RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN om tillämpningen av exportförbudet i artikel 7.1 i direktivet om system för ersättning till investerare (97/9/EG)

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

Kommissionsrapport om tillämpningen av exportförbudet i artikel 7.1 i direktivet om system för ersättning till investerare (97/9/EG)

1. Inledning

2. Allmänna principer som reglerar skyddets gränsöverskridande giltighet inom EU

3. Exportförbudet

3.1. Vägledning för diskussionen om en eventuell utvidgning av exportförbudet

3.2. Skäl till att behålla exportförbudet

3.3. Skäl till att upphäva exportförbudet

4. SAMMANFATTNING

BILAGA

1. Analys av de främsta dragen i de system för ersättning till investerare som finns i medlemsstaterna

1.1. Antalet befintliga system och deras storlek - medlemskap

1.2. Skyddsbelopp och skyddets omfattning

1.3. Aktivering av systemet: utlösande fall och förfaranden

1.4. Finansiering och bidrag

1.5. Kompletteringsklausulen

2. LAG, SYSTEMETS ADRESS, DELTAGARE och STATUS

3. SKYDD OCH BIDRAG

RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN

om tillämpningen av exportförbudet i artikel 7.1 i direktivet om system för ersättning till investerare (97/9/EG)

1. Inledning

Europaparlamentets och rådets direktiv nr 97/9/EG av den 3 mars 1997 om system för ersättning till investerare (hädanefter: direktivet om system för ersättning till investerare) är en av grundkomponenterna i unionens ramprogram för en gemensam marknad på området finansiella tjänster. Det har sin grund i artikel 12 i rådets direktiv nr 93/22/EEG av den 10 maj 1993 om investeringstjänster inom värdepappersområdet. I syfte att förse värdepappersföretag med en unionstäckande auktorisation utfärdad i en av medlemsstaterna, föreskriver direktivet strikta regler som alltid skall iakttas av värdepappersföretag, inklusive organisatoriska bestämmelser som syftar till att förhindra värdepappersföretag från att använda instrument och pengar som tilhör investerare. Direktivet innehåller emellertid inget skydd för investerare i fall av bedrägeri, regelbrott eller andra omständigheter som gör att ett värdepappersföretag inte kan återbetala pengar eller återföra finansiella instrument till investerarna. Genom direktivet om system för ersättning till investerare uppnås alltså detta yttersta skydd på en harmoniserad miniminivå.

Direktivet om system för ersättning till investerare trädde i kraft den 26 mars 1997 och tidsfristen för genomförandet i medlemsstaterna är den 26 september 1998. [1] För att skydda främst små investerare och upprätthålla förtroendet för det ekonomiska systemet, krävs det att medlemsstaterna inrättar och erkänner "system för ersättning till investerare" för att kunna täcka krav när ett värdepappersföretag inte kan uppfylla sina åtaganden. Deltagande i ett system är en förutsättning för att erhålla auktorisation inom ramen för rådets direktiv om investeringstjänster inom värdepappersområdet. Om skyddet inte kan erbjudas, skall auktorisationen återkallas. [2]

[1] Artikel 15 i rådets direktiv nr 97/9/EG av den 3 mars 1997 om system för ersättning till investerare.

[2] Artikel 5.4 i direktivet om system för ersättning till investerare.

Det skall framhållas att direktivet om system för ersättning till investerare är tillämpligt på alla värdepappersföretag, inklusive kreditinstitut med auktorisation at tillhandahålla investeringstjänster. Dessutom har direktivet utformats efter Europaparlamentets och rådets direktiv 94/19/EG av den 30 maj 1994 om system för garanti av insättningar (hädanefter: direktivet om system för garanti av insättningar). I det fallet var syftet att garantera ett minimiskydd för insättarna i fall ett insolvent kreditinstitut stängs. I direktivet om system för garanti av insättningar erbjuds skydd för insättningar från vanliga banktransaktioner, medan fordringar som uppkommit efter investeringar som utförts genom ett kreditinstitut omfattas av bestämmelserna i direktivet om system för ersättning till investerare. [3]

[3] Artikel 2.3 i direktivet om system för ersättning till investerare.

