SV (...PICT...)|EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION| Bryssel den 13.7.2009 SEK(2009) 975 slutlig ARBETSDOKUMENT FRÅN KOMMISSIONENS AVDELNINGAR Följedokument till Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV om ändring av kapitalkravsdirektivet beträffande handelslager, värdepapperiseringsfrågor och ersättningspolitik SAMMANFATTNING AV KONSEKVENSANALYSEN [COM(2009) 362 final] [SEC(2009) 974 final] 1. Bakgrund Finanskrisen har lett till att omfattande insatser inletts inom EU och internationellt (G20, Forum för finansiell stabilitet och Baselkommittén) för att identifiera orsakerna till problemen och utarbeta effektiva politiska åtgärder för att angripa dem direkt. Under de expansiva åren före turbulensen tog kreditinstituten aggressiva risker som visade sig sakna tillräcklig täckning genom kapitalkrav och bland annat avsåg kreditinstitutens handelslager. För att nå upp till de ökade kapitalbaser som marknadsaktörerna ansåg lämpliga behövde bankerna söka nytt friskt kapital i en ansträngd ekonomi som i sin tur ledde till att bankerna skärpte sina utlåningskrav, vilket förvärrade den reala ekonomins negativa konjunkturutveckling. För att åtgärda en annan aspekt av den betydande benägenheten till aggressivt risktagande har kommissionen redan utfärdat en ”rekommendation om ersättningspolicy inom finanstjänstesektorn” där det förklaras hur sådana arrangemang bidrog till att accelerera utvecklingen av finanskrisen Kommissionens rekommendation om ersättningspolicy inom finanstjänstesektorn (K(2009) 3159/2). . I kommissionens åtföljande meddelande Meddelande från kommissionen som åtföljer kommissionens rekommendation som kompletterar rekommendationerna 2004/913/EG och 2005/162/EG beträffande ersättningen till ledande befattningshavare i börsnoterade bolag och kommissionens rekommendation om ersättningspolicy inom finanstjänstesektorn (KOM(2009) 211). anges ytterligare åtgärder som är nödvändiga för att mer effektivt genomföra rekommendationen som bl.a. avser behovet av att ändra kapitalkravsdirektivet Detta begrepp sammanfattar direktiv 2006/48/EG om rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut och direktiv 2006/49/EG om kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut. så att bankernas och värdepappersföretagens ersättningspolicies och deras koppling till riskhanteringen klart görs till föremål för stabilitetstillsyn enligt direktivet.[1][2][3] Kommissionens rekommendation om ersättningspolicy inom finanstjänstesektorn (K(2009) 3159/2). Meddelande från kommissionen som åtföljer kommissionens rekommendation som kompletterar rekommendationerna 2004/913/EG och 2005/162/EG beträffande ersättningen till ledande befattningshavare i börsnoterade bolag och kommissionens rekommendation om ersättningspolicy inom finanstjänstesektorn (KOM(2009) 211). Detta begrepp sammanfattar direktiv 2006/48/EG om rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut och direktiv 2006/49/EG om kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut. 2. Samråd med intressenter – Kommissionen har diskuterat möjliga förbättringar av den befintliga lagtexten tre gånger under våren 2009 inom ramen för arbetsgruppen om kapitalkravsdirektivet, vars ledamöter är utsedda av Europeiska bankkommittén. Ett öppet samråd på Internet om de framlagda ändringsförslagen beträffande bestämmelserna om handelslager och värdepapperisering genomfördes under tiden 25 mars – 29 april 2009. De kommentarer som gjordes stödde i huvudsak målen för kommissionens ändringsförslag. När det gäller den föreslagna behandlingen av handelslager och värdepapperiseringsverksamheter har kommissionen under hela tiden för projektet följt och deltagit i arbetet i internationella fora, särskilt Baselkommién. Ett separat offentligt samråd om ett förslag till bestämmelser om ersättningssystem genomfördes från den 29 april till den 6 maj 2009. Tjugotre svar inkom från ett brett urval intressenter inom bl.a. bank , försäkrings och kapitalförvaltnings sektorerna, nationella tillsyns och regleringsmyndigheter samt fackföreningar. 3. Problemdefinition 3.1. Kapitalkrav för handelslagret Kreditinstitut och värdepappersföretag (nedan kallade institut ) får beräkna sina kapitalkrav för marknadsrisker med egna interna ”Value-at-Risk-modeller” i enlighet med bilaga V till direktiv 2006/49/EG. Marknadsrisk avser risken för förluster till följd av varierande priser på finansiella instrument i handelslagret, bland annat instrument som innehas i syfte att återförsäljas inom kort tid eller för att risksäkra andra finansiella instrument som innehas i avsikt att återförsäljas inom kort. Enligt de nu gällande bestämmelserna ska institutens Value-at-Risk-modeller ge en bedömning av vilken förlust som med 99 procents sannolikhet inte skulle överskridas om instituten behöll sin portfölj under en tiodagarsperiod. Value-at-Risk-modellerna bygger dock på historiska data från korta perioder som inte med säkerhet fångar upp relevanta stressituationer på marknaden. Dessutom har deras antaganden om oberoende avkastning visat sig inte hålla då marknaderna utsatts för påfrestningar och växelverkningarna mellan riskfaktorerna ökade. De kapitalkrav som fastställdes med hjälp av Value-at-Risk-modeller har således visat sig inte vara tillräckligt robusta för att absorbera möjliga förluster i handelslager och ha bidragit till att riskhanteringen inte fungerade optimalt. De svängningar detta skapade i kapitalpositionerna förvärrade de konjunkturförstärkande effekterna av bankernas utlåning och placeringar vilket påverkade den reala ekonomin negativt. Ytterligare förluster orsakades av att kapitalkravet för fallissemangsrisker för handelslagret enligt nu gällande bestämmelser inte fångar upp ”migrationsrisken” Risken för förluster på grund av sänkta kreditbetyg. för kreditvärderingar och av att det saknas en robust intern modellbildningsmetodik för instituten avseende fallissemangs och migrationsrisker för värdepapperiserings positioner i handelslagret.[4] Risken för förluster på grund av sänkta kreditbetyg. 3.2. Kapitalkrav för omvärdepapperiseringspositioner I del 4 av bilaga IX till direktiv 2006/48/EG anges riskvikter för fastställande av kapitalkraven på värdepapperiserings positioner i bankernas verksamhet utanför handelslagret. I de flesta fall fastställer bankerna kapitalkraven för värdepapperiserings positioner med stöd av extern rating av dessa positioner. Hittills har dock ingen distinktion gjorts mellan normala värdepapperiserings positioner och omvärdepapperiserings positioner som har andra värdepapperiserings positioner som underliggande instrument. Kapitalkraven för omvärdepapperiseringar motsvarar därför inte tillräckligt den högre risk som är förenad med sådana instrument i jämförelse med ”normala” värdepapperiseringar. I april 2008 uppskattade IMF de förluster uttryckta i marknadsvärden som gjorts av banker i euroområdet och Storbritannien på s.k. CDO-instrument (”Credit Default Obligations”) avseende hypoteksbaserade värdepapper inom kategorierna ”sub-prime” och ”Alt-A” till totalt 32 miljarder dollar, och att bankernas förluster globalt uppgick till 153 miljarder dollar IMF, Containing Systemic Risks and Restoring Financial Soundness ,Global Financial Stability Report , april 2008. , vilket innebar ett antagande om en genomsnittlig förlust på 60 % sedan det föregående året. Försämringen av bankernas kapitalpositioner, som drevs på av förluster på omvärdepapperiseringar, förvärrade de konjunkturförstärkande effekterna av bankernas utlåning med påföljande negativa effekter på den reala ekonomin.[5] IMF, Containing Systemic Risks and Restoring Financial Soundness ,Global Financial Stability Report , april 2008. 3.3. Information om värdepapperiseringsrisker I bilaga XII till direktiv 2006/48/EG anges krav på den information som bankerna information ska lämna om sina riskpositioner (över ett visst tröskelvärde). Det finns ett särskilt avsnitt om värdepapperiserings risker, men enligt detta krävs inte upplysningar om värdepapperiserings risker i handelslagret utan endast i den övriga verksamheten. Allteftersom fler och fler banker hela tiden rapporterade mer och mer förluster i samband med värdepapperiserings positioner minskade också marknadens förtroende för bankernas stabilitet. 3.4. Ersättningsprogram Konsekvensanalysen som åtföljde kommissionens nyligen utfärdade rekommendation om ersättningspolicy inom finanstjänstesektorn innehöll en ingående granskning av de brister som kommit i dagen inom de ersättnings ordningar som normalt tillämpas inom finanstjänstesektorn och en förklaring av hur dessa bidrog till att utlösa finanskrisen En mer ingående beskrivning och analys av problemen ges i konsekvensanalysen till rekommendationen (SEK(2009) 580). . Dessa brister visades hänga samman med ersättningsordningarnas struktur och med otillfredsställande företags styrnings system. Dessutom omfattades inte de risker detta åsamkade instituten själv och mer allmänt hela den finansiella stabiliteten av adekvat tillsyn av de behöriga myndigheterna. [6] En mer ingående beskrivning och analys av problemen ges i konsekvensanalysen till rekommendationen (SEK(2009) 580). Eftersom en rekommendation inte är rättsligt bindande krävs det för stabilitetstillsynen ett EU-instrument med tvingande regler som stärker tillsynsorganens funktion och ger dem befogenhet att bedöma ersättningsprogrammen i vissa reglerade finansiella institut inom ramen för en sund riskhantering så att de relevanta politiska målen kan nås på ett mer effektivt sätt. I avsaknad av tvingande EU-regler finns det också en möjlighet till utrymme för regelarbitrage om företagen väljer att omlokalisera sig till jurisdiktioner där rekommendationen inte tillämpas. 4. Mål Det övergripande målet för detta initiativ är att säkerställa att lagstiftningen om bankernas kapitalkrav görs effektivare och att alla konjunkturförstärkande effekter som den kan ge på den reala ekonomin hålls under kontroll utan att banksektorn i EU förlorar något av sin konkurrensposition. Detta leder till följande fyra allmänna politiska mål: – Att öka den finansiella stabiliteten. – Att stärka skyddet av kreditorernas intressen. – Att säkra internationell konkurrenskraft för EU:s banksektor. – Att minska de konjunkturförstärkande faktorerna inom det finansiella systemet. Mot bakgrund av de nu redovisade problemen har tio operativa mål identifierats för att ta itu med de bakomliggande orsakerna till problemen. Om dessa operativa mål uppnås effektivt bör det bidra till att förverkliga de mer långsiktiga specifika målen att göra kapitalkraven mer adekvata och minska deras konjunkturberoende, undanröja möjligheterna till regelarbitrage, stärka bankernas riskhantering, göra bankernas riskprofiler tydligare för investerarna och skapa större klarhet om rättsläget. Detta bör i sin tur underlätta uppnåendet av de allmänna policymålen. 5. Politiska alternativ, konsekvensanalys och jämförelse Tillsammans har fjorton olika policyalternativ utformats, konsekvensbedömts och jämförts för att lösa de olika frågor som identifierats i analysen. I detta avsnitt beskrivs de effekter som de politiska åtgärderna väntas ge inom de olika områdena. 5.1. Handelslagret När det gäller kapitalkraven för bankernas handelslager kommer följande riktade ändringar att införas för att åtgärda de enskilda problemen: – En ytterligare kapitalbuffert baserad på ett stresscenario för Value-at-Risk kommer att läggas till det kapital som krävs enligt den normala VaR-modellen. I den nu föreliggande situationen väntas denna ändring leda till i stort sett fördubblade kapitalkrav för handelslagret. – En utvidgning av det befintliga kravet för fallissemangsrisk avseende handelslagret för att täcka förluster som kan uppstå utan att emittenten fallerar, t.ex. till följd av sänkta kreditbetyg, för att ta särskild hänsyn till att förlusterna i handeln med skuldpositioner oftast inte har orsakats av något faktiskt fallissemang för emittenterna. Den samlade effekten på kapitalkraven av denna ändring kommer att vara beroende av hur sammansättningen av bankportföljerna kommer att anpassas till förhållandena efter krisen. – Fastställande av kravet för värdepapperiserings positioner i handelslagret utifrån de befintliga (enkla) riskvikter som redan gäller för den övriga verksamheten och åtgärda de metodiska skillnaderna i modellskapandet. Att på detta sätt göra kapitalkraven på bankerna mer adekvata är av yttersta betydelse för att öka den finansiella stabiliteten och minska varje alltför konjunkturförstärkande inslag i det finansiella systemet. 