Ett nytt partnerskap för sammanhållning 
konvergens  konkurrenskraft  samarbete 
 
 
 
  
 
 
Tredje rapporten om ekonomisk och social sammanhållning 
 
    
 
    
 
    
 
     
 
 
Europeiska kommissionen
 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING   
Europe Direct är en tjänst som hjälper dig att få svar 
på dina frågor om Europeiska unionen  
 
Ett nytt gemensamt avgiftsfritt telefonnummer:  
00 800 6 7 8 9 10 11  
 
 
 
 
 
 
 
En stor mängd övrig information om Europeiska unionen är tillgänglig på Internet  
via Europa-servern (http://europa.eu.int). 
 
Kataloguppgifter finns i slutet av publikationen. 
 
Luxemburg: Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer, 2004 
 
ISBN 92-894-4924-1 
 © Europeiska gemenskaperna, 2004 
Kopiering tillåten med angivande av källan. 
 
Printed in Belgium 
 
TRYCKT PÅ ICKE KLORBLEKT PAPPER  
 
 TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING iii
Förord  
 
 
 
     
Syftet med denna rapport, som utgör resultatet av tre års arbete, är att 
presentera Europeiska kommissionens vision om den framtida utformningen av EU:s politik för att minska klyftorna och främja större ekonomisk, social och territoriell sammanhållning.  
Utarbetandet av rapporten har inte varit en uppgift av enbart teknisk 
natur. Tvärtom har arbetet inbegripit omfattande samråd på europeisk, nationell, regional och lokal nivå för att se till att denna nya vision svarar mot EU-medborgarnas behov och berättigade förväntningar. 
 
I samband med dessa samråd har jag fått många ingående frågor om vilken verkan – vilket mervärde – som EU:s insatser har på detta område. Har man t.ex. med hjälp av  sammanhållningspolitiken lyckats 
minska ojämlikheten i ekonomiskt, socialt och territoriellt hänseende när det gäller levnadsstandard och de möjligheter som står till buds? 
 
I denna rapport ges närmare svar på viktiga frågor av denna typ. I rapporten bekräftas att EU gett upphov till ett mervärde som har betydelse på många nivåer, genom att bidra till snabbt minskade inkomstklyftor mellan rika och fattiga, skapa många nya möjligheter, 
ofta på innovativa områden, och skapa nätverk som förenar regioner, 
företag och människor i hela Europa.  I rapporten bekräftas också att EU gjort en lika viktig insats när det gäller det sätt på vilket vi i Europa försöker lösa de ekonomiska problemen. Den europeiska sammanhållningspolitiken har fungerat 
som en katalysator för nya former av partnerskap, som inbegriper 
regionala, lokala och nationella myndigheter samt EU, för att utforma och genomföra gemensamma utvecklingsstrategier både inom och över de nationella gränserna.  
Detta viktiga arbete kommer långt ifrån att vara slutfört när den 
nuvarande programperioden avslutas 2006. Vi står inför många utmaningar i framtiden. De har att göra med de ökade sociala och ekonomiska skillnaderna inom EU efter utvidgningen, de snabbare ekonomiska förändringar som är att vänta till följd av den ökade konkurrensen genom globaliseringen, de omvälvningar som den nya 
tekniken gett upphov till och framväxten av en kunskapsbaserad 
ekonomi. Till dessa globala ekonom iska förändringar kan läggas  
Förord 
  iv andra utmaningar som den åldrande befolkningen och invandringen 
till våra städer från länder utanför EU. Dessutom ställde EU:s stats- och regeringschefer i Lissabon i mars 2000 upp det ambitiösa målet att göra EU till den mest framgångsrika och konkurrenskraftiga 
kunskapsbaserade ekonomin i världen . 
 För att kunna svara på dessa eko nomiska och politiska utmaningar 
föreslår kommissionen en ny sammanhållningspolitik för perioden 2007–2013 som skall göra det möjligt för alla medlemsstater och regioner att i partnerskap arbeta för hållbar tillväxt och ökad 
konkurrenskraft. Liksom för närvarande måste ansträngningarna i 
framtiden inriktas på att hjälpa de fattigaste områdena i EU, särskilt i de nya medlemsstaterna, att knappa in på de andras försprång. Men kommissionen föreslår också att man skall ta sig an de allvarliga problem som andra områden i EU tampas med, t.ex. problem som har sitt upphov i ekonomiska förändringar, stadsområden på tillbakagång 
eller varaktiga naturbetingade nackdelar. 
  Den nya sammanhållningspolitiken bör genomföras med hjälp av ett enklare och mer decentraliserat förvaltningssystem. Europa kan nå framgångar enbart genom allas medverkan och genom att vi 
mobiliserar alla regioners och alla medborgares samlade kunnande 
och resurser. Det är det som är målet för det föreslagna nya 
partnerskapet för sammanhållning.  
  
 
 
Michel Barnier 
   
 

 
 TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING vInnehållsförteckning 
 
 
  
Förord ......................................................................................................................... .......................... iii 
Sammanfattning ................................................................................................................. ................. vii 
Slutsatser: förslag till en reform erad sammanhållningspolitik .......................................................... xxv 
Del 1 — Sammanhållning, konkurrenskraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
Ekonomisk och social  sammanhå llning ............................................................................................ .............2 
Territoriell sa mmanhållning.................................................................................................... .......................27 
Faktorer som avgör tillväxt, sysse lsättning och k onkurren skraft................................................................ .36 
Statistisk bilaga till del 1................................................................................................... .............................65  
Del 2 — Hur medlemsländernas politik inverkar på sammanhållningen  
Introduk tion................................................................................................................... .................................84 
Nationell politik och dess  inve rkan på offent liga utgifter.................................................................... .........84 
De offentliga utgifter nas inverkan på regi oner ................................................................................. ............87 
Skattepolitik oc h regional  BNP ................................................................................................. ....................91 
Regional utvecklingspolit ik i medlem sländer na .................................................................................. .........96 
Statistisk bilaga till del 1................................................................................................... .............................65 
Del 3 — Gemenskapspolitikens inverkan på konkurrenskraft, sysselsättning och sammanhållning 
Introduk tion................................................................................................................... ...............................114 
Gemenskapspolitikens inverkan på sammanhållningen mot bakgrund  
av Lissabon- och Gö teborgstr ategin ............................................................................................. .............114 
Att förbättra gemensam politik:  den gemensamma   jordbrukspolitiken  och fiskepol itiken ......................125 
När statligt stöd och sammanhållnings politik kompletter ar var andra ........................................................129 
Rättsliga och inrikes frågor: att fö rbättra villkoren för utve ckling ........................................................... ....131 
Så uppfattas gemenskapspo litiken på re gional nivå.............................................................................. ....132 
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
Introduk tion................................................................................................................... ...............................138 
Strukturåtgärder i mål 1-regioner: till växt, konvergens oc h integrat ion.....................................................140  
Åtgärder i mål 2-regioner: omstrukturerin gar och skapande av ar betstillfä llen ........................................150 
Stöd till jordbruk, lands bygdsutvecklin g och fiske............................................................................. .........152 
Att främja sysselsättning, utbildning och fort bildning med hjälp av Eu ropeiska soci alfonden..................154 
Gemenskapsåtgärder:  att frä mja samarbete och nätve rk ........................................................................15 6 
Att göra förvaltningsmet oder  mer ef fektiva .................................................................................... ...........162 
Utvidgning och sammanhållningspolit ik:  framtida  utmani ngar .................................................................170  
Debatt om sammanhållnings politikens framtid .................................................................................... ......176 
Statistisk bilaga till del 4................................................................................................... ...........................179 
Regionala indikatorer .......................................................................................................... ..............187 
Lista på Diagram, Kartor och Tabeller.......................................................................................... ....205 
 
  
Innehållsförteckning 
 
 TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING  vi  
 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING vii 
 
