innebära lagstiftningsåtgärder som är inriktade på att bygga upp en strukturerad samarbetsmekanism med ett flexibelt mandat för att säkerställa fortlöpande utveckling och underhåll av överenskomna gemensamma interoperabilitetslösningar samt för att fastställa gemensamma experiment och målinriktade initiativ för politiskt stöd.

I likhet med alternativ 2 föreslås i alternativ 3 lagstiftningsåtgärder, men den föreslagna åtgärden är mer långtgående. Den är inriktad på att införa direkt tillämpliga europeiska minimikrav för interoperabilitet i lagstiftningen, vilka skulle ses över genom genomförandebeslut.

Enligt bedömningen av förväntade konsekvenser skulle alternativ 1 och referensscenariot inte på ett effektivt sätt åtgärda de brister som framkommit vid utvärderingen av EIF. På grund av otillräckliga incitament till samarbete skulle ingetdera alternativet tillgodose de berörda parternas, särskilt medlemsstaternas, politiska och operativa förväntningar. Alternativ 3 får knappast heller politiskt stöd på grund av dess breda räckvidd och höga känslighetsgrad i fråga om subsidiariteten (t.ex. när det gäller EU:s och medlemsstaternas befintliga system). Även om införandet av direkt tillämpliga minimikrav för interoperabilitet i EU-lagstiftningen förväntas vara effektivt, skulle det bli en lång procedur som kräver betydande kostnader och ansträngningar för genomförandet. Därför förväntas detta ge mindre effekt i fråga om att garantera en flexibel och lyhörd reaktion på snabbt föränderliga tekniska och politiska krav.

I konsekvensbedömningen angavs alternativ 2 som det rekommenderade scenariot. Beslutet att inrätta en strukturerad samarbetsmekanism förväntas ge medlemsstaterna den stabilitet och (rättsliga) förutsägbarhet som de behöver, samtidigt som det lämnar utrymme för den flexibilitet som krävs för att fortsätta att utveckla gemensamma interoperabilitetslösningar som svar på föränderliga politiska behov. Alternativ 2 är också inriktat på att utveckla deltagandeprocesser. Dessa processer är mer relevanta för påskyndade tekniska framsteg. De är också mindre inkräktande när det gäller inverkan på befintliga system, eftersom de inte direkt specificerar (minimi)krav på överensstämmelse i lag (vilket alternativ 3 skulle göra). I dagsläget får alternativ 3 knappast heller politiskt stöd på grund av dess breda räckvidd och höga känslighetsgrad i fråga om subsidiariteten (särskilt när det gäller EU:s och medlemsstaternas befintliga system). Därför förväntas alternativ 2 ge mindre effekt i fråga om att garantera en flexibel och lyhörd reaktion på snabbt föränderliga tekniska och politiska krav. Alternativ 2 kan med tiden också gradvis leda till alternativ 3.

En enhetlig gränsöverskridande interoperabilitetsstyrning i EU planeras för att främja ett nedifrån-och-upp-samarbete och ett uppifrån-och-ned-egenansvar bland viktiga berörda parter i medlemsstaterna, med ett gemensamt interoperabilitetsekosystem som resultat. Detta möjliggör tidigt engagemang i utformningen av politiken och identifieringen av (sam)investeringsbehov och förbättrar genomförandet av politiken. Av dessa orsaker är alternativ 2 inte ett hot utan en möjliggörande faktor för subsidiaritet, stärkt resiliens inom offentliga förvaltningar och digital suveränitet.

Slutligen kommer de åtgärder som föreslås i alternativ 2 sannolikt att ha begränsade, men positiva effekter på uppnåendet av EU:s klimat- och energimål. Större gränsöverskridande interoperabilitet skulle kunna minska belastningen genom att exempelvis underlätta rapportering av koldioxidutsläpp, minska pappersanvändningen och begränsa de fysiska resor som krävs under administrativa förfaranden av personer som använder offentliga tjänster.