Denna rapport är ett komplement till den som förbereddes i samma fråga för direktivet om system för garanti av insättningar och som antogs av kommissionen den 22.12.99.

2. Allmänna principer som reglerar skyddets gränsöverskridande giltighet inom EU

En grundläggande princip i direktivet om system för garanti av ersättningar är att om ett värdepappersföretag tillhör ett system, skall systemet också täcka företagets investerare i filialer som ligger i andra medlemsstater. [4] Genom denna bestämmelse utvidgas den allmänna principen om "ömsesidigt erkännande" till system för ersättning till investerare. De bestämmelser i hemlandet som tillämpas på ett värdepappersföretags huvudkontor utsträcks med andra ord också till företagets filialer inom EU. Det antas att dessa filialer utgör en enskild enhet som är underställd enskild auktorisation och central övervakning av verksamheten.

[4] I artikel 2.1 framgår det att "varje medlemsstat skall säkerställa att ett eller flera system för ersättning till investerare införs och officiellt erkänns inom dess territorium." I artikel 7 uppställs principen att "systemet för ersättning till investerare som enligt artikel 2.1 har införts och officiellt erkänts i en medlemsstat skall också omfatta investerare hos värdepappersföretagets filialer i andra medlemsstater."

I direktivet införs emellertid två viktiga undantag till principen. Först av allt fastslås det att ett system som ger en högre eller mer omfattande skyddsnivå åtminstone under en övergångsperiod och i syfte att undvika eventuella störningar på marknaden skall minska sitt skydd för filialer i andra medlemsstater, där systemen för ersättning till investerare är mindre frikostiga. Denna klausul som kallas "exportförbudet" eller "exportförbudsklausulen" gäller också system för garanti av insättningar. [5]

[5] Artikel 4.1 andra stycket i direktivet om system för garanti av insättningar.

Det andra undantaget, som kallas "kompletterings"-klausulen, innebär att ett värdepappersföretag som tillhör ett system som erbjuder ett mindre omfattande skydd, kommer att ha rätt att ansluta sig till ett värdsystem för att förbättra sitt skydd vid filialer i andra medlemsstater, där systemen för ersättning till investerare är mer frikostiga. En liknande klausul gäller också system för garanti av insättningar. [6]

[6] Artikel 4.2 i direktivet om system för garanti av insättningar.

Båda klausulerna syftar till att undvika olika konkurrensvillkor till följd av det skydd som erbjuds investerare. Den avgörande skillnaden är att exportförbudet sänker skyddsnivån för vissa investerare som annars skulle få ett bättre skydd, medan "kompletterings"-klausulen går i riktning mot att öka skyddet (även om beslutet att effektivt öka skyddet fortsatt fattas av värdepappersföretag självt som också kan besluta sig för att inte delta i värdlandets system).

Exportförbudet utgör ett relevant undantag från principen om en gemensam marknad för investeringstjänster genom att det skiljer mellan investerare i samma värdepappersföretag om företaget kommer på obestånd. Dessutom antas det att marknadsstörningar endast kan förväntas under en kortare tid. Det är därför exportförbudet i direktivet endast betraktas som en övergående åtgärd som kommer att upphöra i slutet av 1999, såvida inte Europaparlamentet och rådet på förslag från kommissionen fattar beslut om att förlänga dess giltighet.

3. Exportförbudet

Enligt 7.1 andra stycket skall kommissionen rapportera om exportförbudet och diskutera möjligheten att förlänga det efter 1999. Artikel lyder på följande sätt:

"Till och med den 31 december 1999 får varken nivån på eller omfattningen, inklusive procentsatsen, av skyddet överstiga den maximala nivån eller den maximala omfattningen av det skydd som motsvarande system inom värdemedlemsstatens territorium ger. Före detta datum skall kommissionen utarbeta en rapport på grundval av de erfarenheter som har gjorts vid tillämpningen av detta stycke och av artikel 4.1 i direktiv 94/19/EG [7] till vilket hänvisas ovan och bedöma om dessa bestämmelser behöver behållas. Kommissionen skall, om det är lämpligt, överlämna ett förslag till direktiv till Europaparlamentet och rådet i syfte att förlänga bestämmelsernas giltighetstid."