Sammanfattning 
      
Introduktion: politiska förhållanden 
och sammanhållningsmålen 
Den ekonomiska tillväxten i EU har minskat markant 
sedan den senaste sammanhållningsrapporten pub-licerades för tre år sedan. Detta har lett till att arbets-
lösheten har ökat i många delar av unionen, vilket 
har fått betydande sociala konsekvenser. Det faktum att EU-ekonomin har haft en långsam tillväxt under 
en längre tid visar emellertid på att det finns mer 
grundläggande problem som måste lösas om tillväx-ten skall kunna hålla en acceptabel takt i framtiden.  
Dessa problem speglas i den låga produktivitetsök-
ningen i EU under senare år, i synnerhet i jämförelse med USA. Tillväxten i USA har, till skillnad från uni-
onens tillväxt, ökat allt s nabbare då fler innovationer 
gjorts och användningen av informations- och kom-
munikationsteknologin ökat. Fram till 2001 års ned-
gång ökade även sysselsättningsnivåerna generellt 
sett mer än i EU och en stor andel av befolkningen i arbetsför ålder hade arbete. I USA ligger följaktligen 
inkomst per capita alltjämt omkring 30 procent över 
EU:s nivå. 
För att uppnå en hållbar tillväxt i EU när denna väl 
har återhämtat sig, måste man öka investeringar i 
fysiskt kapital och humankapital, göra fler innovatio-ner och använda sig mer av informations- och kom-
munikationsteknologi för att öka produktion och sys-
selsättning. Detta kan dock inte bara ske i unionens centrala delar, där produktivitets- och sysselsätt-
ningsnivåerna är högst och den innovativa kapacite-
ten som starkast, utan måste göras i hela unionen. 
Även om det är upplysande att granska EU-
ekonomins övergripande resultat, är det viktigt att inte förbise de stora skillnader som alltjämt råder 
mellan länder och regioner i fråga om produktion, produktivitet och sysselsättning. Dessa skillnader 
beror på strukturella svagheter i konkurrenskraft – 
otillräckliga investeringar i fysiskt kapital och human-
kapital (i infrastruktur oc h yrkeskompetens), bristan-
de innovativ förmåga, otill räckliga företagsstöd och 
lågt miljökapital (miljöförstöring både i natur och stä-der). 
Länder och regioner behöver stöd för att kunna lösa 
dessa strukturella problem och utveckla sina relativa fördelar för att konkurrera både på den inre markna-
den och internationellt
1. Människor måste även få 
tillgång till utbildning och fortbildning för att utveckla 
kunnande och kompetens oavsett var de bor i unio-
nen. EU:s sammanhållningspolitik stärktes för om-
kring femton år sedan då projektet med en enda marknad inleddes för att tillgodose just dessa behov. 
Detta är ännu viktigare i dag inför utvidgningen som 
kommer att medföra ökade skillnader. 
Sammanhållningspolitikens  
bidrag till tillväxt i EU 
Om EU skall kunna förverkliga sin ekonomiska po-
tential måste alla regioner, oavsett om de ligger i 
nuvarande medlemsländer eller i anslutningsländer-na, delta och göra kraftinsatser för att uppnå tillväxt. 
Alla människor som bor i unionen måste även få 
chans att bidra. Om inte en effektiv sammanhåll-ningspolitik förs för att minska skillnader i unionen 
kommer följden att bli högre kostnader vad gäller 
social och mänsklig välfärd, men kostnaderna kom-mer även att vara rent ekonomiska i form av lägre 
realinkomster och levnadsstandard. Eftersom en 
Sammanfattning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING viii integrerad ekonomi skapar ömsesidigt beroende 
drabbar dessa förluster inte bara de mindre konkur-
renskraftiga regionerna, arbetslösa eller människor 
som har improduktiva arbeten, utan alla i unionen. 
Att stärka regional konkurrenskraft i unionen och 
hjälpa människor att utveckla sina förmågor kommer 
att öka EU-ekonomins övergripande tillväxtpotential, vilket alla kommer att kunna dra fördel av. Genom 
att åstadkomma en jämnare fördelning av den eko-
nomiska aktiviteten kommer man att kunna minska riskerna för överhettning i samband med tillväxt och 
risken för att ett ökat inflationstryck skall hämma till-
växten i förtid. Det kommer även att göra det enklare att hålla fast vid den europeiska samhällsmodellen 
och hantera det växande antalet människor i pen-
sionsålder och därmed vidhålla social sammanhåll-ning
2. 
Rådande situation och tendenser 
Minskade skillnader mellan EU:s 
medlemsländer men  stora utmaningar kvarstår 
Skillnader i inkomst och sysselsättning har minskat i 
Europeiska unionen under det senaste årtiondet, i 
synnerhet sedan mitten av 1990-talet. Mellan 1994 och 2001 var ökningen av BNP per capita i sam-
manhållningsländerna, med undantag av Irland, 1 
procent över EU:s genomsnitt om året. Andelen av befolkningen i arbetsför ålder som hade arbete var, 
förutom i Grekland, betydligt över genomsnittet. 
I Grekland, liksom på Irland, var ökningen av arbets-
produktivitet över dubbelt så stor som genomsnittet i 
EU under denna period och produktiviteten var även 
långt över genomsnittet i Portugal. I dessa två länder tycks därmed produktbasen ha stärkts, vilket ökar 
möjligheterna till fortsatt inkomstkonvergens under kommande år. 
Trots denna konvergens råder det dock fortfarande 
stora skillnader mellan länderna. I Grekland och Por-
tugal är BNP per capita fortfarande endast omkring 70 procent eller mindre av EU:s genomsnitt och i Grekland och Spanien är omkring 6-8 procent färre människor i arbetsför ålder sysselsatta i jämförelse 
med EU:s genomsnitt. 
Skillnader i både inkomst och sysselsättning kom-
mer att öka markant då de nya medlemsländerna 
går med i EU under de kommande månaderna. Ge-
nomsnittlig BNP per capita i dessa tio länder är un-der hälften av det nuvarande EU:s genomsnitt och 
endast 56 procent av befolkningen i arbetsför ålder 
har arbete, vilket kan jämföras med 64 procent i EU15. 
Även om tillväxten i dessa länder sammantagna har 
legat på omkring 1 ½ procent över EU:s genomsnitt sedan mitten av 1990-talet, har den avtagit sedan 
2001 i samband att de marknader inom unionen 
som länderna är beroende av har upplevt en ned-gång. Om länderna skall kunna uppnå höga tillväxt-
takter under kommande år, vilket är nödvändigt för 
deras utveckling, måste tillväxten vidhållas i de nu-varande medlemsländerna. Det ömsesidiga beroen-
det i unionen gör dessutom att en hög tillväxt i de 
nya länderna totalt sett kan förbättra ekonomin i den utvidgade unionen. För att lyckas med detta behöver 
länderna emellertid stort stöd under kommande år 
för att lösa vitt skilda strukturella problem och fullt utnyttja tillväxtpotentialen. 
Skillnader på regional nivå 
De regioner som har strukturella svagheter som be-gränsar konkurrenskraft oc h förmågan att bidra till 
EU:s ekonomiska tillväxt, har även ofta låga produk-
tivitets- och sysselsättnin gsnivåer och problem med 
socialt utanförskap. 
Det är emellertid inte bara regioner i sammanhåll-
ningsländerna i det nuvarande EU och i de nya med-
lemsländerna som har problem med konkurrens-kraft. Ett flertal regioner har, trots goda investeringar 
i infrastruktur och humankapi tal, bristfällig innovativ 
kapacitet och svårigheter att vidhålla ekonomisk till-
växt.  
Sammanfattning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING ixÖkad konvergens i eftersatta regioner i EU 
Utvecklingsproblemen är mer akuta i eftersatta regi-
oner som inte har den infrastruktur, yrkeskompetens 
och det sociala kapital som krävs för att konkurrera 
på jämlika villkor med andra delar av unionen. Des-sa regioner, som erhåller strukturfondernas mål 1-
stöd eller som kommer att erhålla stöd i framtiden, 
ligger främst i sammanhållningsländerna och de nya medlemsländerna. 
Sedan 1994, då strukturfonderna förbättrades, har 
BNP per capita i mål 1-regioner konvergerat mot EU:s genomsnitt. Mellan 1994 och 2001 uppgick 
BNP-tillväxt per capita i dessa regioner sammantag-
na till i genomsnitt nära 3 procent per år i reala ter-
mer, vilket kan jämföras  med något över 2 procent 
per år i övriga EU.  
Konvergensen har emellertid varit av olika omfatt-
ning i olika regioner, vilket till stor del har speglat hur 
stor vikt regionerna har tillmätts i medlemsländerna. 
I de regioner i de fyra sammanhållningsländerna som både erhållit omfattande stöd och varit föremål 
för de respektive ländernas tillväxtorienterade politik 
har BNP per capita varit betydligt högre än i övriga EU. 
Antalet yrkesverksamma människor har även ökat 
markant i sammanhållningsländerna sedan mitten av 1990-talet. Ökningen var särskilt omfattande på 
Irland och ännu större i Spanien, även om syssel-
sättningsnivån alltjämt ligger långt under EU:s ge-nomsnitt. I Portugal och Grekland var ökningen 
mindre. 
I mål 1-regioner utanför sammanhållningsländerna 
har tillväxten varit lägre och till viss del hämmats av 
långsam nationell tillväxt. I de nya tyska delstaterna 
ökade BNP per capita med i stort sett lika mycket 
som EU:s genomsnitt mellan 1994 och 2001, medan 
ökningen i italienska Mezzogiorno låg under genom-
snittet. I båda fallen ökade emellertid produktiviteten mer än i resten av EU, vilket skulle kunna tyda på 
förbättrad konkurrenskraft men liten eller ingen för-
bättring av sysselsättningen. Endast 43 procent av befolkningen i arbetsför ålder i södra Italien hade 
arbete år 2002, vilket är betydligt lägre än någon annanstans inom unionen och arbetslösheten är 
alltjämt hög i de nya tyska delstaterna. 
Att stärka konkurrenskraft  
och skapa arbetstillfällen 
I ett antal områden i EU förekommer strukturella 
problem som gör att företag inte vill investera i regi-
onen och som hämmar tillkomsten av nya ekono-
miska verksamheter trots att det finns tillräcklig inf-rastruktur och kompetent arbetskraft. Det rör sig ofta 
om före detta industriregioner eller regioner med 
permanenta problem knutna till geografiska eller andra säregenskaper som utgör hinder för utveck-
lingen. 
I 11 NUTS 2-regioner i EU15 var exempelvis ök-
ningen av BNP mellan 1994 och 2001 omkring hälf-
ten eller mindre av EU:s genomsnitt (endast omkring 
1 procent). I dessa regioner låg BNP per capita mätt i köpkraft över den gräns på 75 procent som krävs 
för mål 1-stöd, men betydligt under EU:s genomsnitt. 
Regionerna ligger utspridda i unionen, bland annat i nordöstra England, i de norra delarna av Tyskland 
och i glesbebodda områden i norra Sverige. Alla 
regionerna har låg produktivitetstillväxt och låg ök-ning av BNP per capita. I många av regionerna finns 
områden där BNP per capita är under 75 procent av 
EU:s genomsnitt. 
Det är en utmaning för sammanhållningspolitiken att 
ge dessa regioner effektivt stöd för att omstrukturera 
ekonomin och utveckla innovativ kapacitet för att därmed förbättra konkurrenskraften och bromsa 
sjunkande relativa inkomst- och sysselsättningsni-
våer och avfolkning. Om inte något görs nu kommer problemen att växa och göra det svårare att ställa 
saker och ting till rätta senare.  
Ökade regionala skillnader i  
samband med utvidgningen 
Omkring 92 procent av befolkningen i de nya med-
lemsländerna bor i regioner där BNP per capita är 
under 75 procent av EU25:s genomsnitt. I över två tredjedelar av regionerna är nivån under hälften av 
genomsnittet. 
Sammanfattning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING x I Bulgarien och Rumänien är BNP per capita under 
30 procent av EU25:s geno msnitt. Om dessa länder 
gick med i unionen skulle befolkningen i regioner med en BNP per capita under 75 procent av EU:s genomsnitt mer än fördubblas i förhållande till det 
aktuella antalet (från om kring 73 miljoner människor 
till över 153 miljoner). Klyftan mellan deras BNP per 
capita och EU:s genomsnitt skulle även bli dubbelt 
så stor (från omkring 30 procent under genomsnittet 
till 60 procent under). 
Dessutom har ekonomiska omstruktureringar lett till 
ökad arbetslöshet i de nya medlemsländerna, vilket 
gör att andelen av befolkningen i arbetsför ålder som 
har arbete ligger långt under EU:s genomsnitt. 
Utvidgningen kommer endast att öka EU:s BNP 
(mätt i euro) med något under 5 procent, medan be-folkningen kommer att öka med nära 20 procent. 
Genomsnittlig BNP per capita i ett EU med 25 med-
lemsländer kommer därmed att vara omkring 12 ½ procent lägre än genomsnittet i EU15. Detta innebär 
att 18 regioner med en BNP per capita som är under 
75 procent av EU15:s genomsnitt och en befolkning på omkring 19 miljoner, inklusive Malta, en av de 
nya medlemsländerna, inte längre kommer att ha en 
inkomst per capita som ligger under gränsen på 75 procent. 
Med tanke på att regionerna i fråga kommer att ha 
exakt samma strukturella svagheter efter utvidg-ningen som innan, kommer de att behöva vidhållna 
stöd. 
Social sammanhållning och  
risken för fattigdom 
Ett betydande antal människor, både i de nuvarande 
och nya medlemsländerna, har inkomstnivåer som 
gör att de lever på gränsen till fattigdom (enligt defi-
nitionen att de har en inkomstnivå som är under 60 procent av medianvärdet i landet där de bor). År 
2000 levde omkring 55 miljoner människor, cirka 15 procent av befolkningen, på gränsen till fattigdom. Över hälften av dessa hade haft så låga inkomstni-
våer i tre år i rad. Andelen var relativt hög i länderna 
i södra Europa och på Irland och var även högre än EU15:s genomsnitt i många av anslutningsländerna. (Benämningen anslutningsländer står i denna rap-port för de tio nya medlemsländerna, samt Bulgarien 
och Rumänien). 
De mest utsatta hushållen är ofta de som utgörs av 
människor som är 65 år elle r äldre, i synnerhet då de 
lever ensamma, och ensamstående föräldrar (över-vägande kvinnor), i synner het i Storbritannien. 
Att leva på gränsen till fattigdom har ett nära sam-
band med att vara arbetslöshet eller overksam. Nära 
40 procent av de arbetslösa hade inkomstnivåer som låg under existensminimum år 2000. Om fattig-
dom och socialt utanförskap skall kunna minskas 
måste man anta utmaningen att integrera handikap-pade människor, långtidsar betslösa och etniska mi-
noriteter i arbetslivet.  
Befolkningen åldras och äldreberoendet ökar 
Befolkning i arbetsför ålder kommer att börja minska 
under det nuvarande årtiondet i de fyra södra med-
lemsländerna, Tyskland och de flesta av anslut-ningsländerna. Följande årtionde kommer minsk-
ningen att ske i alla medlemsländer utom Irland, 
Luxemburg och Cypern. Enligt de senaste progno-serna beräknas antalet människor i åldrarna 15 till 
64 att vara 4 procent lägre i EU15 år 2025 än år 
2000 och i anslutningsländerna 10 procent lägre. 
Denna minskning kommer att åtföljas av en markant 
ökning av antalet människor som är 65 år och äldre. 
År 2025 kommer det att finnas 40 procent fler män-niskor i pensionsåldern än nu, både i EU15 och i 
anslutningsländerna. Detta innebär en kvot på under 
tre människor i arbetsför ålder för varje människa som är 65 år eller äldre, vilket kan jämföras med den 
nuvarande kvoten på över fyra  på en. Om allt annat 
förblir oförändrat kommer befolkningens åldrande att 
leda till att EU:s arbetskraft minskar, vilket med 
största sannolikhet kommer att få konsekvenser för 
tillväxtpotentialen. 
Hur stora konsekvenserna blir kommer att bero på 
realinkomst och sysselsättn ingsnivåer i framtiden. 
Detta kommer att vara avgörande för hur svårt det 
blir att försörja människor i pensionsåldern. I prakti-
ken är endast 64 procent av befolkningen i arbetsför 
Sammanfattning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING xiålder sysselsatta och har en inkomst i EU15 och 56 
procent i anslutningsländer na. Den egentliga kvoten 
är därmed redan nu endast omkring 2 ½ sysselsatta människor för varje pensionär i det utvidgade EU. Om sysselsättningsnivåerna förblir desamma kom-
mer denna kvot att ha gått ned till under två syssel-
satta människor för varje pensionär år 2025. 
Dessa prognoser gör det ännu viktigare att bevara 
ekonomisk tillväxt i EU, ök a sysselsättningsnivåerna 
och minska tidig pension. Invandring kan i vissa fall 
vara en viktig källa till yt terligare arbetskraft och en 
effektiv integrationspolitik bör därmed få en framträ-dande plats.  
Minskade skillnader i  
regionala konkurrensfaktorer 
Som framhölls ovan måste två slags kompletterande 
villkor uppfyllas i EU:s regioner för att göra det möj-
ligt att vidhålla ekonomisk utveckling och sysselsätt-ning i en konkurrenskraftig miljö. Först och främst 
måste regionerna ha tillgång till tillfredsställande fy-
sisk infrastruktur (effektiv t transportsystem, tele-
kommunikations- och energinätverk, tillfredsställan-
de miljöresurser och så vidare) och humankapital 
(arbetskraft med lämplig kompetens och kunskap). De andra villkoren är att regionerna i den nya kun-
skapsbaserade ekonomin måste kunna göra innova-
tioner och använda både existerande know-how och nya teknologier effektivt, samt följa en utveckling 
som tar hänsyn till miljön. För att uppfylla dessa vill-
kor och uppnå en hållbar ut veckling krävs effektiva 
institutionella och administrativa organ.  
Förbättringar av infrastrukturen 
Under de senaste tio åren har transportförbindelser-
na inom sammanhållningsländerna och mellan des-
sa och övriga EU förbättrats markant. Motorvägsnä-
tet blev, till stor del tack vare stöd från strukturfon-
derna, betydligt tätare i dessa länder, från att ha varit 
20 procent under EU15:s genomsnitt 1991 till 10 
procent över detta år 2001. Denna ökning skedde emellertid främst i Spanien och Portugal. Trots att 
förbindelserna förbättrats i mål 1-regionerna under 
de tio senaste åren, var tätheten omkring 80 procent av EU15:s genomsnitt. I anslutningsländerna ligger motorvägarna ännu mindre tätt (under 20 procent av 
EU15:s genomsnitt). Man bygger emellertid ut trans-
portnätet i mycket snabb takt, trots den inverkan det-ta har på miljön, främst omkring huvudstäder och 
vägar i gränsområden som leder till de nuvarande 
medlemsländerna. 
Det har skett en viss modernisering av järnvägsnätet 
i unionen under de senaste tio åren, men elektrifie-
rade linjer och dubbla spår har byggts i ungefär samma takt som i eftersatta regioner i EU så klyftor-
na är alltjämt stora. I anslutningsländerna, där järn-
vägarna försummats i årtionden, befinner sig järn-vägsnätet i ett mycket dåligt skick. Betydande inve-
steringar måste därför göras både för att modernise-
ra och ersätta utslitna spår. Investeringar är dock av lika stor vikt för vägnätet. Det ökade vägbyggandet 
förstärker emellertid den snabba övergången av 
både passagerar- och varutransport från järnvägar till vägar. 
Vad gäller telekommunikationer så är antalet fasta 
telefonlinjer i förhållande till befolkningen alltjämt betydligt lägre i både sammanhållningsländerna och 
anslutningsländerna än i övriga EU. Detta kompen-
seras emellertid av en ökad användning av mobilte-lefoner, även om dessa används mindre i Grekland 
och anslutningsländerna än i EU15 i genomsnitt. I 
flera av anslutningsländerna är nivån dessutom be-tydligt lägre. Samtidigt finns det stora skillnader i 
unionen i tillgång till bredband, som är viktiga för 
internetanvändning och för att utveckla olika infor-mations- och kommunikationstillämpningar. Dessa 
skillnader visar i allmänhet på hur rika regionerna är. 
Tillgång till bredband är fortfarande mycket begrän-sad i många delar av EU15, samt i nästan alla an-
slutningsländerna. 
Annan infrastruktur – skolor, högskolor, hälsovård 
och olika sociala förmåner – är av lika stor vikt då de 
troligtvis alltmer kommer att påverka beslut om var 
företag skall investera och förlägga verksamheten. Detta gäller i synnerhet kunskapsbaserad verksam-
het som inte är bunden till en särskild plats då man 
inte är beroende av närheten till råvaror eller en stor marknad. 
Sammanfattning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING xii Det finns ett mycket stort behov av miljöinvesteringar 
i sammanhållningsländerna och i ännu större ut-
sträckning i anslutningsländerna. Detta framkommer 
exempelvis då man ser att en mycket mindre andel av befolkningen är anslutna till reningsverk som be-
handlar avloppsvatten i jämförelse med andra delar 
av unionen. Behovet av inve steringar är även stort 
inom avfallshantering och kontroll av utsläpp, i syn-
nerhet med tanke på att vägar används alltmer i an-slutningsländerna. 
Att stärka humankapitalet 
Den europeiska sysselsättningsstrategin, som lanse-
rades 1997, har bidragit till att sysselsättningen åter-hämtat sig något trots den ekonomiska nedgången. I 
både nuvarande och nya medl emsländer återstår 
emellertid stora strukturella svagheter. 
För att förhindra arbetslöshet och hjälpa arbetslösa 
att hitta arbeten måste man tillhandahålla individuellt 
anpassade tjänster till arbetssökande i form av råd-givning, fortbildning och ny a arbetstillfällen. Det är 
särskilt viktigt att utarbeta förebyggande och aktiva arbetsmarknadsåtgärder i de nya medlemsländerna 
för att främja ekonomis k omstrukturering. 
Det blir allt viktigare att ha hög utbildningsnivå och god yrkeskompetens, både för den individuella karri-ären och ekonomisk konkurre nskraft. Det relativa 
antalet människor med högre utbildning än grund-skoleutbildning förblir betydligt lägre i mål 1-regioner än i resten av EU15, i synnerhet i Spanien, Italien 
och Portugal. Det enda undantaget i detta fall är de 
nya tyska delstaterna, där det relativa antalet som 
har utbildning är mer i nivå med anslutningsländer-
na, som har högre nivåer än genomsnittet i EU15 
(omkring 80 procent eller mer, vilket kan jämföras med EU15:s genomsnitt på 64 procent). 
Utbildning och fortbildning i anslutningsländerna för-
ser emellertid inte nödvändigtvis människor med kunskaper som kan tillgodose arbetsmarknadens 
behov och läroplaner och undervisningssystem är 
inte väl anpassade till den moderna ekonomin. Dessutom fortsätter myck et färre unga människor 
sina studier på universitetet än i EU15. Universitets-studier är ett viktigt krav för att kunna bidra till den kunskapsbaserade ekonomin. Samma tendens rå-der även i de nuvarande mål 1-regionerna i unionen 
där skillnaderna, trots en ökning i vidareutbildning 
under de senaste tio åren, är stora i förhållande till övriga EU.  
Dessutom tycks betydligt färre människor i både 
sammanhållningsländerna och anslutningsländerna delta i fortbildning än i övriga unionen (under 20 pro-
cent av de anställda i företag i Grekland, Portugal 
och alla anslutningsländerna utom Tjeckien och Slo-venien 1999), trots att det finns ett stort behov av 
anpassning till de ekonomiska förändringarna. 
Att stärka social sammanhållning 
Politik inom områdena ekonomi, sysselsättning och 
sociala frågor vinner på och stärks av att samverka. 
Den ekonomiska utvecklingen måste ske samtidigt som man gör satsningar för att minska fattigdom och 
bekämpar socialt utanförskap. Det är av största vikt 
att främja social integration och bekämpa diskrimine-ring för att förhindra socialt utanförskap och uppnå 
högre sysselsättningsnivåer och ökad tillväxt, i syn-
nerhet på regional och lokal nivå. 
Det är även viktigt att ge de mest missgynnade i 
samhället, såsom etniska minoriteter och de som 
slutat skolan tidigt, omfattande stöd för att skapa ekonomiska och sociala vinster i EU. 
Skillnader kvarstår i innovativ förmåga 
I en alltmer kunskapsbaserad ekonomi är innovation 
en nyckelfaktor för regional konkurrenskraft. Innova-
tiv förmåga, tillgång till kunskap och förmågan att 
använda denna varierar emellertid mellan regioner i både de nuvarande och nya medlemsländerna. Poli-
tikens målsättning är inte att garantera att alla regio-
ner har resurser för att bidra lika mycket till de fram-
steg som görs inom nya teknologier, men alla regio-
ner skall ha samma chans att dra nytta av dessa 
framsteg och använda dem på ett produktivt sätt. 
Olika indikatorer såsom relativa FoU-utgifter, syssel-
sättning inom forskning och, i synnerhet, antalet pa-
tentansökningar, visar emellertid att det finns stora skillnader i innovativ fö rmåga mellan de starkare 
Sammanfattning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING xiiiregionerna i unionens centrala delar och andra regi-
oner. (Enligt de senaste uppgifterna står 8 av 213 
NUTS-regioner i det nuvarande EU för omkring en 
fjärdedel av unionens totala FoU-kostnader och 31 regioner för hälften av utgifterna.) Skillnaderna är 
även stora mellan anslutningsländerna och EU15:s 
genomsnitt, samt mellan de förstnämnda ländernas huvudstadsregioner och övriga områden. 
Man har kommit att bli alltmer överens om vikten av 
god styrning för regional ko nkurrenskraft. Detta gäll-
er effektiva institutioner, produktiv samverkan mellan 
de olika aktörer som deltar i utvecklingsprocessen, 
samt att ha en positiv inställning till företag och före-tagande. Regioner är dock mycket olika i dessa av-
seenden och alla har inte samma förmåga att ut-
veckla just sina konkurrensfördelar med de kunska-per som finns att tillgå.   
Hur medlemsländernas politik  
inverkar på sammanhållningen  
Medlemsländernas offentliga utgifter är många 
gånger större än de summor som EU lägger på 
sammanhållningspolitik. Medan de förstnämnda ut-gifterna uppgår till omkring 47 procent av BNP är 
budgeten som är avsatt till sammanhållningspolitik 
något mindre än 0,4 procent av EU:s BNP. Trots att andelen är relativt liten, ger EU:s sammanhållnings-
politik ett värdefullt bidrag då det gäller att lösa de 
problem som ligger bakom skillnader i inkomst och sysselsättning i unionen. Medan medlemsländernas 
politik och offentliga utgifter främst är inriktade på att 
tillhandahålla grundläggande tjänster och inkomst-stöd, lägger EU:s sammanhållningspolitik vikten vid 
att minska strukturella skillnader som direkt påverkar 
regioners konkurrenskraft och människors chans att hitta ett arbete. 
De offentliga utgifterna är främst  
avsedda att garantera tillgång till grundläggande tjänster… 
Den största delen av me dlemsländernas offentliga 
utgifter går till att tillhandahålla en rad tjänster som 
skall garantera att alla har tillgång till utbildning, häl-sovård och socialt skydd. Dessa tre områden står tillsammans för nära två tredjedelar av de offentliga 
utgifterna i EU. Offentliga utgifter som går till inve-
steringar i humankapital och fysiskt kapital uppgår däremot endast till något över 2 procent av BNP i 
genomsnitt och är under 4 procent av BNP i alla län-
der utom Irland och Luxemburg. Andelen offentliga utgifter som går till stödtjänster för företag, högre 
utbildning, innovation oc h FoU är även den låg (den 
sistnämnda uppgår i genomsnitt till omkring 0,3 pro-
cent av BNP i EU). 
I förhållande till de summor som allokeras till struk-
turåtgärder är därmed inte sammanhållningspolit-
kens budget så liten. Dessutom går EU:s strukturut-
gifter, till skillnad från medlemsländernas utgifter, 
främst till de regioner som är  i störst behov av stöd 
(EU:s strukturstöd till Gr ekland och Portugal uppgår 
exempelvis till omkring 2 ½ procent av ländernas respektive BNP).  
Och bidrar till att minska  
regionala inkomstskillnader... 
I de flesta fall är de offentliga utgifter per capita i för-
hållande till BNP som går till grundläggande tjänster, 
såsom utbildning och hälsovård, relativt lika i med-lemsländernas olika regioner. Detta visar på att man 
vill garantera att alla människor skall ha lika tillgång 
till tjänster oavsett var de bor. Däremot finns det re-gionala skillnader i de utgifter som går till det sociala 
skyddsnätet, vilket beror på skillnader i arbetslöshet 
och antalet människor i pensionsålder. Utgifterna som går till administration skiljer sig också åt efter-
som regeringskontoren främst ligger i huvudstäder-
na. 
Dessa tendenser gör tillsammans att de offentliga 
utgifternas bidrag till inkomst generellt sett är mycket 
högre i fattigare regioner än i rikare områden. Detta beror dock främst på de låga inkomstnivåerna sna-
rare än på högre offentliga utgifter. 
Sammanfattning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING xiv Medan statsinkomsterna är  
proportionella mot inkomst 
Statsinkomsterna tycks däremot i stort sett vara pro-
portionella mot inkomst. Detta beror främst på att 
alla medlemsländer tar upp skatter centralt, antingen 
på inkomst eller utgifter. De brukar därför inte neu-tralisera de offentliga utgifternas bidrag som minskar 
inkomstskillnader mellan regioner. I länder där en 
stor del av statsinkomsten  erhålls lokalt finns det 
dessutom utjämningssystem som skall minska skill-
naderna i den inkomst som regionerna förfogar över 
för att finansiera utgifterna. 
Den utbredda tendensen att decentralisera ansvaret 
för offentliga tjänster till regional och lokal nivå har 
därmed inte följts av en liknande tendens att decen-tralisera pengaupptagningen för att finansiera dessa 
tjänster. Ett undantag är Italien där ansvaret för att 
samla in statsinkomster alltmer läggs på regionerna 
utan att de regionala transfereringarna stärks för den 
skull.  
Utländska direktinvesteringar:  
en viktig faktor i regional utveckling 
Utländska direktinvesteringar har en viktig potentiell 
roll att spela då det gäller att minska regionala skill-
nader i ekonomisk prestation, inte endast i form av 
inkomstkälla utan även som en möjlighet att sprida teknologi och know-how till  eftersatta regioner. Detta 
är i synnerhet viktigt för anslutningsländerna som är i stort behov av ekonomisk om strukturering och ökad 
produktivitet och konkurre nskraft. Oavsett vad som 
motiverar de utländska investerarna rent ekono-miskt, är de inte nödvändigtvis intresserade av att investera i de regioner där behovet är som störst och 
detta av i stort sett samma anledning som inhemska 
investerare (bristfällig infr astruktur, brist på kompe-
tent arbetskraft och så vidare). 
Utländska direktinvesteringar har därför en tendens 
att främst gå till de ekonomiskt starka delarna av unionen snarare än till svagare områden. Under pe-
rioden 1999-2001 uppgick investeringsflödena in i 
de respektive länderna till omkring 21 procent av Irlands BNP – det land med näst högst BNP per ca-
pita i EU – 15 procent i Danmark (det land med tred-je högsta BNP-nivå) och 13 procent i Nederländerna 
(fjärde högsta BNP-nivå). Investeringsflödena till 
Portugal uppgick däremot endast till 4 procent av 
BNP, medan de länder med lägst investeringsflöden var Spanien (1 ½ procent av BNP), Italien (1 pro-
cent) och Grekland (något under 1 procent). 
Inom länderna är de utländ ska direktinvesteringarna 
generellt sett koncentrerade till och omkring större 
städer, i synnerhet huvudstäder. En mycket liten del 
av investeringarna går till eftersatta regioner. De nya tyska delstaterna, med undantag av Berlin, stod för 
endast något över 2 procent av de totala invester-
ingsflödena till Tyskland mellan 1998 och 2000. Mål 1-regionerna i Spanien stod för under 10 procent av 
investeringarna som gick in i landet år 2000. I Italien 
var under 4 procent av det totala antalet sysselsatta anställda i utlandsägda företag i södra delen av lan-
det. 
Det går tydligt att se samma mönster i anslutnings-
länderna. År 2001 gick över två tredjedelar av de 
utländska direktinvesteringarna i Ungern till Buda-
pestregionen. Över 60 procent av investeringsflöde-na till Tjeckien gick till regionen kring Prag och en 
liknande andel av investeringarna gick till Bratislava i 
Slovakien. 
Gemenskapspolitikens inverkan  
på konkurrenskraft, sysselsättning  
och sammanhållning 
Till skillnad från strukturpolitiken är inte övrig EU-
politiks främsta mål att minska regionala skillnader 
och ojämlikhet mellan människor. Andra politiska 
områden inverkar emellertid på sammanhållningen och tar i många fall skillnader med i beräkningen.  
Att skapa den kunskapsbaserade ekonomin 
Gemenskapsföretagande och företags- och innova-tionspolitik är alla inriktade på att stärka EU-producenters konkurrenskraft genom att garantera 
tillgång till marknader, skapa en gynnsam miljö för 
FoU och främja konkurrens i unionen.  
Sammanfattning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING xvBrist på innovativ förmåga beror inte endast på bris-
ter i forskningsbasen och låga FoU-utgifter, utan 
även på otillräckligt samarbete mellan forsknings-
center och företag, samt att dessa anammar infor-mations- och kommunikationsteknologier för lång-
samt. Innovationsknutpunkterna och nätverket för 
innovativa regioner i Europa, IRE, har därför skapats för främja innovationspolitik och tillhandahållande av 
tekniskt stöd till företag på regional nivå. 
Det finns fortfarande tydliga skillnader i tillgång till 
gemenskapsstöd, i synnerhet på regional nivå, även 
om det sjätte ramprogrammet till viss del är inriktat 
på att förbättra samarbetena mellan forskningscen-ter i de mer centrala delarna av EU och de som lig-
ger i perifera områden. 
Att stärka utbildning och fortbildning 
EU:s främsta relativa fördel i den globala konkurren-
sen är dess kompetenta ar betskraft. En hög utbild-
ningsnivå och tillhandahållande av högkvalitativ fort-bildning, som människor har tillgång till under hela yrkeslivet, är ytterst vikt igt för att stärka den innova-
tiva förmågan i hela EU och uppnå Lissabonmålet att göra unionen till den mest dynamiska kunskaps-baserade ekonomin i världen. Programmet ”utbild-
ning och fortbildning 2010” har skapats för att uppnå 
detta mål. Programmet har även som målsättning att göra utbildning och fortbildning i Europa till ”en kvali-
tetsreferens i hela världen till år 2010”.    
Fler och bättre arbeten i ett  
samhälle som tar hänsyn till alla 
På Europeiska rådets möte i Lissabon fastställde EU 
en vittomfattande strategi med målsättning att uppnå 
långsiktig ekonomisk tillväxt,  full sysselsättning, so-
cial sammanhållning och en hållbar utveckling i ett 
kunskapsbaserat samhälle. Den europeiska syssel-
sättningsstrategin (EES) sågs över år 2003 för att 
bättre kunna uppnå målen som sattes i Lissabon i en utvidgad union och stödja medlemsländernas 
satsningar på att förbättra arbetsmarknaden, uppnå 
full sysselsättning, skapa ökad kvalitet och produkti-vitet i arbetet och minska sociala skillnader. För att genomförandet av EES skall lyckas måste medlemsländerna åta sig att hjälpa yrkesverksamma 
och företag att bli mer anpassningsbara, locka ut fler 
människor på arbetsmarknaden, investera mer och effektivare i humankapital och förbättra styrning. De 