5.2. Omvärdepapperiseringar Kapitalkraven för bankernas omvärdepapperiserings positioner kommer att höjas. I linje med den modell som utvecklats av Baselkommittén kommer omvärdepapperiserings positionerna att på varje kreditbetygssteg ges högre riskvikt än andra värdepapperiserings positioner. Dessa högre riskvikter kommer att fastställas så att de motsvarar den högre risken för oväntade förluster till följd av nedskrivningar. För särskilt komplexa omvärdepapperiseringar skulle förslagen innebära en förstärkning både av kraven på noggrann granskning (”due diligence”) och av tillsynsförfarandet för att genomdriva dem. Tillsynsorganen kommer vid återkommande tillfällen att ha att ta ställning till om kraven på noggrann förhandsgranskning (”due diligence”) av vissa slag av extremt komplexa omvärdepapperiseringar – i förväg identifierade av CEBS – har uppfyllts på ett tillfredsställande sätt. För sådana instrument föreslås ett allmänt avdrag från posterna för täckande av kapitalkravet, om inte bankerna kan visa att nödvändiga krav på noggrann förhandsgranskning är uppfyllda. Om överensstämmelsen med dessa krav befinns vara otillfredsställande skulle instituten avstängas från placeringar i sådana instrument i framtiden. 5.3. Information om värdepapperiseringsrisker Informationskraven skulle ökas på flera områden, t.ex. när det gäller värdepapperiserings exponeringar i handelslagret och sponsring av företag utanför balansräkningen. Dessa ändringar kommer att göra bankernas riskprofiler tydligare för investerarna och också öka bankernas incitament till riskhantering genom att marknadsaktörerna kan utöva ett kontrollerande inflytande. De ytterligare administrativa kraven på bankerna inom EU beräknas leda till ökade kostnader på 1,3 miljoner euro per år, vilket till större delen väntas bäras av större institut med mer avancerade metoder för riskhantering. 5.4. Tillsyn över ersättningssystemen De föreslagna ändringarna kommer att leda till ett tvingande krav på kreditinstitut och värdepappersföretag att ha ersättningssystem som är förenliga med en effektiv riskhantering. Principerna för detta kommer att anges i kapitalkravsdirektivet, men de kommer att ansluta sig nära till dem som anges i rekommendationen om ersättningspolicy inom finanstjänstesektorn. För den praktiska tillämpningen av detta tvingande krav kommer också de riktlinjer om sund ersättningspolitik som utarbetas av CEBS att vara av största betydelse. Alla nationella tillsynsorgan kommer att kunna vidta såväl ekonomiska som icke-ekonomiska sanktioner mot företag som inte tillfredsställande kan styrka för dem att de iakttar relevanta principer på ett sätt som är lämpligt med hänsyn till deras interna struktur och affärsmodell. Genom att de relevanta principerna i rekommendationen görs tvingande kommer överensstämmelsen med dem på företagsnivå att öka. Det kan därför få effekter på möjligheterna att attrahera eller behålla talanger för branschen som helhet, vilket på kort sikt kan få negativa följder för EU-företagens internationella konkurrensposition. Det är dock viktigt att understryka att ett effektivare genomförande av de relevanta principerna i rekommendationen utan tvekan är resultatet av en avvägning som på lång sikt ger fördelar för branschen genom bättre resultat av riskhanteringen och särskilt mer övergripande fördelar till följd av att det finansiella systemet blir mer stabilt och mindre konjunkturförstärkande. 5.5. Samlade effekter av de föreslagna ändringarna Uppskattningsvis 1,4 biljarder dollar kan ha gått förlorade genom nedskrivningar för bankerna i EU till följd av den nu inträffade krisen. Dessa förluster och deras negativa konsekvenser för den reala ekonomin kommer att bäras – i varierande grad – av olika grupper av intressenter från de finansiella institutens aktieägare till skattebetalarna. Mot bakgrund av denna läxa är det oundgängligen nödvändigt att se över vissa aspekter av banklagstiftningen så att risken för en upprepning av förluster av denna omfattning hålls under kontroll. Detta är den övergripande och mest betydande fördel (och kostnadsbesparing) som väntas bli följden av de föreslagna ändringarna och med oerhört stor marginal uppväga kostnaderna för dessa. De föreslagna förbättringarna syftar till att göra kapitalkravsramverket mer robust så att de leder till effektivare incitament till riskhantering och också till en effektivare praxis på området, mer adekvata och mindre volatila kapitalkrav på bankerna och bättre information till marknadsaktörerna om bankernas riskpositioner. När det gäller enskilda intressentgrupper och problem i det finansiella systemets funktion förväntas förslagen ge följande fördelar: – Förbättringar av ramverket för de lagstadgade kapitalkraven på bankerna – genom att dessa görs mer adekvata och mindre konjunkturberoende samtidigt som kraven på offentlig information ökas – som bör ge banksektorn i EU lämpliga incitament för att förbättra sin riskhantering och sina interna styr och kontrollsystem och –metoder. Detta kommer i det långa loppet att öka inte bara EU-bankernas långsiktiga lönsamhet utan också deras konkurrenspositioner i förhållande till sina internationella motsvarigheter. – De föreslagna ändringarna kommer att öka effektiviteten i tillsynsorganens kontroll av de risker som de finansiella instituten är exponerade för genom att skapa ökad rättslig klarhet om bankernas skyldigheter i fråga om hanteringen av risker till följd av olämplig ersättningspolitik och genom att möjligheterna till regelarbitrage i syfte att tillämpa det som är lägst av kapitalkraven för handelslagret respektive den övriga verksamheten undanröjs samt effektivisera regleringen av värdepapperiserings positioner i bankernas handelslager. – Skyddet av bankernas fordringsägare , däribland spararna, kommer att ökas i takt med att ökande effektivitet i ramverket och tillsynen kommer att leda till minskad risk för fallissemang i banker. – Låntagarna , däribland små och medelstora företag , kommer att dra nytta av att bankernas finansiering blir mindre konjunkturberoende så att dessa företag kan inleda projekt som kan bli lönsamma och av vital betydelse för ekonomisk tillväxt och välstånd. – Av största vikt är att de föreslagna ändringarna, genom att de gör de lagstadgade kapitalkraven mer adekvata och minskar deras konjunkturberoende samt skapar större incitament till riskhantering för kreditinstituten i EU, kommer att ge ökad finansiell stabilitet och reducera eventuella alltför stora konjunkturförstärkande effekter av banklagstiftningen. Därigenom kommer de indirekt att ge betydande fördelar för de många intressegrupperna i samhället , däribland bankanställda (genom att deras arbetsgivare blir finansiellt sundare), hushåll (t.ex. genom att tillgången på krediter blir mindre konjunkturberoende och genom att deras förtroende för sina banker återställs) och skattebetalare (genom att sannolikheten för att bankerna ska behöva undsättas ytterligare i framtiden minskar). De samlade effekterna i fråga om efterlevandekostnader för branschen väntas i huvudsak drivas upp av kapitalkostnaderna för att följa de reviderade bestämmelserna. I de fall då banker, till följd av sin egen kapitalplanering eller krav från kreditvärderingsinstitut, innehar kapital på nivåer som överstiger de lagstadgade kraven kan de kapitalbuffertar som skapats därigenom bidra till att delvis lindra dessa effekter. Genomförandet av förslag som direkt påverkar beloppen av det kapital som bankerna är skyldiga att inneha måste ske efter en noggrant fastställd tidsplan så att alla oönskade konjunkturförstärkande effekter på kredittillgången och därigenom den reala ekonomin undviks eller dämpas i det korta perspektivet. 6. Övervakning och utvärdering De föreslagna ändringarna väntas träda i kraft 2011. De är nära kopplade till andra bestämmelser i kapitalkravsdirektivet som är i kraft sedan 2007–2008 eller som kommer att träda i kraft till följd av revideringar av kapitalkravsdirektivet som redan antagits av rådet och Europaparlamentet under 2009 eller som förutses komma att antas av kommissionen senare under 2009. Utvärderingen av vilka framsteg som görs på vägen mot förverkligandet av de specifika politiska målen kommer att underlättas av kommissionens deltagande i Baselkommitténs arbetsgrupp och i den arbetsgrupp för effekterna av det nya kapitalramverket som inrättats av ECB och CEBS. Dessa arbetsgrupper övervakar den dynamiska utvecklingen av bankernas kapitalpositioner enligt Basel II-ramarna globalt respektive inom EU. [1] Kommissionens rekommendation om ersättningspolicy inom finanstjänstesektorn (K(2009) 3159/2). [2] Meddelande från kommissionen som åtföljer kommissionens rekommendation som kompletterar rekommendationerna 2004/913/EG och 2005/162/EG beträffande ersättningen till ledande befattningshavare i börsnoterade bolag och kommissionens rekommendation om ersättningspolicy inom finanstjänstesektorn (KOM(2009) 211). [3] Detta begrepp sammanfattar direktiv 2006/48/EG om rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut och direktiv 2006/49/EG om kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut. [4] Risken för förluster på grund av sänkta kreditbetyg. [5] IMF, Containing Systemic Risks and Restoring Financial Soundness ,Global Financial Stability Report , april 2008. [6] En mer ingående beskrivning och analys av problemen ges i konsekvensanalysen till rekommendationen (SEK(2009) 580). ES (...PICT...)|COMISIÓN DE LAS COMUNIDADES EUROPEAS| Bruselas, 13.7.2009 SEC(2009) 975 final DOCUMENTO DE TRABAJO DE LOS SERVICIOS DE LA COMISIÓN Documento que acompaña a la Propuesta de DIRECTIVA DEL PARLAMENTO EUROPEO Y DEL CONSEJO por la que se modifican las Directivas sobre requisitos de capital en lo que respecta a la cartera de negociación, las titulizaciones y las políticas remunerativas RESUMEN DE LA EVALUACIÓN DE IMPACTO [COM(2009) 362 final] [SEC(2009) 974 final] 1. Contexto La crisis financiera ha movido a realizar un amplio esfuerzo, tanto en la UE como a escala internacional (G-20, Foro de Estabilidad Financiera, Comité de Basilea), orientado a determinar las causas de los problemas y a desarrollar políticas eficaces para hacerles frente sin ambages. En los años de bonanza que han precedido a las turbulencias, las entidades de crédito asumieron, de manera temeraria, riesgos que, según se vio, no estaban adecuadamente reflejados en los requisitos de capital, incluidos los riesgos contenidos en la cartera de negociación. Para alcanzar ratios de capital más elevados, que los participantes en el mercado considerasen apropiados, los bancos se vieron obligados a obtener nuevo capital en un entorno económico complicado, que, a su vez, les llevó a endurecer sus criterios de concesión de préstamos, exacerbando las tendencias cíclicas negativas en la economía real. En respuesta a otro aspecto de la fuerte propensión a la asunción temeraria de riesgos, la Comisión ya ha emitido una Recomendación sobre las políticas de remuneración en el sector de los servicios financieros Recomendación de la Comisión sobre las políticas de remuneración en el sector de los servicios financieros (C(2009)3159/2). , en la que explica el papel que esas políticas desempeñaron en el desencadenamiento de la crisis financiera. La Comunicación de la Comisión Comunicación de la Comisión que acompaña a la Recomendación de la Comisión que complementa las Recomendaciones 2004/913/CE y 2005/162/CE en lo que atañe al sistema de remuneración de los consejeros de las empresas que cotizan en bolsa y a la Recomendación de la Comisión sobre las políticas de remuneración en el sector de los servicios financieros (COM(2009) 211/2). que la acompañaba exponía otras medidas necesarias para una instrumentación más eficaz de esas políticas, refiriéndose a la necesidad de modificar las Directivas sobre requisitos de capital Esto es, la Directiva 2006/48/CE relativa al acceso a la actividad de las entidades de crédito y a su ejercicio y la Directiva 2006/49/CE sobre la adecuación del capital de las empresas de inversión y las entidades de crédito. (DRC) a fin de incluir con claridad las políticas remunerativas de los bancos y las empresas de inversión, y su conexión con la gestión del riesgo, en el ámbito de la supervisión prudencial prevista en la Directiva.