[7] Formuleringen i artikel 4 andra och tredje styckena i direktivet om system för garanti av insättningar lyder på följande sätt:

Rapportering inom den utsatta tidsfristen är särskilt viktigt eftersom det bidrar till att klargöra vilken rättslig ram som kommer att gälla värdepappersföretag efter den 31.12.1999.

Följande avsnitt koncentreras på att mot bakgrund av den senaste utvecklingen ge synpunkter för och emot en förlängning av exportförbudet. I undravsnitt 3.1 anförs de kriterier som bör vara vägledande för dikussionen av frågan. I underavsnitten 3.2 och 3.3 presenteras och analyseras de främsta argumenten för och emot en förlängning av förbudets giltighet.

3.1. Vägledning för diskussionen om en eventuell utvidgning av exportförbudet

Vi bör inleda med en påminnelse om att den språkliga utformningen av exportförbudet i direktivet om ett system för ersättning till investerare härrör från en kompromiss mellan kommissionen och vissa medlemsstater om direktivet om ett system för garanti av insättningar under förhandlingarna om det direktivet. [8]

[8] Detta förklaras mycket utförligt kommissionens rapport om direktivet om system för garanti av insättningar. Särskilt i punkt 2.1 betonas det att förbudet i direktivet om system för garanti av insättningar var resultatet av en kompromiss mellan kommissionen, som var tveksam till att godta exportförbudet, och rättstjänsten som ansåg att det endast kunde tillåtas tillfälligt.

Vid den tidpunkten var vissa delegationer särskilt oroliga för att marknadsstörningar kunde orsakas av filialer till kreditinstitut etablerade i en värdmedlemsstat som erbjuder högre skyddsnivåer än de som erbjuds av inhemska kreditinstitut. Med andra ord befarades det att skillnader i nivåerna för skydd av insättningar kunde locka insättningar från inhemska institut till utländska institut. Det fanns inga bevis för detta, eftersom det inte fanns något bevis för hur den nya förordningen om garanti för insättningar skulle inverka på insättarnas prioriteringar i valet av kreditinstitut. Liknande skäl gjorde att ett exportförbud några år senare godtogs i direktivet om system för ersättning till investerare.

Ett gemensamt drag i de båda direktiven är att exportförbudet är tillfälligt, vilket betyder att det upphör såvida inte Europaparlamentet och rådet på förslag från kommissionen fattar ett annat beslut om att förlänga dess giltighet. Denna aspekt betonades i EG-domstolens dom av den 13 maj 1997 om direktivet om system för garanti av insättningar. [9] När domstolen ogillade den tyska regeringens ogiltighetstalan mot bestämmelsen, påpekade den särskilt att "med beaktande av frågans komplicerade beskaffenhet och olikheterna i medlemsstaternas lagstiftningar var parlamentet och rådet behöriga att företa den nödvändiga harmoniseringen gradvis."

[9] Se kommissionens rapport om direktivet om system för garanti av insättningar.

Ett annat drag framträder vid en jämförelse mellan artikel 7.1 andra stycket i direktivet om system för ersättning till investerare och artikel 4.1 tredje stycket i direktivet om system för garanti av insättningar som båda hänför sig till de kriterier som skulle vara vägledande för kommissionen när den förberedde sin rapport om exportförbudet. Båda rapporterna skall bygga "på grundval av den erfarenhet som gjorts vid tillämpningen" av förbudet.

Det kan förekomma kompromissande om principen att exportförbudet bör vara tillfälligt och övervägandet att varje beslut bör grunda sig på erfarenhet. I allmänhet gäller förhållandet att ju längre period som förbudet har tillämpats, desto längre är erfarenheten. Därför bör kommissionen sträva efter jämvikt mellan den vikt som tillmäts den gemensamma marknaden för finansiella tjänster och nödvändigheten i att undvika marknadsstörningar till följd av otillräcklig harmonisering av de grundläggande reglerna.