åtgärder som vidtas för att minska socialt utanför-
skap bidrar inte bara med att minska ojämlikheter utan ökar dessutom ekonomin s tillväxtpotential. Efter 
mötet i Lissabon antogs en gemensam strategi för social sammanhållning av EU år 2001. Den andra omgången nationella handlingsplaner som utarbeta-
des av medlemsländerna år 2003 tillkännagav de 
olika aspekterna av socialt utanförskap. Man fram-höll vikten av att bekämpa socialt utanförskap med 
hjälp av en rad åtgärder och ett gemensamt stöd 
från ekonomi-, sysselsättnings- och socialpolitik. 
Unionens åtagande att uppnå jämlikhet mellan män 
och kvinnor måste omsättas i vittomfattande åtgär-
der och garantera att all politik tar könsfrågan med i beräkningen då den planeras och genomförs. Om 
sysselsättningsmålet som sattes i Lissabon skall 
vara uppnått år 2010 måste man ta itu med de fakto-rer som ligger bakom könsskillnaderna i sysselsätt-
ning, arbetslöshet och lön. I detta hänseende måste 
man fortsätta med åtgärder som lockar ut kvinnor på arbetsmarknaden, övertygar dem att stanna längre 
och gör det enklare för dem att förena yrkeskarriär 
och familj genom att tillhandahålla barnomsorg. 
Miljöskydd för hållbar  
tillväxt och sysselsättning 
För att skapa en hållbar ekonomisk utveckling och 
fasta, långsiktiga arbeten måste miljön skyddas från 
de potentiella skadliga effekt er som tillväxten kan ha. 
Det gäller även att inte tömma ut naturresurserna. Det sjätte miljöhandlingsprogrammet (EAP): Vår 
framtid – Vårt val (sjätte EAP) fastställer de miljöåt-
gärder som måste vidtas för att uppnå EU:s ekono-miska och sociala mål. Åtgärderna är bland annat 
inriktade på att begränsa klimatförändringarna, vär-na om natur och biologisk mångfald, minska utsläpp 
som är skadliga för hälsan och minska förbrukning-en av naturresurser genom avfallsåtervinning. Ett annat mål är att ta hänsyn till miljön i samband med 
politiska beslut som rör investeringar. 
Sammanfattning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING xvi Även om miljöskydd medför kostnader, inte minst i 
de eftersatta regionerna där behoven av infrastruktur 
brukar vara som störst, går det att göra stora poten-
tiella vinster tack vare förbättrad hälsa och nya ar-betstillfällen i ekologiska indus trier, samt i form av en 
mer hållbar utveckling. 
Den inre marknaden och  
tjänster av ekonomiskt intresse 
Ökad konkurrens på transport-, telekommunikations- 
och energimarknaden har lett till större effektivitet 
och lägre priser. Det har emellertid även inneburit att vissa sociala grupper och regioner riskerar att inte längre få tillgång till grundläggande tjänster. Man har 
därför infört offentliga tjänster som obligatoriskt mås-
te tillhandahållas för att garantera att alla får tillgång till ”tjänster av allmänt ek onomiskt intr esse”. Dessa 
måste hålla en acceptabel standard och erbjudas till överkomliga priser, vilket  framhålls i EU-fördraget 
(artikel 16). Gemenskapsfonder har tillsats för att 
garantera att dessa krav respekteras överallt i EU. 
Samtidigt har det transeuropeiska transportnätet 
gjort perifera regioner mer lättillgängliga och därmed 
underlättat en ökad handel. De nätverk som nu pla-
neras skall förbinda anslutningsländerna med de nuvarande medlemsländerna och dessa nätverk 
kommer med största sannolikhet att ha liknande ef-
fekter. De transeuropeiska energinätens riktlinjer, som antogs 2003, lägger ökad vikt vid att under 
kommande år investera i gasledningar och eldistri-
butionssystem i isolerade perifera och mycket perife-ra regioner. Programmet för transeuropeiskt tele-
kommnätverk (eller e-TEN) är avsett att förbättra 
kommunikationen mellan avlägset belägna regioner och andra delar av EU, sa mt att förbättra tillämp-
ningar och tjänster inom informations- och kommu-nikationsteknologin. 
Att förbättra gemensam politik:  
jordbruk och fiske 
Även om den gemensamma jordbrukspolitikens ut-
gifter har minskat successivt med tiden, står den 
fortfarande för nära 47 procent av gemenskapens budget. Sedan reformen av den gemensamma jord-brukspolitiken inleddes 1992 har direktstöden till 
producenter stigit till 70 pr ocent av de totala utgifter-
na. De ligger emellertid alltjämt under EU:s genom-snitt i Spanien, som är det enda sammanhållnings-landet där detta förhållande råder. Stora och medel-
stora lantbruk erhåller i genomsnitt större utbetal-
ningar i förhållande till inkomst än små.  
Stöden till landsbygdsutveckling är under perioden 
2000-2006 större i mål 1-regioner (56 procent av de 
totala stöden) än i andra delar av EU. Endast om-kring 10 procent av detta gå r emellertid till åtgärder 
som skall stärka den del av landsbygdsekonomin som inte är knuten till jordbruk. Under kommande 
programperiod, 2007 till 2013, kommer den gemen-
samma jordbrukspolitikens utgifter att vara lägre i 
reala termer, direktbetalningarna kommer inte längre att relateras till produktion och utbetalningar till stora 
lantbruk kommer att minskas. Man kommer även att 
lägga större tonvikt vid lägre priser och landsbygds-utveckling och miljö. 
I samband med utvidgningen kommer sysselsättning 
inom jordbruk i EU att öka med omkring 60 procent och antalet små lantbruk kommer att öka markant. 
Andelen av jordbrukspolitikens totala utgifter som 
går till mål 1-regioner i nya och nuvarande medlems-länder beräknas öka med omkring 10 procentenhe-
ter till cirka två tredjedelar. 
Den gemensamma fiskeripolitiken är främst inriktad 
på att bevara fiskbestånden och omstrukturera indu-
strin för att garantera en hållbar utveckling. De nöd-
fallsåtgärder som nyligen utarbetats kommer att ha betydande effekter på en r ad regionala ekonomier, i 
synnerhet i Spanien och Portugal. På lång sikt kommer nedskärningar i industrin att göra den lön-sam på nytt när nödfallsåtgärderna väl är genomför-
da. På kort sikt är det em ellertid i stor utsträckning 
medlemsländernas ansvar att hantera de sociala 
och ekonomiska konsekvenserna av omstrukture-
ringen.   
I anslutningsländerna har endast Polen och de tre 
baltiska staterna större fisk eindustrier och dessa är 
redan på tillbakagång. Deras totala fångster uppgår till under 7 procent av de nuvarande medlemslän-dernas. 
Sammanfattning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING xviiStatliga stöd och sammanhållningspolitik 
Om ländernas regeringar gynnar problemregioner 
kan statsstödskontroll både stödja och bidra till 
sammanhållningspolitiken. I enlighet med de åta-
ganden som gjordes i samband med rådet i Stock-holm minskade de totala offentliga utgifterna mar-
kant mellan 1997 och 2001 och minskade i förhål-
lande till BNP i 12 av de 15 medlemsländerna. Sam-tidigt går utgifterna alltmer till horisontella mål. Of-
fentliga utgifter är dock alltjämt högre i de rikare 
medlemsländerna än i sammanhållningsländerna. 
År 2001 gick endast omkring 9 procent av de totala 
statsstöden i EU till mål 1-regioner och summan var 
mindre än en tredjedel av vad den var 1993 då den var som högst. Detta beror till stor del på att stöden 
till de nya tyska delstaterna har minskat, liksom stö-
den till södra Italien. Regionala stöd till mål 2-områden uppgår endast till omkring 6 procent av de 
totala statliga stöden. 
Med tanke på att statsstödskontroll påverkar den 
regionala spridningen av ekonomisk aktivitet är den 
av största vikt inför utvidgningen. Under följande 
period, efter år 2006, kommer man därför att fortsät-ta att modernisera, förenkla och klargöra statsstöds-
regler och ta förändringar i sammanhållningspoliti-
ken med i beräkningen för att kunna ge mindre men bättre riktade stöd.  
Rättsliga och inrikes frågor: att förbättra 
villkoren för utveckling 
Hög brottslighet, korruption och organiserad brotts-
lighet har en tendens att hämma ekonomisk utveck-ling och göra områdena mindre attraktiva för poten-
tiella investerare. För att stödja regional utveckling 
måste man därför bekämpa brottslighet bättre, öka gränsöverskridande samarbete,  förbättra kontroller-
na av yttre gränser och integrera medborgare från tredje länder i samhället. Detta gäller i synnerhet anslutningsländerna. Så uppfattas gemenskapspolitiken  
på regional nivå 
Undersökningar som gjorts bland regionala tjänste-
män visar på att gemenskapspolitiken till stor del 
uppfattas som gemenskapsfonder och att de projekt 
som finansieras av strukt urfonderna är de som är 
mest påtagliga och som anses ha störst effekter. 
Detta gäller särskilt mål 1-regioner och i synnerhet i 
sammanhållningsländerna. Man tillkännagav även att gemenskapens Interreg-initiativ hade haft positiva 
effekter eftersom det varit tydligt inriktat på att stimu-
lera samarbeten. 
Medan man i de regioner där jordbruk var den vikti-
gaste verksamheten i allmänhet ansåg att den ge-
mensamma jordbrukspolitiken hade positiva effekter på sammanhållningen, hävdade man i Medelhavs-
regioner att den var orättvis och att den gynnade de 
mest lönsamma lantbruken och de mest utvecklade områdena. Bristen på samband mellan den gemen-
samma jordbrukspolitiken oc h miljöpolitik kritisera-
des och många ville se att hänsyn till miljön blev en 
del av regional utvecklingspolitik. Man önskade 
även, i synnerhet i mål 1-regioner, att investeringar i 
FoU blev en del av regional utvecklingspolitik. 
Man var i allmänhet kritisk t ill strukturfondernas höga 
förvaltningskostnader under nuvarande period och 
de alltmer komplicerade förvaltningsprocedurerna. Däremot såg man engagemanget bland företag och 
parter på arbetsmarknaden som ett framsteg och 
något som borde utvecklas vidare. 
Strukturpolitikens effekter  
och mervrärde 
Stödens omfattning och  
fördelning i mål 1-regioner 
Strukturfonderna och sammanhållningsfonden, som 
endast uppgår till omkring 0,4 procent av EU:s BNP, 
är främst inriktade på att ge stöd till de fattigaste de-
larna av unionen. Under perioden 2000-2006 mot-svarar transfereringarna som går till mål 1-regioner 
0,9 procent av Spaniens BNP och över 2 ½ procent 
Sammanfattning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING xviii av BNP i Grekland och Portugal. Dessa transfere-
ringar beräknas dessutom öka investeringarna med 
omkring 3 procent i Spanien, 8-9 procent i Grekland 
och Portugal, 7 procent i italienska Mezzogiorno och 4 procent i de nya tyska delstaterna. 
I de flesta fall var de nationella offentliga utgifter som 
kompletterade strukturf ondernas åtgärder större i 
reala termer under programperioden 1994-1999 än 
under den föregående perioden. Detta gjorde att 
summan som fanns tillgänglig för investeringar öka-de med 40-50 procent. Till detta kom privata finansi-
eringar, som var av betydande storleksordning i Ös-
terrike, Tyskland, Nederländerna och Belgien. Den-na hävstångseffekt var dock relativt liten i samman-
hållningsländerna, Frankrike  och Storbritannien. Un-
der den nuvarande programperioden tycks häv-
stångseffekten på privata in vesteringar vara ungefär 
densamma som föregående period, med undantag av Tyskland där investeringarna är betydligt lägre. 
Utgifter som går till strukturåtgärder kompletteras 
även med Europeiska investeringsbankens (EIB) 
lån. Lån till stödområden i EU15 uppgick till 20 mil-jarder EUR om året mellan 2000 och 2002. Av detta 
gick över hälften till mål 1-regioner. Lånen till anslut-
ningsländerna uppgick till 3 miljarder EUR om året. I de nuvarande mål 1-regionerna gick över en tredje-
del av lånen till investeringar inom transport, medan 
över 90 procent av lånen gick till transport, miljö och energi i anslutningsländerna. 
Strukturfonderna har i synnerhet utdelats för att 
minska skillnader i infrastruktur- och humankapital-investeringar mellan mål 1-regioner och andra delar 
av EU. Transportsystem,  både de transeuropeiska 
näten och regionala sekundära nätverk, har därför 
förbättrats avsevärt under det senaste årtiondet. 
Samtidigt har arbetslösa och de som riskerat att för-
lora sina arbeten erhållit rådgivning och fortbildning. Målet har varit att öka deras kompetens och chanser 
att finna ett nytt arbete. Anslag har även getts till 
FoU och innovation för att förbättra forskningskapa-citeten. Man har även haft som målsättning att ut-
forma regionala strategier för att anpassa FoU till 
lokala utvecklingsmöjligheter och behov, samt sprida informations- och kommunikationsteknologier och det kunnande som krävs för att använda dessa och andra nya teknologier.  
En betydande del av strukturfonderna (14 procent 
under perioden 2000-2006) har dessutom gått till investeringar för att förbättra miljö, i synnerhet av-
fallshantering och behandling av avloppsvatten. Mil-
jöfaktorer har dessutom en framträdande plats då man fattar beslut om strukturåtgärder. 
Åtgärdernas effekter på faktisk  
konvergens och ekonomisk integration 
Empiriska analyser visar att BNP, sysselsättning och 
produktivitet har ökat mer i mål 1-regioner än i övriga 
EU, i synnerhet sedan mitten av 1990-talet, samt att 
konvergensen har varit mest uttalad i mål 1-regionernas fattigaste områden. (Det bör framhållas 
att denna analys är baserad på statistiska uppgifter 
som insamlats enkom för denna rapport.) Analysen visar även på att strukturåt gärderna har ökat tillväx-
ten i sammanhållningsländerna både genom att öka efterfrågan och stärka ekonomins utbudssida. I Spanien beräknas BNP ha varit omkring 1 ½ procent 
högre 1999 än vad den hade varit utan åtgärderna, i 
Grekland över 2 procent högre, på Irland nära 3 pro-cent, i Portugal över 4 ½ procent och i de nya tyska 
delstaterna omkring 4 procent högre. 
Strukturåtgärderna har även skapat ökad handel 
mellan sammanhållningsländerna och andra delar 
av unionen (handeln har mer än fördubblats under 
de senaste tio åren) och närmre integration. Uppgif-ter talar för att omkring en fjärdedel av utgifterna 
som går till strukturåtgärder  i genomsnitt går tillbaka 
till de övriga delarna av unionen i form av ökad im-
port, i synnerhet av maskiner och utrustning. Denna 
”läcka” är särskilt stor i Grekland (42 procent av ut-
gifterna) och Portugal (35 procent). 
Då en stor del av de ökade utgifterna i de nya med-
lemsländerna går till import och omkring 60 procent 
av denna kommer från nuvarande medlemsländer, finns det med största sannolikhet även läckor i de 
strukturella utgifterna i dessa länder som gynnar 
tillväxten i övriga unionen. Liksom i sammanhåll-ningsländerna har dessa utgifter en benägenhet att 
till stor del gå till import av maskiner och utrustning, 
Sammanfattning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING xixvilket i synnerhet gynnar Tyskland som står för om-
kring 45 procent av all sådan import från EU15. 
Åtgärder i mål 2-regioner: omstruktureringar 
och skapande av arbetstillfällen 
Under perioden 1994-1999 erhöll 82 regioner i 12 
medlemsländer mål 2-stöd som totalt sett uppgick till omkring 2,4 miljarder EUR om året (vilket har ökat till 
3,3 miljarder EUR om året under nuvarande pro-gramperiod). Dessa gick främst till områden med industrier på tillbakagång. Utgifterna kompletterades 
med summor i liknande storleksordning från både 
offentliga och privata källor i länderna, vilket ökade 
de totala utgifterna som gick till strukturåtgärder till 
omkring 7 miljarder EUR om året. Utgifterna gick främst till att bygga om före detta industriområden, samt till stödtjänster för fö retag (tillsammans stod de 
för omkring hälften av utgifterna). Omkring 20 pro-cent gick till utveckling av mänskliga resurser och 10 
procent till stöd för FoU oc h informations- och kom-
munikationsteknologi.  
Utvärderingsstudier visar på att strukturåtgärderna i 
dessa områden totalt sett ledde till omkring 700 000 
nya arbetstillfällen under  perioden och något under 
500 000 arbetstillfällen netto, medan omkring 
300 000 små och medelstora företag erhöll stöd för 
att förbättra produktionsmet oder och hitta nya mark-
nader. Samtidigt återställde man och gjorde om före 
detta industriområden på cirka 115 miljoner m
2 för 
att utveckla nya ekonomiska verksamheter, där-ibland inom fritid och ku ltur. Arbetslösheten minska-
de något mer i dessa områden än i övriga EU, till 
viss del tack vare dessa åtgärder, även om BNP per 
capita ökade i något mindre utsträckning. 
En mer detaljerad analys visar på att stöden till FoU, 
innovation och spridning av teknologi var särskilt 
effektiva för att skapa nya arbetstillfällen och bevara arbeten, även om de flesta mål 2-områden fortfa-
rande har en mindre utvecklad innovativ förmåga än 
mer framgångsrika regioner. Investeringarna i infra-struktur och humankapital tycks däremot kunna jäm-
föras med dem i övriga EU.  
Trots att åtgärderna har haft positiva effekter, hade 
dessa kunnat vara ännu mer effektiva om de stödbe-rättigade områdena varit större, de finansierade åt-gärderna mer omfattande och tidsramen för projek-
ten (tre år) längre. Om dessa förändringar införs 
kommer man att kunna finansiera program av större strategisk vikt för den regionala utvecklingen.  
Stöd till jordbruk,  
landsbygdsutveckling och fiske 
Under perioden 1994-1999 var mål 5a-programmets 
åtgärder inriktade på att göra jordbruket mer effektivt och värna om landsbygden. Åtgärderna tycks även 
ha varit relativt effektiva när det gäller att omstruktu-
rera små lantbruk i mål 1-regioner.  
Åtgärderna inom ramen för 5b-programmet uppgick 
till omkring 1,2 miljarder EUR om året och 9 procent 
av EU:s befolkning bodde i de områden där de genomfördes. De tycks ha lett till en viss diversifie-
ring av jordbruksprodukti onen och fler verksamheter 
såsom jordbruksturism och miljötjänster, samtidigt 
som de bidragit till att återställa byar och utveckla 
offentliga tjänster. 
Under den nuvarande programperioden har stöden 
som gått till landsbygdsutveckling ingått i en över-
gripande strategi. Stöden har dock varit delade mel-
lan två program, varav det ena lytt under struktur-fondernas förordningar och det andra under 
EUGFJ:s garantisektion. Den sistnämnda fonden 
går till jordbruksmarknadspolitik och är inte väl an-passad till fleråriga handlingsprogram. 
Fiskerisektorn finns främst i ett begränsat antal regi-
oner i de perifera delarna av EU. Dessa områden 
har drabbats av de åtgärder som vidtagits för att be-
vara fiskbeståndet. Det gemensamma fiskeripro-
grammets åtgärder kan därmed ge ett betydande bidrag för att utveckla andra ekonomiska verksam-
heter.  
Att främja sysselsättning, utbildning och 
fortbildning med hjälp av Europeiska socialfonden 
Under perioden 1994-1999 bidrog Europeiska soci-
alfonden (ESF) med stöd till utveckling av mänskliga 
Sammanfattning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING xx resurser. Stöden uppgick till en tredjedel av de totala 
strukturfonderna och hälften gick till mål 1-regioner. 
Åtgärderna inom ramen för mål 3-programmet var inriktade på att integrera unga människor, långtids-arbetslösa och de som riskerade utanförskap i ar-
betslivet, samt främja lika möjligheter för alla. Mål 4-
åtgärderna hade som målsättning att hjälpa yrkes-verksamma att anpassa sig till förändringar inom 
industrin. Uppgifter tyder på att de mest lyckade åt-
gärderna var de som erbjöd kombinerat stöd, såsom rådgivning, fortbildning och arbetssökning och som 
var anpassade till individuella behov. 
ESF finansierar dessutom sysselsättnings-, utbild-
nings- och fortbildningssystem på både nationell och 
regional nivå. I mål 1-regioner bidrog ESF till att öka 
de offentliga investeringarna inom utbildning och fortbildning. Även om den europeiska sysselsätt-
ningsstrategin (EES) lanserades då programperio-
den redan hade börjat, bidrog ESF med betydande stöd till EES från och med 1997 och framåt inom 
områden som de nationella handlingsplanerna för 
sysselsättning (NAP), i synnerhet i de södra med-lemsländerna. 
Under perioden 2000-2006 har samarbetet stärkts 
avsevärt mellan ESF och EES. Med en total budget på omkring 60 miljarder EUR har ESF kommit att bli 
gemenskapens viktigaste finansiella instrument som 
stödjer EES, medan EES i sin tur erbjuder en politisk struktur för ESF:s åtgärder och skapande av arbets-
tillfällen. 
Att främja samarbete och nätverk 
Gemenskapsinitiativen är avsedda att främja innova-
tion, samarbete och att utveckla företagssamarbeten mellan länder och regioner. Initiativen skall därmed 
kunna möta de behov som annars oftast inte tillgo-doses av strukturfondernas viktigaste program.  
Under perioden 1994-1999 bidrog INTERREG II 
med stöd till tre typer av program. Dessa var gräns-
överskridande samarbete (avsnitt A), energinätverk 
(avsnitt B) och samarbete inom regional och fysisk 
planering (avsnitt C). Största delen av fonden gick till avsnitt A-programmen för att förbättra miljön, främja kulturell verksamhet, turism och tjänster till små och medelstora företag, samt att ge stöd för att utveckla 
transportförbindelser, i synnerhet vägar i gränsom-
råden. Avsevärda förbättringar har gjorts, i synnerhet av vägar i gränsområden i mål 1-regioner i Grekland, 
Tyskland och Finland. De största fördelarna har 
emellertid bestått i att åtgärderna skapat bättre öm-sesidig förståelse mellan offentliga myndigheter och 
privata och halvprivata organisationer på båda sidor 
om gränserna. 
Under perioden 2000-2006 förstärkte INTERREG III, 
med en budget på omkring 5 miljarder EUR, gräns-
aspekten (avsnitt A), uppmuntrade strategiskt sam-arbete inom fysisk planering på transnationell nivå 
(avsnitt B) och gynnade samarbete och erfarenhets-
utbyte mellan regioner (avsnitt C). 
I framtiden kommer INTERREG att behöva ta de 
nya förhållanden som utvidgningen medför med i 
beräkningen då gränsområden kommer att utgöra en större del av EU både vad gäller befolkning och 
landyta.  
URBAN-initiativet innefattar 44 procent av EU:s be-
folkning som bor i städer på över 50 000 innevånare. 
Under perioden 1994-1999 uppgick stöden till 148 
miljoner EUR om året och fördelades mellan 118 städer. Under den nuvarande perioden har stöden 
minskat till 104 miljoner EUR om året och fördelas 
mellan projekt i 70 städer. Initiativet, som lägger 
störst vikt vid små stadsområden, har som målsätt-
ning att sporra lokalbefolkningen att engagera sig i 
programmen och dessa har därmed haft en direkt inverkan på människors liv. Detta har även gjort 
EU:s strukturpolitik mer synlig. Initiativet har också 
bidragit till att locka till si g privata investerare. Efter-
som stöden är koncentrerade till mindre områden 
inbegriper de däremot inte projekt som skulle kunna 
lösa mer omfattande regionala problem, såsom för-hållandet mellan angränsande stads- och lands-
bygdsområden. 
Initiativen EMPLOYMENT och ADAPT stödde om-
kring 9300 projekt under perioden 1994-1999 och 
omkring 1,6 miljoner människor deltog i program för 
arbetsmarknadsintegration och skapande av arbets-tillfällen på lokal nivå. De finansierade projekten ut-
gjordes bland annat av åtgärder för att göra det lätta-
Sammanfattning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING xxire att få tillgång till arbeten och fortbildning och stöd 
till nya källor till syssels ättning. Åtgärderna sökte 
även hjälpa små och medelstora företag att förutse förändringar och ge kvinnor stöd till barnomsorg för att göra det enklare för dem att fortfölja yrkeskarriä-
ren. 
Under perioden 2000-2006 har EQUAL varit inriktat 
på att använda nya innovativa metoder för att be-
kämpa ojämlikhet och diskriminering på arbetsmark-
naden. Man har lagt stor tonvikt på transnationella samarbeten och utbyte av erfarenhet och god prax-
is. 
LEADER II tillhandahöll stöd till omkring 900 lokala 
handlingsgrupper i landsbygdsområden under peri-
oden 1994-1999 med en budget på 300 miljoner 
EUR om året, som utökades till 700 miljoner EUR med hjälp av samfinansiering. Den huvudsakliga 
aktiviteten som finansierades var turism, även om 
stöd även gavs till små och medelstora företag och till att utveckla lokala produkter. 
LEADER + (2000-2006), som har samma årliga 
budget som LEADER II, har lagt större vikt vid pilot-projekt och underlättat samarbete.  
Innovativa pilotåtgärder 
Nära en av tre regionala myndigheter i EU15 har utformat en regional innovat ionsstrategi (RIS) eller 
ett regionalt initiativ för informationssamhället (RISI). 
De två initiativens mest påtagliga effekter har varit 
samarbeten mellan den privata och offentliga sek-torn och bidrag till små och medelstora företag för att 
dessa skall få tillgång till nya teknologier. 
Ett nytt system för innovativa åtgärder, med stöd 
från strukturfonderna på totalt omkring 400 miljoner 
EUR, introducerades 2001. Målsättningen var att 
sporra regionerna att utveckla program för ökad re-gional konkurrenskraft med hjälp av teknologi och 
innovation (Lissabonstrategin), tillämpning av nya 
former av informations- och kommunikationstekno-logi (handlingsplanen eEurope) och genom att främ-
ja en hållbar utveckling (Göteborg). Än så länge har 
tre av fyra regioner i unionen ansökt om finansiering av programmen inom något av dessa tre teman.   En mer effektiv strukturfondsförvaltning 
Då man senast granskade strukturfondernas förord-
ningar 1999 försökte man både förenkla systemet 
och decentralisera den fortlöpande förvaltningen till 
medlemsländerna. Även om medlemsländerna är på väg att få allt större ansvar för hur fonderna an-
vänds, är det alltjämt kommissionen som ansvarar 
för utgifterna inför budgetmyndigheten. Inför nästa fondperiod måste förordningarna ses över för att 
systemet skall bli mer effektivt och mindre komplice-
rat.  
Huvudprinciperna 
Programplanering, samarbete, koncentration och 
komplettering är sedan 1988 års reform alltjämt strukturfondernas huvudprinciper. Programplane-
ring, i betydelsen utgiftspla nering för ett antal år för 
att uppnå strategiska mål, har resulterat i ökad sä-
kerhet och stabilitet och en mer följdriktig politik och 
sammanhängande projekt. Då man har blivit bättre 
på att planera och målen i större utsträckning blivit kvantifierbara har programperioden kunnat förläng-
as. Däremot råder en ökad oro över att processen 
att godkänna programdokumenten blir alltmer kom-plicerad och tar allt längre tid. Man vill även att pro-
grammen skall vara flexibla nog för att kunna anpas-
sas i samband med förändringar.  
Samarbetena för att utforma och genomföra pro-
grammen har stärkts och innefattar alltfler aktörer, 
såsom den privata sektorn, parter på arbetsmarkna-den och regionala och lokala myndigheter. Detta har 
lett till att projekten blivit mer innovativa och målinrik-
tade. Man har även förbättrat kontroll och utvärde-ringar av projektresultaten och spridningen av denna 
information. I vissa fall har dessa förändringar dock 
lett till att förvaltningen av programmen blivit mer komplicerad. 
Koncentration, i bemärkelsen att fonderna främst går 
till områden där behovet är so m störst, har ökat med 
tiden, även om utvärderingar pekar på att resurserna 
fortfarande är något för utspridda. Under den nuva-
rande programperioden bodde 41 procent av EU15:s befolkning antingen i mål 1 eller mål 2-
regioner. Det visade sig emellertid vara så svårt att 
Sammanfattning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING xxii fastställa de sistnämnda områdena att regionerna 
ibland var alltför utspridda och resurserna för splitt-
rade.  
Kompletteringsprincipen har till största del respekte-
rats i mål 1-regioner i den bemärkelsen att struktur-
fonderna har kompletterat snarare än ersatt redan 
existerande offentliga utgifter. Det har emellertid va-rit svårt att kontrollera att detta även varit fallet i mål 
2 och mål 3-program, i synnerhet de sistnämnda.   
Att eftersträva effektivitet   
Även om man har lärt sig att förvalta strukturfonder-
na allt bättre återstår den viktiga utmaningen att göra 
programmen mer effektiva. De obligatoriska kon-trollprocedurerna upplevs ofta som omotiverade av 
medlemsländerna med tanke på de kostnader som 
upprepningar av de nationella kontrollsystemen medför. Man kritiserar äv en det faktum att de nuva-
rande kraven införts så sent att de lett till förseningar i genomförandet av programmen, vilket har gjort att fonder ibland måste användas så snabbt att kvalite-
ten blir lidande. Kostnaderna för finansiell förvaltning 
tycks vara extra höga i mål 2-program. 
Medan förvaltningen av statli ga stöd har förbättrats, 
var endast en tredjedel av de mål 1-projekt som ut-
värderats genomförda i tid under den senaste pro-gramperioden. En tredjedel av projekten var över ett 
år försenade. Dessutom överskred två tredjedelar av 
projekten budgeten. Stru kturåtgärdernas belopp har 
använts betydligt bättre sedan N+2-regeln införts 
och skapat ökad disciplin. År 2003 användes där-
med nära 100 procent av strukturfondernas finanser. 
Kontroll är en mycket viktig del av systemet, men 
utvärderingar visar på att denna inte har varit så ef-
fektiv som förväntat, till viss del eftersom det varit 
svårt att samla in meningsfull information. Dessutom 
har tonvikten på finansiella s narare än på strategiska 
frågor gjort att fonderna haft en tendens att gå till 
områden där de lättast tas upp och inte till de områ-
den där de skulle kunna vara som mest effektiva. 
Även om det skett förbättringar under den nuvaran-de programperioden då man fastställt indikatorer och 
satt upp mål, så har de förstnämnda inte alltid varit väldefinierade och de sistnämnda ofta alltför omfat-
tande. 
Utvärderingarna har även förbättrats med tiden, 
även om de alltjämt utförs på olika sätt i olika med-lemsländer. Man kräver numera av medlemsländer-
na att de, i samarbete med kommissionen, skall göra 
utvärderingar efter halva programtiden så att resulta-ten skall kunna användas då man fattar beslut om 
vad som skall göras under den återstående delen av 
programperioden. Kommissionen gör sedan en ut-värdering två år efter periodens slut. Ett större enga-
gemang bland medlemsländer och regioner skulle 
kunna göra utvärderingsprocessen mer användbar och relevant. 
För att uppmuntra till att fonden förvaltas bättre har 
ett ekonomiskt incitament i form av en resultatreserv, 
som utgör 4 procent av st rukturfondernas resurser, 
introducerats för den nuvarande perioden. Denna skall delas ut år 2004 enligt kriteriet att målen som sattes i programdokumentet uppnåtts. 
Förvaltningssystemen har i många fall blivit mer de-
centraliserade med tiden. Utvärderingsstudier visar på att detta ofta har gjort dem mer effektiva då de 
bättre kan tillgodose regionala behov. 
Utvidgningen – en utmaning 
Strukturfonderna är ytterst viktiga för de nya med-
lemsländerna eftersom de kan hjälpa dem att stärka 
konkurrenskraften. Under perioden 2000-2006 erhål-
ler anslutningsländerna omkring 3 miljarder EUR om året från ISPA (för trans port- och miljöprojekt), 
SAPARD (för landsbygdsutve cklings- och jordbruks-
projekt) och PHARE (för att stärka ekonomisk och social sammanhållning och administrativ och institu-
tionell kapacitet). Efter att de tio nya medlemslän-
derna gått med i EU kommer de, tillsammans med Bulgarien och Rumänien, fortsätta att erhålla Phare-
stöd i tre år (som totalt kommer att uppgå till 1,6 mil-
jarder EUR om året). 
Inom ramen för ISPA hade 324 projekt godkänts i 
slutet av år 2003. Projekt en var relativt jämt fördela-
de mellan transport och miljö och inom det först-
nämnda området mellan väg och järnväg. 
Sammanfattning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING xxiiiSAPARDS resurser, som uppgår till 500 miljoner 
EUR om året, går till att stödja utvecklingsplaner för 
jordbruk och landsbygdsområden. Planerna har ut-
formats av länderna själva. 
De nya medlemsländerna kommer att kunna beviljas 
stöd från strukturfonderna för perioden 2004 till 
2006. Stöden, som totalt sett kommer att uppgå till omkring 21,8 miljarder EUR under de tre åren, 
kommer främst att gå till ett begränsat antal priorite-
rade områden för att åstadkomma så stor effekt som möjligt och förenkla genomförandet av programmen. 
Länderna har valt mycket olika prioriteringar i den 
bemärkelse att den relativa utgiftsnivån skiljer sig åt mellan områdena infrastruktur, mänskliga resurser 
och produktiva investeringar. Detta visar bland annat 
på kapitalskillnader inom dessa olika områden.   
Under anslutningsförhandlingarna kom man fram till 
att det fanns behov av att utveckla en strategisk me-
tod och fokusera på ett begränsat antal prioritering-ar. Dessa behov måste tillgodoses även under im-
plementeringsfasen. Dessutom måste man lägga 
särskild vikt vid miljöhänsyn, lika möjligheter för alla, samt att garantera att strukturfonderna och nationell 
politik stämmer överens. Trot s att förbättringar gjorts 
både på regional nivå och regeringsnivå är administ-
rativ kapacitet alltjämt en viktig fråga. I och med att 
de nuvarande programmen genomförs kommer 
emellertid länderna att få ökad erfarenhet, vilket kan komma att stärka kapaciteten.  
Perioden 2004-2006 kan ur detta perspektiv ses 
som en övergångsperiod som ger de nya medlems-länderna chansen att på lokal nivå förbereda sig in-för nästa programperiod, som kommer att vara be-tydligt längre. 
Strukturpolitiken står inför följande utmaningar i de 
nya medlemsländerna: 
• Att fastställa de olika strukturella problem i re-
gionerna som har mest negativa effekter på 
konkurrenskraft och tillv äxtpotential och först 
och främst lösa dessa; 
• Att utforma en långsiktig utvecklingsstrategi för 
varje region som är i linje med dess relativa styrkor och svagheter. Samtidigt måste man vara medveten om att alla behov inte kan till-godoses samtidigt och att investeringsprojek-ten måste fastställas utifrån hur de samverkar med den tillväxtutvecklin g som man vill följa på 
lång sikt; 
• Att lägga vikt vid miljöfaktorer i samband med 
investeringsbeslut för att garantera en hållbar utveckling och tillväxt; 
• Att undvika att en alltför stor del av investering-
arna går till de nuvarande tillväxtcentrumen där effekterna på den ekonomiska aktiviteten kan vara störst på kort sikt, men där detta kan komma att ske på bekostnad av en balanserad utveckling på lång sikt; 
• Att stärka den administrativa kapaciteten då 
det gäller att utforma, genomföra och förvalta program på regional nivå. 
 