[1][2][3] Recomendación de la Comisión sobre las políticas de remuneración en el sector de los servicios financieros (C(2009)3159/2). Comunicación de la Comisión que acompaña a la Recomendación de la Comisión que complementa las Recomendaciones 2004/913/CE y 2005/162/CE en lo que atañe al sistema de remuneración de los consejeros de las empresas que cotizan en bolsa y a la Recomendación de la Comisión sobre las políticas de remuneración en el sector de los servicios financieros (COM(2009) 211/2). Esto es, la Directiva 2006/48/CE relativa al acceso a la actividad de las entidades de crédito y a su ejercicio y la Directiva 2006/49/CE sobre la adecuación del capital de las empresas de inversión y las entidades de crédito. 2. Consulta de las partes interesadas – La Comisión examinó las posibles mejoras del texto legislativo vigente en el grupo de trabajo DRC ─cuyos miembros son designados por el Comité Bancario Europeo─ con ocasión de tres reuniones celebradas durante la primavera de 2009. Entre el 25 de marzo y el 29 de abril de 2009, se llevó a cabo una consulta pública a través de Internet sobre el proyecto de revisión de las disposiciones relativas a la cartera de negociación y a la titulización. Las observaciones formuladas fueron globalmente favorables a los objetivos del proyecto de propuestas de la Comisión. En lo que respecta al tratamiento previsto de la cartera de negociación y de las actividades de titulización, la Comisión ha seguido, a lo largo del proyecto, los trabajos de las instancias internacionales ─el Comité de Basilea, en particular─ y ha participado en los mismos. Del 29 de abril al 6 de mayo de 2009, se realizó otra consulta pública en línea acerca de un proyecto de disposiciones en materia de política remunerativa. Veintitrés fue el número de respuestas recibidas, procedentes de muy diversos interesados, entre ellos, representantes de los sectores bancario, de seguros y de la gestión de activos y autoridades nacionales de supervisión y de reglamentación, así como sindicatos de trabajadores. 3. Definición del problema 3.1. Requisitos de capital respecto de la cartera de negociación Las entidades de crédito y las empresas de inversión («las entidades») pueden calcular sus requisitos de capital frente al riesgo de mercado utilizando sus propios modelos internos de «valor en riesgo» (VAR), con arreglo al anexo V de la Directiva 2006/49/CE. El riesgo de mercado es el riesgo de sufrir pérdidas como consecuencia de las fluctuaciones del precio de los instrumentos financieros en la cartera de negociación, la cual comprende aquellos instrumentos que se mantienen para su reventa a corto plazo o como cobertura de otros instrumentos financieros mantenidos para su reventa a corto plazo. Con arreglo a las disposiciones vigentes, los modelos de VAR de las entidades deben ofrecer una estimación con un intervalo de confianza del 99 % de las pérdidas que no se superarían si la entidad mantuviera su cartera en un horizonte de 10 días. No obstante, los modelos de VAR se basan en breves períodos de datos históricos que pueden no reflejar episodios pertinentes de tensión del mercado. Por otra parte, la hipótesis de rendimientos independientes de la que parten los modelos de VAR no se cumplía en períodos de tensión del mercado, en que las correlaciones entre factores de riesgo aumentaban. Así pues, los requisitos de capital determinados mediante la utilización de modelos de VAR no resultaban lo bastante sólidos para absorber las pérdidas potenciales de la cartera de negociación y contribuyeron a una gestión del riesgo subóptima. Las oscilaciones resultantes de la situación de capital exacerbaron el carácter procíclico de las actividades de préstamo e inversión de los bancos, con consecuencias desfavorables para la economía real. Otro factor generador de pérdidas fue el hecho de que la actual exigencia de capital frente al riesgo de incumplimiento de la cartera de negociación no refleja el riesgo de migración de la calificación crediticia Riesgo de pérdidas como consecuencia de un descenso de la calificación crediticia. , unido a la ausencia de una sólida metodología de modelización interna de la entidad para los riesgos de incumplimiento y migración en relación con las posiciones de titulización de la cartera de negociación.[4] Riesgo de pérdidas como consecuencia de un descenso de la calificación crediticia. 3.2. Requisitos de capital respecto de las posiciones de retitulización El anexo IX, parte 4, de la Directiva 2006/48/CE establece las ponderaciones de riesgo que determinan los requisitos de capital respecto de las posiciones de titulización de las carteras de inversión de los bancos. En la mayor parte de los casos, los bancos determinarán esos requisitos de capital con referencia a la calificación exterior de las posiciones de titulización. Sin embargo, hasta ahora, no se hace distinción alguna entre las posiciones normales de titulización y las de retitulización basadas en otras posiciones de titulización subyacentes. En consecuencia, las exigencias de capital para las retitulizaciones no reflejan adecuadamente su mayor nivel de riesgo frente a las titulizaciones «normales». En abril de 2008, el FMI estimó en 32 000 millones de dólares las pérdidas, según valoración a precios de mercado, registradas por los bancos de la zona euro y del Reino Unido sobre las obligaciones de deuda garantizadas ( collateralized debt obligations - CDO) de valores con respaldo de hipotecas estadounidenses sub-prime y alt-A , y en 153 000 millones de dólares, las registradas por los bancos a escala mundial FMI, Containing Systemic Risks and Restoring Financial Soundness , Informe sobre la estabilidad financiera mundial, abril de 2008. , asumiendo unas pérdidas sobre dichos instrumentos del 60 %, en promedio, desde el año anterior. El deterioro de la situación del capital de los bancos como consecuencia de las pérdidas derivadas de las retitulizaciones exacerbó el carácter procíclico de las actividades de préstamo e inversión de los bancos, con las consiguientes repercusiones desfavorables sobre la economía real.[5] FMI, Containing Systemic Risks and Restoring Financial Soundness , Informe sobre la estabilidad financiera mundial, abril de 2008. 3.3. Divulgación de los riesgos de titulización El anexo XII de la Directiva 2006/48/CE establece las obligaciones de divulgación que los bancos han de cumplir, por encima de un umbral de importancia, en relación con sus posiciones de riesgo. Si bien hay una sección específica sobre los riesgos de titulización, la información prevista actualmente en la misma se refiere tan sólo a los riesgos de titulización de la cartera bancaria, pero no de la cartera de negociación. A medida que aumentaba el número de bancos que anunciaba pérdidas cada vez más cuantiosas en relación con posiciones de titulización, se debilitaba la confianza del mercado en la estabilidad de los bancos. 3.4. Sistemas de remuneración La evaluación de impacto que acompañaba a la reciente Recomendación de la Comisión sobre las políticas de remuneración en el sector de los servicios financieros examinaba pormenorizadamente las deficiencias de los sistemas de remuneración imperantes en el sector de los servicios financieros y explicaba el papel que esos sistemas habían desempeñado en la aceleración de la crisis financiera Puede encontrarse una descripción más pormenorizada y un análisis de los problemas en la evaluación de impacto que acompaña a la Recomendación (SEC(2009) 580). . Según se ha visto, estas deficiencias guardaban relación con la estructura de las políticas remunerativas y con unos sistemas de gobernanza empresarial inadecuados. Por otra parte, los consiguientes riesgos para las entidades en sí y, más en general, para la estabilidad financiera no eran objeto de una vigilancia apropiada por parte de los supervisores. [6] Puede encontrarse una descripción más pormenorizada y un análisis de los problemas en la evaluación de impacto que acompaña a la Recomendación (SEC(2009) 580). Con todo, dado que una recomendación carece de carácter jurídicamente vinculante, parece oportuno dotarse, en el contexto de la supervisión prudencial, de un instrumento comunitario vinculante que refuerce la función de los supervisores y les faculte para evaluar los sistemas de remuneración de determinadas entidades financieras reguladas en el contexto más amplio de la gestión sana del riesgo, de modo que puedan alcanzarse más eficazmente los objetivos estratégicos que se persiguen. Existe también la posibilidad de que, en ausencia de disposiciones vinculantes de la UE, se practique el arbitraje normativo, en el caso de que las sociedades decidan trasladarse a países en los que la Recomendación no sea aplicable. 4. Objetivos El objetivo global de la presente iniciativa consiste en reforzar la eficacia de la regulación del capital bancario en la UE, representada por las Directivas sobre requisitos de capital, y evitar que tenga repercusiones procíclicas excesivas sobre la economía real, preservando, al mismo tiempo, la competitividad del sector bancario de la UE. Este objetivo global se traduce en los siguientes cuatro objetivos estratégicos generales: – reforzar la estabilidad financiera; – reforzar la protección de los intereses de los acreedores; – garantizar la competitividad internacional del sector bancario de la UE; – reducir la prociclicidad del sistema financiero. A la luz de los problemas expuestos, se han definido diez objetivos operativos para abordar los principales problemas detectados. La realización efectiva de los objetivos operativos debe contribuir al logro de los objetivos específicos a más largo plazo, consistentes en mejorar la adecuación de los requisitos de capital y reducir al mínimo su prociclicidad, eliminando las posibilidades de arbitraje regulador, reforzar la gestión del riesgo de los bancos, favorecer una mejor comprensión del perfil de riesgo del banco por parte de los inversores y mejorar la claridad jurídica. A su vez, ello debería facilitar el logro de los objetivos generales. 5. Opciones estratégicas, análisis de impacto y comparación En total, se han concebido, evaluado en términos de impacto y comparado catorce opciones diferentes, con objeto de abordar los diversos problemas detectados en el análisis. La presente sección describe la incidencia prevista de las medidas seleccionadas en cada uno de los diversos ámbitos. 5.1. Cartera de negociación En relación con los requisitos de capital relativos a las carteras de negociación de los bancos, se introducirán las siguientes modificaciones específicas para dar respuesta a los distintos problemas planteados: – Añadir al VAR ordinario un margen de capital adicional basado en un VAR correspondiente a escenarios de tensión. Esta modificación supondrá previsiblemente, dada la actual coyuntura, la práctica duplicación de los requisitos de capital para la cartera de negociación. – Ampliar la actual exigencia de capital frente al riesgo de incumplimiento en la cartera de negociación de modo que refleje pérdidas que no consistan necesariamente en el incumplimiento del emisor ―p.ej., descenso de la calificación crediticia―, en atención, sobre todo, al hecho de que las pérdidas sobre la deuda negociable no se han debido, en la mayor parte de los casos, al incumplimiento efectivo de los emisores. La incidencia global de esta modificación en los requisitos de capital dependerá de la manera en que se adapte la composición de las carteras de los bancos a la coyuntura posterior a la crisis. – Basar la exigencia de capital respecto de las posiciones de titulización en la cartera de negociación sobre las ponderaciones simples ya existentes para la cartera bancaria, solventando las dificultades metodológicas de la modelización. Este perfeccionamiento de la adecuación de los requisitos de capital de los bancos es de la máxima importancia a fin de favorecer la estabilidad financiera y reducir al mínimo todo exceso de prociclicidad del sistema financiero. 