Om de två direktiven återigen jämförs, visar det sig att ännu ett kriterium skall uppfyllas i direktivet om system för ersättning till investerare. Medan det i direktivet om system för garanti av insättningar framhålls att rapporten skall utarbetas "på grundval av de erfarenheter som har gjorts vid tillämpningen av" regeln, föreskrivs det i direktivet om system för ersättning till investerare att kommissionen "skall utarbeta en rapport på grundval av de erfarenheter som har gjorts vid tillämpningen av detta stycke och av artikel 4.1 i direktiv 94/19/EG." [10]

[10] I artikel 4.1 i direktivet om system för garanti av insättningar behandlas just exportförbudet på området skydd av insättningar.

Kopplingen till direktivet om system för garanti av insättningar är särskilt relevant i detta avseende. Även om de flesta medlemsstater (14 av 15) nu har genomfört direktivet om system för ersättning till investerare, saknas i stort erfarenhet om hur bestämmelserna faktiskt fungerar. Genomförandebestämmelserna godkändes i de flesta länder i slutet av 1998 eller början av 1999 och i vissa av dem fullföljdes ramverket genom införandet av myndighets- och regeringsföreskrifter under de sista månaderna 1999. Kreditinstituten har däremot åtnjutit en längre period för att analysera hur förbudet fungerar. Europaparlamentet och rådets direktiv 94/19/EG godkändes den 30 maj 1994 och infördes i medlemsstaternas lagstiftning under 1995.

Detta betyder att erfarenheten av exportförbudet i direktivet om system för garanti av insättningar och det beslut som fattats inom finanssektorn måste betraktas som avgörande för kommissionens beslut om direktivet om system för ersättning till investerare.

3.2. Skäl till att behålla exportförbudet

Det huvudsakliga argument som vissa medlemsstater lagt fram som ett skäl till att bibehålla förbudet är att det fortfarande saknas tillräcklig erfarenhet om hur exportförbudet verkligen fungerar. Av skäl som är direkt förknippade med det ekonomiska läget i kreditinstitut och värdepappersföretag med filialer i en annan medlemsstat, har dessa med andra ord inte kunnat uppfylla sina åtaganden under den granskade perioden. [11]

[11] Se också kommissionens rapport om direktivet om system för garanti av insättningar, stycke 3.2.

Enligt detta resonemang kan möjliga marknadsstörningar till följd av olika stödnivåer inte helt uteslutas, precis som det inte heller kunde uteslutas när direktivet godtogs 1997 och därför argumenteras det för att förbudet bör behållas i framtiden.

Innan de häver förbudet skulle vissa medlemsstater vilja ha mer erfarenhet av hur långt man kommit i processen mot en samordning av den europeiska finansmarknaden och det bristande systemet för gränsöverskridande ersättning till investerare. Det finns en oro för att en praxis för utbetalning av ersättning kan vara mer komplicerad än att vidta genomförandeåtgärder och den skulle kunna leda till olikheter mellan olika medlemsstater.

3.3. Skäl till att upphäva exportförbudet

Principen om en gemensam finansmarknad. Exportförbudet är ett undantag från principen om en gemensam finansmarknad och det ger upphov till hinder för den fria etableringsfriheten och friheten att tillhandahålla tjänster. Dessutom leder det till diskriminering mellan investerare i samma värdepappersföretag i fall av obestånd och är oförenligt med det faktum att ett värdepappersföretag och dess filialer är att betrakta som en enskild enhet, både ur juridisk och ekonomisk synvinkel. Det var mot bakgrund av detta som rådet och parlamentet antog exportförbudet endast som en övergångsbestämmelse. Det avgörande motivet för undantaget var det komplexa och oklara läge som rådde före antagandet av direktivet.