                                                 
1  Se exempelvis T. Padoa-Schioppa, Effici ency, stability and equity - A strategy for t he evolution of the economic system of t he 
European Community, Oxford University Press 1987, där man fram håller att det finns stora risker för att den regionala obalansen  
tilltar i samband med ökad fri konkurrens och att det är nödvändigt att vidta åtgärder för att anpassningen skall ske snabbare i 
strukturellt svaga regioner och länder. För att göra detta bör man förbättra och utveckla gemenskapens strukturfonder (s. 5-6).  
2  För denna och tidigare punkter, se Agenda for growing Europe,  en rapport författad av en oberoende studiegrupp ledd av André  
Sapir, juli 2003.  
 
 
 
  
 
  
 
  
Sammanfattning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING                                                                                                                                                                  
xxiv  
  
 
 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING xxv 
 
Slutsatser: förslag till en reformerad 
sammanhållningspolitik 
 
   
Den 10 februari 2004 antog kommissionen budget-
förslaget för den utvidgade Europeiska unionen1 för 
perioden 2007-2013. 
Detta var ett mycket viktigt beslut. Kommissionen, 
som ansåg att åtgärder inom ett antal politiska nyckelområden behövde stär kas, beslutade att en 
ambitiös sammanhållningspolitik måste bli en viktig del av den övergripande politiken. Det bör även framhållas att kommissionen i den nya budgetpla-
nen framför att sammanhållningspolitikens utgifter 
alltjämt skall allokeras från en enda överskådlig budgetrubrik. Detta är av största vikt om man vill 
kunna skapa den säkerhet och stabilitet som krävs 
vid planeringen av kommande periods nationella och regionala fleråriga program. 
Beslutet baserades på det arbete som gjorts sedan 
den andra sammanhållningsrapporten publicerades år 2001. I denna rapport inleddes debatten om 
sammanhållningspolitikens framtid i den utvidgade 
unionen under den period som tar sin början år 2007. Den tredje sammanhållningsrapportens slut-
satser, som presenteras nedan, utgörs av ett detal-
jerat förslag till priorite ringar och genomförande av 
kommande periods sammanhållningsprogram i en-
lighet med de riktlinjer som fastställts i det finansiel-
la perspektivet. Efter de inledande kommentarerna presenterar man i del I sammanhållningspolitikens 
nya prioriteringar. Del II redogör för de viktigaste 
elementen i det nya genomförandesystemet och del III för vad detta kommer a tt innebära för resurserna. 
Det kan vara värt att påminna om att sammanhåll-ningspolitiken, som tillsammans med den inre mark-naden och den monetära unionen är en av grundpe-
larna för ett enat Europa, är den enda EU-politiken politiken som tydligt tar sig an ekonomiska och so-
ciala ojämlikheter. Det är därmed ett unikt politiskt område där resurser tran sfereras mellan medlems-
länderna via Europeiska unionens budget för att främja ekonomisk tillväxt och en hållbar utveckling 
genom att investera i människor och fysiskt kapital. 
Detta betyder också att sammanhållningsbegreppet 
som tillämpats på europeisk nivå inte har varit ett passivt instrument för att omfördela inkomst utan en 
dynamisk politik med målsättning att skapa resurser 
genom att fokusera på de faktorer som avgör eko-nomisk konkurrenskraft och sysselsättning, i syn-
nerhet inom de områden där det råder en hög out-
nyttjad potential. 
Fyra utmaningar inför framtiden 
Det krävs starkare sammanhållning  
i en utvidgad union 
I samband med att unionen utvidgas till 25 och där-
efter till 27 medlemsländer och kanske fler kommer man att ställas inför nya utmaningar vad gäller kon-
kurrenskraft och inre sammanhållning i unionen. 
Denna rapport visar att utvidgningen kommer att leda till ökade skillnader i ekonomisk utveckling och 
att problemet med dess a skillnader geografiskt 
kommer att förflyttas mot öst, samt att sysselsätt-
ningssituationen kommer att försvåras. De socio-
ekonomiska skillnaderna kommer därmed att för-
dubblas och unionens genomsnittliga BNP minska med 12,5 procent. 
Den allt snabbare ekonomiska omstrukturering som 
med största sannolikhet kommer att ske ställer 
Slutsatser: förslag till en reformerad sammanhållningspolitik 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING xxvi dessutom unionen inför en rad utmaningar. Om-
struktureringen kommer att vara en följd av globali-sering, öppnad handel, stora teknologiska föränd-
ringar, utvecklingen av den kunskapsbaserade eko-
nomin och kunskapssamhället, en allt äldre befolk-ning och ökad invandring.   
En demografisk aspekt som utgör en särskild utma-
ning är åldrandet i Europa. Det råder mycket stora regionala skillnader i åldrande, vilket speglar olikhe-
ter i fertilitet och mortalitet, samt in- och utflyttning. 
Problemen kan inte lösas genom att man enbart riktar in sig på den ökande andelen av hjälpbehö-
vande i befolkningen. Man måste även garantera att 
nationella och regionala utvecklingsstrategier är anpassade till demografiska förhållanden och att 
särskilt främjar aktiva åtgärder inriktade på att ta 
tillvara den ofta outnyttj de potential som finns hos 
den äldre delen av befolkningen.  
Slutligen har den ekonomiska tillväxten i EU avtagit 
avsevärt sedan det att den senaste sammanhåll-
ningsrapporten publicerades för tre år sedan. Ar-
betslösheten har därför ökat igen i många delar av 
unionen, vilket har fått betydande sociala konse-kvenser. Unionen måste därför använda de möjlig-
heter som rådande tendenser till återhämtning er-
bjuder som språngbräda inför framtiden.   
Att stärka unionens prioriteringar 
På mötet i Lissabon i mars år 2000 utarbetade uni-
onens regeringschefer en strategi avsedd att för-bättra ekonomin och göra Europa till den mest 
framgångsrika och konkurrenskraftiga kunskapsba-
serade ekonomin i världen till år 2010. På Europeis-ka rådets möte i Nice i december år 2000 utveckla-
des Lissabonmålet att minska fattigdom till en sam-
ordnad EU-strategi för social gemenskap. På Euro-peiska rådets möte i Göteborg i juni 2001 utveckla-
des Lissabonstrategin ytterligare och större tonvikt 
lades på miljöskydd och att uppnå en hållbar ut-veckling. 
Sammanhållningspolitiken kan i mycket stor omfatt-
ning bidra till att uppnå dessa mål. Faktum är att tillväxt och sammanhållni ng går hand i hand. Mins-
kade skillnader i unionen innebär att alla regioner och sociala grupper kan bidr a till och dra fördel av 
den övergripande ekonomiska utvecklingen i unio-nen. Denna vision framhålls i fördragets artiklar 3 
och 158 och den har stärkts ytterligare i konstitu-
tionsutkastet då man infört en tydligare referens till den territoriella dimensionen av sammanhållning. 
Sammanhållningspolitiken krävs även i de situatio-
ner då annan gemenskapspolitik skapar stora vins-ter, men samtidigt medför begränsade lokala kost-
nader. Sammanhållningspolitiken bidrar till att jäm-
na ut vinsterna och kan genom att förutse föränd-ringar och förenkla anpassningsprocesser begränsa 
de negativa effekterna.  
Sammanhållningspolitiken måste därför ses som en 
del av Lissabonstrategin, även om den politik som 
utformats för att uppnå Lissabonmålen måste kom-
pletteras och förnyas. Detta framhålls av kommis-sionen i det finansiella perspektivet. Sammanhåll-
ningspolitiken måste därmed integrera Lissabon- 
och Göteborgsmålen och med hjälp av nationella och regionala utvecklingsprogram fungera som ett 
instrument för att uppnå dessa.  
Ökad kvalitet för att främja en mer  
balanserad och hållbar utveckling 
Denna rapport visar att de  skillnader i produktion, 
produktivitet och tillgång t ill arbete som alltjämt finns 
mellan länder och regioner beror på strukturella 
svagheter i konkur renskraft – otillräckliga invester-
ingar i fysiskt kapital och humankapital, bristfällig innovativ förmåga och regional styrning och be-gränsat miljökapital. 
Om inte en effektiv sammanhållningspolitik förs för 
att främja tillväxt och minska skillnader i unionen 
kommer följden att bli högre kostnader, inte bara 
vad gäller individuell och kollektiv välfärd, men även 
rent ekonomiskt i form av lägre realinkomster och levnadsstandard. Eftersom en integrerad ekonomi 
skapar ömsesidigt beroende kommer dessa förlus-
ter inte bara att drabba de mindre konkurrenskrafti-ga regionerna, arbetslösa eller människor som har 
improduktiva arbeten, utan alla i unionen. 
Slutsatser: förslag till en reformerad sammanhållningspolitik 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING xxviiAtt med hjälp av välriktade investeringar i unionen 
stärka regional konkurrenskraft och skapa ekono-
miska förhållanden som gör att människor kan ut-
veckla sina förmågor kommer därmed att öka EU-ekonomins övergri pande tillväxtpotentia l, vilket alla 
kommer att kunna dra fördel av. Om regionalpoliti-ken kan åstadkomma en jämnare fördelning av den ekonomiska aktiviteten i unionen, minskar riskerna 
för överhettning i samband med tillväxt, samt för att 
den ekonomiska aktiviteten koncentreras för mycket till vissa områden. 
Ett nytt partnerskap för sammanhållning 
En reform av sammanhållningspolitiken bör även 
medföra större effektivitet, överskådlighet och poli-
tiskt ansvar. För att åstadkomma denna reform 
måste man först och främst utarbeta en strategisk metod som tydligt anger prioriterade områden och 
garanterar samordning mellan ekonomiska och so-
ciala styrsystem, samt gör det möjligt att fortlöpande se över de framsteg som gjorts. 
Följaktligen måste unionens institutionella kapacitet 
på alla styrande nivåer stärkas för att bättre utnyttja en av sammanhållningspolitikens många styrkor.  
En ny sammanhållningspolitik 
efter år 2006 
Mer riktade åtgärder  
I den offentliga debatten om sammanhållningspoliti-
kens framtid som nämndes ovan var en allmän slut-sats att det finns ett antal frågor som är viktiga för 
sammanhållningen i unionen i stort. ( ”Det är särskilt 
frågor som konkurrenskraft, hållbar utveckling samt 
ekonomisk och social omstrukturering som är rele-
vanta i alla medlemsstater”
2). Dessa frågor är ytterst 
viktiga för att förstå förslagen om framtida priorite-
ringar nedan. 
Kommissionen föreslår att de åtgärder som stöds av 
sammanhållningspolitiken skall fokusera på att in-vestera i ett begränsat antal gemenskapspriorite-
ringar som speglar Lissabon- och Göteborgsagen-dorna och där gemenskapsåtgärderna kan förvän-
tas ha hävstångseffekt och bidra med ett betydande 
mervärde. Följaktligen föreslår kommissionen ett 
begränsat antal nyckelteman: innovation och kun-
skapsekonomin, miljö och riskförebyggande 
åtgärder, tillgänglighet oc h tjänster av allmänt 
ekonomiskt intresse. Inom de sysselsättningsrela-
terade programmen kommer man först och främst att rikta in sig på att genomföra reformer för att upp-
nå full sysselsättning, förbättrad kvalitet och produk-tivitet på arbetet och främja social gemenskap och 
sammanhållning i linje med den europeiska sys-
selsättningsstrategins  riktlinjer och rekommenda-
tioner. 
Dessa prioriterade teman gäller för unionen som 
helhet, men bör kompletteras och utvidgas för att ta medlemsländers och mindre utvecklade regioners 
specifika behov med i beräkningen, såsom infra-
struktur och behov av förb ättrad institutionell kapaci-
tet. Dessa aspekter kommer att behandlas nedan 
(se även rutan i slutet av denna del för mer informa-
tion).  
Tre gemenskapsprioriteringar 
Kommissionen föreslår att dessa prioriterade teman 
skall organiseras kring en förenklad och mer över-
skådlig struktur där de kommande programmen in-delas i tre rubriker: konvergens, regional konkur-
renskraft och sysselsättning, territoriellt samarbete.   
Konvergens: att främja tillväxt och skapa 
arbetstillfällen i de minst utvecklade medlemsländerna och regionerna 
Konvergensprogrammen rör de mindre utvecklade 
medlemsländerna och regionerna som, i enlighet 
med fördraget, är sammanhållningspolitikens främs-ta prioriteringar. I förd raget framhålls målet att 
minska skillnaderna mellan ”de olika regionernas 
utvecklingsnivåer och eftersläpningen i de minst gynnade regionerna eller öarna, inbegripet lands-
bygdsområdena” (artikel 158). Utvidgningen kom-
mer att medföra större skillnader än någonsin i uni-
onen och att minska dessa kommer att kräva lång-
siktiga och oförminskade insatser.  
Slutsatser: förslag till en reformerad sammanhållningspolitik 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING xxviii Detta mål gäller först och främst de regioner3 vars 
BNP per capita är under 75 procent av gemenska-
pens genomsnitt4. 
I detta sammanhang är ett viktigt mål för samman-hållningspolitiken att främja förhållanden och fakto-rer som förbättrar tillväxt och leder till ökad konver-
gens. Man bör därför utforma strategier för att ut-veckla långsiktig konkurrenskraft och sysselsätt-ning.   
Kommissionen föreslår att man under denna rubrik 
skall kunna ge tillfälliga st öd till de regioner vars 
BNP per capita skulle ha varit under 75 procent av 
gemenskapens genomsnitt om beräkningarna gjorts 
för EU15 (den så kallade statistiska effekten av ut-vidgningen). I dessa regioner har de objektiva för-
hållandena inte förändrats, även om deras BNP per 
capita relativt sett kommer att vara högre i den ut-vidgade unionen. För att föra en så rättvis politik 
som möjligt och för att berö rda regioner skall kunna 
slutföra konvergeringsprocessen föreslår kommis-
sionen att stöden skall vara högre i de regionerna 
där stöden successivt skall dras in än vad som be-
slutades i Berlin 1999. 
Det bör framhållas att kommissionen då den ger 
detta förslag ändå väljer det mest rigorösa av de 
fyra alternativ som pres enterades i den andra sam-
manhållningsrapporten och detta då man söker 
uppnå resurskoncentration och en mer effektiv och 
övergripande sammanhållningspolitik. Detta stöd skulle i så fall komma att ges fram till slutet av år 
2013 och inte följas av någon ytterligare över-
gångsperiod. 
Programmen skulle få ekonomiskt stöd av Euro-
episka regionala utvecklingsfonden (ERUF), Euro-
episka socialfonden (ESF) och Sammanhållnings-fonden
5 i enlighet med de principer som presenteras 
i fördraget. 
För att belysa detta skulle ERUF i så fall erbjuda 
stöd för: 
• Modernisering och diversifiering av medlemslän-
dernas och regionernas ekonomiska struktur, 
med en särskild tonvikt på innovation och företa-
gande, däribland genom att skapa närmre sam-arbete mellan forskningsinstitut och näringsliv, 
gynna tillgång till och användning av informa-tions- och kommunikationsteknologier, skapa 
gynnsamma förhållanden för FoU, förbättra till-
gången till finanser och know-how och uppmunt-ra nytt företagande; 
• Utvidga och förbättra gr undläggande infrastruktur 
såsom transport, telekommunikations- och ener-ginätverk, vattenförsörjning och miljötjänster; 
• Skydda miljön, däribland genom att hjälpa med-
lemsländerna att uppnå överensstämmelse med EU:s regelverk, stödja utvecklingen av ekologiska 
industrier, återställa försummade före detta indu-
striområden och stödja riskförebyggande åtgär-
der inom teknologi och natur. Målet är även att 
investera i infrastruktur inom ramen för Natura 
2000 för att bidra till en hållbar ekonomisk ut-veckling, samt gynna miljövänligare transportme-
del och utveckling och användning av förnybar 
energi; 
• Stärka länders och regioners administrativa för-
måga att förvalta strukturfonderna och Samman-hållningsfonden. 
Kommissionen föreslår att ESF:s  roll som gemen-
skapens viktigaste finansiella instrument skall stär-kas för att stödja Europeiska sysselsättningsstrate-gin (EES). ESF skulle i så fall ge stöd för: 
• Att förbättra kvalitet och reaktionsförmåga inom 
utbildnings- och fortbil dningssystem, arbetsmark-
nadsinstitut, sociala tjänster och barnomsorg;  
• Öka investeringarna i humankapital för att höja 
utbildningsnivåer, anpassa medborgarnas kom-
petens och kunskaper och garantera att alla får 
tillgång till arbetsmarknaden; 
• Främja den offentliga administrationens förmåga 
att anpassa sig till för ändringar genom att förbätt-
ra administrativ kapacitet. 
De nya sysselsättningsrelaterade programmen bör 
även dra lärdom av EQUAL-initiativet som för när-
varande genomförs runtom i unionen (inom innova-
tion, självbestämmande makt, partnerskap och 
Slutsatser: förslag till en reformerad sammanhållningspolitik 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING xxixtransnationellt samarbete inom sysselsättningsfrå-
gor). 
Sammanhållningsfonden  kommer att gå till med-
lemsländer där bruttonationalinkomsten är under 90 
procent av gemenskapens genomsnitt6. Kommis-
sionen föreslår att rätten till bedömning av stödbevil-jande från Sammanhållningsfonden fram till halva perioden, som gäller för den nuvarande perioden, 
vidhålls. 
Sammanhållningsfonden bör stärka bidraget till en 
hållbar utveckling i linje med de prioriteringar som 
fastställts i det finansiella perspektivet. Kommissio-nen föreslår att projekt av europeiskt intresse, miljö-infrastruktur och i synnerhet det transeuropeiska 
transportnätet förblir de huvudsakliga prioriterings-
områdena. För att uppnå en lämplig balans som tar hänsyn till de nya medlemsl ändernas spec ifika be-
hov, planerar man även att stödja transportprojekt för järnvägar, havsvägar, inre vattenvägar och olika former av transportprogram som inte ingår i TEN-T. 
Man planerar även att stödja projekt för att skapa 
hållbara transportförbindelser i städer och göra in-vesteringar som är viktiga för miljön inom nyckelom-
rådena effektiv energi och förnybar energi.   
Regional konkurrenskraft och sysselsättning: 
att förutse och främja förändringar 
Sammanhållningspolitikens främsta prioriteringar är 
alltjämt att vidta åtgärder i de minst utvecklade med-
lemsländerna och regionerna. Analyser i den tredje sammanhållningsrapporten bekräftar emellertid att 
det, i olika utsträckning, finns viktiga utmaningar 
som berör alla EU:s medlemsländer. 
Medlemsländer, regioner och innevånare måste i 
synnerhet kunna anpassa sig till en värld där det 
sker snabba ekonomiska och sociala förändringar och omstruktureringar, globalisering av handel och 
en utveckling mot en kunskapsbaserad ekonomi 
och ett kunskapssamhälle. De måste även kunna anta specifika utmaningar som är knutna till en åld-
rande befolkning, ökad invandring, arbetsbrist i nyckelsektorer och problem med att skapa social gemenskap. I detta avseende har unionen en viktig roll att spela. Först och främst har Lissabonagendans genomfö-
rande varit en besvikelse. Gemenskapens ekono-
miska stöd kan i detta fall tjäna som en katalysator och hjälpa till att aktivera nationell och regional poli-
tik och dess resurser för att mer bestämt styra dem 
mot unionens mål.  
För det andra är det ytterst viktigt att sammanhåll-
ningspolitikens åtgärder är påtagliga och väl synliga 
i hela EU för att stärka politisk, ekonomisk och soci-al integration i unionen. Detta är även viktigt för att 
förmå privata och offentliga aktörer att engagera sig 
mer i sammanhållningspolit iken och vilja uppnå uni-
onens mål. 
För den del av sammanhållningspolitiken som rör 
de mer utvecklade medlemsländerna föreslår kom-missionen en strategi som består av två delar: 
1) För det första föreslår man att sammanhåll-
ningspolitikens regionala program  skall hjälpa 
regioner och regionala myndigheter att förutse 
och främja ekonomiska förändringar i industri-, stads- och landsbygdsområden genom att stär-ka deras konkurrenskraft och göra dem mer at-traktiva, samtidigt som man tar ekonomiska, so-ciala och territoriella skillnader med i beräkning-en; 
2) För det andra vill man att sammanhållningspoli-
tikens nationella program  skall hjälpa människor 
att förutse och anpassa sig till ekonomiska för-ändringar i linje med EES:s politiska priorite-ringar. Dessa har som målsättning att uppnå full sysselsättning, kvalitet och produktivitet på ar-betet och social sammanhållning. 
Att förutse och främja regionala förändringar 
De regionala programmen kommer att hjälpa till att 
lösa de problem i stads- och landsbygdsområden som är knutna till ekonomisk omstrukturering och 
andra svagheter. Denna rapport beskriver de svå-
righeter som många områden står inför, exempelvis de områden som är beroende av traditionella indu-
strier, stadsområden på tillbakagång, eller lands-
Slutsatser: förslag till en reformerad sammanhållningspolitik 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING xxx bygdsområden som ofta är glesbebodda eller har 
en åldrande befolkning och dålig tillgänglighet. 
Inom ramen för de nya programmen föreslår kom-
missionen att åtgär derna koncentre ras mer till de tre 
prioriterade teman som nämndes ovan (se ruta). 
De nya programmens enda finansiär skulle i så fall 
vara ERUF. Två typer av regioner måste definieras i 
samband med fördelningen av resurserna:  
• Regioner7 inom unionen som varken ingår i kon-
vergensprogrammen eller det successivt mins-
kande stödprogrammet som beskrevs ovan; 
• Regioner som för närvarande är berättigade till 
mål 1-stöd, men som, även utan utvidgningens statistiska effekt, inte uppfyller kriterierna för konvergensprogrammen. Sådana regioner skulle 
i så fall erhålla ett större stöd (under rubriken in-
fasning) på en övergående basis (minskningen skulle likna den som sker i regioner som under 
perioden 2000-2006 inte längre är berättigade 
mål 1-stöd).  
Att hjälpa människor att  
förutse och hantera förändringar 
Åtgärder inom detta område skulle ske inom ramen 
för nationella program med målsättning att stärka 
den inledande fasen och genomförandet av struk-turreformerna på arbetsmarknaden samt stärka so-
cial gemenskap i enlighet med EES:s mål och rikt-
linjer. 
För att lyckas med detta bör stöden vara inriktade 
på tre prioriterade politiska områden som är ytterst 
viktiga för att EES:s skall kunna genomföras och där gemenskapsstöden kan ge ett mervärde.   
• Investera i kunnande och interna företagsutbild-
ningar och utveckla effektiva strategier för livs-
långt lärande för att öka yrkesverksammas och 
företags anpassningsförmåga; 
• Locka ut fler människor på arbetsmarknaden och 
försöka få människor att inte lämna arbetsmark-naden för tidigt, i synnerhet med hjälp av aktiva 
åtgärder riktade mot äldre människor och kvin-nor; • Öka sysselsättningsmöjligheterna för människor 
som har svårt att få tillträde till arbetsmarknaden och behålla ett arbete, såsom handikappade, et-
niska minoriteter och invandrare.  
Den enda finansiären för de nya programmen är i 
så fall tänkt att vara ESF. 
Europeiskt territoriellt samarbete:  
att främja en harmonisk och balanserad utveckling av unionens territorium 
I den andra lägesrapporten om ekonomisk sam-
manhållning
8 framhöll kommissionen att ”Man er-
känner allmänt det stora europeiska mervärdet hos de åtgärder som avser samarbete och utbyte av erfarenheter och god praxis samt gemenskapsinitia-
tivens roll. Förstärkningen av instrumenten för 
transnationellt, gränsöverskridande och interregio-nalt samarbete, och hjälp med åtgärder vid EU:s 
yttre gränser är de frågor som nämns oftast.” 
Med erfarenhet  från det nuvarande INTERREG-
initiativet, föreslår kommissionen att man skall sätta 
ett nytt mål för att utveckla en mer harmonisk och 
balanserad integration av unionens territorier ge-nom att samarbeta i de frågor som är viktiga för 
gemenskapen på gränsöverskridande, transnatio-
nell och interregional nivå. 
Åtgärderna skulle finansieras av ERUF och fokuse-
ra på integrerade program förvaltade av en enda 
myndighet för att uppnå gemenskapsprioriterade mål knutna till Lissabon- och Göteborgsagendorna.    
I princip skulle alla regioner (definierade som NUTS 3) längs de yttre och inre land- och havs-gränserna
9 vara delaktiga i det gränsöverskridande 
samarbetet . Målsättningen skulle vara att främja 
samfällda lösningar på gemensamma problem mel-lan angränsande myndigheter, såsom stads-, 
landsbygds- och kustutveckling och utveckling av 
ekonomiskt samarbete och nätverk för små och medelstora företag. 
I detta avseende har kommissionen för avsikt att 
föreslå ett nytt juridiskt instrument  i  f o r m  a v  e n  
europeisk samarbetsstruk tur (en ”gränsöverskri-
Slutsatser: förslag till en reformerad sammanhållningspolitik 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING xxxidande regional myndighet”). Man vill därmed göra 
det möjligt för medlemsländer, regioner och lokala 
myndigheter, både inom och utanför ramen för ge-
menskapsprogrammen, att hant era traditionellt juri-
diska och administrativa problem som uppstår i 
samband med förvaltningen av gränsöverskridande 
program och projekt. Målet skulle vara att denna nya juridiska enhet skulle kunna hantera samar-
betsåtgärder åt de offentliga myndigheterna. 
För att åstadkomma effektivare åtgärder längs den 
utvidgade unionens yttre gränser, kommer kommis-
sionen att föreslå ett nytt grannskapsinstrument 
(New Neighbourhood Instrument, NNI) inom ramen för den europeiska granns kapsstrategin. Grann-
skapsinstrumentet skulle verka på båda sidor om den yttre gränsen, inklusive havsgränser. Det är bland annat tänkt att instrumentet skall främja en 
hållbar ekonomisk och social utveckling och utgå 
från tidigare erfarenhet av gränsöverskridande samarbete, i synnerhet pa rtnerskap, fleråriga pro-
gram och samfinansiering. 
Vad gäller de större handlingsområdena för att 
främja transnationellt samarbete  så bör lärdomar 
dras av aktuell erfarenhet. Medlemsländer och regi-oner skulle i synnerhet få utvärdera hur effektiva och användbara de nuvarande 13 transnationella 
samarbetsområdena är (definierade inom ramen för 
INTERREG IIIB) mot bakgrund av utvidgningen. Målet skulle vara att t illsammans med kommissio-
nen fastställa ett antal områden för transnationellt samarbete som har ett tillräckligt logiskt samband och där det finns gemensamma intressen och möj-
ligheter att utveckla vidare. Ett sådant samarbete 
skulle fokusera på strategiska prioriteringar av transnationell karaktär, såsom FoU, informations-
samhället, miljö, riskförebyggande åtgärder och in-
tegrerad vattenhantering. 
Slutligen föreslår kommissionen att regioner i fram-
tiden bör låta åtgärder inom interregionalt samarbe-
te bli en del av de regionala programmen. För att 
lyckas med detta skulle regionala program behöva avsätta en viss summa resurser till utbyten, samar-
beten och nätverk med regioner i andra medlems-länder. Dessutom skulle kommissionen försöka för-
enkla utbyten av erfarenhet och god praxis på euro-peisk nivå genom att organisera nätverk mellan re-
gioner och städer.   
Att hantera specifika territoriella särdrag 
Det är viktigt för effektiv sammanhållningspolitik att kunna anpassa sig till de o lika territoriernas specifi-
ka behov och särdrag. 
Denna rapport visar att särskilda geografiska och 
naturbetingade nackdelar kan försvåra utvecklings-problemen, i synnerhet i de mest perifera regioner-
na i unionen, på öar, i bergsområden och i glesbe-
bodda områden i de nordligaste delarna av unionen. 
Rapporten har även fastställt den roll som unionens 
städer spelar som tillväxtc entrum, även om de ock-
så står inför problem relaterade till miljö, socialt 
utanförskap och ekonomisk omstrukturering. Analy-
sen visar även att landsby gdsområden alltjämt står 
inför storskaliga förändringar. För att vitalisera des-sa områden måste den ekonomiska aktiviteten di-
versifieras och förbindelserna med stadsområden 
stärkas. 
Kommissionen tillkännager de olika förhållanden 
och utmaningar som råder och menar att nästa om-
gång program bör definieras på ett sådant sätt att de olika territoriella problemen (och möjligheterna) 
kan hanteras utan att man behöver skapa alltför 
många program och instrument. Varje enskilt pro-gram bör därför kunna anpas sas till olika situationer 
och kunna hitta integrerade lösningar till problemen.   
Att låta problem i städer och stadsvitalisering bli 
en del av de regionala  programmen: URBAN+ 
Det är ytterst viktigt för stadspolitiken att låta pro-
blem och vitalisering av städer bli en del av de regi-
onala programmen. Med utgångspunkt i URBAN-initiativet har kommissionen för avsikt att ge stads-
frågor en central plats genom att integrera åtgär-
derna inom detta område i programmen.  
För att göra detta föreslår kommissionen att varje 
medlemsland i början av nästa programperiod defi-
nierar stadsområden som skulle kunna dra nytta av specifika åtgärder inom programmen. De problem 
Slutsatser: förslag till en reformerad sammanhållningspolitik 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING xxxii som städerna konfronteras med och deras roll för 
att främja regional utveckling talar för att antalet be-rörda städer skulle vara fler än de 70 som i dag in-
går i URBAN-initiativet i EU15. 
För att stadsåtgärder skall lyckas är det ytterst vik-
tigt att myndigheter i städerna deltar i att utforma 
och förvalta programmen. Man har därför planer på 
att ge dessa myndigheter ansvarsområden inom de regionala programmen. Omfattningen på åtgärderna 
kommer att avgöras då programmen är utformade, 
men det är värt att notera att 10 procent av EU:s totala bidrag till mål 1 och 2 indirekt eller direkt går 