5.2. Retitulizaciones Los requisitos de capital respecto de las posiciones de retitulización se incrementarán. En consonancia con el planteamiento aplicado por el Comité de Basilea, por cada nivel de calificación crediticia, se asignará a las posiciones de retitulización una ponderación de riesgo más elevada que a otras posiciones de titulización, estableciéndose tales ponderaciones de riesgo más elevadas en función del mayor riesgo de que se registren pérdidas por deterioro. En relación con las retitulizaciones de particular complejidad, las propuestas reforzarán tanto la obligación de diligencia debida como el proceso de supervisión encaminado a velar por su cumplimiento. Los supervisores deberán comprobar periódicamente si se han cumplido adecuadamente las normas de diligencia debida por lo que respecta a inversiones en determinados tipos de retitulizaciones con un elevado nivel de complejidad ─definidas previamente por el Comité de Supervisores Bancarios Europeos (CSBE)─. Respecto de estos instrumentos, se aplicará una deducción general del capital, salvo que los bancos demuestren que se han cumplido las normas preceptivas en materia de diligencia debida. En aquellos casos en que no se considere adecuadamente cumplida la obligación de diligencia debida, se prohibirá a las entidades toda inversión futura en ese tipo de instrumentos. 5.3. Divulgación de los riesgos de titulización Las obligaciones en materia de divulgación se reforzarán en diversos ámbitos, tales como las exposiciones de titulización en la cartera de negociación y la esponsorización de vehículos fuera de balance. Estas modificaciones favorecerán una mejor comprensión del perfil de riesgo de los bancos por parte de los inversores y, al permitir a los participantes del mercado imponer una disciplina, reforzarán también los incentivos de los bancos para la gestión del riesgo. La carga administrativa adicional para el sector bancario de la UE se estima en 1,3 millones de euros anuales y, previsiblemente, recaerá fundamentalmente sobre las entidades de mayor tamaño, que aplican métodos más avanzados de gestión del riesgo. 5.4. Sujeción a supervisión de las políticas remunerativas Las modificaciones propuestas impondrán a las entidades de crédito y empresas de inversión la obligación de aplicar políticas remunerativas compatibles con una gestión eficaz del riesgo. Si bien los principios pertinentes se establecerán en las DRC, estarán estrechamente alineados con los recogidos en la Recomendación sobre las políticas de remuneración en el sector de los servicios financieros. A efectos de la aplicación práctica de la referida obligación, las directrices en materia de políticas remunerativas racionales elaboradas por el CSBE revestirán también gran importancia. Todos los supervisores nacionales podrán imponer sanciones, tanto de carácter financiero como de otra índole, a aquellas empresas que no puedan demostrar satisfactoriamente que respetan los principios pertinentes de manera acorde con su estructura y modelo de negocio. El hecho de conferir carácter vinculante a los principios de la Recomendación favorecerá su cumplimiento por parte de las empresas; es posible, por tanto, que tenga repercusiones, a nivel sectorial, a la hora de atraer o retener al personal mejor cualificado, lo que puede incidir negativamente a corto plazo en la competitividad internacional de las empresas de la UE. No obstante, es importante subrayar que una aplicación más firme de los principios pertinentes de la Recomendación comporta sin duda, como contrapartida, ventajas para el sector a largo plazo derivadas de los resultados de gestión del riesgo y, lo que es más importante, efectos beneficiosos más generales que se plasmarán en un sistema financiero más estable y menos procíclico. 5.5. Impacto acumulado de las modificaciones propuestas Se han cifrado en 1,4 billones de dólares las pérdidas que los bancos europeos podrían sufrir en depreciaciones de activos como resultado de la actual crisis. Esas pérdidas, además de las consecuencias que de ellas se deriven para la economía real, habrán de ser soportadas, en mayor o menor medida, por los distintos grupos de agentes económicos, desde los accionistas de las entidades financieras hasta los contribuyentes. Es esencial que, a la luz de las enseñanzas que ahora se extraigan, se revisen determinados aspectos de la reglamentación bancaria, de modo que se contenga el riesgo de que vuelvan a producirse pérdidas de esta magnitud en el futuro. Este efecto de contención constituye el beneficio (o ahorro de costes) de mayor alcance y el más significativo que cabe esperar de las modificaciones propuestas, y compensa con creces los costes que éstas comporten. Las mejoras que se proponen están destinadas a reforzar el marco de las DRC, mejorando la eficacia de los incentivos y las prácticas en materia de gestión del riesgo, favoreciendo una mayor adecuación y menor volatilidad de los requisitos de capital de los bancos y garantizando la divulgación de las posiciones de riesgo de los bancos entre los participantes en el mercado. Por lo que respecta a los distintos grupos de interesados y a los problemas sistémicos, los efectos beneficiosos que se espera obtener son los siguientes: – El perfeccionamiento del marco regulador del capital ─mediante la imposición de requisitos más adecuados y menos cíclicos y de obligaciones de divulgación más estrictas─ debe ofrecer al sector bancario de la UE incentivos apropiados para mejorar la gestión del riesgo, así como la gobernanza y los sistemas y procedimientos de control internos. Ello favorecerá no sólo la viabilidad a largo plazo de los bancos de la UE, sino asimismo, a la larga, su posición competitiva en el ámbito internacional. – Las modificaciones propuestas potenciarán la eficacia del control, por parte de los supervisores , de los riesgos a los que están expuestas las entidades financieras, aportando mayor claridad jurídica por lo que respecta a las obligaciones de los bancos en relación con la gestión de los riesgos que generan las políticas remunerativas inadecuadas; eliminando las posibilidades de arbitraje regulador, que permiten a los bancos atenerse a las exigencias de capital de la cartera bancaria o a las de la cartera de negociación, si éstas son inferiores, y racionalizando el régimen normativo aplicable a las posiciones de titulización de la cartera de negociación de los bancos. – La protección de los acreedores de los bancos, incluidos los depositantes, mejorará merced a la reducción del riesgo de incumplimiento bancario que la mayor eficacia del marco regulador y la supervisión permitirán lograr. – Los prestatarios , incluidas las PYME , se beneficiarán del carácter menos cíclico de la financiación bancaria, lo que les permitirá acometer proyectos rentables y de vital importancia para el crecimiento económico y la prosperidad. – Cabe destacar que, al mejorar la adecuación de los requisitos de capital y reducir su carácter cíclico, y ofrecer a las entidades bancarias de la UE mayores incentivos para la gestión del riesgo, las modificaciones propuestas consolidarán la estabilidad financiera y atenuarán todo posible efecto procíclico excesivo de la regulación bancaria, lo que, indirectamente, proporcionará importantes beneficios al amplio abanico de interesados, entre ellos el personal de los bancos (merced la mayor solidez financiera de sus empleadores), las familias (gracias, por ejemplo, a una disponibilidad de crédito menos cíclica, y al restablecimiento de la confianza en los bancos) y los contribuyentes (al disminuir las probabilidades de que hayan de realizarse en el futuro operaciones de rescate en favor de los bancos). El impacto global acumulado sobre los costes de adaptación a las normas que habrá de soportar el sector vendrá previsiblemente determinado, sobre todo, por el coste del capital que será preciso obtener a fin de atenerse a las normas revisadas. En la medida en que, ya sea como consecuencia de su planificación interna en materia de capital o de las exigencias de las agencias de calificación crediticia, los bancos dispongan de niveles de capital que excedan de los requisitos reglamentarios, el impacto se verá parcialmente atenuado por los márgenes de capital resultantes. La introducción de propuestas que incidan directamente en el importe de capital de que los bancos están obligados a disponer habrá de programarse cuidadosamente, al objeto de evitar o atenuar a corto plazo todo efecto procíclico involuntario sobre la oferta de crédito y, por ende, la economía real. 6. Seguimiento y evaluación Se prevé que las modificaciones propuestas entren en vigor en 2011. Estas modificaciones están estrechamente interrelacionadas con otras disposiciones de las DRC, vigentes desde 2007/2008, o que entrarán en vigor a raíz de las revisiones de la DRC ya adoptadas por el Consejo y el Parlamento Europeo en 2009 o cuya adopción por la Comisión está prevista para más adelante en 2009. La evaluación de los progresos realizados de cara al logro de los objetivos estratégicos específicos se verá facilitada por la participación de la Comisión en el grupo de trabajo del Comité de Basilea y en el grupo de trabajo conjunto sobre las repercusiones del nuevo marco regulador del capital, establecido por el BCE y el CSBE, que están realizando un seguimiento de la evolución de la situación del capital de los bancos con arreglo al marco de Basilea II, a nivel mundial y en la UE, respectivamente. [1] Recomendación de la Comisión sobre las políticas de remuneración en el sector de los servicios financieros (C(2009)3159/2). [2] Comunicación de la Comisión que acompaña a la Recomendación de la Comisión que complementa las Recomendaciones 2004/913/CE y 2005/162/CE en lo que atañe al sistema de remuneración de los consejeros de las empresas que cotizan en bolsa y a la Recomendación de la Comisión sobre las políticas de remuneración en el sector de los servicios financieros (COM(2009) 211/2). [3] Esto es, la Directiva 2006/48/CE relativa al acceso a la actividad de las entidades de crédito y a su ejercicio y la Directiva 2006/49/CE sobre la adecuación del capital de las empresas de inversión y las entidades de crédito. [4] Riesgo de pérdidas como consecuencia de un descenso de la calificación crediticia. [5] FMI, Containing Systemic Risks and Restoring Financial Soundness , Informe sobre la estabilidad financiera mundial, abril de 2008. [6] Puede encontrarse una descripción más pormenorizada y un análisis de los problemas en la evaluación de impacto que acompaña a la Recomendación (SEC(2009) 580). ET (...PICT...)|EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON| Brüssel 13.7.2009 SEK(2009) 975 lõplik KOMISJONI TALITUSTE TÖÖDOKUMENT Lisatud dokumendile Ettepanek: EUROOPA PARLAMENDI JA NÕUKOGU DIREKTIIV, millega muudetakse kapitalinõuete direktiivi seoses kauplemisportfelli, väärtpaberistamise ja tasustamispoliitikaga MÕJU HINDAMISE KOKKUVÕTE [COM(2009) 362 final] [SEC(2009) 974 final] 1. Taust Finantskriisi tõttu on nii Euroopa Liidu kui ka rahvusvahelisel tasandil (G20, finantsstabiilsuse foorum, Baseli komitee) hakatud laialdaselt tegema jõupingutusi, et selgitada välja probleemide põhjused ja töötada välja tõhus poliitika nende kõrvaldamiseks. Ebastabiilsusele eelnenud muretutel aastatel võtsid krediidiasutused agressiivselt riske, sealhulgas kauplemisportfellis sisalduvaid riske, ja ilmnes, et kapitalinõuded ei hõlma neid riske piisavalt. Et saavutada kõrgemat kapitali adekvaatsuse määra, mida turuosalised sobivaks peavad, on pangad pidanud hankima uut kapitali keerulises majanduskeskkonnas; see omakorda on kaasa toonud pankade laenutingimuste karmistumise, teravdades negatiivseid tsüklilisi suundumusi reaalmajanduses. Et tegeleda agressiivse riskivalmiduse teise aspektiga, on komisjon juba välja andnud soovituse palgapoliitika kohta finantsteenuste sektoris, milles ta selgitab tasustamiskorra rolli finantskriisi hoogustamisel Komisjoni soovitus palgapoliitika kohta finantsteenuste sektoris (K(2009) 3159/2). . Sellele lisatud komisjoni teatises Komisjoni teatis, mis on lisatud dokumentidele: komisjoni soovitus, millega täiendatakse soovitusi 2004/913/EÜ ja 2005/162/EÜ seoses noteeritud äriühingute haldus-, juhtiv- või järelevalveorgani liikmete tasustamiskorraga, ja komisjoni soovitus palgapoliitika kohta finantsteenuste sektoris (KOM(2009) 211/2). tuuakse välja soovituste tõhusamaks rakendamiseks vajalikud lisameetmed ja viidatakse vajadusele muuta kapitalinõuete direktiivi Koosneb direktiivist 2006/48/EÜ krediidiasutuste asutamise ja tegevuse kohta ning direktiivist 2006/49/EÜ investeerimisühingute ja krediidiasutuste kapitali adekvaatsuse kohta. , saavutamaks seda, et kõnealuse direktiivi kohane usaldatavusnormatiivide täitmise järelevalve hõlmaks pankade ja investeerimisühingute tasustamispoliitikat ning selle seost riskijuhtimisega.