Utvecklingen inom finanssektorn. Finanssektorn har ändrats avsevärt sedan direktivet antogs, både till följd av harmonisering av garantisystemen och som en följd av finansiell integration.

I fråga om harmoniseringen av garantisystem har, för det första, mycket hänt under övergångsperioden som upphör den 31 december 1999. En lagstadgad miniminivå för garantin (20 000 euro) har införts i alla medlemsstater och den omfattar nu alla filialer, var än de är etablerade. Det är värt att besinna att de flesta medlemsstater inte ens hade något system till skydd för investerare innan direktivet om system för ersättning till investerare antogs. Vid en jämförelse visar det sig att den lagstiftning som finns i dag tenderar nivåerna på ersättningen till investerare att konvergera i de flesta medlemsstater. Den första januari år 2000 kommer alla medlemsstater utom fyra att ha en obligatorisk garantinivå på mellan 20 000 och 28 000 euro per invetserare. De enda undantagen kommer att vara Danmark (40 000 euro för kontanter; 20 000 euro för finansiella instrument), Belgien (20 000 euro för kontanter; 20 000 euro för värdepapper), Frankrike (70 000 euro för kontanter; 70 000 for finansiella instrument) och Förenade kungariket (73 000 euro) (se bilaga).

Sammanfattningsvis finns inte längre de stora skillnader som fanns när direktivet antogs och som då motiverade ett tillfälligt undantag från principerna för den gemensamma marknaden. Således föreligger inte längre det främsta skälet till ett undantag.

Den andra tendens på finansmarknaden som i betydande grad påverkat utvärderingen av exportförbudet är den finansiella integrationsprocessen. Denna utveckling har märkts av inom finanssektorn också. [12] På säkerhetsområdet har ökningen av mängden informationsteknik och antalet elektroniska nätverk varit den drivande kraften bakom förändringen. Detta ha revolutionerat arbetssättet för både värdepappersmarknaden och de finansiella mellanhänderna. Globaliseringsprocessen inom ekonomin har lett till internationaliserade värdepappersportföljer och investeringsbeslut. Tekniken har gjort att nationsgränser lättare har kunnat elimineras och kringgås.

[12] Se kommissionens rapport om direktivet om system för garanti av insättningar, stycke 3.3.

Inom finanssektorn har konkurrensen tvingat banker att genomföra koncentrationer och företagsförvärv för att säkra sin ställning och kunna konkurrera internationellt. Värdepappersföretag som tillhör bankgrupper har också varit inblandade i denna process.

Införandet av euron har sporrat till strukturförändringar, avlägsnat växelkursrisker och skapat en grund för ökad finansiell integration och konkurrens. Arbetet med att uppnå en verklig inre marknad för finansiella tjänster går vidare i och med åtgärdsplanen för finansiella tjänster, där man identifierar konkreta och akuta åtgärder för att "säkerställa alla fördelar med en gemensam valuta och att EU:s finansmarknad fungerar optimalt." [13] Sammanfattningsvis har integrationsfaktorerna varit starka under senare år och denna tendens kommer avgjort att fortsätta.

[13] Meddelande från kommissionen - Att genomföra handlingsramen för finansmarknaderna: en handlingsplan. Meddelande från kommissionen av den 11.5.1999 COM(1999)232.

I den finansiella integrationsprocessen utgör exportförbudet ett kvarvarande inslag som splittrar den inre marknaden i nationella marknader. Det måste upphävas för att främja en sund integration av EU:s finansmarknader.

Beräkning av potentiella störningar. Vad gäller möjliga marknadsstörningar till följd av en utvidning av exportförbudet, kan erfarenhet inhämtas från bansektorn. I detta sammanhang "besitter ingen medlemsstat objektiv eller saklig information som kan stödja farhågorna för att sådana risker är troliga eller betydande. Inte heller kan medlemsstaterna specificera eller kvantifiera de potentiella marknadsstörningarna för inhemska kreditinstitut om exportförbudet skulle upphävas." [14]

[14] Se kommissionens rapport om direktivet om system för garanti av insättningar, stycke 3.3.