till att finansiera stadsrelaterade åtgärder. 
Så som framhölls ovan är det tänkt att samarbetena 
mellan städer, som är en viktig del av de europeiska 
åtgärdernas mervärde, skall ingå under rubriken 
territoriellt samarbete.  
Perifera regioner 
Kommissionen har för avsikt att inom ramen för 
konvergensmålet utforma ett särskilt program för att kompensera för de perifera regionernas specifika 
nackdelar. Detta tillkännages i artikel 299.2 i fördra-
get och begärdes även av Eu ropeiska rådet i Sevilla 
den 21-22 juni år 2002. Dessutom är det tänkt att ett initiativ som är avsett att förenkla samarbetet mellan 
grannländer, ”Grand Voisinage”, skall ingå i de nya 
programmen för ”europeiskt territoriellt samarbete”. 
Kommissionen kommer i enlighet med rådets begä-
ran inom kort att presentera en rapport där en över-gripande strategi för perifera regioner fastställs.    
Att hantera permanenta utvecklingsproblem i 
regioner med geografiskt betingade nackdelar 
Det är i synnerhet öar, vissa bergområden och 
glesbebodda områden, i synnerhet i unionens nord-
ligaste delar, som har svåra problem med tillgäng-
lighet och stora avstånd till marknader. 
Vid fördelningen av de resurser som går till priorite-
ringsområdet regional konkurrenskraft och syssel-
sättning bör man ta dessa aspekter med i beräk-ningen och utgå från territoriella kriterier som speg-
lar regionernas relativa geografiska nackdelar. Med-lemsländerna bör därmed ta  hänsyn till dessa regi-
oners särdrag då de fördelar de regionala pro-
grammens resurser. 
För att under nästa period vidta fler åtgärder i dessa 
i vissa fall förbisedda områden och ta de högre kostnaderna i offentliga investeringar per capita 
med i beräkningen, föreslår kommissionen att terri-
torier med permanenta geografiska handikapp skall erhålla ökat gemenskapsstöd. 
Bättre organiserade åtgärder i 
landsbygdsområden och för att omstrukturera fiskesektorn 
I meddelandet om det finansiella perspektivet före-
slår kommissionen att man skall förenkla och klar-göra den roll som olika instrument och åtgärder spe-
lar för att stödja landsbygdsutveckling och fiskesek-
torn. 
De nuvarande instrument en, som är knutna till 
landsbygdsutvecklingspolitik, skulle därmed omor-
ganiseras och bli ett enda instrument inom ramen för den gemensamma jordbr ukspolitiken för att: 
• Stödja omstrukturering (exempelvis i form av in-
vesteringsstöd till unga lantbrukare och informa-tions- och marknadsföringsåtgärder) för att öka 
jordbrukssektorns konkurrenskraft; 
• Stärka miljö och landsbygd genom att ge stöd till 
markförvaltning, däribland samfinansiering av åt-gärder för landsbygdsutveckling inom ramen för 
Natura 2000:s naturskyddsområden (exempelvis jordbruksmiljö, skogsvård och åtgärder i miss-
gynnade områden); 
• Vidta åtgärder riktade mot jordbrukssektorn och 
andra landsbygdssektorer (exempelvis kvalitativa nyorienteringar av produkt ion, livsmedelskvalitet, 
återställande av byar) för att förbättra livskvalite-
ten i landsbygdsområden och främja diversifie-ring av ekonomiska verksamheter. 
Det nuvarande gemenskapsinitiativet, LEADER+, är 
tänkt att ingå i huvudprogramplaneringen. 
Slutsatser: förslag till en reformerad sammanhållningspolitik 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING xxxiiiPå samma sätt föreslår kommissionen att de åtgär-
der som är tänkta att omstrukturera fiskesektorn 
skall omorganiseras och endast utgöra ett enda in-
strument. Detta instrument skulle i så fall främst vid-ta åtgärder för att tillgodose de behov som följer på 
omstruktureringar inom fiskesektorn och förbättra 
arbets- och livsvillkoren i områden där fiskesektorn, 
inklusive havsodling, spelar en viktig roll. 
En viktig del av dessa förslag är att de ekonomiska 
resurser som överförs från sammanhållningspoliti-
ken till de nya instrumenten kommer att användas 
på ett sådant sätt att fördelningen av resurserna för 
att hjälpa de mest eftersatta regionerna och länder-na kommer att förbli densa mma som den som i dag 
sköts av konverge nsprogrammen.  
Förutom dessa åtgärder är det även tänkt att sam-manhållningspolitiken skall stödja en diversifiering 
av landsbygdsekonomin och de områden som är 
beroende av fiske och därmed styra dem bort från traditionella industrier i enlighet med de priorite-
ringsteman som presenteras i rutan nedan.  
Sammanhållningspolitiken bör samordnas 
med andra gemenskapsåtgärder och komplettera dessa 
Sammanhållningspolitiken utgör ett mycket viktigt 
komplement till andra gemenskapsutgifter inom in-
novation (FoU, företagande, informationssamhället 
och miljövänlig teknik), nätverk (tranport, energi, kommunikation) och utbildning och kultur. Faktum 
är att sammanhållningspolitiken bidrar till att nöd-
vändig fysisk och institutionell kapacitet skapas i medlemsländerna och regionerna inom hela ge-
menskapen och gör att de kan dra nytta av andra 
gemenskapsåtgärder. Både förvaltningen av dessa åtgärder och sammanhållningspolitiken i sig skulle 
kunna förbättras i framtiden om man förde en fortlö-
pande dialog och skapade bättre informationsutbyte och samordning mellan åtgärderna. 
Åtgärderna kan komplettera varandra inom en rad 
områden. Särskild uppmärksamhet skulle kunna ägnas åt att integrera åtgärder för lika möjligheter 
för män och kvinnor i de nationella och regionala 
programmen.  Sammanhållningspolitiken bör även kunna bidra till att skapa bättre överensstämmelse med interna 
marknadslagar, i synnerhet lagstiftning som rör of-
fentlig upphandling. Om den nya lagstiftningen för offentlig upphandling införs snabbt och effektivt i 
medlemsländerna skulle procedurerna bli enklare 
och sammanhållningspolitiken mer effektiv. 
Sammanhållningspolitiken skulle också kunna bli 
mer effektiv om den överrensstämde bättre med 
den europeiska sysselsättningsstrategin och de all-männa riktlinjerna för den ekonomiska politiken. 
En annan viktig fråga rör samordningen mellan 
sammanhållningspolitik och konkurrenspolitik. De regioner vars BNP per capita är under 75 procent 
av genomsnittet bör alltjämt kunna beviljas statliga 
stöd i enlighet med fördragets artikel 87.3(a). Kom-missionen föreslår att de regioner som berörs av 
den ”statistiska effekten” borde vara föremål för be-
gränsat statsstöd i likhet med det som nämns i arti-kel 87.3(a) i början av perioden. Dessa regioner 
skulle i så fall införlivas i stadsstödssystemet så 
som det definieras i artikel 87.3(c), men vara före-mål för de stödbegränsningar som omnämns i arti-
kel 87.3(c) senast i slutet av år 2013. 
De perifera regioner som definieras i artikel 299 i 
fördraget och som inte skulle ingå i det nya konver-
gensmålet, skulle också åtnjuta särskilt statligt över-
gångsstöd med stödbegränsningar som initialt sett kan jämföras med de som definieras i artikel 
87.3(a), följt av en successiv minskning. 
Kommissionen föreslår att man för andra regionala 
program inte längre ska ll använda det rådande sy-
stemet där man utarbetar detaljerade listor över 
stödberättigade områden på underregional nivå (se nedan). Man bör garantera överensstämmelse vad 
gäller de prioriteringar som skall finansieras snarare 
än i vilka geografiska områden som åtgärderna skall vidtas. Detta innebär att de olika åtgärdsområdena 
som faller utanför konvergensmålet måste skötas 
på ett sätt som överensstämmer med tillämpnings-bara statsstödsregler. Kommissionen har även för 
avsikt att granska berörda st atsstödsregler för att ta 
dessa prioriteringar med i beräkningen.   
Slutsatser: förslag till en reformerad sammanhållningspolitik 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING xxxiv Kommissionen har för avsikt att förenkla reglerna 
för andra statsstödsfrågor som inte tydligt är en del av aktuella system, riktlinjer och förordningar. Detta 
rör frågor relaterade till begränsade statsstöd. Prin-
cipen skulle bestå i att man tillämpade ett test för att 
bedöma stödens inverkan, ett så kallat ”significant impact test”. Tack vare detta skulle man åstadkom-
ma större juridisk säkerhet och mer flexibilitet inom frågor gällande lokal utveckling och sysselsättning 
än vad som för närvarande är möjligt med de mini-
mis-regeln och detta både för medlemsländer och 
regioner.   
Ett reformerat genomföringssystem 
Om åtgärder är effektiva eller inte beror på hur de 
genomförs. Sammanhållningspolitikens genomfö-ringsprocedurer har visat att man kan driva högkva-
litativa projekt av europeiskt intresse på lokal nivå 
och samtidigt vidhålla hög standard vad gäller för-valtning och kontroll av offentliga utgifter eftersom:  
• det gör att man kan planera åtgärderna inom ra-
men för ett stabilt, relativt långsiktigt (flerårigt) sy-
stem, vilket är nödvändigt då man gör stora inve-
steringar; 
• man genom de integrerade utvecklingsstrategier-
na kombinerar riktade investeringar i infrastruk-tur, utrustning, innovati on och mänskliga resurser 
inom ett enda överensstämmande system, sam-
tidigt som man tar regionernas specifika förhål-
landen med i beräkningen; 
• det främjar god styrning tack vare ett närmre 
samarbete mellan offentliga och privata aktörer; 
• samfinansiering skapar hävstångseffekter på na-
tionella offentliga och privata utgifter; 
• det kräver större precis ion av de offentliga utgif-
terna så att dessa blir mer kostnadseffektiva och 
samtidigt mer kompatibla med den inre markna-den.  Denna rapport framhåller emellertid även behovet av att lösa vissa problem som uppstått i samband med att de nuvarande programmen genomförts. 
Sammanhållningspolitikens nyckelprinciper – pro-
gramplanering, samarbete, samfinansiering och utvärdering – bör vidhållas, men politiken kan bli 
mer effektiv i en utvidgad union om man genomför 
ett antal förbättringar. För det första bör man skapa en mer strategisk metod för programplanering. För 
det andra bör man fortfölja decentraliseringen av 
ansvarsområden och skapa samarbeten på lokal nivå i medlemsländerna, regionerna och mellan lo-
kala myndigheter. För det tredje bör man stärka 
partnerskap och göra dem mer överskådliga samt skapa tydligare och mer rigorösa kontrollsystem för 
att förbättra de samfinansierade programmens re-
sultat och kvalitet. För det fjärde bör man göra för-valtningssystemet mer överskådligt, anpassat och 
väl avvägt för att förenkla det och samtidigt garante-
ra en god ekonomisk förvaltning. 
Det bör framhållas att decentraliseringen begränsas 
av det faktum att kommissionen är ansvarig för god 
ekonomisk förvaltning och de samfinansierade åt-gärdernas resultat inför budgetmyndigheten och 
den allmänna opinionen. Den reform av genomfö-
ringssystemet som kommissionen föreslår nedan skulle i så fall göras i enlighet med fördraget och de 
grundläggande principerna för den nya budgetför-
ordningen (artikel 155)
10.     
Det är tänkt att den nya sammanhållningspolitikens 
regelverk skall presenteras och antas samtidigt för 
att garantera bättre effektivitet och överensstäm-melse då den nya programperioden börjar.  
En mer strategisk inriktning  
på unionens prioriteringar 
Kommissionen föreslår att rådet, efter ett yttrande 
från parlamentet, skall anta ett övergripande strate-giskt dokument för sammanhållningspolitiken och 
detta innan den nya programperioden börjar. I 
kommissionens förslag fastställs tydliga priorite-ringsområden för medlemsländer och regioner.  
I förslaget presenteras en strategisk metod som 
skall vara vägledande vid genomförandet av åtgär-
Slutsatser: förslag till en reformerad sammanhållningspolitik 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING xxxvder och som samtidigt är tänkt att göra politiken mer 
överskådlig. Den skall bidra till att mer specifikt pre-
cisera den form av samverkan man vill uppnå mel-lan sammanhållningspolitiken och Lissabon- och Göteborgsmålen samt skapa större överensstäm-
melse mellan den europeiska sysselsättningsstrate-
gin och de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. 
Kommissionen föreslår att europeiska institutioner 
varje år skall granska utvecklingen inom de strate-giska prioriteringsområdena och de resultat som 
uppnåtts i en rapport som utarbetats av kommissio-
nen och där medlemsländernas lägesrapporter sammanfattats. 
För att stödja detta arbete måste man omdefiniera 
utvärderingsåtgärderna så att de blir mer strategis-ka och resultatinriktade.  
Förenkling genom ökad subsidiaritet 
Kommissionen har redan under den nuvarande programperioden inlett en ingående undersökning av hur sammanhållningspolitikens förvaltning kan 
effektiviseras. Inför nästa period föreslår kommis-
sionen att man skall förenkla systemet ytterligare inom ett antal nyckelområden. 
Programplanering 
Kommissionen föreslår att programplaneringssy-
stemet skall förenklas på följande vis: 
• På politisk nivå skulle varje medlemsland utarbe-
ta ett politiskt dokument om dess utvecklingsstra-
tegi, utifrån det strat egiska dokument som skall 
antas av rådet. Förhandlingar skulle sedan ske med kommissionen och när de tematiska och re-gionala programmen utarbetas skulle dokumentet 
fungera som en struktur, snarare än som ett för-
valtningsinstrument som det gör inom gemen-skapens nuvarande stödramar; 
• På genomförandenivå skulle kommissionen, ut-
ifrån det politiska dokumentet, anta nationella och regionala program för varje medlemsland. Pro-
grammen skulle definieras på ett sammanfattan-de sätt och endast de största prioriteringarna 
skulle behandlas för att belysa de viktigaste åt-
gärderna. Ytterligare detaljer, som i dag om-
nämns i det så kallade programkomplementet, skulle försvinna, liksom ”management by measu-
re”.    
Samordning och överensstämmelse med struktur-
fonderna skulle garanteras både på politisk nivå och 
genomförandenivå. 
Kommissionen föreslår att man skall begränsa anta-
let fonder till tre stycken (ERUF, ESF och Samman-
hållningsfonden), vilket kan jämföras med dagens 
sex fonder (se rutan i slutet av denna del). 
Till skillnad från dagens flerfondsprogram så skulle 
ERUF:s och ESF:s åtgärder genomföras med en-
dast en fond per program. I detta avseende skulle varje fonds åtgärder bli mer logiska eftersom ERUF 
och ESF var för sig skulle finansiera åtgärder med 
anknytning till humankapital respektive fysiskt kapi-tal. Finansieringen av dessa åtgärder skulle vara 
direkt knuten till och hålla sig inom ramen för varje 
fonds huvudsakliga åtgärdsområden. Detta skulle 
göra programplaneringen enklare och effektivare. 
Sammanhållningsfonden och ERUF skulle följa ett 
enda programplaneringssys tem inom områdena 
transport- och miljöinfrastruk tur. Stora projekt skulle 
antas av kommissionen separat, men förvaltas inom de berörda programmen. 
Finansiell förvaltning och samfinansiering 
Kommissionen föreslår att utbetalningarna skall ske 
i nivå med varje högprioriterat område och inte som i dag på lägre ”åtgärdsnivå”. Man föreslår vidare att 
betalningssystemet (förskott och återbetalningar) 
samt den viktiga principen om automatiskt återta-gande (N+2-regeln) vidhålls. 
Kommissionen föreslår även att nationella bestäm-
melser till stor del skall avgöra utgiftsberättigande, med några få undantag inom områden såsom 
moms, tekniskt stöd och vissa räntor
11, där gemen-
skapsförordningarna fortfarande skall gälla.  
Slutsatser: förslag till en reformerad sammanhållningspolitik 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING xxxvi Ekonomisk kontroll 
Kommissionen föreslår att proportionalitetsprincipen 
skall gälla för kontrollsystemen och att kommissio-nens deltagande i kontrollproceduren skall bero på 
hur stor del av resurserna som samfinansieras av 
gemenskapen, samt på hur väl lämpade de natio-nella eller regionala kontrollsystemen är. Under en 
särskild nivå skulle medlemsländerna ha valet att 
använda de egna nationella kontrollsystemen för programmen i fråga och kommissionen skulle hu-
vudsakligen förlita sig på ett intyg utfärdat av en 
oberoende nationell kontrollenhet. Kommissionen skulle fortsätta att sköta procedurer för att återta 
resurser och vidta finansiella korrigerande åtgärder 
och därmed alltjämt ta på sig ansvaret för genomfö-randet av budgeten.  
Proportionalitet och ytterligare förenklingar av finan-
siell förvaltning och kontroll bör gå hand i hand med strängare sanktioner och snabbare återtagande  
av anslag i samband med oegentligheter och  
bedrägeri.  
Komplettering 
Kommissionen föreslår att komplettering – att EU:s 
resurser skall komplettera snarare än ersätta natio-
nella resurser – skall förbli en av sammanhållnings-
politikens nyckelprinciper. De t är emellertid tänkt att 
kommissionen, i linje med proportionalitetsprinci-
pen, endast skall kontrollera att kompletteringsprin-cipen tillämpas inom konvergensmålet. Medlems-
länderna skulle i så fall ansvara för att komplette-ringsprincipen tillämpas in om program för ”regional 
konkurrenskraft och sysselsättning” och ”europeiskt territoriellt samarbete”.  
Partnerskap och samordning 
Samarbeten och partnerskap skall stärkas genom 
att låta medlemsländer, regioner och lokala myn-digheter samverka och komplettera varandra bättre 
både på programplanerings- och genomförandeni-
vå. I detta hänseende skulle varje medlemsland, utifrån dess institutionella  system, kunna organisera 
samordningen mellan de olika styrande nivåerna genom trepartsöverenskommelser.  Arbetsmarknadsparter och samhällsrepresentanter bör involveras mer då det gäller att utforma, genom-föra och utvärdera åtgärderna för att skapa bättre 
styrning. 
För att öka hävstångseffekten bör större tonvikt läg-
gas på moderna former av finansiering. En del av 
förbättringen skulle kunna bestå i att stärka samar-
betet mellan Europeiska investeringsbanken och Europeiska investeringsfonden genom att exempel-
vis skapa en närmre samverkan mellan samfinansi-
eringsbeloppen och programmens och projektens ekonomiska effektivitet och varaktighet. 
Dessa föreslagna förändringar borde göra genomfö-
randet av åtgärderna överskådligare och åtgärderna mer tillgängliga för medborgare och företag och 
därmed öka antalet projekt som går framåt. De bor-
de även bidra till ett ökat mervärde eftersom konkur-
rensen om stöden skulle öka. 
Större koncentration 
Den största delen av resurs erna bör alltjämt gå till 
de fattigaste medlemsländerna och regionerna, med betoning på de nya medlemsländerna. På enskild 
utvecklingsprogramnivå föreslår kommissionen att 
man koncentrerar resurserna genom att fokusera på Lissabon- och Göteborgsprioriteringarna och att 
man i ”konvergensregionerna” riktar in sig på att 
förbättra den institutionella kapaciteten. 
Vad gäller programmen för regional konkurrenskraft 
så lägger man för närvarande (under mål 2) störst 
vikt vid att indela stödberättigade områden på kommun- och distriktsnivå, vilket innebär att man 
nästan enbart ser resursfördelningen ur ett mikro-
geografiskt perspektiv. At t geografiskt koncentrera 
resurserna till de fattigaste regionerna eller isolera-
de områden inom dessa bör förbli en viktig del av 
åtgärdspolitiken även i framtiden, men man bör även tillkännage att dessa områdens framtidsutsik-
ter är nära knutna till hur  det går för regionen som 
helhet. 
I många regioner har man redan konstaterat att det 
därför är nödvändigt att utveckla en följdriktig stra-
tegi för hela regionen då man skall lösa problemen i 
Slutsatser: förslag till en reformerad sammanhållningspolitik 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING xxxviide svagaste områdena i regionen. Kommissionen 
föreslår därmed att man i framtiden inte längre an-
vänder det nuvarande indelningssystem som sker 
på mikronivå, utan att man i stället finner rätt balans mellan geografiska och andra kriterier för koncent-
ration. Dessa bör fastställas i samarbete med kom-
missionen då man planerar programmen för regio-nal konkurrenskraft.  
Detta innebär inte att man kommer att göra minska-
de ansträngningar vid fördelningen av EU:s ekono-miska resurser. Inom programmen för ”regional 
konkurrenskraft” skulle koncentrationsbedömningen 
ske på två nivåer: 
• Utanför “konvergensregion erna” skulle tematiska 
kriterier få större vikt för att avgöra resursernas 
koncentration då programmen skulle rikta in sig på tre teman (se ruta); 
• En andra koncentrationsnivå kommer att garante-
ras genom regler för en undre gräns för resurser-nas omfattning inom program och prioriterings-områden. 
Vad gäller samarbetet mellan regioner och kommis-sionen så är det först och främst regionerna som skulle ha ansvaret för att fördela de ekonomiska re-surserna mellan de teman där de skulle kunna minska ekonomiska, sociala och territoriella skillna-der på regional nivå. Kommissionen skulle därefter verifiera och bekräfta att programmen verkar följdrik-tiga i samband med att dessa avgörs. 
Slutligen föreslår kommissionen att det alltjämt skall 
finnas starka incitament som gynnar en effektiv och snabb genomföring av programmen med hjälp av principen för återtagande av oanvända fonder (N+2-
regeln), som är en unik disciplinär åtgärd inom regi-onal- och sammanhållningspolitik. 
Större tonvikt på resultat och kvalitet 
För att skapa bättre effektivitet måste man fokusera 
mer på åtgärdernas inverkan och resultat och på att 
bättre definiera de resultat som skall uppnås. Sam-manhållningspolitiken skulle totalt sett förbättras om en årlig dialog med europeiska institutioner inleddes (se ovan) för att, med ut gångspunkt i kommissio-
nens årliga rapport och rekommendationer, diskute-ra de nationella och regionala programmens fram-steg och resultat. Man skulle därmed skapa bättre 
överskådlighet och göra programmen mer lättför-
ståeliga för institutioner och medborgare. 
För att vidhålla god kvalitet bör man göra utvärde-
ringar innan, under (fortlöpande) och efter pro-
grammen. Det är viktigt att göra en noggrann be-dömning av regionernas st yrkor och svagheter i bör-
jan av varje programperiod så att man i varje med-lemsland och region kan förutse de anpassningar som kommer att behöva göras i samband med öpp-
nad handel och globalisering. Kommissionen re-
kommenderar dessutom att utvärderingarna av han-delns effekter i framtiden alltid skall inbegripa en 
territoriell dimension för EU. 
Kommissionen föreslår även att man inom gemen-
skapen skall skapa en resultatreserv vars främsta 
mål skall vara att belöna de medlemsländer och 
regioner som gjort bäst framsteg för att nå de över-enskomna målen. Resultatreservens regler skulle 
behöva förbättras och förenklas och ta lärdom av 
den nuvarande programperiodens resultatreserv. 
I detta avseende skulle ett närmre samarbete mel-
lan strukturfonderna, EIB och EIF kunna skapas, 
samtidigt som de olika instanserna skulle kunna komplettera varandra bättre. 
Slutligen föreslår kommissionen att medlemslän-
derna avsätter en mindre reserv av de nationella stöden för att snabbt kunna reagera om det uppstår 
plötsliga och svåra situatio ner på sektoriell eller lo-
kal nivå till följd av indu striella omstruktureringar 
eller handelsavtal. Denna reserv skulle användas som ett extra stöd för att fortbilda eller omskola de 
yrkesverksamma som drabbats värst och skapa ekonomisk diversifiering i berörda områden. Stöden 
skulle vara att komplement till de nationella och re-
gionala programmen, som alltjämt skulle vara det huvudsakliga instrumentet för att skapa omstruktu-
reringar och förutse ekonomiska förändringar. Varje 
land skulle diskutera och komma överens om reser-vens användning med kommissionen. 
Slutsatser: förslag till en reformerad sammanhållningspolitik 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING xxxviii Det är viktigt att påminna om att man i det nya fi-
nansiella perspektivet föreslår att ett särskilt instru-ment i form av en fond (Growth Adjustment Fund) 
skall utarbetas som ett komp lement till tillväxt- och 
sammanhållningsmålen. Detta skall göras utifrån 
unionens mål och för att åtgärder snabbt skall kun-
na vidtas i krissituationer till följd av den internatio-
nella ekonomiska utvecklingen och handelsutveck-lingen. Kommissionen föreslår att instrumentets re-
surser skall utökas med anslag från de ERUF- och 
ESF-bidrag som man utlovat men ännu inte använt. Anslagen skall uppgå till högst 1 miljard EUR om 
året.    
Ekonomiska resurser 
De ekonomiska resurser som är avsatta till sam-
manhållningspolitiken bör spegla ambitionen om en 
utvidgad union där man främjar tillväxt och skapan-
de av arbetstillfällen i de minst gynnade områdena. I det finansiella perspektivet har kommissionen för 
perioden 2007-2013 föreslagit att man skall allokera 
en summa motsvarande 0,41 procent av EU27:s bruttonationalinkomst (vilket motsvarar 0,46 procent 
innan transfereringar till de föreslagna landsbygds- 
och fiskeinstrumenten) till den reformerade sam-
manhållningspolitikens tre prioriteringsområden. 
Denna procentsats kommer under perioden att mot-
svara 336,3 miljarder EU R (eller 344,9 miljarder 
EUR om man inberäknar administrativa utgifter och solidaritetsfonden). Med undantag av solidaritets-
fonden skulle dessa resurser liksom i dag förbli ett utgiftsmål och fortfarande lyda under reglerna för 
återtagande av resurser (N+2).  
Den ungefärliga fördelningen av denna summa mel-
lan de tre prioriteringarna skulle i så fall vara: 
1) Omkring 78 procent är tänkt att gå till ”konver-
gensprioriteringen” (mindre utvecklade regioner, 
Sammanhållningsfonden och regioner berörda av 
den ”statistiska effekten”) och särskild vikt skulle 
läggas vid att hjälpa de tolv nya medlemsländer-na. Upptagningsgränsen, eller ”stödtaket”, för 
ekonomiska transfereringar till varje medlems-
land skulle förbli densamma, det vill säga 4 pro-cent av nationell BNP, inkluderat summorna som 
går till instrumenten för landsbygdsutveckling och 
fiske. 
Kommissionen föreslår att Sammanhållningsfon-
dens relativa vikt skall öka och uppgå till en tred-
jedel av de ekonomiska anslagen till de nya med-lemsländerna. Man vill därigenom befästa de 
satsningar som påbörjades 2004-2006 med hän-
syn till dessa länders betydande behov av trans-port- och miljöinfrastruktur. Vid fördelningen av 
resurserna mellan länderna skulle man i så fall ta 
hänsyn till varje medlemslands specifika behov och övre och nedre gränser skulle komma att 
fastställas på samma sätt som de görs i dag (ett 
010000200003000040000500006000070000
2000 2001 2002 2003 2004 2005 2006 2007 2008 2009 2010 2011 2012 20130,000,040,080,120,160,200,240,280,320,360,400,440,480,52Avdrag för landsbygdsutveckling (vänstra axeln)
Utgifter i EU15 (vänstra axeln)
Utgifter i N12 (vänstra axeln)Miljoner EUR (2004 års priser)I Utgifter till sammanhållningspolitiken 2000-2013
Källa: GD RegionalpolitikUtgifter i EU15 i % av BNI i EU27 (högra axeln)
Utgifter i N12 i % av BNI i EU27 (högra axeln)% av EU27:s BNI
Slutsatser: förslag till en reformerad sammanhållningspolitik 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING xxxixekonomiskt intervall).  
De regioner som berörs av den så kallade statis-
tiska effekten skulle komma att erhålla ett särskilt 
minskande stöd inom ramen för konvergensmålet för att underlätta den avtagande stödfasen. 
2)  Omkring 18 procent skulle gå till prioriteringsom-
rådet “regional konkurrenskraft och sysselsätt-ning”. Med undantag av de regioner där stödåt-
gärderna inleds är det tänkt att hälften av ansla-
gen skall gå till de regionala program som finan-sieras av ERUF och andra hälften till de nationel-
la program som finansieras av ESF. 
 De regionala programmen i de regioner där stöd-
åtgärderna inleds skulle i så fall följa samma princip för finansiering från en enda fond (ERUF). 
Kommissionen föreslår att de åtgärder inom des-sa regioner som utgår från EES:s mål skall vidtas 
inom ramen för de nationella programmen som är 
finansierade av ESF. ESF:s resurser skulle i så fall öronmärkas för att garantera att stödens in-
ledningsfas, både vad gäller ERUF och ESF, re-
spekteras. Det är tänkt att de två fondernas bi-drag till regionerna i fråga i stort sett skall ha 
samma fördelning som under de nuvarande fler-
fondsprogrammen.   
3) Omkring 4 procent skulle gå till prioriteringsom-
rådet “territoriellt samarbete”. 
Kommissionen föreslår att man för fördelningen av ekonomiska resurser mellan medlemsländerna till-
lämpar metoden som utgår från objektiva kriterier 
och som användes på Europeiska rådets möte i Berlin (1999) för konvergensprioriteringen. För att 
fördelningen skall vara rättvis måste man samtidigt 
ta hänsyn till de regioner som påverkas av utvidg-
ningens statistiska effekt. 
Kommissionen kommer att fördela resurser avsatta 
till målet "regional konkurrenskraft och sysselsätt-ning” mellan länderna utifrån gemenskapens eko-
nomiska, sociala och territoriella kriterier. 
Slutligen föreslår kommissionen att befolkningsstor-
leken i de berörda regionerna och relativa socio-
ekonomiska förhållanden skall vara vägledande för resursfördelningen för målet ”europeiskt territoriellt 
samarbete”. 
* * * * * 
Kommissionen kommer att organisera ett forum den 10-11 maj 2004 innan presentationen av de nya 
lagstiftningsförslagen. Forumet kommer att föra 
samman alla de som är berörda av sammanhåll-ningspolitiken och vara e tt tillfälle att diskutera de 
förslag som presenteras i denna rapport. 
 