[1][2][3] Komisjoni soovitus palgapoliitika kohta finantsteenuste sektoris (K(2009) 3159/2). Komisjoni teatis, mis on lisatud dokumentidele: komisjoni soovitus, millega täiendatakse soovitusi 2004/913/EÜ ja 2005/162/EÜ seoses noteeritud äriühingute haldus-, juhtiv- või järelevalveorgani liikmete tasustamiskorraga, ja komisjoni soovitus palgapoliitika kohta finantsteenuste sektoris (KOM(2009) 211/2). Koosneb direktiivist 2006/48/EÜ krediidiasutuste asutamise ja tegevuse kohta ning direktiivist 2006/49/EÜ investeerimisühingute ja krediidiasutuste kapitali adekvaatsuse kohta. 2. Konsulteerimine sidusrühmadega – Komisjon arutas praeguste õigusaktide teksti võimalikke parandusi 2009. aasta kevadel kolmel korral kapitalinõuete direktiivi töörühmas, mille liikmed nimetab ametisse Euroopa panganduskomitee. Ajavahemikus 25.3.2009–29.4.2009 toimus Internetis avalik arutelu kauplemisportfelli ja väärtpaberistamist käsitlevate sätete kavandatud muudatuste üle. Üldiselt toetati kommentaarides komisjoni ettepanekute eelnõude eesmärke. Kauplemisportfelli ja väärtpaberistamisega seotud tegevuse kavandatud käsituse osas on komisjon kogu projekti vältel jälginud rahvusvaheliste foorumite, eriti Baseli komitee tööd ja ise selles töös osalenud. Ajavahemikus 29.4.2009–6.5.2009 toimus Internetis eraldi avalik arutelu tasustamispoliitikat käsitlevate sätete kavandatud eelnõu osas. Väga mitmesugustelt sidusrühmadelt, sealhulgas pangandus-, kindlustus- ja varahaldussektorist, riiklikelt järelevalve- ja reguleerivatelt asutustelt ning töötajate ametiühingutelt saadi 23 vastust. 3. Probleemi määratlus 3.1. Kauplemisportfelli kapitalinõuded Krediidiasutused ja investeerimisühingud (edaspidi „asutused“) võivad oma tururiski kapitalinõuete arvutamisel kasutada direktiivi 2006/49/EÜ V lisa alusel oma sisemisi „riskiväärtuse“ (VAR) mudeleid. Tururisk on oht saada kahju kauplemisportfellis olevate finantsinstrumentide hinnakõikumiste tõttu; kauplemisportfell hõlmab instrumente, mida hoitakse lühiajaliseks edasimüügiks, või instrumente, mida hoitakse teiste lühiajaliseks edasimüügiks hoitavate finantsinstrumentide maandamiseks. Praeguste sätete kohaselt peavad asutuste riskiväärtuse mudelid võimaldama hinnata kahju, mida 99%-lise kindlusega ei ületataks, kui asutus hoiaks oma portfelli 10-päevase ajavahemiku jooksul. Kuid riskiväärtuse mudelid põhinevad ajalooliste andmete lühikestel ajavahemikel, mis ei pruugi hõlmata asjakohaseid halvenenud turutingimuste episoode. Lisaks ei pidanud riskiväärtuse mudelite puhul kasutatud sõltumatu tulu eeldus paika halvenenud turutingimuste korral, kui riskitegurite vahelised korrelatsioonid suurenesid. Seega ei olnud riskiväärtuse mudelite alusel kindlaks määratud kapitalinõuded piisavad kauplemisportfellide võimalike kahjude katmiseks ja neil oli oma roll optimaalsest madalamal tasemel riskijuhtimises. Sellest johtunud kapitalipositsiooni kõikumised süvendasid pangalaenude andmise ja investeerimise protsüklilisust; sellel omakorda olid negatiivsed tagajärjed reaalmajanduse jaoks. Lisaks saadi kahju ka asjaolu tõttu, et kauplemisportfelliga seonduva maksejõuetuse riskiga seotud kapitalinõude puhul ei võeta praegu arvesse krediidireitingute liikumise riski Kahjurisk, mis tuleneb krediidireitingu langusest. ja et puudub asutuste sisemine tugev metoodika maksejõuetuse riski ja reitingute liikumise riski modelleerimiseks kauplemisportfellis sisalduvate väärtpaberistamise positsioonide puhul.[4] Kahjurisk, mis tuleneb krediidireitingu langusest. 3.2. Kapitalinõuded edasiväärtpaberistamise positsioonide puhul Direktiivi 2006/48/EÜ IX lisa 4. osas on esitatud riskikaalud, mille alusel määratakse kindlaks kapitalinõuded pankade pangaportfellides sisalduvate väärtpaberistamise positsioonide puhul. Enamikul juhtudel määravad pangad väärtpaberistamise positsioonidega seotud kapitalinõuded kindlaks nende väärtpaberistamise positsioonide välisreitingute alusel. Kuid seni ei eristata tavapäraseid väärtpaberistamise positsioone edasiväärtpaberistamise positsioonidest, mille alusvaraks on teised väärtpaberistamise positsioonid. Seetõttu ei kajasta edasiväärtpaberistamisega seotud kapitalinõuded edasiväärtpaberistamise suuremat riski võrreldes „tavapärase“ väärtpaberistamisega. 2008. aasta aprillis ulatusid IMFi hinnangul euroala ja Ühendkuningriigi pankade kahjud (arvestatuna turuväärtuse põhjal) tulenevalt hajutatud tagatisega võlaobligatsioonidest, mis olid seotud USA kõrge riskitasemega ja Alt-A hüpoteeklaenudega tagatud väärtpaberitega, kokku 32 miljardi USA dollarini ja kogu maailmas kandsid pangad nendega seoses kahju 153 miljardit USA dollarit IMF, Containing Systemic Risks and Restoring Financial Soundness, Global Financial Stability Report , aprill 2008. ; eelduseks on võetud, et keskmiselt kanti neilt instrumentidelt eelneva aastaga võrreldes 60% ulatuses kahju. Pankade kapitalipositsioonide halvenemine tulenevalt edasiväärtpaberistamisest saadud kahjudest suurendas pangalaenude andmise protsüklilisust; sellel omakorda oli negatiivne mõju reaalmajandusele.[5] IMF, Containing Systemic Risks and Restoring Financial Soundness, Global Financial Stability Report , aprill 2008. 3.3. Väärtpaberistamisega seotud riskide avalikustamine Direktiivi 2006/48/EÜ XII lisas on sätestatud avalikustamisnõuded, mida pangad peavad seoses oma riskipositsioonidega täitma, lähtudes olulisuse piirmääradest. Üks jagu on pühendatud väärtpaberistamise riskidele, kuid selle punkti kohaselt peab praegu teavet avaldama üksnes pangaportfelliga, mitte kauplemisportfelliga seotud väärtpaberistamise riskide kohta. Kuna üha enam panku kajastas aina enam väärtpaberistamise positsioonidega seotud kahjumeid, vähenes järjest ka turu usaldus pankade stabiilsuse suhtes. 3.4. Tasustamissüsteemid Komisjoni hiljutisele teatisele, mis käsitles palgapoliitikat finantsteenuste sektoris, lisatud mõjuhinnangus uuriti üksikasjalikult finantsteenuste sektoris valitseva tasustamiskorra puudusi ja selgitati selle tasustamiskorra rolli finantskriisi hoogustamisel Probleeme on põhjalikumalt kirjeldatud ja analüüsitud soovituses sisalduvas mõjuhinnangus (SEK(2009) 580). . Need puudused leiti olevat seotud tasustamispoliitika ülesehituse ja sobimatute üldjuhtimissüsteemidega. Lisaks ei jälginud järelevalveasutused piisavalt riske, mis nende puudustega kaasnesid asutustele endile ja finantsstabiilsusele üldisemalt.[6] Probleeme on põhjalikumalt kirjeldatud ja analüüsitud soovituses sisalduvas mõjuhinnangus (SEK(2009) 580). Kuna aga soovitus ei ole õiguslikult jõustatav instrument, oleks seoses usaldatavusnormatiivide täitmise järelevalvega vaja kehtestada õiguslikult siduv ELi õigusakt, mis tugevdaks järelevalveasutuste rolli ja annaks neile volitused hinnata teatavate reguleeritud finantseerimisasutuste tasustamissüsteeme usaldusväärse riskijuhtimise laiemas kontekstis, et asjaomaseid poliitilisi eesmärke oleks võimalik tõhusamalt saavutada. On ka võimalus, et siduva ELi õigusakti puudumine võib esile kutsuda õiguslike erisuste ärakasutamist, kui äriühingud otsustaksid kolida jurisdiktsiooni, kus see soovitus ei ole kohaldatav. 4. Eesmärgid Käesoleva algatuse peamine eesmärk on suurendada kapitalinõuete direktiivi kaudu ELis pankade kapitali reguleerimise tulemuslikkust ja piirata selle ülemäärast protsüklilist mõju reaalmajandusele, säilitades samas ELi panganduse konkurentsipositsiooni. Sellest tulenevad järgmised neli üldpoliitilist eesmärki: – suurendada finantsstabiilsust; – suurendada võlausaldajate huvide kaitset; – suurendada ELi pangandussektori rahvusvahelist konkurentsivõimet; – vähendada finantssüsteemi protsüklilisust. Arvestades määratletud probleeme, määrati kindlaks kümme tegevuseesmärki probleemide põhjustega tegelemiseks. Nende tegevuseesmärkide tulemuslik realiseerimine peaks aitama saavutada pikemaajalisi konkreetseid eesmärke, milleks on kapitalinõuete piisavuse tagamine ja tsüklilisuse vähendamine, õiguslike erisuste ärakasutamise võimaluste kõrvaldamine, pankade riskijuhtimise tugevdamine, investorite parem teavitamine pankade riskidest ning õigusselguse suurendamine. See omakorda peaks hõlbustama nimetatud üldpoliitiliste eesmärkide saavutamist. 5. Poliitikavalikud, mõju hindamine ja võrdlus Analüüsi käigus kindlaks tehtud mitmesuguste probleemide lahendamiseks töötati välja ühtekokku 14 erinevat poliitikavalikut; seejärel võrreldi neid omavahel ja hinnati nende mõju. Selles jaos kirjeldatakse poliitiliste meetmete eeldatavat mõju kõikides valdkondades. 5.1. Kauplemisportfell Seoses pankade kauplemisportfellide kapitalinõuetega viiakse sisse alljärgnevad eesmärgistatud muudatused, et reageerida konkreetsetele probleemidele. – Tavapärasele riskiväärtusele täiendava kapitalipuhvri lisamine halvenenud turutingimuste stsenaariumi riskiväärtuse põhjal. See muutus peaks eelduste kohaselt umbkaudu kahekordistama praeguses keskkonnas kohaldatavaid kauplemisportfellide kapitalinõudeid. – Kauplemisportfelliga seonduva maksejõuetuse riskiga seotud kapitalinõude laiendamine, et hõlmata kahjud, mis ei tulene emitendi maksejõuetusest, vaid näiteks reitingute langusest; selle muudatusega arvestatakse eelkõige asjaolu, et kaubeldavatest võlainstrumentidest saadud kahjud ei tulenenud enamikul juhtudel tegelikult emitentide maksejõuetusest. Selle muudatuse kogumõju kapitalinõuetele sõltub sellest, kuidas pankade portfellid koostise mõttes kohanduvad kriisijärgsele keskkonnale. – Kauplemisportfellis sisalduvate väärtpaberistamise positsioonidega seotud kapitalinõude arvestamisel võetakse aluseks pangaportfelli puhul juba kasutatavad (lihtsustatud) riskikaalud ning lahendatakse modelleerimisega seotud metodoloogilised probleemid. Selline pankade kapitalinõuete piisavuse kindlustamine on ülimalt tähtis, et suurendada finantsstabiilsust ja viia miinimumini finantssüsteemi ülemäärane protsüklilisus. 5.2. Edasiväärtpaberistamine Pankade edasiväärtpaberistamise positsioonide kapitalinõudeid suurendatakse. Vastavalt Baseli komitee poolt välja töötatud lähenemisviisile antakse edasiväärtpaberistamise positsioonidele kõikide krediidireitingu astmete põhjal teiste väärtpaberistamise positsioonidega võrreldes kõrgem riskikaal, lähtudes väärtuse ootamatust vähenemisest tuleneva kahju suuremast riskist. Iseäranis keerukate edasiväärtpaberistamise tehingute puhul tugevdatakse kõnealuste ettepanekutega nii hoolsuskohustuse nõudeid kui ka nende täitmise üle teostatavat järelevalvet. Järelevalveasutused peavad regulaarselt kontrollima, kas erakordselt keerukatesse edasiväärtpaberistamistesse (mille eelnevalt määratleb Euroopa Pangandusjärelevalve Komitee) investeerimisel on nõuetekohaselt järgitud hoolsuskohustuse nõudeid. Kui pank ei tõenda, et vajalikud hoolsuskohustuse nõuded on täidetud, arvatakse need instrumendid panga kapitalist maha. Kui nõutava hoolsuskohustuse täitmine leitakse olevat ebapiisav, keelatakse asutustel tulevikus sellistesse instrumentidesse investeerimine. 5.3. Väärtpaberistamisega seotud riskide avalikustamine Avalikustamisnõudeid tugevdatakse mitmes valdkonnas, näiteks kauplemisportfellis sisalduvate väärtpaberistamise riskipositsioonide ja bilansiväliste sihtotstarbeliste väärtpaberistamisasutustega seotud riskipositsioonide osas. Nende muudatustega suurendatakse investorite arusaamist panga riskiprofiilist ja motiveeritakse panku riskijuhtimist tugevdama, võimaldades turuosalistel panku distsiplineerida. Kaasnev halduskoormus ELi pangandussektorile moodustab hinnanguliselt 1,3 miljonit eurot aastas ja langeb eeldatavasti suurematele asutustele, mis kasutavad keerulisemaid riskijuhtimismeetodeid. 