4. SAMMANFATTNING

Systemen med ersättning till investerare i medlemsstaterna har nu harmoniserats enligt direktivets principer och mål. Mot den bakgrunden tycks det omotiverat att förlänga exportförbudet i syfte att undvika marknadsstörningar som ändå ingen kan beräkna eller specificera och som dessutom troligen aldrig kommer att inträffa.

En förlängning av exportförbudet skulle innebära att skyddet mot en sådan avlägsen risk skulle anses viktigare än att fullt ut genomföra den inre marknaden för finansiella tjänster.

Kommissionen är medveten om att direktivet om system för ersättning till investerare inte har genomförts tillräckligt tidigt i alla medlemsstater för att tillräcklig praktisk erfarenhet skall ha funnits om hur denna bestämmelse fungerar (se kapitel 3). I det avseendet skall hänsyn tas till de starka kopplingarna mellan direktivet om system för ersättning till investerare och direktivet om system för garanti av insättningar.

För det första är direktivet om system för ersättning till investerare en överföring av reglerna i direktivet om system för garanti av insättningar till värdepappersområdet. De båda direktiven är inte blott komplementära i vissa avseenden (Europaparlamentets och rådets direktiv 97/9/EG om system för ersättning till investerare är också tillämpligt på banker när det gäller investeringstjänster). De är också identiska i fråga om de artiklar som gäller gränsöverskridande erbjudande av tjänster. Det är därför som erfarenheter av problem eller frågor som rör banksidan kan användas för att ge värdepappersföretag användbar infromation.

För det andra är gemenskapslagstiftaren intresserad av att få en heltäckande bild av hur "tvillingdirektiven" fungerar. I det avseendet är det viktigt att påminna sig att även om direktivet om system för garanti av insättningar antogs 1994 och direktivet om system för ersättning till investerare först 1997, är kommissionens tidsfrist för att läga fram rapporter densamma 31 december 1999).

Dessutom anser kommissionen att överensstämmelsen med direktivet om system för garanti av insättningar bör bibehållas. På grundval av den rapport som antagits av kommissionen i enlighet med artikel 4.1 i direktivet om system för garanti av insättningar, kommer exportförbudet att upphöra för systemen för insättningsgaranti. Det vore svårt att efter 1999 motivera exportförbudet i direktivet om system för ersättning till investerare men inte i direktivet om system för garanti av insättningar. I fråga om konsumentskydd skulle - om man överväger att vissa system täcker både insättar- och investerarkrav - en diskriminering införas mellan insättare och investerare inom en och samma utländska filial till en institution.

När förbudet har upphävts (31 december 1999) kommer kommissionen, med särskild uppmärksamhet på allvarlig snedvridning av marknaden, att noggrant övervaka marknadsutvecklingen, på grundval av uppgifter som myndigheterna i medlemsstaterna samlat in. Därefter kan kommissionen överväga lämpliga lagstiftningsåtgärder.

BILAGA

GENOMFÖRANDET AV DIREKTIV 97/9/EG

OM SYSTEM FÖR ERSÄTTNING TILL INVESTERARE

I EES-STATERNA

1. Analys av de främsta dragen i de system för ersättning till investerare som finns i medlemsstaterna

Hittills har 14 av 15 medlemsstater formellt genomfört direktivet. Den felande medlemsstaten är Luxemburg som har meddelat kommissionen att ett lagförslag lämnades till det luxemburgska parlamentet i mars 1999 och att det fortfarande är under översyn. Lagen kan komma att antas i slutet av 1999. I fortsättningen hänvisas det endast till de 14 medlemsstater som har anmält att direktivet genomförts.

1.1. Antalet befintliga system och deras storlek - medlemskap

I direktivet uppmanas medlemsstaterna att se till att "ett eller flera system för ersättning till eller skydd av investerare har upprättats och officiellt blivit godkända" inom respektive lan och det slås där fast att inget värdepappersföretag får bedriva investeringsverksamhet om det inte är anslutet till ett sådant system. Definitionen av "värdepappersföretag" grundar sig på artikel 2.1 i direktivet om system för ersättning till investerare och omfattar kreditinstitut om de är auktoriserade att tillhandahålla investeringstjänster.