Slutsatser: förslag till en reformerad sammanhållningspolitik 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING xl  
Prioriterade teman 
 “Konvergensprioriteringar” Prioriteringar för “regional konkurrenskraft 
och sysselsättning” 
Området för regional konkurrenskraft 
1. Innovation och den kunskapsbaserade ekonomin 
• Produktiva investeringar;  
• Utveckling av lokal potential, bland annat:   
o Tjänster till företag  
o Främja innovation och FoU • Främja innovation och FoU, bland annat ge-
nom att stärka banden mellan små och me-
delstora företag och kunskapsbasen, stödja nätverk och samarbetsgrupper, eller ge små 
och medelstora företag bättre tillgång till af-
färstjänster för avancerad teknologi och inno-
vation. 
o Främja entreprenörskap • Främja entreprenörskap, bland annat genom 
att uppmuntra nyföretagande från/inom uni-versitet och redan etablerade företag, eller skapa nya ekonomiska/finansiella instrument 
/verktyg och utveckla nya tjänster.  
o Direktstöd till investeringar  
o Lokal infrastruktur  
o Informationssamhället  
o Investeringar i turism och kultur  
2. Tillgänglighet och tjänster av allmänt ekonomiskt intresse 
• Transport-, telekommunikations- och energinät-
verk, inkluderat de transeuropeiska näten; • Sekundära nätverk, bland annat vägförbindel-
ser till TEN-transport, men även regionala tåg-
förbindelser, flygplatser, hamnar eller kombi-
nationer av färdmedel, regionala och lokala inre vattenvägar och järnvägssträckor som 
garanterar flera förbindelser med huvudlinjer-
na. 
• Sekundära nätverk; • Informationssamhället, bland annat  lika till-
gång till och användning av  bredband, nätverk 
och tjänster inom informations- och kommuni-kationsteknologi och att hjälpa små och me-delstora företag att få t illgång till informations- 
och kommunikationsteknologi. 
• Social infrastruktur   
3. Miljö och riskförebyggande åtgärder ERUF 
• Hjälpa medlemsländer att anpassa sig fullstän-
digt till EU:s regelverk  • Investeringar i infrastruktur knuten till Natura 
2000 och bidra till en hållbar ekonomisk ut-
veckling 
 
 
  
Slutsatser: förslag till en reformerad sammanhållningspolitik 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING xli  
 
• Stödja utvecklingen av ekologiska industrier • Sporra små och medelstora företag att införa 
miljövänligare teknik och vidta åtgärder mot 
utsläpp 
• Återställa försummade före detta industriom-
råden • Återställa försummade före detta industriom-
råden 
• Stödja åtgärder för att förebygga naturbetinga-
de och teknologiska risker • Stödja åtgärder för att förebygga naturbe-
tingade och teknologiska risker 
• Gynna miljövänligare transportmedel • Främja hållbar kollektivtrafik i städer 
• Effektiv energi  
• Utveckling och bruk av förnybar energi • Utveckling och bruk av förnybar energi  
4. Stärka nationella och regionala administra-
tioners institutionella kapacitet att förvalta 
strukturfonderna och Sammanhållningsfon-
den  
  "Regional konkurrenskraft och sysselsätt-
ning", prioritet sysselsättning 
1. Utbildning, sysselsättning och sociala stöd-
system 1. Yrkesverksammas anpassningsförmåga  
• Stärka arbetsmarknadsinstitut • Förbättra strategier för livslångt lärande, 
bland annat med offentliga myndigheter och 
arbetsmarknadsparter.  
• Utveckla utbildnings- och fortbildningssystem  • Intern fortbildning på företag för att stärka 
yrkesverksammas anpassningsförmåga.  ESF 
• Utveckla social- och vårdtjänster  
 2. Humankapital och arbets tillgång 2a. Arbetstillgång  
2b. Missgynnade människor  
 • Initiala och fortgående utbildningsåtgärder • Förbättra de aktiva åtgärderna inom områ-
det åldrande befolkning och förhindra att människor lämnar arbetsmarknaden för tidigt. 
 • Aktiva arbetsmarknadsåtgärder för att garan-
tera att alla skall få tillgång till arbetsmarkna-
den • Åtgärder för att öka kvinnors deltagande på 
arbetsmarknaden 
 • Stödåtgärder för social sammanhållning • Åtgärder för att öka sysselsättningspoten-
tialen, skapa lika tillgång till arbetsmarkna-den och integrera människor med handi-
kapp, invandrare och etniska minoriteter 
 3. Förbättra den offentliga administrationens 
förmåga att anpassa sig till förändringar ge-
nom att stärka den administrativa kapaciteten  
Slutsatser: förslag till en reformerad sammanhållningspolitik 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING xlii  
 
Instrument och mål  
2000-2006 2007-2013 
Mål Finansiella instrument Mål Finansiella instrument 
Sammanhållningsfonden Sammanhållningsfonden 
Mål 1 ERUF 
ESF EUGFJ:s utvecklings-
sektion 
FFU Konvergens och kon-
kurrenskraft Sammanhållningsfonden 
ERUF ESF 
Mål 2 ERUF ESF 
Mål 3 ESF Regional konkurrens-
kraft och sysselsättning 
• regional nivå 
• nationell nivå: euro-
peiska sysselsätt-
ningsstrategin   
 ERUF  ESF 
INTERREG ERUF 
URBAN ERUF 
EQUAL ESF 
LEADER + EUGFJ:s utvecklings-
sektion Europeiskt territoriellt samarbete ERUF 
Landsbygdsutveckling och omstrukturering av fiskesek-torn utanför mål 1 EUGFJ:s garantisektion 
FFU   
9 mål 6 instrument 3 mål 3 instrument 
 
                                                 
 
1  Europeiska kommissionen, Bygga en gemensam framtid – Polit iska utmaningar och budgetmedel i ett utvidgat EU 2007-2013, 
KOM(2004)101 
2  KOM(2003)34 slutlig av den 30 januari 2003, s.4. 
3  Definierade som NUTS 2. 
4  Mätt i köpkraftsparitet och beräknad utifrån de siffror som finns att tillgå i gemenskapen under de tre år som föregår beslu tet. 
5  Alla dessa fonder skulle i så fall ha tillgång till resurser för att finansiera tekniskt stöd. 
6  Mätt i köpkraftsparitet och beräknad utifrån de siffror som finns att tillgå i gemenskapen under de tre år som föregår beslu tet.  
7  Definierade som NUTS 1 eller NUTS 2 beroende på  varje medlemslands institutionella system. 
8  KOM(2003)34 slutlig av den 30 januari 2003, s.26. 
9  Endast havsgränser som föreslagits av medlemsländerna skulle vara stödberättigade.  
10  Rådets förordning (EG, Euratom), nr 1605/2002 av den 25 juni 2002. 11  Räntor som skall betalas av förvaltn ingsmyndigheten eller slutmottagaren av stödet. 
 