5.4. Tasustamispoliitika kontrollimine järelevalveasutuste poolt Kavandatud muudatustega kehtestatakse krediidiasutustele ja investeerimisühingutele siduv kohustus rakendada tasustamispoliitikat, mis on kooskõlas tõhusa riskijuhtimisega. Asjaomased põhimõtted sätestatakse kapitalinõuete direktiivis ja need on kooskõlas finantsteenuste sektori palgapoliitikat käsitlevas soovituses esitatud põhimõtetega. Selle siduva kohustuse praktilisel rakendamisel on väga asjakohased ka Euroopa Pangandusjärelevalve Komitee poolt välja töötatud suunised usaldusväärse tasustamispoliitika kohta. Kõikidel riiklikel järelevalveasutustel on võimalik kohaldada nii rahalisi kui ka mitterahalisi sanktsioone äriühingute suhtes, mis ei tõenda järelevalveasutustele, et nad järgivad asjaomaseid põhimõtteid viisil, mis on kooskõlas nende sisemise ülesehituse ja ärimudeliga. Soovituses sisalduvate asjakohaste põhimõtete siduvaks muutmine suurendab nende järgimist äriühingute tasandil; sellega kaasnev mõju võib seisneda andekate töötajate ülemeelitamises või säilitamises kogu sektoris ning sellel võib lühiajaliselt olla negatiivne mõju ELi äriühingute rahvusvahelisele konkurentsipositsioonile. Samas on oluline rõhutada, et soovituses sisalduvate asjakohaste põhimõtete tõhusam rakendamine tähendab kindlasti kompromisslahendust, mis toob pangandussektorile pikaajalist kasu riskijuhtimise paremate tulemuste näol ning – ja see on veelgi olulisem – millega kaasneb laialdasem kasu stabiilsema ja vähem protsüklilise finantssüsteemi näol. 5.5. Kavandatud muudatuste kogumõju Praeguse kriisi tõttu võivad Euroopa pangad vara allahindluste näol kanda kahju kokku umbes 1,4 triljoni USA dollari ulatuses. Need kahjud ja neist tulenevad negatiivsed tagajärjed reaalmajandusele langevad suuremal või väiksemal määral eri sidusrühmade õlgadele, alates finantseerimisasutuste aktsionäridest kuni maksumaksjateni. Saadud õppetunde arvestades on hädavajalik pangandussektori reguleerimise teatud aspektid üle vaadata, et piirata tulevikus sama mastaapsete kahjude tekkimise ohtu. Selle ohu piiramine on kavandatud muudatuste peamine ja kõige tähtsam eeldatav kasutegur (või kulusääst) ning ületab kaugelt kulusid, mis nende muudatustega kaasnevad. Kavandatud muudatuste eesmärk seisneb kapitalinõuete direktiivi raamistiku tugevdamises; selle tulemusena kasvab tõhusa riskijuhtimise motivatsioon ja muutuvad tõhusamaks riskijuhtimise viisid, pankade kapitalinõuded on küllaldasemad ja vähem kõikuvad, ning turuosalised saavad rohkem teavet pankade riskipositsioonide kohta. Üksikute sidusrühmade ja süsteemsete probleemide tasandil on esitatud ettepanekute eeldatavad kasutegurid alljärgnevad: – Kapitalinõuete raamistiku tõhustamine – piisavamate ja vähem tsükliliste kapitalinõuete ning tugevdatud avalikustamisnõuete mõttes – peaks andma ELi pangandussektorile sobivad stiimulid, parandamaks oma riskide juhtimist ning sisemist üldjuhtimis- ja kontrollisüsteemi ja -korda. Seeläbi ei suureneks mitte üksnes ELi pankade pikaajaline elujõulisus, vaid pikas plaanis paraneks ka nende positsioon võrdluses rahvusvaheliste konkurentidega. – Kavandatud muudatustega tõhustatakse finantseerimisasutuste riskide jälgimist järelevalveasutuste poolt, kuna nendega tagatakse suurem õigusselgus pankade kohustuste osas seoses sobimatust tasustamispoliitikast tulenevate riskide juhtimisega; kõrvaldatakse õiguslike erisuste ärakasutamise võimalused, mis võimaldavad pankadel kohaldada kas panga- või kauplemisportfelliga seotud kapitalinõuet, olenevalt selles, kumb on väiksem, ühtlustatakse pankade kauplemisportfellide väärtpaberistamise positsioonide õiguslikku reguleerimist. – Suureneb pankade võlausaldajate , sealhulgas hoiustajate, kaitse, kuna raamistiku tõhususe suurenemine ja selle järelevalve tõhustamine vähendab pankade maksejõuetuse riski. – Laenuvõtjatele , sealhulgas VKEdele, on kasulik pankadepoolse rahastamise vähem tsükliline iseloom; see võimaldab neil tegeleda kasumlike ning majanduskasvu ja heaolu tagavate projektidega. – Eelkõige on oluline, et suurendades kapitalinõuete piisavust ja piirates nende tsüklilisust ning suurendades ELi finantseerimisasutuste riskijuhtimise stiimuleid, tugevdavad kavandatud muudatused finantsstabiilsust ja vähendavad panganduse reguleerimise ülemäärast protsüklilist mõju , mis on kaudselt kasulik väga mitmesugustele sotsiaalsetele sidusrühmadele , sealhulgas pangatöötajatele (nende tööandjate suurema majandusliku usaldusväärsuse kaudu), kodumajapidamistele (näiteks laenude stabiilsema kättesaadavuse ja pankade suhtes usalduse taastumise kaudu) ning maksumaksjatele (tulevikus pankade kohustuste garanteerimise väiksema tõenäosuse kaudu). Muudatuste kogumõju nõuete täitmisega seotud kuludele asjaomases sektoris sõltub eeldatavasti peamiselt kapitalist, mida tuleb mobiliseerida muudetud eeskirjade täitmiseks. Niivõrd, kui pankade kapital ületab kapitali sisemise planeerimise või krediidireitinguagentuuride nõuete tõttu õigusaktidega ette nähtud summat, võivad olemasolevad kapitalipuhvrid seda mõju leevendada. Pankade kohustusliku kapitali summale otsest mõju avaldavate ettepanekute esitamine tuleb hoolikalt ajastada, et lühemas plaanis vältida või leevendada võimalikku soovimatut protsüklilist mõju laenude andmisele ja seeläbi reaalmajandusele. 6. Jälgimine ja hindamine Kavandatud muudatused peaksid eelduste kohaselt jõustuma 2011. aastal. Need muudatused on tihedalt seotud kapitalinõuete direktiivi muude sätetega, mis kehtivad juba alates 2007. ja 2008. aastast, ning sätetega, mis jõustuvad pärast kapitalinõuete direktiivi muudatusi, mille nõukogu ja Euroopa Parlament on 2009. aastal juba vastu võtnud või mille komisjon võtab vastu 2009. aasta lõpul. Konkreetsete poliitiliste eesmärkide poole püüdlemisel saavutatud edu hindamisele aitab kaasa komisjoni osalemine Baseli komitee töörühmas ning Euroopa Keskpanga ja Euroopa Pangandusjärelevalve Komitee loodud ühises töörühmas, mis käsitleb kapitalinõuete uue raamistiku mõju; nimetatud töörühmad jälgivad pankade kapitalipositsioonide dünaamikat Basel II raamistikus vastavalt maailmas ja Euroopa Liidus. [1] Komisjoni soovitus palgapoliitika kohta finantsteenuste sektoris (K(2009) 3159/2). [2] Komisjoni teatis, mis on lisatud dokumentidele: komisjoni soovitus, millega täiendatakse soovitusi 2004/913/EÜ ja 2005/162/EÜ seoses noteeritud äriühingute haldus-, juhtiv- või järelevalveorgani liikmete tasustamiskorraga, ja komisjoni soovitus palgapoliitika kohta finantsteenuste sektoris (KOM(2009) 211/2). [3] Koosneb direktiivist 2006/48/EÜ krediidiasutuste asutamise ja tegevuse kohta ning direktiivist 2006/49/EÜ investeerimisühingute ja krediidiasutuste kapitali adekvaatsuse kohta. [4] Kahjurisk, mis tuleneb krediidireitingu langusest. [5] IMF, Containing Systemic Risks and Restoring Financial Soundness, Global Financial Stability Report , aprill 2008. [6] Probleeme on põhjalikumalt kirjeldatud ja analüüsitud soovituses sisalduvas mõjuhinnangus (SEK(2009) 580). FR (...PICT...)|COMMISSION DES COMMUNAUTÉS EUROPÉENNES| Bruxelles, le 13.7.2009 SEC(2009) 975 final DOCUMENT DE TRAVAIL DES SERVICES DE LA COMMISSION accompagnant la proposition de DIRECTIVE DU PARLEMENT EUROPÉEN ET DU CONSEIL modifiant les «directives fonds propres» en ce qui concerne le portefeuille de négociation, les retitrisations et les politiques de rémunération RÉSUMÉ DE L’ANALYSE D’IMPACT [COM(2009) 362 final] [SEC(2009) 974 final] 1. Contexte La crise financière a suscité un vaste effort à l’échelon européen et international (G20, Forum pour la stabilité financière, comité de Bâle) afin de déterminer les raisons des problèmes et d’élaborer des stratégies efficaces pour les affronter. Au cours des années fastes qui ont précédé les turbulences, les établissements de crédit ont effectué des prises de risques agressives qui se sont avérées insuffisamment prises en compte dans les exigences de fonds propres, notamment en ce qui concerne les risques du portefeuille de négociation. Poussées par les acteurs du marché à augmenter les ratios de fonds propres, les banques ont dû se mettre en quête de capitaux frais dans un environnement économique difficile qui, d’un autre côté, les obligeait à resserrer les conditions de crédit, aggravant par là même les tendances conjoncturelles négatives dans l’économie réelle. S'attaquant à un autre aspect de la forte propension aux prises de risques agressives, à savoir la politique de rémunération dans le secteur des services financiers, la Commission a émis par ailleurs une recommandation dans laquelle elle explique le rôle qu’ont joué ces mécanismes dans l’accélération de la crise financière Recommandation de la Commission sur la politique de rémunération dans le secteur des services financiers (C(2009)3159/2). . La communication de la Commission Communication de la Commission accompagnant la recommandation de la Commission complétant les recommandations 2004/913/CE et 2005/162/CE en ce qui concerne le régime de rémunération des administrateurs de sociétés cotées et la recommandation de la Commission sur les politiques de rémunération dans le secteur des services financiers (COM(2009) 211/2). qui accompagne cette recommandation dresse l'inventaire des mesures supplémentaires qui s’imposent pour en assurer une mise en œuvre plus efficace, évoquant la nécessité de modifier les «directives fonds propres» À savoir la directive 2006/48/CE concernant l’accès à l’activité des établissements de crédit et son exercice et la directive 2006/49/CE sur l’adéquation des fonds propres des entreprises d’investissement et des établissements de crédit. de manière à faire entrer clairement les politiques de rémunération des banques et des entreprises d’investissement, ainsi que leurs rapports avec la gestion des risques, dans le champ de la surveillance prudentielle prévue par les directives.[1][2][3] Recommandation de la Commission sur la politique de rémunération dans le secteur des services financiers (C(2009)3159/2). Communication de la Commission accompagnant la recommandation de la Commission complétant les recommandations 2004/913/CE et 2005/162/CE en ce qui concerne le régime de rémunération des administrateurs de sociétés cotées et la recommandation de la Commission sur les politiques de rémunération dans le secteur des services financiers (COM(2009) 211/2). À savoir la directive 2006/48/CE concernant l’accès à l’activité des établissements de crédit et son exercice et la directive 2006/49/CE sur l’adéquation des fonds propres des entreprises d’investissement et des établissements de crédit. 2. Consultation des parties prenantes – La Commission a étudié les possibilités d’améliorer le texte législatif actuel dans le cadre du groupe de travail sur les «directives fonds propres», dont les membres sont désignés par le comité bancaire européen et qui s’est réuni trois fois au printemps 2009. Du 25 mars au 29 avril 2009, une consultation publique sur l’internet a été effectuée à propos des modifications envisagées concernant les dispositions relatives au portefeuille de négociation et à la titrisation. Les commentaires reçus approuvaient généralement les objectifs du projet de propositions de la Commission. En ce qui concerne le traitement qu’il est proposé d’appliquer aux activités liées au portefeuille de négociation et aux titrisations, la Commission a suivi tout au long du projet, en y participant, les travaux des instances internationales, dont le comité de Bâle. Une consultation publique en ligne distincte, portant sur un projet de dispositions en matière de politique de rémunération, a été organisée du 29 avril au 6 mai 2009. Elle a donné lieu à vingt-trois réponses provenant d’un large éventail de parties prenantes, parmi lesquelles les secteurs de la banque, de l’assurance et de la gestion d’actifs, les autorités nationales de surveillance et de réglementation, ainsi que les syndicats de travailleurs. 3. Définition du problème 3.1. Exigences de fonds propres pour le portefeuille de négociation Les établissements de crédit et les entreprises d’investissement («établissements») peuvent utiliser leurs modèles internes de «valeur en risque» (VAR) pour calculer leurs exigences de fonds propres pour leur risque de marché, conformément à l’annexe V de la directive 2006/49/CE. Le risque de marché est le risque de pertes dues aux fluctuations de prix des instruments financiers dans le portefeuille de négociation, ce dernier comprenant les instruments financiers qui sont détenus en vue de leur revente à court terme ou destinés à couvrir d’autres instruments financiers détenus en vue de leur revente à court terme. Les dispositions en vigueur prévoient que les modèles VAR doivent produire une évaluation des pertes qui ne seraient pas dépassées, avec un intervalle de confiance de 99 %, pour une période de détention de 10 jours. Les modèles VAR se fondent toutefois sur des périodes d’observation historique brèves qui pourraient ne pas tenir compte d'épisodes de tension sur le marché importants dans ce contexte. De plus, l’hypothèse de rendements indépendants utilisée par les modèles VAR n'était pas valable en période de tension sur les marchés, les corrélations entre les facteurs de risques augmentant. Par conséquent, les exigences de fonds propres calculées à l’aide des modèles VAR n’étaient pas assez robustes pour absorber les pertes potentielles du portefeuille de négociation et ont contribué à une gestion des risques non satisfaisante. Les fluctuations des ratios de fonds propres qui en ont résulté ont favorisé la procyclicité des crédits bancaires et des investissements, avec des conséquences négatives pour l’économie réelle. Des pertes supplémentaires ont été provoquées par le fait que l’exigence de fonds propres pour le portefeuille de négociation pour le risque de défaut ne prend pas en compte, actuellement, le risque de migration de la notation du crédit Risque de pertes dues à des révisions à la baisse de la notation. et par l’absence de méthode de modélisation interne fiable des établissements concernant les risques de défaut et de migration pour les positions de titrisation dans le portefeuille de négociation.