Vad gäller kreditinstitut beaktas det i direktivet att vissa krav också kan falla under direktivet om system för garanti av insättningar och det föreskrivs följande: 1) Varje medlemsstat skall behandla sådana oklara krav inom ramen för endera direktivet; 2) inget krav skall kunna leda till ersättning mer än en gång.

Dessa bestämmelser har införts i 14 medlemsstater. De flesta medlemsstater har nöjt sig med att införa ett system för ersättning till investeringstjänster. I vissa medlemsstater har möjligheten att skapa privata extrasystem övervägts i rambestämmelserna, men den har ännu inte utnyttjats. Tyskland, Spanien, Irland, Nederländerna och Österrike har infört fler än ett system, men medlemskapet är kopplat till den typ av tjänst som erbjuds eller till institutets form. Exempelvis gäller ett system värdepappersföretag och ett annat en särskild sorts banker. I Belgien, Danmark, Frankrike och Sverige tillämpas ett enda system som erbjuder ersättning till både investerare och insättare (som täcker krav med stöd i direktivet om system för ersättning till investerare och direktivet om system för garanti av insättningar). Som en följd därav tycks det som om värdepappersföretag och banker på detta stidiga stadium inte är verkligt fria att välja vilket system de skall ansluta sig till.

I fråga om kreditinstituten finns följande två uppfattningar: Den ena innebär att man inrättar en omfattande garantifond som täcker insättare och investerare i en bank. Enligt den andra skall systemet för ersättning till investerare täcka kontantkrav endast om de grundar sig i bestämmelsen om investeringstjänster, medan insättningar täcks av separata fonder för garanti av insättningar. Det krävs ytterligare efterforskningar för att verifiera huruvida den första uppfattningen faktiskt har genomförts i praktiken och för att garantera att varken direktivet om system för garanti av insättningar eller direktivet om system för ersättning till investerare överträds (exempelvis vid beräkningen av den maximala täckningen per insättare eller investerare).

1.2. Skyddsbelopp och skyddets omfattning

I direktivet föreskrivs det att systemet skall tillhandahålla ett skydd som skall uppgå till minst 20 000 euro per investerarkrav och minst en 90-procentig täckning av krav som ligger under detta belopp. Vissa investerare kan uteslutas från systemet till följd av deras typ (professionella eller institutionella investerare) eller på grundval av deras kopplingar till värdepappersföretaget i svårigheter.

Dessa bestämmelser har införts i fjorton medlemsstater. I alla system har en särskild maximigräns satts för det belopp som kan betalas ut per investerare i fall av ersättningskrav. Med få undantag ligger detta belopp i linje med det minimibelopp som anges i direktivet om system för ersättning till investerare (20 000 euro). I synnerhet från den 1 januari 2000 (slutdatum för övergångspersioden) är skyddsnivåerna följande:

- I de flesta medlemsstater är den maximala skyddsnivån 20 000 euro. Tyskland, Irland och Finland tillämpar också en gräns på "90 % av kravet" under 20 000 euro. Portugal (25 000 euro) och Sverige (28 000 euro) ligger inte långt från det beloppet.

- Danmark har en maximal skyddsnivå på 40 000 euro för kontanter och 20 000 euro för värdepapper. Belgien har en maximal skyddsnivå på 20 000 euro för kontanter och 20 000 euro för värdepapper, men dessa belopp omfattar också ersättning till insättare (om en bank hamnar på obestånd).

- I två medlemsstater är stödnivån avsevärt högre än det minimum som anges i direktivet om system för ersättning till investerare. I Förenade kungariket föreskrivs ett skydd på 73 000 euro med vissa procentgränser under detta belopp. I Frankrike föreskrivs en dubbel gräns på 70 000 euro för kontanter och 70 000 för finansiella instrument (men beloppet för kontanter omfattar också ersättning till insättare om en bank hamnar på obestånd).