 
  
 
 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING  1 
Del 1 – Sammanhållning, konkurrenskraft,  
sysselsättning och tillväxt –  
Rådande situation och tendenser 
 
      
Innehållsförteckning 
Ekonomisk och social sammanhållning .......................................................................................... 2  
Territoriell sammanhållning .......................................................................................................... 27  
Faktorer som avgör tillväxt, sysselsättning och konkurrenskraft................................................... 36  
Statistisk bilaga till del 1................................................................................................... ............. 65
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 2 Ekonomisk och social sammanhållning 
Introduktion 
Skillnader i inkomst och sysselsättning i Europeis-
ka unionen har minskat under det senaste årtion-det, i synnerhet sedan mitten av 1990-talet. Detta gäller skillnaderna mellan både länder och regio-ner. Samtidigt har produktiviteten i de minst gyn-nade delarna av unionen ökat i förhållande till andra områden, vilket har inneburit att dessa delar har fått en förbättrad konk urrenskraft. Stora relati-
va skillnader i välstånd och ekonomisk prestation kvarstår emellertid och visar att strukturella svag-heter alltjämt finns kvar, trots de förbättringar som gjorts tack vare strukturfondernas stöd.    
Skillnader i såväl inko mst som sysselsättning 
kommer att öka betydligt då de nya medlemssta-
terna går med i EU i maj 2004, både mellan länder och regioner. Dessa länder har, i nära samtliga fall, upplevt en betydligt högre tillväxt än EU15 se-dan mitten av 1990-talet, efter de första över-
gångsårens orostid. De har emellertid en mycket lägre BNP per capita och, i de flesta fall, en lägre sysselsättningsnivå än genomsnittet i EU15.  
En hållbar tillväxt som överstiger tillväxttakten i 
den nuvarande unionen under en längre tid kom-mer att vara nödvändig om dessa länder skall komma upp i de inkomstnivåer som gäller för ge-nomsnittet i EU. För att up pnå denna höga tillväxt 
och en hög sysselsättningsnivå kommer de nya medlemsländerna att behöva omfattande hjälp med att hantera vittomspännande strukturella pro-blem, samt med att förverkliga ländernas ekono-miska potential. En förbättring av de nya med-lemsstaternas strukturella svagheter innebär, i lik-het med unionens nuvarande områden med sämre ekonomisk tillväxt, att inte bara levnadsstandarden höjs där, men också att ko nkurrenskraft och tillväxt 
ökar i EU:s ekonomi som helhet.  
Det är dessa huvudpunkter som har kommit fram 
tack vare analysen som presenteras nedan. Först undersöks ökningen av BNP och sysselsättning i sammanhållningsländerna under de senaste åren i jämförelse med övriga EU. Därefter studeras olik-heter mellan regioner i EU15 och hur dessa har förändrats under de senaste tio åren. Särskild uppmärksamhet ägnas mål 1-regionerna som er-håller stöd från strukturfonderna. Som tredje punkt studeras den senaste tidens ekonomiska utveck-ling i anslutningsländerna, samt hur ekonomisk prestation har varierat mellan regioner i dessa län-der. För det fjärde, studera s vilken tillväxttakt som 
krävs för att dessa länder skall närma sig inkomst-nivåerna i det nuvarande EU inom en rimlig tidspe-riod och som femte punkt tas konsekvenserna av en åldrande befolkning upp. Därefter behandlas två aspekter av social sammanhållning, arbetslös-het och låga inkomstnivåer inom EU.       
Ekonomisk sammanhållning 
Konvergens av BNP per capita  
i sammanhållningsländerna 
I alla fyra sammanhållningsländerna1, Grekland, 
Spanien, Irland och Portugal, låg tillväxten betyd-
ligt över EU:s genomsnitt mellan 1994 och 2001. Då deras befolkningstillväxt, med undantag av Ir-land, endast var något högre än genomsnittet in-nebar detta en betydande ökning av BNP per capi-ta i jämförelse med resten av EU.  
På Irland, där befolkningstillväxten låg på över 1 
procent per år, var ökningen av real BNP per capi-ta nära fyra gånger så hög som EU:s genomsnittli-ga ökning (8 procent per år i jämförelse med en-dast något över 2 procent per år). Till följd av detta låg Irlands BNP per capita, mätt i köpkraft (PPS), mer än 17 procent över EU15:s genomsnitt år 2001, medan landets BNP låg 25 procent under genomsnittet i början av 1990-talet. Det irländska exemplet visar tydligt hur effektivt strukturfonder-nas stöd är om det kombineras med tillväxtoriente-rad nationell politik.  
I de andra tre sammanhållningsländerna har det 
skett en mer blygsam real ökning av BNP per capi-ta, men den är ändå högre än i övriga EU sedan mitten av 1990-talet. Från och med slutet av låg-konjunkturen 1994 och fram till den senaste ned-gångsperioden har den reala ökningen av BNP per capita i Grekland, Portugal och Spanien varit av-sevärt högre än EU:s genomsnitt, medan den låg 
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 3betydligt under genomsnittet under lågkonjunktur-
åren (diagram 1.1).   
Mellan 1991 och 1994 sjönk alltså BNP per capita i 
både Grekland och Portugal, medan den i Spanien ökade långsammare än genomsnittet i EU. Från 1994 till 2001 var ökningen i BNP per capita i de tre länderna likartad, över 3 procent per år i Spani-en och Portugal och något under 3 procent i Grek-land, vilket kan jämföras med genomsnittet i EU som låg på något över 2 procent per år. Under dessa sju år av ekonomisk återhämtning ökade därmed BNP per capita i de tre länderna i reala termer med nära en procentenhet om året över EU:s genomsnitt (se metodologiska kommentarer i slutet av denna del).  
Följaktligen ökade BNP per capita i de tre sam-
manhållningsländerna samm antagna till 79 procent 
av genomsnittet i EU15 år 2001 och till 81 procent år 2002. BNP per capita är uttryckt i köpkraft för att ta hänsyn till de olika prisnivåerna. I Spanien var BNP per capita uttryckt i köpkraft mindre än 15 procent under EU:s genomsnitt år 2002. Grekland och Portugal låg emellertid fortfarande långt under genomsnittet trots den konvergens som ägt rum från mitten av 1990-talet och framåt. I båda län-derna var BNP per capita fortfarande endast 71 procent av EU:s genomsnitt 2002. 
Sysselsättningskonvergens   
Sysselsättningen i samma nhållningsländerna har 
även ökat markant sedan mitten av 1990-talet. Mellan 1996 och 2002 ökade sysselsättningsnivån 
i EU15 – den andel av befolkningen i arbetsför ål-der (15 till 64 år) som har arbete – med endast något över 4 procentenheter. Sammantaget var ökningen i de fyra sammanhållningsländerna dub-belt så stor, med en genomsnittlig sysselsättnings-nivå som steg till 60 procent 2002, endast 4 pro-centenheter mindre än genomsnittet i EU15 (64 procent) och hälften av skillnaden sex år tidigare (tabell A1.1). 
Ökningen var särskilt stor på Irland (10 procenten-
heter), vilket speglar dess snabba ekonomiska till-växt. Sysselsättningsnivå n ökade därmed till något 
över genomsnittet i EU15. I Spanien var ökningen emellertid ännu större (nästan 11 procentenheter), även om sysselsättningsnivån år 2002 (58 ½ pro-cent) fortfarande låg långt under EU15:s genom-snitt. 
Ökningen (6 ½ procentenheter) var mer blygsam i 
Portugal, där sysselsättningsnivån redan var rela-tivt hög, men den låg ändå betydligt över genom-snittet i EU. Sysselsättningsnivån var 68 ½ pro-cent, endast något under det mål på 70 procent år 2010 som sattes i Lissabon. 
I Grekland var ökningen i sysselsättning däremot 
mycket lägre, endast 2 procentenheter under des-sa sex år trots en ekonomisk tillväxt som legat långt över genomsnittet. Sysselsättningsnivån år 2002 (57 procent) låg därför ännu längre under EU15:s genomsnitt än vad den gjorde i mitten av 1990-talet. Endast Italien hade en lägre nivå. En av de viktigaste målsättningarna i EU:s politik för-blir följaktligen att öka sysselsättningen i de delar av unionen där den ligger långt under genomsnit-tet. 
Ökad produktivitet   
I Spanien och, om än i mindre utsträckning, i Por-
tugal har en förbättrad sysselsättningsnivå bidragit markant till ökningen av BNP, liksom på Irland där antalet sysselsatta steg med omkring 5 procent per år mellan 1996 och 2002. På Irland åtföljdes den förbättrade sysselsättnings nivån av en ökning i 
arbetsproduktiviteten på något under 4 procent per år, mer än tre gånger över EU:s genomsnittliga ökning. I Portugal var produktivitetsuppgången 
-2,0-1,00,01,02,03,04,0
-2,0-1,00,01,02,03,04,0
1992 1993 1994 1995 1996 1997 1998 1999 2000 2001 2002Spanien
Portugal
Grekland
sammanhållning 3Förändring i % relativt EU151.1 Ökning av BNP per capita i Spanien, Portugal och 
Grekland relativt EU15:s genomsnitt, 1992-2002
Källor: Eurostat, nationella räkenskaper
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 4 också högre än genomsnittet i EU, medan den i 
Spanien, där sysselsättningen ökade markant, en-dast uppgick till omkring hälften av genomsnittet. 
I Grekland var däremot ökningen i arbetsprodukti-
vitet nära 3 procent per år mellan 1996 och 2002. Den var därmed mer än dubbelt så hög som EU:s genomsnitt och utgjorde den viktigaste faktorn för tillväxten av landets BNP. I Grekland och Portugal, där unionens fattigaste regioner ligger, tycks pro-
duktbasen därför ha stärkts sedan mitten av 1990-talet och ökat möjligheterna för inkomstkonvergens under kommande år. 
Den senaste nedgången i EU:s ekonomi  
Den ekonomiska tillväxten i EU har avtagit märk-
bart sedan den senaste sammanhållningsrappor-ten publicerades för tre år sedan. Denna nedgång har oundvikligen påverkat sammanhållningen, inte minst då den har lett till att arbetslösheten återigen stigit i många områden (se nedan), men även då den har skapat ett ogynnsamt klimat för att minska olikheter i både inkomst och sysselsättning regio-ner emellan. Den ekonomiska tillväxten i unionen år 2003 förblev låg för tredje året i rad (under 1 procent). Ökningen av BNP kan komma att stiga till 2 procent år 2004 och närma sig 2,5 procent år 2005
2. 
Nedgången har påverkat nästan alla medlemssta-ter. Till och med på Irl and beräknas tillväxten ha 
fallit till 1 ½ procent år 2003 och den beräknas fort-farande ligga under 4 procent år 2004. Portugal har drabbats extra hårt. Landets BNP minskade med nära 1 procent 2003, efter att ha ökat med mindre än en ½ procent 2002 och man förutspår en ökning på endast 1 procent år 2004. Om denna förhandsberäkning stämmer kommer mycket av den konvergens mot EU:s genomsnitt som ägt rum under andra hälften av 1990-talet att helt ha gått tillbaka under de tre åren 2001 till 2004.   
Det har gått bättre för de andra två sammanhåll-
ningsländerna. I Spanien tycks BNP ha ökat med i genomsnitt något över 2 procent per år under 2002 och 2003 och beräknas stiga till nära 3 procent 2004. Grekland tycks ha drabbats minst av länder-na. Här låg tillväxten på omkring 4 procent både 2002 och 2003 och den siffran beräknas gälla även för 2004, vilket är mycket högre än i resten av EU. I dessa två länder kan därför stöd från strukturfonderna ha bidragit till att bevara ekono-misk tillväxt. 
Nedgången i tillväxt hade en relativt försenad ef-
fekt på sysselsättningen, vilket till viss del kan ha 
berott på att arbetsgivare i början förväntade sig att den skulle bli mer kortlivad. År 2003 hämmade den emellertid ökningen av sysselsättningsnivån på Irland. Ökningen beräknas nu ligga på under 1 procent, vilket innebär en sjunkande sysselsätt-ningsnivå (mot bakgrund av den relativt höga ök-ningen av befolkningen i arbetsför ålder). Ned-gången hade även en hämmande effekt i Spanien, även om ökningen av antalet sysselsatta fortfaran-de låg runt 1 ½ procent 2003, vilket innebär en fortsatt stigande sysselsättningsnivå (med omkring 1 procentenhet). I Grekland tyder beräkningar på att en liknande ökning av sysselsättningsnivån ägt rum. I Portugal beräknas däremot antalet syssel-satta ha sjunkit med 1 procent 2003 och beräknas vara i stort sett oförändrad 2004, vilket innebär en markant nedgång i sysselsättningsnivån.  
Bland unionens övriga länder har tillväxten varit 
fortsatt svag i Tyskland och Italien. I Tyskland öka-de BNP i stort sett inte alls under 2002 och 2003 och i Italien låg tillväxten på under 1 ½ procent båda åren. I Frankrike, där ökningen av BNP låg i nivå med EU:s genomsnitt innan 2001, beräknas endast en marginell tillväxt ha skett under 2003. I Nederländerna, där tillväxten tidigare varit betydligt högre än genomsnittet, ökade BNP endast något under 2002 och beräknas ha sjunkit 2003. 
Skillnader i BNP per capita mellan  
regioner har också minskat 
Fram till den senaste nedg ången i tillväxt år 2001 
har skillnaden i BNP per capita mellan de fattigaste 
regionerna i unionen – de som främst varit i fokus för EU:s sammanhållningspolitik – och övriga EU även minskat under senare år. Det är emellertid ännu inte möjligt att avgöra vad som har hänt se-dan 2001.
3   
Det bör framhållas att de siffror som gäller för olika regioner och som refereras till i denna del och i 
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 5© EuroGeographics Organisation för de administrativa gränserna0 100 500 km1.1 BNP per capita (köpkraft), 2001
Index, EU25 = 100
<5 0
5 0-7 5
7 5-9 090 - 100
100 - 125>= 125
Källa: EurostatCanarias (E)
Guadeloupe Martinique Réunion
Guyane (F)
Açores (P)
Madeira
Uppgifter saknasFranska utomeuropeiska departement: 2000
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 6  resten av rapporten syftar till ökning av BNP per 
capita i reala termer. De utgår för första gången från lokala indikatorer hämtade från en ny databas som skapats särskilt för att tillhandahålla tidsmäs-sigt konsekvent information för alla regioner inom EU NUTS 2. Siffrorna skiljer sig från de data som oftast använts i tidigare empiriska undersökningar och analyser, där man relaterat till BNP mätt i köp-kraft över tiden, vilket inte skulle vara ändamålsen-ligt i detta fall (se metodologiska kommentarer i slutet av denna del). 
De regioner som beviljades mål 1-status då deras 
BNP per capita var under 75 procent av EU:s ge-nomsnitt, mätt i köpkraft, erfor en högre tillväxt än andra delar i unionen mellan 1988, då strukturfon-derna förbättrades, och 2001. Enligt analysen ovan innebär detta att tillväxten har varit särskilt hög i 
sammanhållningsländernas regioner (som utgör över hälften av mål 1-regionerna och över hälften av befolkningen som bor i dessa regioner).  
I mål 1-regionerna sammantagna ökade BNP per 
capita i reala termer med nära 3 procent per år mellan 1994 och 2001 (det senaste år som siffror finns tillgängliga på lokal nivå och som täcker den tidigare programperioden och de två första åren av den nuvarande perioden). Detta kan jämföras med övriga EU:s ökning på endast något över 2 procent per år. De sex föregående åren, 1988 till 1994, låg tillväxten på under 2 procent per år, även om detta fortfarande var bättre än tillväxten i övriga unionen 
(endast något över 1 procent per år)
4. Sedan 1988, 
då strukturfonderna förbättrades och utvidgades, har därför BNP per capita i mål 1-regionerna sammantagna konvergerat markant mot genom-snittet i EU. 
Men konvergenstakten har 
varierat mellan olika regioner 
Tillväxttakten i mål 1-regio nerna har emellertid va-
rierat betydligt mellan olika regioner. Konvergens 
har därmed inte skett i samma takt inom unionen, men har varit betydligt starkare i sammanhållnings-länderna än i övriga EU. Detta kan möjligen bero på en kombination av relativt stort strukturellt stöd och en tillväxtorienterad nationell politik (tabell A1.2). I mål 1-regionerna i de fyra sammanhållningslän-derna har ökningen av BNP legat långt över ge-nomsnittet i EU sedan mi tten av 1990-talet, som 
beskrivits ovan. Detta gällde alltså för mål 1-regionerna i Spanien, där omkring 40 procent av befolkningen bor utanför dessa, liksom för de andra tre länderna, där alla regioner är berättigade stöd. (I Spanien låg ökningen av BNP per capita i mål 1-regioner på i snitt 3 procent per år mellan 1994 och 2001, endast något lägre än i andra om-råden i Spanien.) 
I mål 1-regioner utanför sammanhållningsländerna 
har tillväxten varit mindre imponerande. Den tycks, åtminstone till en del, ha varit hämmad av den långsamma tillväxten på nationell nivå. I de nya tyska delstaterna, där BNP ökade markant i början av 1990-talet efter enandet, har ökningen av BNP per capita varit i stort sett densamma som genom-snittet i EU under de sju åren 1994 till 2001 (under 2 ½  procent per år). Detta var emellertid långt över tillväxttakten i resten av Tyskland (under 1 ½ procent per år). I Italien var tillväxten i Mezzogior-no (2 procent per år) i stort sett densamma som i resten av landet och under genomsnittet i EU. 
I mål 1-regioner i övriga EU, som endast represen-
terar en mycket liten del av befolkningen, låg ök-ningen av BNP per capita i linje med EU:s genom-snitt under denna period (se metodologiska kom-mentarer). 
Trots att det sker en övergripande konvergens av 
BNP per capita i sämre gynnade regioner mot EU:s genomsnitt förblir skillnaderna stora. I 29 re-gioner, där över 13 procent av EU15-befolkningen bor, låg BNP per capita mätt i köpkraft på under två tredjedelar av genomsnittet. Dessa regioner ligger främst i Grekland, Portugal, södra Spanien och södra Italien, men det finns även sex östtyska regioner (Chemnitz, Dessau, Mecklenburg-Vorpommern, Magdeburg, Brandenburg-Nordost och Thüringen), samt Cornwall i Storbritannien och tre av de fyra franska utomeuropeiska departe-menten (karta 1.1). 
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 7Sysselsättningsnivå och produktivitet 
har också konvergerat mellan regioner 
Konvergens av BNP per capita har åtföljts av 
minskade skillnader i sysselsättningsnivå mellan regioner. Medan sysselsättningen har ökat betyd-ligt i EU sedan mitten av 1990-talet har ökningen varit större i mål 1-regioner än någon annanstans. Mellan 1994 och 2001 ökad e antalet sysselsatta i 
dessa regioner med knappt 1 ½ procent per år, vilket är något över EU:s  genomsnitt. År 2002 var 
sysselsättningsnivån över 5 procentenheter högre än sex år tidigare, vilket kan jämföras med en ök-ning på 4 procent i övriga av EU. 
Tillväxten i arbetsproduktivitet var också högre i 
mål 1-regioner än i andra delar av EU med ett snitt på 1 ½ procent per år under perioden 1994 till 2001, vilket kan jämföras med en tillväxt på om-kring 1 procent per år i hela EU. Tillväxten i pro-duktivitet bidrog dock mer till ökning av BNP än till 
ökning av sysselsättningsnivån.   
Den förbättrade sysselsättningsnivån varierade 
emellertid markant mellan olika mål 1-regioner. Samtidigt som  den var något över EU:s genom-snitt i Portugal och betydligt under genomsnittet i Grekland, vilket konstaterats ovan, steg antalet sysselsatta markant i mål 1-regionerna i Spanien (med omkring 3 procent per år) – mer än i resten av landet – och ännu mer på Irland (med 5 procent per år). Resultatet av dett a var en låg tillväxt i ar-
betsproduktivitet i de spanska regionerna (½ pro-cent per år.) 
I mål 1-regionerna i Tyskland – de nya tyska del-
staterna – minskade däremot antalet sysselsatta under denna period (med nära ½ procent per år), medan arbetsproduktiviteten dock ökade mer än i andra delar av landet, till och med mer än i unio-nen som helhet (med 2 procent per år). På liknan-de sätt ökade sysselsättningen relativt litet (med mindre än ½ procent per år) i de italienska mål 1-regionerna – i Mezzogiorno – medan produktivi-tetsökningen också låg över genomsnittet, även om skillnaden var mindre (över 1 ½ procent per år i jämförelse med övriga Italiens 1 procent). 
Trots att konkurrenskraften kan ha förbättrats nå-
got i dessa två områden förblir bristen på arbete ett stort problem. Detta gäller i synnerhet södra Italien, där endast 43 procent av befolkningen i arbetsför ålder hade ett arbete år 2002, vilket är betydligt sämre än förhållandena i andra mål 1-regioner, för att inte tala om  hela unionen. Den genomsnittliga sysselsättningsnivån i alla mål 1-regioner låg fortfarande 10 procentenheter under övriga EU (56 procent mot 66 ½ procent) (karta 1.2). Att öka sysselsättningsnivån i eftersatta om-råden förblir därmed en viktig del i EU:s samman-hållningspolitik. 
Problemregioner som inte hör till  
dem med lägst BNP per capita 
Svag ekonomisk tillväxt i EU och de strukturella 
problem som ligger bakom är inte begränsade till regioner med lägst BNP per capita. Problemregio-ner, både på NUTS 2- och, i ännu större utsträck-ning, på NUTS 3-nivå förekommer i hela unionen. Problemen som dess regioner är konfronterade med härrör från en rad olika faktorer, däribland en tillbakagång av traditionella industrier, geografiska aspekter som hindrar utvecklingen, minskad sys-selsättning och befolkning, samt ett minskat utbud av grundläggande tjänster, brist på innovations-förmåga och nödvändiga strukturer för att stödja denna. Dessa faktorer, enskilda eller i kombina-tion, har en tendens att verka hämmande vad gäll-er investeringar och utveckling av nya företag. Dessa problem kommer att beskrivas längre fram (se avsnitten ägnade åt territoriell sammanhållning och faktorer för konkurrenskraft). Om ingenting görs åt dessa problem riskerar de att förvärras med tiden och leda till en gradvis försämring av den ekonomiska tillväxten. 
Det finns exempelvis elva NUTS 2-regioner med 
jämförelsevis låg BNP per capita där den reella BNP-tillväxten mellan 1994 och 2001 låg på om-kring hälften eller mindre av EU:s genomsnittliga tillväxt under denna perio d. Dessa regioner hade 
en BNP per capita mätt i köpkraft som var betydligt under EU:s genomsnitt, men över den 75 procenti-ga gränsen för att beviljas mål 1-status. 
Dessa elva regioner är spridda över nordöstra 
England, i flera delar av Tyskland (Koblenz  och Münster till exempel), samt i Sverige.  
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 8 1.2 Sysselsättningsnivåer, 2002
Sysselsatta i åldrarna 15-64 år i procent av befolkningen
< 56,0
56,0 - 60,260,2 - 64,4
64,4 - 68,6
>= 68,6
Uppgifter saknasStandardavvikelse = 8,4EU27 = 62,4
Källa: Eurostat och nationella statistiska centralbyråer
© EuroGeographics Organisation för de administrativa gränserna0 100 500 kmCanarias (E)
Guadeloupe Martinique Réunion
Guyane (F)
Açores (P)
Madeira
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 9samtliga fall har de haft en låg produktivitetsök-
ning, som i snitt har legat på endast ½ procent per år under perioden, bara något över en tredjedel av genomsnittet i EU. Regionerna har även haft en låg ökning av sysselsättningen (något över ½ pro-cent per år mot EU:s genomsnitt på nära 1 ½ pro-cent per år). 
Regionernas sammantagna BNP per capita mätt i 
köpkraft 2001 låg på omkring 85 procent av ge-nomsnittet i EU, men i nästan alla av dem finns områden där det har varit låg tillväxt under de se-
naste tio åren eller mer och där BNP per capita varit under 75 procent av EU:s genomsnitt.  
Om den ekonomiska tillväxten i dessa regioner fortsätter att vara svag kommer BNP per capita snart att falla under 75 procentsnivån och de kan då beviljas mål 1-stöd. Vid det laget finns det emellertid en risk att  de strukturella problem som måste lösas har förvärrats och kräver ännu mer drastiska åtgärder. Detta gör att man måste fråga sig hur förutseende sammanhållningspolitiken skall vara vid en sådan försämring och huruvida man skall ingripa på ett tidigare  stadium för att hindra nedgång och därmed kunna göra detta med lägre utgifter.     
Ökning av BNP i anslutningsländerna 
I de nya medlemsländerna var ökningen av BNP i 
snitt något över 4 procent per år mellan 1994 och 2001 i alla länder utom Ungern (något under) och Tjeckien. I Tjeckien var tillväxten endast något över 2 procent per år, medan BNP i Bulgarien och Rumänien (de två anslutnings-länderna som inte skall gå med i EU år 2004) knappast ökade alls. Eftersom befolkningstill-växten förändrades på olika sätt i olika länder, med en markant ökning på Cypern och Malta, en nedgång på omkring 1 procent per år i de tre baltiska staterna och Bulgarien, samt relativt små förändringar i övriga län-der, varierade ökningen av BNP per capita något mer än ökningen av BNP. 
Totalt sett låg ökningen av BNP per capita i reala 
termer i de nya medlemsländerna omkring 1 ½ procent per år över EU15:s genomsnitt under den-na period. 
Sedan 2001 har tillväxten avtagit i dessa länder 
sammantagna, delvis på grund av minskningen i tillväxt i EU, ländernas främsta exportmarknad. På det hela taget låg tillväx ten på precis under 2 ½ 
procent både 2001 och 2002 och beräknas bli 3 procent år 2003. Nedgången var särskilt märkbar i Polen, där tillväxten i snitt låg på endast 1 procent 2001 och 2002 och den var ännu lägre på Malta på grund av minskad turism från EU. 
Men liten ökning av sysselsättningsnivån  
då omstruktureringen fortsätter 
Även innan den senaste nedgången bidrog inte 
tillväxten mycket till att förbättra sysselsättnings-problemen som uppkom i övergångsländerna i bör-jan av 1990-talet. I alla de länder med hög tillväxt-takt, förutom Ungern och Slovenien, ökade arbets-produktiviteten markant, medan sysselsättningen antingen ökade något (Lettland), eller sjönk (i alla andra fall), vilket speglar den pågående omstruktu-reringen av ländernas ekonomier som i de flesta fall är långt ifrån fullbordad. 
01020304050607080
DK NL SE UK FI AT PT DE IE LU FR BE ES EL IT CY CZ SI EE LT LV RO HU SK PL BG010203040506070801998
2002
EU15-genomsnitt 2002
Lissabonmålet 2010Sysselsatta (15-64 år) i % av befolkningen (15-64 år)1.2 Sysselsättningsnivå, 1998 och 2002
MT: uppgifter saknas; BG och CY: uppgifter saknas 1998
Källor: Eurostat, LFS
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 10 Tillväxten i anslutningslä nderna under övergångs-
perioden härrör därför främst från produktionsök-
ning per sysselsatt snarare än från högre syssel-sättning. I de flesta länder har det förblivit så under de senaste åren, i synnerhet i de länder med lägst BNP per capita. (Anslutningsländer är i denna rap-port benämningen på de 10 nya medlemsländerna, samt Bulgarien och Rumänien.)  
Mellan 1998 (då data blev tillgänglig för de flesta 
av länderna) och 2002 sjönk sysselsättningsnivån med över 7 procentenheter i Polen och Rumänien, med nära 4 procentenheter i Estland och med 2 procentenheter i Tjeckien, Slovakien och Litauen. Däremot ökade sysselsättningsnivån i Slovenien, dock med mindre än 1 procent, samt i Lettland och Ungern (med över 3 procentenheter i det sist-nämnda landet). Som konstateras nedan, ligger dock nivån fortfarande långt under EU15:s genom-snitt (diagram 1.2) 
Nedgången har lett till ett ytterligare fall i syssel-
sättningsnivån, i synnerhet i Polen, där antalet sysselsatta minskade med över 2 procent 2002 och beräknas sjunka ytterligare 2003. Under det sistnämnda året beräknas endast två av länderna, Litauen och Slovakien, ha haft en ökning i syssel-sättning på över ½ procent. 
Sysselsättningsnivåerna förblir därmed  
låga i anslutningsländerna. 
Den svaga ökningen i sysselsättning har lett till att 
andelen av befolkningen i arbetsför ålder som har arbete har minskat stadigt alltsedan övergångspe-riodens början, medan andelen har ökat i EU15. År 2002 var denna andel – sysselsättningsnivån – i snitt 56 procent i de 10 nya medlemsländerna, mycket lägre än genomsnittet i EU15 (något över 64 procent), om än på samma nivå som i mål 1-regionerna. Denna likhet döljer emellertid det fak-tum, som även konstaterats ovan, att sysselsätt-ningsnivåerna i mål 1-regionerna tenderade att öka markant fram till den senaste nedgången, medan nivåerna i de nya medlemsländerna hade en ten-dens att sjunka. 
I alla anslutningsländer utom Cypern låg syssel-
sättningsnivån under EU:s mål på 67 procent år 2005 och 70 procent år 2010 som fastställdes på mötet i Lissabon. I Tjeckien var sysselsättningsni-vån relativt nära målet på 67 procent (65 ½ pro-cent) och i Slovenien låg den på samma nivå som EU:s genomsnitt, men i övri ga länder var skillna-
den betydande. I Ungern och Slovakien låg nivån på omkring 56 procent, i likhet med Grekland och något högre än genomsnittet i Italien. I Polen låg nivån på under 52 procent, lägre än i något av de nuvarande medlemsländerna. 
Stora skillnader i BNP per capita  
mellan regioner i anslutningsländerna 
Tillväxt i anslutningsländerna har varit långt ifrån 
balanserad regioner emellan. I alla övergångslän-derna har den varit oproportionerlig och koncentre-rad till några få regioner, i synnerhet till huvudstä-der och omgivande områden. Resultatet är att re-gionala skillnader i BNP per capita har ökat mar-kant. 
I både Tjeckien och Slovakien har de 20 procent 
av befolkningen som bor i de rikaste regionerna en BNP per capita som är något över två gånger så hög som de 20 procent som bor i de fattigaste re-gionerna. Detta liknar skillnaderna i Italien och Tyskland. I Ungern är BNP per capita i de rikaste regionerna, där 20 procent av befolkningen bor, cirka 2,4 gånger så hög som i de eftersatta områ-dena, vilket är en större skillnad än i något av EU:s nuvarande medlemsländer. 
Utvidgningen kommer att öka skillnaderna  
i BNP per capita i EU markant 
De 10 nya medlemsländerna kommer att tillföra 
EU betydligt mer i termer av befolkning (något un-der 20 procent) än i BNP (omkring 5 procent mätt i Euro). Bulgarien och Rumänien skulle lägga ytter-ligare 8 procent till EU:s befolkning, men under 1 procent till BNP. Även då hänsyn tas till lägre lev-nadskostnader är alla länderna betydligt fattigare än EU:s nuvarande medlemsländer, om än till mycket olika grad. Den förestående utvidgningen till 25 medlemsländer, och därefter till 27 länder och kanske fler, kommer därmed att innebära en grundläggande förändring i skillnaderna inom EU och deras proportioner. Det kommer därmed att bli 
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 11nödvändigt för sammanhållningspolitiken och an-
nan EU-politik att anpassa sig som svar på detta. 
Trots att de nya medlemsländerna har haft en 
snabbare tillväxt än EU15 sedan mitten av 1990-talet, vilket konstaterats ovan, är skillnaderna i BNP per capita uttalade. Endast Malta, Cypern, Tjeckien och Slovenien hade en BNP per capita mätt i köpkraft som låg på något över 60 procent av genomsnittet i EU15 år 2002. I Polen, Estland och Litauen låg den bara på omkring 40 procent  av genomsnittet och i Lettland på endast 35 pro-cent av genomsnittet. I Bulgarien och Rumänien var BNP endast omkring 26-27 procent av  genomsnittet. 
Då utvidgningen äger rum kommer därmed in-
komstklyftan att öka mellan  de fattigaste och rikas-
te medlemsländerna. Även om genomsnittlig BNP per capita kommer att vara lägre i det utvidgade EU än i EU15, har endast Cypern en nivå som överstiger 80 procent av genomsnittet i ett EU med 25 medlemsländer. I Lettland ligger nivån på 38 procent av genomsnittet i EU25, mindre än hälften av nivån i Grekland och Portugal (77-78 procent), medan den i Rumänien och Bulgarien är under 30 procent av genomsnittet (diagram 1.3).  050100150200250300
BE DK DE EL ES FR IE IT LU NL AT PT FI SE UK BG CY CZ EE HU LT LV MT PL RO SI SK050100150200250300Index EU25=1001.3 BNP per capita (Köpkraft) per land och extremområden, 2001
HainautAntwerpen Bryssel
DessauOberba yernHambur g
Dytiki ElladaSterea Ellada
ExtremaduraMadrid
GuyanaÎle de France
Border, Midland 
och Westernsödra och östra
CalabriaBolzano / Bozen
FlevolandUtrecht
BurgenlandSalzburgWien
 AzorernaLisboa e Vale 
do Tejo
Itä-SuomiÅland
Norra
MellansverigeStockholm
Cornwall & Isles of 
ScillyBerkshire,
Bucks & 
OxfordshireLondons innerstad
Yuzhen TsentralenYugozapaden
SeverozápadJihozápaPraha
Észak-MagyarországKözép-
Magyarország
LubelskieMazowieckie
Nord-EstBucureúti
Východné
SlovenskoZápadné
SlovenskoBratislavský
Källor: Eurostat, regionala räkenskaper
020406080100120140
LU IE DK NL AT UK BE FR SE FI DE IT ES CY EL PT MT SI CZ HU SK PL EE LT LV RO BG020406080100120140Index, EU25=1001.4 BNP per capita (Köpkraft), 2002
206,7
Källor: Eurostat, nationella räkenskaperEU25-genomsnitt
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 12 Detta betyder med andra ord att medan klyftan 
mellan genomsnittlig BNP per capita i EU15 och nivån i de fattigaste medlemsländerna för närva-rande är något under 30 procent (Grekland och Portugal har alltså nivåer som ligger nästan 30 procent under genomsnittet), så kommer klyftan att bli dubbelt så stor när de nya medlemsländerna går med 2004. (Lettland har en BNP per capita som ligger över 60 procent under EU25:s genom-snitt). Klyftan kommer antagligen att öka ännu mer då Bulgarien och Rumänien går med i EU. 
I ett utvidgat EU kan länderna delas in i tre grupper 
efter BNP per capita mätt i köpkraft. I den första gruppen, som består av 12 av de nuvarande 15 medlemsländerna, är BNP per capita betydligt högre än genomsnittet i EU25 (10 procent eller mer). I den andra gruppen, bestående av 7 länder som inkluderar de återstående nuvarande tre med-lemsländerna Spanien, Portugal och Grekland, samt Cypern, Tjeckien, Slovenien och Malta, ligger BNP per capita på mellan 68 och 94 procent av EU25:s genomsnitt. I den tredje gruppen, som in-kluderar 8 länder (däribland Bulgarien och Rumä-nien), är alla nya eller framtida medlemmar och nivån ligger där på under 60 procent av genomsnit-tet (diagram 1.4).  
Skillnader mellan regioner kommer att öka 
ännu mer i samband med utvidgningen 
Utvidgningen kommer att ha en ännu större effekt 
på skillnader mellan regioner än på skillnader mel-lan länder. Omkring 73 miljoner människor, cirka 19 procent av EU15:s befolkning, bor i regioner där genomsnittlig BNP per capita under åren 1999 till 2001 var under 75 procent av EU:s genomsnitt enligt de senaste beräkningarna. Nästan lika många, cirka 69 miljoner av de 74,5 miljoner som kommer att bli EU-medborgare 2004 (92 procent av alla), bor i regioner vars BNP per capita är un-der 75 procent av EU25:s genomsnitt i de nya medlemsländerna.   
Detta betyder emellertid inte, vilket diskuteras 
längre fram, att dessa 69 miljoner människor helt 
enkelt kommer att läggas till de som för närvaran-de bor i regioner med BNP per capita under 75 procent av EU:s genomsnitt eftersom detta ge-nomsnitt kommer att minska (från ett genomsnitt som täcker 15 medlemsländer till ett som täcker 25 länder) till följd av utvi dgningen. Resultatet kom-
mer att vara att antalet människor som bor i såda-na regioner i det nuvarande EU15 kommer att minska med omkring 19 miljoner. Nettoresultatet av utvidgningen kommer därmed att bli en ökning av antalet människor som bor i regioner med BNP per capita under 75 procent av genomsnittet till 123 miljoner i EU25. Då Bulgarien och Rumänien går med i EU kommer denna siffra att stiga ytterli-gare, till över 153 miljoner, nästan 32 procent av EU27:s befolkning, det vill säga mer än dubbelt så många människor som nu bor i sådana regioner. 
I ett EU bestående av 27 medlemsländer skulle två 
tredjedelar av befolkningen boende i regioner med BNP per capita under 75 procent av EU25:s ge-nomsnitt bo i de nya medlemsländerna. Omkring en av sex personer skulle bo i regioner där BNP per capita är under hälften av EU:s genomsnitt. Ingen av dessa 38 regioner finns i det nuvarande EU15. 
Den statistiska effekten 
Utvidgningen kommer att bidra med befolkning i 
mycket större utsträckning än BNP och därmed kommer BNP per capita att minska betydligt. Ge-nomsnittlig BNP per capita i EU med 25 medlems-länder kommer att vara omkring 12 ½ procent läg-re än genomsnittet i EU15. För 17 regioner kom-mer detta att innebära att inkomsten per innevåna-re inte längre är under gränsen på 75 procent ef-tersom den nu är lägre än tidigare. Inkomsten kommer även att vara över 75 procent på Malta, där den för närvarande ligger under 75 procent av EU15:s genomsnitt. 
Som påpekades tidigare så tyder beräkningar på 
att nära 19 miljoner människor bor i sådana regio-ner, varav de flesta för närvarande har beviljats strukturfondernas mål 1-status (med ytterligare 400 000 på Malta). Om kriteriet för att avgöra vad som skall räknas som må l 1-status kvarstår kom-
mer berörda regioner att fö rlora sin rätt till struktu-
rellt stöd trots att BNP per capita kommer att vara exakt densamma efter utvidgningen som innan. På samma sätt kommer de strukturella problem som ligger bakom regionernas relativt låga nivå och som föranledde det strukturella stödet från början 
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 13att kvarstå. Enligt aktuella beräkningar ligger ex-
empelvis fyra av dessa regioner i östra delarna av Tyskland, fyra i Storbritannien, fyra i Spanien, en i Grekland och en i Portugal (tabell A1.3). 
Skillnader i sysselsättning mellan regioner 
kommer även de att vara stora  
Sysselsättningsniv åerna i de flesta regioner i an-
slutningsländerna är lägre än det nuvarande 
EU15:s genomsnitt, även om den inte i någon av regionerna är så låg som i södra Italien. I endast fyra regioner – Cypern och St řední Čechy, Ji-
hozápad och Praha i Tjeckien – översteg nivån Lissabonmålet på 67 procent år 2005 och endast i Prag var den över 70 procent, vilket är Lissabon-målet för 2010. Detta kan jämföras med de 53 re-gioner (NUTS 2) i de nuvarande medlemsländer-na, där nivån låg över detta. De flesta av dessa regioner ligger i de nordiska länderna, Storbritan-nien och Nederländerna.  
I ett utvidgat EU med 25 medlemsländer kommer 
det därmed att finnas 14 regioner i det nuvarande EU15 vars sysselsättningsnivå ligger under 50 procent – sex i södra Italien, en i Spanien (Ceuta y Melilla) och en i Frankrike (Korsika) – samt fem i Polen och en i Ungern (Észak-Alföld) bland de nya medlemsländerna. (I Bulgarien finns det ytterligare tre regioner med nivåer under denna siffra.) 
De flesta av dessa regi oner med låg sysselsättning 
har relativt låg BNP per capita, till stor del eftersom 
de inte kan anställa tillräckligt många människor inom produktiv verksamhet. Sambandet mellan sysselsättningsnivåer och relativ BNP per capita är emellertid långt ifrån likartat. I vissa av anslut-ningsländerna, i Polen i synnerhet, men även i Rumänien, är sysselsättningsnivån mindre knuten till BNP per capita än till storleken på jordbrukssek-
torn, som kan sägas erbjuda arbeten som fungerar som räddningsplanka. Detta speglar det alltjämt fortlevande bruket av jorden som enda existens-medel och skiljer sig från förhållandena i det nuva-rande EU, där sysselsättningsnivåerna har en ten-dens att vara låga i jordbruksregioner. 
Detta talar för att ekonomisk utveckling, i synner-
het i dessa regioner, antagligen kommer att åtföl-jas av stora omstruktureringar och förändringar i sysselsättning mellan olika sektorer, även om be-hovet av omstrukturering för den skull inte är be-gränsat till dessa regioner.     
Olika sektorers sammansättning talar  
för att stora omstruktureringar sannolikt  kommer att ske i anslutningsländerna… 
För att få en inblick i hur sysselsättningsstrukturer 
kan komma att förändras i samband med ekono-misk utveckling går det att jämföra hur sysselsätt-ningen är fördelad mellan olika verksamhetssekto-rer i anslutningsländerna och i det nuvarande EU15, samt i dess mål 1-regioner och andra om-råden (karta A1.1). En sådan jämförelse är särskilt upplysande om en tydlig justering görs för skillna-der i den övergripande sysselsättningsnivån mel-lan olika områden, det vill säga genom att studera andelen människor i arbetsför ålder som är an-ställda inom olika sektorer, snarare än att bara jämföra olika sektorers andel av total sysselsätt-ning. Detta kan ge en bild av hur de som får arbete kan komma att fördelas mellan olika sektorer då antalet anställda i mindre utvecklade regioner ökar. 
Den totala syssels ättningsnivån i anslutningslän-
derna var fortfarande något högre än i de nuva-
rande mål 1-regionerna 2002, trots att den sjunkit under senare år. Detta beror till stor del på den betydligt större andelen anställda inom jordbruk och tillverkningsindustri, i synnerhet inom textil- och klädindustri och andra basindustrier, vilket kompenserar den lägre anställningsnivån inom tjänstesektorn och byggnadsbranschen (tabell A1.4). 
Den relativt låga anställningsnivån inom 
tjänstesektorn i anslutningsländerna blir mycket mer tydlig i jämförelse med regioner i EU som inte hör till mål 1. Dessa har en betydligt större andel 
anställda i tjänstesektorn än mål 1-regionerna. Nedgången är stor i alla tjänstesektorer. Detta är särskilt uttalat vad gäller avancerade tjänster och den kommunala tjänstesektorn (företags- och finanstjänster och utbildning, hälsovård och sociala organ), där skillnaderna mellan mål 1-regioner och andra regioner är tydligast. 
Medan sysselsättningsstrukturen i anslutningslän-
derna har blivit mer lika den i EU under över-
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 14 gångsåren, så har förändringstakten varit låg. Den 
stora mängd arbetstillfällen som gått förlorade inom jordbruk och basindustrier har ännu inte, som i många regioner, kompenserats av en tillräcklig ökning av arbetstillfällen inom tjänstesektorn. Yt-terligare arbeten kan dessutom förväntas försvinna i stor skala under kommande år, i synnerhet inom jordbruket.   
…i synnerhet inom tjänstesektorn där  
den främsta ökningen i sysselsättning  har förekommit i EU  
Av erfarenhet från de nuvarande medlemsländerna 
kommer en framtida ökning i sysselsättning i tjäns-tesektorn i anslutningsländerna, liksom i mål 1-regionerna, troligtvis att främst äga rum i sektorer-na för avancerade, samt kommunala tjänster. En kraftig utveckling kan emellertid även komma att ske vad gäller bastjänster (distributionshandel, ho-tell- och restauranger, transport, kommunikation, gemenskaps- och personaltjänster), där syssel-sättningsnivån fortfarande är långt under nivån i EU15. 
Under sexårsperioden 1996 till 2002, då den totala 
sysselsättningsnivån i EU15 ökade med något över 4 procentenheter, skedde nästan all ökning i sysselsättning  i tjänstesektorn. Avancerade tjäns-ter stod för cirka 40 procent av nettoökningen i sysselsättning och kommunala tjänster för ytterli-gare 26 procent (diagram 1.5). Dessa två sektorer skapade därmed tillsammans dubbelt så många arbetstillfällen som bastjänsterna, vilka emellertid sysselsatte en något större del av det totala antalet 
sysselsatta.  
Arbeten inom jordbruk, en klare tillverkningsindu-
strier och affärsdrivande verk minskade däremot i 
förhållande till befolkningen i arbetsför ålder, me-dan ökningen i sysselsättning i kemisk industri och maskinteknik var låg. Byggnadsbranschen, som brukar påverkas mer än andra sektorer av den ekonomiska cykeln, upplevde en större ökning i sysselsättning. Den fortsatta trenden mot avance-rade och kommunala tjänster visar tydligt behovet av att höja utbildningsnivån då dessa sektorer ef-terfrågar högkvalificerad arbetskraft. Efterfrågan på högkvalificerad arbetskraft kommer med största sannolikhet att öka under kommande år.
5 
Den utmaning som anslutningsländerna står inför, och som speglas i mål 1-regioner, är att stärka konkurrenskraften på lång sikt för att uppnå hög ekonomisk tillväxt och samtidigt höja sysselsätt-ningsnivåerna. Om konkurrenskraften stärks kan man uppnå en allt större produktivitetsvinst. Denna ligger för närvarande betydligt under nivån i EU15 och ännu längre under nivån i de rikare regioner-na. 
Även om det är viktigt att betona att det inte på 
lång sikt finns någon motsättning mellan detta mål och ökad sysselsättning – skapandet av fasta lång-
tidsanställningar är ju beroende av ökad konkurrenskraft – så är det inte nödvändigtvis fallet på kort sikt. En övergång från sys-selsättning med låg produktivi-tet, i synnerhet jordbruk, till sysselsättning som har hög produktivitet är väsentlig för att uppnå ökad konkurrenskraft. Samtidigt finns det ett behov av att öka produktiviteten inom olika verksamhetssektorer, fort-följa rationaliseringsprocessen och minska ned på överskotts-personal, som är ett av resulta-ten av övergångsperioden (kar-ta A1.2).    
-0,5 0,0 0,5 1,0 1,5 2,0 2,5 3,0 3,5 4,0 4,5
-0,5 0,0 0,5 1,0 1,5 2,0 2,5 3,0 3,5 4,0 4,5Jordbr.
Min., gas, elek., vatten
Tillverkningsindustri
Kemikalier + förädling
Maskinindustri
Byggnadsbranschen
Grundläggande tjänster
Avancerade tjänster
Kommunala tjänster
Offentlig admin.
TotaltFörändring av sysselsättning i % av befolkning i arbetsför ålder1.5 Förändring av sektoriell sysselsättningsnivå i EU15, 1996-2002
Källor: Eurostat, LFS och regionala räkenskaper
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 15Konvergensutmaningen i anslutningsländerna 
De strukturella problem som ligger bakom anslut-
ningsländernas låga BNP och sysselsättningsnivå är påtagliga och omfattande. Det är en utmaning för sammanhållningspolitiken att hjälpa länderna att modernisera infrastruktur och utbildningssystem och skapa en företagsmiljö som är gynnsam för inve-steringar så att de kan bevara den höga tillväxt som krävs för konvergens mot EU:s sysselsättnings- och inkomstnivåer i en acceptabel takt. För att detta skall kunna ske krävs en tillväxttakt på minst 5-6 
procent per år under en längre period för de flesta länderna (se rutan om komma-i-kapp-scenarion). 
Att detta inte är omöjligt visar erfarenheten från Ir-
land, men en verkningsfull intern politik i kombina-
tion med ett effektivt stöd från EU kommer att behö-vas för att lösa ländernas strukturella problem och öka sysselsättningsnivåerna  och konkurrenskraften. 
Sammanhållningspolitikens  
bidrag till tillväxt i EU 
För att uppnå en hög tillväx ttakt krävs förbättrad 
produktivitet och ökade sysselsättningsnivåer i an-
slutningsländerna. Detta är viktigt för att höja lev-
nadsstandarden i dessa länder och få fram de re-
surser som krävs för att finansiera förbättringar i bland annat infrastruktur och kommunala tjänster, 
men det är även viktigt för de nuvarande medlems-
länderna. Med tanke på att det finns ett allt större ömsesidigt beroende inom handel och investering-
ar, kan den ekonomiska utvecklingen i de nya med-
lemsländerna komma att bidra med dynamik och få fart på och bevara en högr e tillväxttakt i hela EU. 
Strukturella svagheter i infrastruktur och humanka-pital gör att dessa länder, liksom många eftersatta problemregioner i EU15, inte kan bidra så mycket 
som de skulle kunna till EU:s konkur renskraft. 
Resultatet är att inkomst- och sysselsättningsnivå-
erna är lägre i EU än vad som egentligen skulle 
kunna uppnås och dessutom  är tillväxtpotentialen 
låg, vilket är till skada, inte endast för dem som på-verkas direkt. Att minska rådande skillnader skulle 
därför stärka EU-ekonomi ns konkurrenskraft och 
dess förmåga att driva en hållbar utveckling. Det skulle även minska risken för flaskhalssituationer och inflationstryck i samba nd med tillväxt i de rikare 
regionerna och därmed undvika att denna tillväxt hämmas i förtid. 
I anslutningsländernas fall skulle dessa kunna öka 
tillväxttakten och därefter öka importen från nuva-rande medlemsländer. För närvarande utgör impor-
ten över hälften av dessa länders BNP, vilket är en 
större andel än i sammanhållningsländerna (i Grek-
land och Spanien utgör importen endast omkring 30 
procent av BNP och i Portugal 38 procent). Impor-
ten har dessutom haft en tendens att öka i mycket större utsträckning än BNP i samband med tillväxt. 
Detta kommer troligtvis att fortsätta att gälla ytterli-
gare någon tid framöver, i samband med att länder-
na köper fabriksvaror, i synnerhet maskiner och ut-
rustning, som krävs för deras fortsatta utveckling 
och som inte tillverkas inom länderna. 
En ökning av BNP är därmed inte proportionell mot 
ökningen av import. Detta gäller i synnerhet inköp 
från nuvarande medlemsländer i EU, som står för omkring 60 procent av den totala importen och sär-
skilt Tyskland (som står för omkring 25 procent) och 
Italien (nära 10 procent). 
En stimulerad tillväxt i de nya medlemsländerna kan 
därmed innebära mycket stora vinster, i synnerhet 
för Tyskland och Italien. Alla nuvarande medlems-länder kan emellertid dra fördel av detta, och den 
resulterande högre tillväxt en på EU:s marknad, på i 
stort sett samma vis som de dr ar fördel av tillväxt i 
sammanhållningsländerna och mål 1-regionerna (se del 4, avsnittet om strukturfonderna som medel för 
ekonomisk integration).  
Minskad befolkning i Europa 
Befolkningen i EU15 har i många år ökat mycket 
långsamt. Sedan mitten av 1990-talet har ökningen i snitt legat på 0,3 procent, till största delen som ett 
resultat av invandring. I flera medlemsländer, i syn-
nerhet Tyskland, Italien och Sverige, hade befolk-ningen minskat om det inte varit för invandringen. 
Den naturliga befolkningst illväxten beräk nas sjunka 
ytterligare  i framtiden och  med en liknande invand- 
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 16 Hur lång tid kommer det att ta för anslutningsländerna att komma i kapp? 
Den utmaning som sammanhållningspolitiken står in-
för i och med utvidgningen av EU kan illustreras med 
hjälp av ”komma-i-kapp-scenarion”. Dessa kan visa 
hur lång tid det kommer att ta för de  nya medlemslän-derna, samt för Bulgarien och Rumänien, att komma 
upp i en BNP per capita i nivå med genomsnittet i EU 
genom att göra enkla antaganden om ländernas till-växttakt i förhållande till det nuvarande EU15.  
Två scenarion kommer att studeras. I det första förblir 
tillväxten i dessa länder 1 ½ procent per år över ge-nomsnittet i EU15, vilket är det snitt som uppnåtts un-
der de sju åren 1995 till 2002. I det andra scenariot 
hålls tillväxten på 2 ½ procent över EU15:s genom-snitt. Båda utgår från den senaste beräkningen av vad 
BNP per capita kan komma att vara i de olika länderna 
år 2004. 
Om tillväxten på 1 ½ procent över EU:s genomsnitt 
(dvs. 4 procent per år om tillväxten är 2 ½ procent per 
år i EU15) även i framtiden kan bevaras i alla länderna skulle genomsnittlig BNP per capita i de tolv länderna 
ligga kvar på under 60 procent av det utvidgade 
EU27:s genomsnitt fram till år 2017 (diagram 1.6 och 1.7).  Detta år skulle BNP endast komma över 75 pro-
cent av genomsnittet i Slovenien, Cypern, Tjeckien 
och Ungern. Om tillväxten skulle fortsätta i denna takt skulle Slovakien nå 75 procent av genomsnittet år 
2019, men det skulle ta följande land, Estland, ytterli-
gare tio år att uppnå denna nivå. År 2035 – om över trettio år – skulle Polen närma sig denna gräns, me-
dan Lettland inte skulle nå den förrän 2041. Med den-
na tillväxttakt skulle Bulgarien och Rumänien fortfa-rande ha en BNP per capita under 75 procent av ge-nomsnittet år 2050. 
Om tillväxttakten skulle hållas på en betydligt högre 
nivå än denna, 2 ½ procent över EU15:s genomsnitt (vilket skulle innebära en tillväxt på något över 5 pro-
cent per år om tillväxten i EU15 är 2 ½ procent), skulle 
konvergensen självfallet ske på kortare tid. Det hand-lar emellertid fortfarande om många år för flera av län-
derna. För Polen skulle det exempelvis fortfarande ta 
tjugo år eller mer för dess BNP per capita att uppnå 75 procent av EU:s genomsnitt och ytterligare många år 
för att komma i nivå med EU:s genomsnitt eller i när-
heten av det. För Bulgarien och Rumänien skulle det ta ännu längre tid än så. Antalet regioner i anslutnings-
länderna som behöver strukturstöd eftersom deras 
BNP per capita ligger under 75 procent av EU:s ge-nomsnitt minskar emellertid betydligt snabbare med 
denna tillväxttakt. Presentationen av dessa scenarion 
innebär emellertid inte att en tillväxt på 4 eller 5 pro-cent per år i dessa länder är det högsta som kan för-
väntas. För det första visar erfarenheten från Irland 
vad som kan uppnås i termer av snabb tillväxt. För det andra kommer EU:s sammanhållningspolitik att för-
bättra kapitaltillgången, vilket kommer att stärka de 
nya medlemsländernas tillväxtpotential avsevärt.  
Dessa scenarion visar att, även om länderna på lång 
sikt kan bevara en tillväxtta kt långt över genomsnittet i 
EU15, så kommer de t troligtvis att ta  lång tid för de 
flesta länderna att komma upp i EU:s genomsnittliga tillväxttakt. 
 