[4] Risque de pertes dues à des révisions à la baisse de la notation. 3.2. Exigences de fonds propres pour les positions de retitrisation L’annexe IX, partie 4, de la directive 2006/48/CE établit les pondérations de risque déterminant les exigences de fonds propres pour les positions de titrisation dans le portefeuille hors négociation des banques. Dans la plupart des cas, les banques détermineront les exigences de fonds propres pour les positions de titrisation en se référant à la notation externe de ces positions. Or, aucune distinction n’est opérée actuellement entre les positions de titrisation normales et les positions de retitrisation ayant pour actifs sous-jacents d’autres positions de titrisation. Il s’ensuit que les exigences de fonds propres pour les retitrisations ne rendent pas compte de manière satisfaisante du risque plus élevé qu'elles comportent par rapport aux titrisations «normales». En avril 2008, le FMI a estimé que les pertes évaluées au prix du marché sur les obligations adossées à des actifs (CDO) des valeurs mobilières américaines adossées à des crédits hypothécaires de type «sub-prime» et «alt-A» subies par la zone euro et les banques du Royaume-Uni s’élevaient à un total de 32 milliards de dollars US, les pertes pour les banques dans le monde atteignant 153 milliards de dollars US FMI, «Containing Systemic Risks and Restoring Financial Soundness», rapport sur la stabilité financière dans le monde, avril 2008. , en prenant pour hypothèse une perte de valeur moyenne de 60 % pour ces instruments par rapport à l’année précédente. La détérioration des ratios de fonds propres des banques, engendrée par les pertes dues aux retitrisations, a exacerbé la procyclicité du crédit bancaire, avec des conséquences négatives pour l’économie réelle.[5] FMI, «Containing Systemic Risks and Restoring Financial Soundness», rapport sur la stabilité financière dans le monde, avril 2008. 3.3. Publicité concernant les risques de titrisation L’annexe XII de la directive 2006/48/CE définit des exigences de publicité concernant les informations que les banques sont tenues de communiquer sur leurs positions de risque, pour autant qu’elles sont significatives. Si elle comprend un point spécifiquement consacré aux risques de titrisation, les informations visées concernent uniquement le portefeuille bancaire, non le portefeuille de négociation. Les banques ayant été de plus en plus nombreuses à signaler des pertes sans cesse croissantes relatives à des positions de titrisation, la confiance du marché dans la stabilité des banques n’a cessé de décliner. 3.4. Systèmes de rémunération L’analyse d’impact accompagnant la récente communication de la Commission sur la politique de rémunération dans le secteur des services financiers a examiné en détail les lacunes des mécanismes de rémunération en vigueur dans le secteur des services financiers et a expliqué le rôle que ces mécanismes ont joué dans l’accélération de la crise financière Pour une description et une analyse plus détaillées des problèmes, il y a lieu de se reporter à l’analyse d’impact accompagnant la recommandation (SEC(2009) 580). . Il a été démontré que ces carences étaient liées à la structure de rémunération et à des défaillances du gouvernement d’entreprise. De plus, les risques qui en résultent pour les établissements proprement dits et, plus généralement, pour la stabilité financière ne faisaient pas l’objet d’une surveillance adéquate de la part des autorités de surveillance. [6] Pour une description et une analyse plus détaillées des problèmes, il y a lieu de se reporter à l’analyse d’impact accompagnant la recommandation (SEC(2009) 580). Une recommandation n’étant pas un instrument juridiquement contraignant, il peut se justifier, dans le contexte de la surveillance prudentielle, d’arrêter un instrument contraignant à l'échelon de l’UE qui soit de nature à renforcer le rôle des autorités de surveillance en les habilitant à analyser les systèmes de rémunération de certains établissements financiers réglementés dans un contexte plus général de saine gestion des risques, afin de réaliser plus efficacement les objectifs stratégiques poursuivis. Il se pourrait également qu’en l’absence de législation contraignante à l’échelon de l’UE, un arbitrage réglementaire ait lieu, les entreprises étant susceptibles de délocaliser l'activité pour échapper à la recommandation. 4. Objectifs L’objectif global de cette initiative est de renforcer l’efficacité de la réglementation des fonds propres des banques dans l’UE telle qu’elle est assurée par les «directives fonds propres» et de limiter ses éventuelles incidences procycliques excessives sur l’économie réelle tout en préservant la position concurrentielle du secteur bancaire de l’UE. Cet objectif global s’articule en quatre grands objectifs stratégiques: – accroître la stabilité financière, – améliorer la protection des intérêts des créanciers, – assurer la compétitivité internationale du secteur bancaire de l’UE, – réduire la procyclicité du système financier. Compte tenu des problèmes identifiés, dix objectifs opérationnels ont été établis pour contrer les sources de problèmes. La réalisation de ces objectifs opérationnels devrait contribuer à celle d’objectifs spécifiques à plus long terme visant à renforcer l’adéquation et à réduire au minimum la procyclicité des exigences de fonds propres, à éliminer les possibilités d’arbitrage réglementaire, à renforcer la gestion des risques des banques, à améliorer la compréhension que les investisseurs pourront avoir du profil de risque des banques et à améliorer la clarté juridique. Tout cela devrait faciliter la réalisation des objectifs stratégiques généraux. 5. Options concernant la politique à suivre, analyse d’impact et comparaison Au total, quatorze options différentes ont été élaborées, évaluées du point de vue de leur impact et comparées en vue de résoudre les différents problèmes relevés dans l’analyse. Ci-dessous sont décrites les incidences que devraient avoir les mesures retenues dans chaque domaine. 5.1. Portefeuille de négociation En ce qui concerne les exigences de fonds propres pour le portefeuille de négociation des banques, les modifications ciblées suivantes seront introduites pour répondre aux différents problèmes soulevés. – Ajouter au modèle VAR ordinaire une exigence de fonds propres supplémentaire fondée sur un modèle VAR avec simulation de crise. Cette modification devrait doubler les exigences de fonds propres pour le portefeuille de négociation, compte tenu du climat actuel. – Étendre l’actuelle exigence de fonds propres pour risque de défaut dans le portefeuille de négociation de manière à refléter les pertes avant défaut de l’émetteur, par exemple en cas de révision à la baisse de la notation, pour tenir compte du fait que les pertes sur les titres de créance n’impliquent pas, la plupart du temps, un défaut effectif des émetteurs. L’incidence globale de ce changement sur les exigences de fonds propres dépendra de l'évolution des portefeuilles des banques dans l’environnement d’après-crise. – Fonder l’exigence de fonds propres pour les positions de titrisation dans le portefeuille de négociation sur la méthode de pondération simple qui existe déjà pour le portefeuille bancaire, en tenant compte des difficultés méthodologiques de la modélisation. Ce renforcement de l’adéquation des exigences de fonds propres des banques revêt une importance déterminante pour renforcer la stabilité financière et réduire au minimum l’éventuelle procyclicité excessive du système financier. 5.2. Retitrisations Les exigences de fonds propres pour les positions de retitrisation des banques seront renforcées. Conformément à l’approche élaborée par le comité de Bâle, pour chaque échelon de notation, les positions de retitrisation seraient soumises à une pondération de risque plus élevée que les autres positions de titrisation, qui serait fixée de manière à refléter le risque plus élevé de pertes de valeur inattendues. Pour les opérations de retitrisation particulièrement complexes, les propositions renforceraient aussi bien les exigences en matière de diligence requise que la surveillance visant à les faire appliquer. Les autorités de surveillance devront établir périodiquement si les normes de diligence requise pour les investissements dans certains types de retitrisations de grande complexité, définis à l’avance par le comité européen des contrôleurs bancaires (CECB), ont été respectées. Pour ces instruments, une déduction générale des exigences de fonds propres s’appliquerait aux banques, sauf si celles-ci démontrent que les normes de diligence requise ont été respectées. Dans les cas où l’application de la diligence requise serait jugée inadéquate, les établissements concernés seraient exclus pour l’avenir de tout investissement dans ces instruments. 5.3. Publicité concernant les risques de titrisation Les exigences de publicité seraient renforcées dans plusieurs domaines tels que les expositions de titrisation dans le portefeuille de négociation et le sponsoring de véhicules hors bilan. Ces modifications amélioreront la compréhension que l’investisseur pourra avoir du profil de risque des banques et, par l'exercice des forces du marché, renforceraient également l’incitation des banques à assurer la gestion du risque. La charge administrative supplémentaire pour le secteur bancaire de l’UE est estimée à 1,3 million d’EUR par an et devrait peser principalement sur les grands établissements qui utilisent des approches plus avancées de la gestion des risques. 5.4. Surveillance prudentielle des politiques de rémunération Les modifications proposées imposeront aux établissements de crédit et aux entreprises d’investissement l’obligation juridiquement contraignante d’adopter des politiques de rémunération compatibles avec une gestion des risques efficace. Les principes applicables seront fixés dans les «directives fonds propres», mais seront étroitement harmonisés avec ceux définis dans la recommandation sur la politique de rémunération dans le secteur des services financiers. En ce qui concerne les modalités d’application de cette obligation contraignante, les lignes directrices en matière de bonnes politiques de rémunération élaborées par le CECB seront également d’une grande importance. Toutes les autorités de surveillance nationales pourront infliger des sanctions tant financières que non financières aux entreprises qui ne démontrent pas qu’elles respectent les principes applicables en fonction de leur structure interne et de leur modèle d’entreprise. Le fait de rendre contraignants les principes de la recommandation en la matière augmentera leur respect par les entreprises. Au niveau du secteur en général, la mesure pourrait avoir des effets sur le recrutement ou le maintien en poste de spécialistes, ce qui pourrait nuire à court terme à la compétitivité internationale des entreprises de l’UE. Il faut souligner, cependant, qu’une mise en œuvre plus efficace des principes de la recommandation en la matière implique inévitablement, en contrepartie, des avantages à long terme pour le secteur sous la forme de meilleurs résultats en matière de gestion des risques et, surtout, d'effets bénéfiques plus généraux grâce à un système financier plus stable et moins procyclique. 