Vad gäller skyddets omfattning är bilden mindre entydig. I Tyskland, Spanien, Nederländerna, Österrike och Förenade kungariket är alla investerare som finns i bilaga 1 till direktivet om system för ersättning till investerare uteslutna från skyddet. Detta är inte fallet i övriga medlemsstater. Icke desto mindre är alla värdepappersföretag och institutioner som deltar i systemet uteslutna från skyddet. I vissa medlemsstater täcks inte vissa derivat. I Österrike och Portugal täcks exempelvis inte råvaruderivat.

1.3. Aktivering av systemet: utlösande fall och förfaranden

För att ge investerare ett påtagligt skydd innehåller direktivet en detaljreglering av hur ett ersättningsförfarande skall genomföras, vilket ger regler för information till kunderna och tidsfrister för betalningar. Alla medlemsstater har formellt infört dessa regler. Eftersom inga ersättningskrav har rests i någon av de medlemsstater som omfattas av bestämmelserna i direktivet, finns ännu ingen erfarenhet av hur direktivet faktiskt fungerar.

1.4. Finansiering och bidrag

En aspekt av särskilt intresse är själva systemets solvens. Direktivet reglerar inte hur systemet för ersättning till investerare skall finansieras, men fastställer följande principer: 1) Kostnaderna för systemet skall bäras av värdepappersföretagen själva; 2) systemens finansieringskapacitet skall stå i proportion till deras förpliktelser; och 3) finansieringssystemets stabilitet får inte äventyras.

Det finns i princip två sorters system, nämligen sådana som regelbundet tar ut en avgift eller ett bidrag från deltagarna och sådana som endast begär bidrag från deltagarna när krav på ersättning reses. För att lättare kunna uppfylla fondens åligganden inom de strikta tidsfrister som uppställs i regelverketn, görs i det första fallet ofta en koppling mellan de bidrag som tagits ut, värdet på de finansiella instrumenten och tillgångarna i (eller antalet kunder till) de institutioner som deltar i systemet. Följande ytterligare mekanismer har också införts av vissa medlemsstater: kompletterande bidrag som tas ut när fondens tillgångar inte är tillräckliga för att täcka kraven på ersättning och möjligheter till lån från banker eller andra system. Ytterligare information är på väg att samlas in för att garantera att de nämnda principerna inte bryts, exempelvis när lånemöjligheterna tillhandahålls av centralbanken eller ett offentligt organ. Vad gäller de fonder som inte tar ut bidrag av sina medlemmar, kan förseningar uppstå vid betalningen av ersättningskrav, om fondens tillgångar inte är omedelbart tillgängliga. Därför måste denna möjlighet undersökas ytterligare.

1.5. Kompletteringsklausulen

Alla fjorton medlemsstater har i sin lagstiftning infört en kompletteringsklausul, med regler som gör att filialer till värdepappersföretag som är etablerade i andra medlemsstater kan delta i dessa system. Alla medlemsstater saknar ännu erfarenhet om hur bestämmelsen fungerar. Till följd av att skyddet har bestämts till ett belopp nära eller på miniminivån i direktivet, antas det att ingen erfarenhet kommer att finnas tillgänglig, inte heller i framtiden.

I Förenade kungariket har fjorton filialer ansökt om att delta i systemet, men hälften av ansökningarna kommer från ett av de länder som först nyligen genomfört direktivet (Frankrike). Dessa institutioner kan därför tänkas ompröva sin ställning nu när deras hemland har genomfört direktivet. [15] I Frankrike har ännu inga ansökningar om att delta i systemet inkommit, vilket kanske beror på att direktivet om system för ersättning till investerare infördes först i september 1999.

[15] Frankrike har i själva verket infört en högre skyddsnivå än Förenade kungariket.

2. LAG, SYSTEMETS ADRESS, DELTAGARE och STATUS

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

3. SKYDD OCH BIDRAG

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>