5.5. Impact cumulé des modifications proposées Selon les estimations, la crise actuelle pourrait entraîner 1 400 milliards de dollars US de dépréciations d’actifs pour les banques européennes. Ces pertes, avec leur lot de conséquences négatives pour l’économie réelle, seront supportées, à des degrés divers, par les différents groupes de parties prenantes, depuis les actionnaires des établissements financiers aux contribuables. À la lumière de l’expérience acquise, il est essentiel de réexaminer certains aspects de la réglementation bancaire de manière à limiter le risque que des pertes de cette ampleur ne se reproduisent à l’avenir. Cette limitation des risques constitue l'effet positif (ou l’économie de coûts) ultime et le plus important recherché par les modifications proposées et compense largement les coûts qu’elle implique. Les améliorations proposées tendent à renforcer le cadre des «directives fonds propres» en mettant en place des incitations et des pratiques plus efficaces en matière de gestion des risques, en établissant des exigences de fonds propres plus adéquates et moins volatiles pour les banques et en assurant une meilleure information des acteurs du marché sur les profils de risque des banques. Au niveau des différents groupes de parties prenantes et des préoccupations systémiques, les retombées positives attendues sont les suivantes. – Les améliorations apportées au cadre réglementaire régissant les fonds propres, sous la forme d’exigences de fonds propres plus adéquates et moins procycliques ainsi que d’exigences renforcées en matière de publicité, devraient procurer au secteur bancaire de l’UE des incitations suffisantes pour améliorer leur gestion des risques, de même que leur gouvernance interne et leurs systèmes et procédures de contrôle. Il en résulterait non seulement un renforcement de la viabilité à long terme des banques de l’UE mais également une amélioration durable de leur position concurrentielle vis-à-vis de leurs concurrents internationaux. – Les révisions proposées renforceront l’efficacité de la surveillance, par les autorités de surveillance , des risques auxquels les établissements financiers sont exposés, en apportant une plus grande clarté juridique sur les obligations des banques en matière de gestion des risques résultant d’une politique de rémunération inappropriée, en éliminant les possibilités d’arbitrage réglementaire permettant aux banques d’appliquer soit les exigences de fonds propres du portefeuille bancaire, soit celles du portefeuille de négociation, selon que les unes ou les autres sont les moins élevées, et en rationalisant le traitement réglementaire des positions de titrisation dans le portefeuille de négociation des banques. – La protection des créanciers des banques, y compris les déposants, sera renforcée car l’efficacité accrue du cadre et de sa surveillance conduira à une réduction du risque de défaut des banques. – Les emprunteurs , y compris les PME , tireront profit de la nature moins cyclique du financement des banques, ce qui leur permettra de se lancer dans des projets rentables et d’une importance vitale pour la croissance économique et la prospérité. – Il importe de souligner qu’en améliorant l’adéquation et en réduisant la procyclicité des exigences réglementaires en matière de fonds propres ainsi qu’en renforçant les incitations en faveur de la gestion des risques pour les établissements bancaires de l’UE, les modifications proposées affermiront la stabilité financière et atténueront les éventuels effets procycliques excessifs de la réglementation bancaire, donnant lieu indirectement à des avantages substantiels pour le large éventail de parties prenantes sociales , comprenant le personnel des banques (par l'amélioration de la viabilité financière de leurs employeurs), les ménages (par exemple, grâce à des conditions de crédit moins cycliques et au rétablissement de la confiance dans les banques) et les contribuables (en raison d’une réduction probable des opérations de sauvetage de banques à l’avenir). L’effet global cumulé sur les coûts de mise en conformité pour le secteur devrait résulter principalement de l'augmentation nécessaire du coût du capital pour respecter les règles révisées. Dans la mesure où, par suite de leur stratégie interne en matière de fonds propres ou des exigences formulées par les agences de notation, les banques détiennent des fonds propres supérieurs aux exigences réglementaires, cet effet pourrait être partiellement amorti par les tampons de fonds propres qui en résultent. Le calendrier d’introduction des propositions ayant une incidence directe sur le volume de fonds propres que les banques sont tenues de détenir devra être soigneusement établi de manière à éviter ou atténuer les éventuels effets procycliques involontaires à court terme sur l’offre de crédit et, partant, l’économie réelle. 6. Suivi et évaluation Les modifications proposées devraient entrer en vigueur en 2011. Les modifications sont étroitement liées à d’autres dispositions des «directives fonds propres» qui sont effectives depuis 2007-2008 ou qui prendront effet à la suite de révisions de ces directives qui ont d'ores et déjà été adoptées par le Conseil et le Parlement européen en 2009 ou dont l’adoption est prévue par la Commission dans le courant de 2009. La participation de la Commission au groupe de travail du comité de Bâle et au groupe de travail conjoint sur l’impact du nouveau cadre réglementaire sur l’adéquation des fonds propres (TFICF), créé par la BCE et le CECB, qui assurent un suivi des ratios de fonds propres des banques dans le cadre de Bâle II, respectivement dans le monde et dans l’UE, facilitera l’évaluation des progrès accomplis dans la réalisation des objectifs stratégiques spécifiques. [1] Recommandation de la Commission sur la politique de rémunération dans le secteur des services financiers (C(2009)3159/2). [2] Communication de la Commission accompagnant la recommandation de la Commission complétant les recommandations 2004/913/CE et 2005/162/CE en ce qui concerne le régime de rémunération des administrateurs de sociétés cotées et la recommandation de la Commission sur les politiques de rémunération dans le secteur des services financiers (COM(2009) 211/2). [3] À savoir la directive 2006/48/CE concernant l’accès à l’activité des établissements de crédit et son exercice et la directive 2006/49/CE sur l’adéquation des fonds propres des entreprises d’investissement et des établissements de crédit. [4] Risque de pertes dues à des révisions à la baisse de la notation. [5] FMI, «Containing Systemic Risks and Restoring Financial Soundness», rapport sur la stabilité financière dans le monde, avril 2008. [6] Pour une description et une analyse plus détaillées des problèmes, il y a lieu de se reporter à l’analyse d’impact accompagnant la recommandation (SEC(2009) 580). HU (...PICT...)|AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BIZOTTSÁGA| Brüsszel, 13.7.2009 SEC(2009) 975 végleges BIZOTTSÁGI SZOLGÁLATI MUNKADOKUMENTUM amely a következő dokumentumot kíséri: Javaslat: AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS A TANÁCS IRÁNYELVE a tőkekövetelmény irányelvnek a kereskedési könyv, értékpapírosítási kérdések és javadalmazási politikák tekintetében történő módosításáról A HATÁSVIZSGÁLAT ÖSSZEFOGLALÁSA [COM(2009) 362 final] [SEC(2009) 974 final] 1. Háttér A pénzügyi válság miatt széles körű uniós és nemzetközi (G20, a Pénzügyi Stabilitási Fórum, a Bázeli Bizottság) erőfeszítés indult a problémák hátterében húzódó okok azonosítása és az azonnali kezelésüket biztosító hatékony szakpolitikák kidolgozása érdekében. A válságot megelőző lendületes években a hitelintézetek agresszív módon vállaltak olyan kockázatokat, amelyeket – mint kiderült – a tőkekövetelmények nem fednek le megfelelően, ideértve a kereskedési könyvben lévő kockázatokat is. A piaci szereplők által megfelelőnek vélt, magasabb tőkearány elérése érdekében a bankoknak új tőke után kellett nézniük egy nehézkes gazdasági környezetben, ami hitelezési szabályaik szigorításához vezetett, súlyosbítva ezzel a reálgazdaságban a negatív ciklikus tendenciákat. A magas agresszív kockázatvállalási hajlandóság egy másik aspektusának kezelésére a Bizottság már kibocsátott egy, a pénzügyi szolgáltatási ágazat javadalmazási politikájáról szóló ajánlást, amelyben kifejtette, hogy a javadalmazási rendszerek milyen szerepet játszottak a pénzügyi válság kialakulásában A Bizottság ajánlása a pénzügyi szolgáltatási ágazat javadalmazási politikájáról (C(2009)3159/2). . Az ajánlást kísérő bizottsági közlemény A 2004/913/EK és a 2005/162/EK ajánlásnak a jegyzett társaságok igazgatóinak javadalmazási rendszere tekintetében történő kiegészítéséről szóló bizottsági ajánlást és a pénzügyi szolgáltatási ágazat javadalmazási politikájáról szóló bizottsági ajánlást kísérő bizottsági közlemény (COM(2009) 211/2) a hatékony végrehajtáshoz szükséges további lépéseket határozott meg, megemlítve a tőkekövetelmény-irányelv A hitelintézetek tevékenységének megkezdéséről és folytatásáról szóló 2006/48/EK irányelvből és a befektetési vállalkozások és hitelintézetek tőkemegfeleléséről szóló 2006/49/EK irányelvből áll. módosításának szükségességét annak érdekében, hogy a bankok és befektetési vállalkozások javadalmazási politikája és annak kockázatkezeléssel való kapcsolata egyértelműen az irányelvben meghatározott prudenciális felügyelet alá kerüljön.[1][2][3] A Bizottság ajánlása a pénzügyi szolgáltatási ágazat javadalmazási politikájáról (C(2009)3159/2). A 2004/913/EK és a 2005/162/EK ajánlásnak a jegyzett társaságok igazgatóinak javadalmazási rendszere tekintetében történő kiegészítéséről szóló bizottsági ajánlást és a pénzügyi szolgáltatási ágazat javadalmazási politikájáról szóló bizottsági ajánlást kísérő bizottsági közlemény (COM(2009) 211/2) A hitelintézetek tevékenységének megkezdéséről és folytatásáról szóló 2006/48/EK irányelvből és a befektetési vállalkozások és hitelintézetek tőkemegfeleléséről szóló 2006/49/EK irányelvből áll. 2. Konzultáció az érdekeltekkel – A Bizottság 2009 tavaszán három alkalommal megvitatta a jogszabály hatályos szövegének lehetséges tökéletesítését a tőkekövetelmény-irányelvvel foglalkozó munkacsoportban, amelynek tagjait az Európai Bankbizottság jelöli ki. A kereskedési könyvre és az értékpapírosításra vonatkozó rendelkezések javasolt módosítástervezetéről online nyilvános konzultáció folyt 2009. március 25-étől április 29-éig. Az észrevételek általában támogatták a Bizottság javaslattervezetének célkitűzéseit. A kereskedési könyvhöz kapcsolódó és az értékpapírosítási tevékenységek javasolt kezelésére tekintettel a Bizottság a projekt egésze alatt részt vett nemzetközi fórumok, különösen a Bázeli Bizottság munkájában, és nyomon követte azt. A javadalmazási politikára vonatkozó javaslattervezetről 2009. április 29. és május 6. között újabb online konzultációt tartottak. Huszonhárom válasz érkezett az érdekeltek széles körétől, többek között a banki, a biztosítási és a vagyonkezelői ágazatokból, nemzeti felügyeleti és szabályozó hatóságoktól valamint munkavállalói szakszervezetektől. 3. Problémameghatározás 3.1. A kereskedési könyvre vonatkozó tőkekövetelmények A 2006/49/EK irányelv V. melléklete alapján a hitelintézetek és a befektetési vállalkozások („intézmények”) belső kockázatott érték (value-at-risk, VAR) modelljeik használatával is kiszámíthatják a piaci kockázat tekintetében a tőkekövetelményüket. A piaci kockázat a kereskedési könyvben lévő pénzügyi eszközök áringadozásából eredő veszteségek kockázata, ha a kereskedési könyv rövid távú újraértékesítésre, vagy rövid távú újraértékesítés szándékával tartott pénzügyi eszközök fedezetére tartott pénzügyi eszközöket tartalmaz. A jelenlegi rendelkezések szerint az intézmények VAR-modelljeinek fel kell mérniük azt a veszteséget, amelyet 99%-os konfidenciaszinten nem lépnek túl, ha az intézmény 10 napon át tartja portfólióját. A VAR-modellek azonban rövid időszakot felölelő múltbéli adatokon alapulnak, amelyek adott esetben nem ragadják meg a lényeges stresszhelyzeti piaci időszakokat. Emellett a VAR-modellekben a független bevételek feltételezése nem volt tartható piaci stresszhelyzetek idején, amikor a kockázati tényezők közötti korreláció megnövekedett. A VAR-modellek használatával meghatározott tőkekövetelmények ezért nem voltak elég erőteljesek ahhoz, hogy elnyeljenek potenciális kereskedési könyvi veszteségeket, és hozzájárultak a kockázatkezelés optimálistól eltérő szintjéhez. A tőkepozíció ebből eredő kilengései súlyosbították a banki hitelezés és befektetés prociklikusságát, és ez negatív következményekkel járt a reálgazdaság számára. További veszteségeket okozott, hogy a kereskedési könyv esetében a fizetésképtelenségi kockázatra vonatkozó tőkekövetelmények jelenleg nem fedik le a hitelminősítés migrációs kockázatát Leminősítések miatti veszteségek kockázata , és hogy a kereskedési könyv értékpapírosítási pozícióinak fizetésképtelenségi és migrációs kockázatára vonatkozóan az intézményeknek nincs megbízható belső modellezési módszerük.[4] Leminősítések miatti veszteségek kockázata 3.2. Újra-értékpapírosítási pozíciókra vonatkozó tőkekövetelmények A 2006/48/EK irányelv IX. mellékl