 
ringstakt som tidigare kommer befolkningen att 
minska i de flesta medlemsländerna under de kommande tjugo åren. 
Minskad befolkning förekom redan under andra 
hälften av 1990-talet i många regioner (55 av de 211 NUTS 2-regionerna i EU15). I anslutningslän-
derna minskade befolkningen i de flesta regioner 
under denna period (i 35 av de 55 NUTS 2-regionerna), lika mycket på grund av en naturlig 
minskning som på grund av utvandring.  En befolkning som beräknas minska 
ytterligare under kommande år 
Enligt de senaste demografiska prognoserna
6  
kommer en fortsatt långsam  befolkningstillväxt att 
äga rum i alla medlemsländerna i EU15 under det 
som återstår av decenniet, förutom i Italien och 
Österrike, där befolkningen kommer att minska. Innan 2015 beräknas befolkningen även minska i 
Grekland, Spanien och Portugal – de tre södra 
sammanhållningsländerna – samt i Tyskland. Un-
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 17der de därpåföljande 10-15 åren kommer befolk-
ningen även att minska i Belgien, Finland och Sverige. 
Befolkningen har redan börjat att minska i alla an-
slutningsländerna utom Cypern, Malta och Slova-kien. I Slovakien beräknas emellertid minskningen 
att börja innan år 2020 (diagram 1.8). 
Befolkning i arbetsför ålder  
beräknas också minska 
Befolkningen i arbetsför ålder (15 till 64 år) kom-
mer troligtvis att minska tidigare än den totala be-folkningen, vilket är viktigt för sysselsättningen. Denna andel 
beräknas sjunka under det som 
återstår av årtiondet i södra Europa, i synnerhet i Grekland, 
Portugal och Italien, men även i 
Tyskland. Efter 2010 kommer en minskning att ske i alla län-
derna utom Irland och Luxem-
burg under loppet av några få år. I hela EU15 beräknas siff-
ran vara omkring 4 procent läg-
re år 2025 än år 2000, medan den i de tre södra sammanhåll-
ningsländerna beräknas vara 6 
procent lägre och i Italien över 14 procent lägre. 
Befolkning i arbetsför ålder be-
räknas minska under det som återstår av årtiondet i alla an-
slutningsländer utom Cypern, 
Malta, Polen och Slovakien. Under de därpå följande åren 
kommer befolkningen att mins-
ka överallt utom på Cypern. Enligt de senaste beräkningar-
na kommer antalet människor i 
åldrarna 15 till 64 att vara över 10 procent färre år 2025 än år 
2000 i anslutningsländerna. I 
Bulgarien och Lettland kommer de att vara 20 procent färre och 
i Estland nära 30 procent färre 
(karta A1.3).  
Fler människor över 50 i arbetsför ålder  
Denna omfattande minskning av befolkning i ar-
betsför ålder kommer att åtföljas av en markerad 
förändring i åldersfördelningen. Människor i åld-rarna 50 till 64, av vilka en stor del inte längre ar-
betar i många nuvarande och blivande medlems-
länder, kommer att utgöra en allt större andel, medan unga människor som träder in på arbets-
marknaden kommer att stå för en minskad andel. RO
BG
LV
PL
LT
EESK
HU
CZ
CY
SI
N12
2004 2007 2010 2013 2016 2019 2022 2025 2028 2031 2034 2037 2040< 60% av EU27:s snitt < 75% av EU27:s snitt
< 90% av EU27:s snitt >= 90% av EU27:s snitt1.7 Simulering av BNP per capita (Köpkraft) i anslutningsländerna, 
2004-2040 (antagande om relativ tillväxt på 2,5% per år)
Antagande om tillväxt: 2,5% per år högre än EU15:s genomsnit t
Källor: DG REGIO beräkningar baserade på Eurostat, nationella räkenskaperRO
BG
LV
PL
LT
EE
SK
HU
CZ
CY
SI
N12
2004 2007 2010 2013 2016 2019 2022 2025 2028 2031 2034 2037 2040< 60% av EU27:s snitt < 75% av EU27:s snitt
< 90% av EU27:s snitt >= 90% av EU27:s snitt1.6 Simulering av BNP per capita (Köpkraft) i anslutningsländerna, 
2004-2040 (antagande om relativ tillväxt på 1,5% per år)
Antagande om tillväxt: 1,5% per år högre än EU15:s genomsnit t
Källor: DG REGIO beräkningar baserade på Eurostat, nationella räkenskaperN12 = nya medlemsländer plus BG och RO; MT: uppgifter saknas
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 18 År 2025 kommer människor i åldrarna 50 till 64 att 
utgöra 35 procent av befolkningen i arbetsför ålder i EU15, vilket kan jämföras med 26 procent år 
2000. I Italien kommer andele n att stiga till 40 pro-
cent och i Tyskland, Österrike, Grekland och Spa-
nien till 36-37 procent. I anslutningsländerna be-
räknas ökningen vara mindre, om än betydande. 
Andelen kommer i genomsnitt att öka från omkring 26 procent till cirka 31 procent, men upp till 34 
procent i Tjeckien och 36 procent i Slovenien. 
Minskningen av antalet människor i arbetsför ålder 
i Europa kommer att åtföljas av en stor och konti-
nuerlig ökning av antalet människor som är 65 år 
eller äldre, det vill säga den ålder som vanligen innebär pension. Fram till år 2025 beräknas be-
folkningen i denna ålderskategori växa med om-
kring 1 ½ procent per år i både EU15 och anslut-ningsländerna. Antalet människor i åldrarna 65 
och uppåt kommer därmed att vara 40 procent fler 
år 2025 än år 2000 i båda regionerna. I ett EU bestående av 27 medlemsländer kommer ökning-
en endast i de tre baltiska staterna och Bulgarien 
och Rumänien vara under 1 procent per år. På Irland, i Nederländerna och Finland, liksom på 
Cypern, Malta och i Slovenien beräknas befolk-
ningen som är 65 år och äldre öka med 2 procent per år eller mer (karta A1.4) Mot bakgrund av denna utveckling är det ytterst viktigt att fler i denna ålderskategori arbetar, både ur ett ekonomiskt och socialt perspektiv och som 
en del av den europeiska sysselsättningsstrategin. 
För att lyckas med detta krävs politiska förändring-ar och nya inställningar, inte bara gentemot tidig 
pension utan även utbildning av äldre människor. 
Ökad äldreberoendekvot 
Konsekvensen av dessa olika demografiska tren-
der är en kraftig ökning av äldreberoendekvoten, 
antalet personer som är 65 år eller äldre i förhål-
lande till de som är i ar betsför ålder. I EU15 upp-
går befolkningen som är 65 år eller äldre till nära 
25 procent av den arbetsföra befolkningen. Det går 
med andra ord fyra människor i åldrarna 15 till 64 på varje pensionär. Denna siffra kommer att ha 
stigit till 36 procent till 2025. Det kommer alltså att 
gå mindre än tre personer i arbetsför ålder på en person i pensionsålder. I anslutningsländerna be-
räknas siffran öka från under 20 procent till över 30 
procent under samma period. Särskilt stora ök-ningar kommer troligtvis att äga rum i Italien, Fin-
land, Sverige och Tyskland, där äldreberoendekvo-ten beräknas ha stigit t ill 40 procent år 2025. I an-
slutningsländerna förväntas ökningen vara särskilt 
stor i Tjeckien, Malta och Slovenien, där man be-
räknar ha en andel på 36-38 procent år 2025 i jäm-förelse med under 20 procent år 2000. -2,5-2,0-1,5-1,0-0,50,00,51,01,52,02,5
-2,5-2,0-1,5-1,0-0,50,00,51,01,52,02,5
LU IE CY UK FR NL MT BE SK DK EU15 SE PT ES AT EL RO PL DE FI N12 CZ IT SI HU LT BG LV EE2010-25
2000-10Genomsnittlig årlig förändring i %1.8 Projektnedgång i befolkning i arbetsför ålder, 2000-2025
Källa: FN demografiska prognoser
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 191.3 Äldreberoendekvoter, 2000 och 2025
Faktiska kvoter, 2000Hypotetiska kvoter, 2000Prognos för hypotetiska kvoter, 2025
Befolkning över 65 / totalt antal sysselsatta (%)<2 42 4-2 92 9-3 43 4-3 9>= 39Uppgifter saknasEU27 = 35,7 Källa: Eurostat© EuroGeographics Organisation för de administrativa gränserna
02 5 01250 km
Befolkning över 65 / befolkning i åldrarna 15-64 (%)<2 42 4-2 92 9-3 43 4-3 9>= 39EU27 = 23,2Befolkning över 65 / befolkning i åldrarna 15-64 (%)<2 42 4-2 92 9-3 43 4-3 9>= 39Uppgifter saknasEU27 = 34,4 Källor: Eurostat, FN BG, CZ, HU, PL, RO, SK: NUTS0
Källa: Eurostat
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 20 År 2025 beräknas äldreberoendekvoten överstiga 
40 procent i 42 regioner, varav 12 finns i Frankrike 
och utgör 42 procent av landets totala befolkning. 
De lägsta nivåerna, under 25 procent, beräknas finnas representerade i flera yttre regioner med 
liten befolkning, såsom Azorerna, Madeira, Ceuta 
y Melilla, men även i Ile de France (Paris) och London (karta 1.3). 
Och faktiska äldreberoendekvoter? 
Äldreberoendekvoter som beräknats som ovan är 
upplysande, men hypotetiska i den bemärkelse att de inte visar hur stor andel av den arbetsföra be-
folkningen som kommer att ha ett arbete för att un-
derhålla de som är 65 år och äldre i praktiken. Som konstaterats ovan var endast 64 procent av den 
arbetsföra befolkningen i EU15 sysselsatt år 2002 
och i anslutningsländerna endast 56 procent. Dessa siffror varierar dessutom betydligt länder och regio-
ner emellan. 
Italien och Sverige har exempelvis liknande äldre-
beroendekvoter enligt beräkningarna ovan, men en 
betydligt lägre sysselsättningsnivå i Italien innebär 
att  landets faktiska äldreberoendekvot är 30 pro-cent högre än i Sverige. Därmed finns det bara två 
yrkesverksamma som kan underhålla varje person 
som är 65 år och äldre i Italien, medan det i de fles-ta medlemsländer finns åtminstone tre. I Grekland, 
Spanien och Belgien är siffran emellertid under 2 ½ 
(den faktiska äldreberoendekvoten är med andra ord över 40 procent). I Danmark, Nederländerna, 
Portugal, Storbritannien, Irland och Luxemburg skul-
le den faktiska äldreberoendekvoten som beräknats för år 2025 vara lägre än vad den är i Italien i dag 
även om sysselsättningsnivån förblev oförändrad.  
I alla anslutningsländer utom Bulgarien är den fak-
tiska äldreberoendekvoten lägre än EU:s genom-
snitt trots att en relativt låg andel av den arbetsföra 
befolkningen har arbete. Om det inte sker en betydande ökning i sysselsättning under kommande 
år kommer emellertid nivån att överstiga nivåerna i 
de flesta nuvarande medlemsländerna. 
Detta visar hur viktigt det är att uppnå en hög sys-
selsättningsnivå gynnad av ekonomisk tillväxt under kommande år för att inte de beräknade demografis-
ka trenderna skall leda till sociala spänningar. 
Högre utbildning kombinerat med en mindre andel 
människor med pension kan bli resultatet när pen-sionsmönster förändras och äldres hälsa alltjämt 
förbättras. I framtiden kan det med andra ord myck-
et väl bli så att fler människor väljer att fortsätta ar-beta efter den nuvarande pensionsåldern. I detta 
hänseende kommer det att bli allt viktigare att dra 
nytta av äldres produktiva potential. 
Detta problem har även en regional dimension då 
demografiska strukturer oc h trender varierar mar-
kant mellan olika regioner som ett resultat av olikhe-
ter i mortalitet, fertilitet oc h in- och utflyttning. Regi-
onalpolitik har därmed en tydlig roll att spela, exem-pelvis genom att underlätta rörlighet för äldre yrkes-verksamma och dra fördel av deras entrepre-
nörsanda och annat kunnande, samt att garantera 
dem tillgång till utbildning. 
Social sammanhållning 
Att bevara social sammanhållning är viktigt inte bara i sig självt, men även för att stärka ekonomisk 
utveckling, som annars kan hotas av missnöje och 
politisk oro om klyftorna i samhället är för stora. Tillgång till arbete är av avgörande vikt eftersom 
detta i de flesta fall avgör om människor kan åtnju-
ta en dräglig levnadsstandard och samtidigt ge sitt bidrag till samhället. Att ha  ett arbete eller att lyck-
as hitta ett arbete inom rimlig tid är därmed undan-tagslöst en nödvändig förutsättning för social integ-ration för människor i arbetsför ålder. 
Som nämndes tidigare har andelen sysselsatta 
människor i arbetsför ålder ökat i de flesta delar av EU under senare år. Detta har bidragit både till 
ekonomisk tillväxt och till att förbättra social sam-
manhållning. I anslutningsländerna har däremot 
andelen yrkesverksamma haft en tendens att 
minska och detta med motsatt effekt. Arbetslöshet 
har därför kommit att bli e tt stort problem i flera av 
dessa länder, vilket framhölls ovan. Det förblir 
även ett problem i många delar av EU15 trots den 
minskning som ägde rum från mitten av 1990-talet och fram till den senaste nedgången. 
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 21 © EuroGeographics Organisation för de administrativa gränserna0 100 500 kmCanarias (E)
Guadeloupe Martinique Réunion
Guyane (F)
Açores (P)
Madeira
1.4 Arbetslöshetsnivåer, 2002
Procent av arbetskraften
< 4,75
4,75 - 7,65
7,65 - 10,55
10,55 - 13,45
>= 13,45
Uppgifter saknasEU27 = 9,1
Standardavvikelse = 5,86
Källor: Eurostat och nationella statistiska centralbyråer
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 22 © EuroGeographics Organisation för de administrativa gränserna
0 2501250 km
1.5 Arbetslöshet, 2002
Arbetslöshetsnivåer för kvinnorArbetslöshetsnivåer för ungdomarLångtidsarbetslöshet
Procent av kvinnlig arbetskraftProcent av ung arbetskraft (åldrarna 15-24)Procent av totalt antal sysselsatta
< 4,754,75 - 8,258,25 - 11,7511,75 - 15,25 Uppgifter saknas>= 15,25EU27 = 9,8Standardavvikelse = 6,94 Källor: Eurostat och nationella statistiska centralbyråer< 9,259,25 - 15,5515,55 - 21,8521,85 - 28,15 Uppgifter saknas>= 28,15EU27 = 18,6Standardavvikelse = 12,52 Källor: Eurostat och nationella statistiska centralbyråer< 34,034,0 - 41,641,6 - 49,249,2 - 56,8 Uppgifter saknas>= 56,8EU27 = 45,4Standardavvikelse = 15,3 Källa: Eurostat
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 23Ett stort antal människor i såväl de nuvarande som 
de blivande medlemsländerna har dessutom in-
komstnivåer som gör att de lever på gränsen till 
fattigdom, trots de omfattande sociala skyddsnät som finns i alla berörda länder.   
Minskad arbetslöshet i de flesta  
områden i EU, men klyftorna förblir stora 
Den omfattande minskning i arbetslöshet som åt-
följde ökningen i sysselsättning i EU från 1994 fram till den nuvarande nedgången var särskilt ut-
talad i Spanien och på Irland, två sammanhåll-
ningsländer där arbetslöshetsnivån varit särskilt hög i många år. I Spanien sjönk nivån från 18 pro-
cent av arbetskraften 1996 till 11 ½ procent i sep-
tember 2003, det sista datum som det finns siffror att tillgå. På Irland var minskningen av liknande 
storleksordning, med en nivå som gick ned till 5 
procent. Arbetslösheten på Irland är nu långt under EU15:s genomsnitt,  medan den i Spanien fortfa-
rande är långt över genomsnittet (8 procent) och 
ännu högre i mål 1-regioner (i Extremadura och Andalusien var den något över 19 procent år 
2002).  
I Portugal och Grekland har det inte förekommit 
några större förändringar i arbetslöshet. I Portugal 
sjönk nivån från 7 ½ procent 1996 till 5 procent 
2002, men sedan dess har den återigen stigit till 7 procent då sysselsättningen har sjunkit. Detta är 
fortfarande under EU15:s ge-
nomsnitt. I Grekland har emel-lertid nivån förblivit högre än 
genomsnittet med 10 procent, 
vilket är i stort sett detsamma som 1996. Arbetslösheten i 
Grekland har emellertid fallit 
stadigt sedan 1999 då den uppgick till 12 procent, den 
högsta nivån i Grekland (tabell 
A1.5). 
Vad gäller mål 1-regioner i 
andra länder så låg arbetslös-
heten på över 20 procent år 2002 i de flesta nya tyska del-
staterna, vilket visar på en minskning i sysselsättning sedan mitten av 1990-
talet. I Italien, där  ökningen i sysselsättning var 
hämmad, låg den på nära 20 procent i Mezzogior-no, det vill säga nära tre gånger så högt som i res-ten av landet (och nära 25 procent i Calabria) (kar-
ta 1.4). I södra Italien visar arbetslöshetsstatistiken 
endast delvis problemen med arbetsbrist eftersom en stor del av befolkningen i arbetsför ålder, i syn-
nerhet kvinnor, aldrig ens kommer in på arbets-
marknaden.  
I områden med hög arbetslöshet är det fortfarande 
unga människor och kvinnor som drabbas mest. 
De som förlorar sitt arbete är ofta arbetslösa under en längre tid (det finns med andra ord ett möjligt 
samband mellan den totala arbetslöshetsnivån och 
nivån för långtidsarbetslöshet – det relativa antalet människor som är arbetslösa i ett år eller mer; kar-
ta 1.5). 
Arbetslöshet – ett stort  
problem i anslutningsländerna 
De låga sysselsättningsnivåerna i anslutningslän-
derna, som konstaterades ovan, avspeglas i den  
höga arbetslösheten. Enligt de senaste beräkning-
arna från september 2003 var andelen arbetslösa i procent av arbetskraften 20 procent i Polen, 16 
procent i Slovakien och 14 procent i Bulgarien, 
medan nivån i både Lettland och Litauen var över 10 procent. På Cypern var den emellertid bara nå-
0510152025
IE EL PT ES IT EE UK LT RO BG LV EU15 FR MT PL BE LU AT DK DE NL FI SI SE HU CZ0510152025% av befolkningen1.9 Befolkning som riskerar fattigdom*, 2000
LT, MT, SI: data från 1999; CY, SK: Uppgifter saknas.
Källor: Eurostat, ECHP, 2003 och nationella källor*Befolkning i hushåll med inkomst 
under 60% av landets median i % av befolkningen i landet i fråga
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 24 got över 4 procent, liksom i Rumänien, vilket är 
lägre än i något av de  nuvarande medlemsländer-
na förutom Luxemburg och Nederländerna. 
På regional nivå låg arbetslösheten på över 25 
procent i fyra polska regioner år 2002, liksom i en 
region i Bulgarien och på över 20 procent i fyra 
andra områden i landet, liksom i två slovakiska områden.  
Risken för fattigdom varierar mellan  
olika länder och mellan hushåll 
Även om det inte finns några beräkningar av anta-
let människor som lever i fattigdom i det utvidgade EU i egentlig mening, går det att få en indikation 
om dem vars inkomst är så pass låg att de riskerar 
att bli socialt missgynnade. 
Andelen av befolkningen som befinner sig i riskzo-
nen för fattigdom är definierad som de som lever i 
hushåll med en inkomst på 60 procent under det nationella genomsnittet efter sociala transferering-
ar
7. Enligt de senaste siffrorna (för år 2000) utgör 
denna andel alltifrån 21 procent på Irland och bara 
något mindre i Portugal oc h Grekland, till 10-11 
procent i Nederländerna, Sverige, Tyskland, Dan-mark och Finland (diagram 1.9 och tabell A.1.6). 
Fattigdom har ett nära samband med arbetslöshet. 
Att ha ett arbete är det absolut mest effektiva sät-
tet att undkomma fattigdom och social utslagning. Endast 7 procent av den sysselsatta befolkningen i 
EU hade en inkomst som låg under existensmini-mum år 2000. Detta kan jämföras med 38 procent av de arbetslösa och 25 procent av de overksam-
ma. Även om de sysselsatta är mindre utsatta för 
dessa risker så bör man komma ihåg att cirka en 
fjärdedel av befolkningen i åldern 16 år och uppåt i 
EU befinner sig i denna situation.  
Risken för fattigdom är högre för vissa typer av 
hushåll i de flesta länder, i synnerhet för äldre 
människor som bor ensamma och ensamstående 
föräldrar
8 I EU:s medlemsländer sammantagna har 
i genomsnitt omkring 35 procent av ensamstående 
föräldrar, varav den stora majoriteten är kvinnor, 
och nära 30 procent av människor som är över 65 och lever ensamma, en inkomst under existensmi-nimum.  
Problemen med låg inkomst har olika karaktär och 
är av olika storleksordning inom unionen. I de söd-ra länderna, förutom i Grekland, är problemet rela-
terat till att man har barn. De tta är även fallet i Ne-
derländerna och i Storbritannien, i synnerhet för 
ensamstående föräldrar. I de nordiska länderna är 
problemet främst förknippat med att leva ensam, 
medan det på Irland och i Portugal i synnerhet är relaterat till en befolkning som är 65 år och äldre 
(tabell A1.7).  
Risk för fattigdom och social utslagning är stor 
även i de nya medlemsländerna och denna kan 
komma att öka om arbetslösheten förblir hög. 
Risken för fattigdom drabba r särskilt etniska mino-
riteter som ofta är missgynnade på arbetsmarkna-
den. I vissa fall ställs dessa grupper inför flera pro-
blem på en gång vad gäller tillgång till utbildning, socialvård, bostäder och hälsovård. De flesta an-
slutningsländerna har betydande etniska minorite-
ter. Antalet romer kommer  exempelvis att fördubb-
las i EU då de 10 nya medlemsländerna går med i 
EU 2004 och de kommer att fördubblas igen när 
Bulgarien och Rumänien går med i EU. 
 
 
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 25Metodologiska kommentarer – Att mäta förändringar i BNP per capita över tiden
I tidigare sammanhållningsrapporter har konvergen-
sen av BNP per capita fastställts med hjälp av på var-
andra följande beräkningar av BNP per capita i olika 
länder och regioner. BNP har mätts i köpkraftspari-tetsstandard (PPS) för att korrigera för skillnader i hur 
mycket som kan köpas av varor och tjänster med en 
enhet BNP. Köpkraftsjusteringen görs årligen med hänsyn till investerings- och konsumtionsmönster un-
der denna tid. Det faktum att dessa mönster kan 
komma att förändras med tiden ger skäl att vara försik-tig med att jämföra nivåerna på BNP per capita mellan 
två olika år. Problemet försvåras av att man med tiden 
har ändrat metoden som används för att beräkna rela-tiva prisnivåer eftersom man strävar efter att ständigt 
förbättra beräkningarna. Dessa ändringar gör att det 
inte kan anses berättigat att jämföra BNP mätt i köp-kraft mellan olika år.   
EU:s statistiska kontor Eurostat menar därför att ”åren 
innan 2000 ...inkluderar en mängd större eller mindre avbrott i tidsföljderna, vilket på ett negativt sätt påver-
kar möjligheten till jämförelse över tiden eller till och 
med mellan olika länder under ett givet år” (Statistik i fokus, tema 2, 56/2002). Detta innebär att det  är möj-
ligt att jämföra beräkningar av BNP per capita mätt i 
köpkraft mellan länder under ett enda år, men att det är problematiskt att jämföra dessa nivåer över tiden. 
Den metod som används här för att beräkna både na-
tionell och regional konvergens mäter förändringar i BNP per capita över tiden i reala termer (det vill säga 
vid konstanta priser), vilket innebär att man tydligt ju-
sterar för prisförändringar mellan de olika åren.  
Att ta mått på den regionala ekonomin 
BNP per capita som uttrycks i köpkraft (PPS) för att 
justera för skillnader i prisnivåer är, som nämndes i andra sammanhållningsrapporten, den främsta indika-
torn vid beräkning av ek onomiers utveckling, oavsett 
om det är på nationell eller regional nivå. Detta an-
vänds för att beräkna skillnader mellan regioner och 
identifiera vilka som behöver stöd från strukturfonder-
na, men mätmetoden används inte bara av EU utan även av andra internationella institutioner (FN, Världs-
banken, IMF, OECD med fl era), regeringar, central-
banker och forskningsinstitut för liknande beräkningar  av ekonomisk utveckling. 
Det rör sig inte om en perfekt måttenhet, vilket klar-
gjordes redan i andra sammanhållningsrapporten. 
Bland dess många svagheter bör i synnerhet nämnas problemet förknippat med pendling (det faktum att 
pendlare kan bidra till BNP i en ekonomi eller region 
utöver de människor som bor där, men ändå inte in-kluderas i det ”capita” som BNP står i relation till), 
samt uteslutandet av transfereringar som kan öka eller 
minska inkomsten. Det är även problematiskt att korri-gera för skillnader i prisnivåer eftersom dessa inte 
speglas i växelkurser, samt för miljöförstöring och för-
brukning av naturtillgångar som inte tas med alls i be-
räkningen. Med hänsyn till den information som för 
närvarande finns att tillgå och de begreppsmässiga 
svårigheter som återstår att lösa är man emellertid enig om att det är det bästa mått som finns till hands. 
Dessa svagheter ger emellertid ekonomer och statisti-
ker anledning att söka andra indikatorer och andra vä-gar för att förbättra den nuvarande mätmetoden. Två 
utvecklingar som gjorts sedan den andra samman-
hållningsrapporten kommer att studeras här: för det första, en konstruktion av preliminära beräkningar av 
disponibel inkomst i EU-regioner som gjorts av statisti-
ker på Eurostat och, för det andra, de försök som gjorts för att förbättra köpkraftsparitetjusteringen.      
Regional disponibel inkomst 
Beräkningar av disponibel inkomst för NUTS 2-
regioner har nyligen publicerats av Eurostat. De är re-
sultatet av ett preliminärt försök som gjorts med mål-
sättningen att jämföra regioner utifrån om de är ”rika” eller ”fattiga
9. Målet är därmed att mäta disponibel in-
komst för de som lever i olika regioner. Detta skiljer sig något från mätningen av BNP eller produktion, vilket kanske är en bättre indikator på regional ekonomisk 
prestation. I den andra sammanhållningsrapporten 
förklarades därför att ”en region som (har) en låg pro-duktionsnivå mycket väl kan ha en (relativt hög) slutlig 
inkomstnivå på grund av stora socialbidragstransfere-
ringar, men ändå vara en fattig region”. Det är av denna anledning som BNP används av EU för att be-
döma en regions behov av strukturellt stöd snarare än  
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 26  
mätningar av inkomst.    
 Ytterligare ett skäl till a tt försöka beräkna disponibel 
inkomst var att lösa problemet förknippat med pend-
ling. Detta är en ofrånkomlig svårighet då BNP per ca-
pita används i den regionala statistiken, även om det 
är ett problem som mer är knutet till den befolknings-data som används för att räkna ut capita än till BNP 
som sådan. Eftersom man vid försöket koncentrerade 
sig på inkomst snarare än på produktion, inkluderade man transfereringar till och från regionerna i mätning-
en. 
 Rent praktiskt visar Eurostatförsöket att den data som 
för närvarande finns tillgänglig orsakar stora mätpro-
blem när man försöker beräkna disponibel inkomst. I 
synnerhet gäller detta information om primär hushålls-inkomst, som är en grundläggande del i indikatorn och 
som för flera länder ännu inte finns att tillgå på regio-
nal nivå i NUTS 2. Bristen på information är särkilt problematisk för den offentliga sektorn och företags-
sektorn som tillsammans med hushållen utgör den re-
gionala ekonomin. I båda fallen innebär brist på infor-mation om hur inkomster va rierar mellan regioner att 
antaganden måste göras om detta för att få fram övergripande beräkningar av disponibel inkomst. Det enklaste är att anta att disponibel inkomst i båda sek-
torerna är densamma i förhållande till befolkningen i 
alla regioner, men det är inte troligt att detta antagan-de stämmer med verkligheten. (Vad gäller den offent-
liga sektorn så visar informationen om offentliga utgif-
ter i olika regioner i del 2 i denna rapport de stora regi-onala skillnader som  förekommer i praktiken.) 
Eurostat tillstår därför att man bör vara försiktig att tol-
ka resultaten av försöket, även om de kan visa på de skillnader i disponibel inkomst som finns mellan olika 
regioner i EU. Även om beräkningarna inte kan ersätta 
regional BNP per capita så skulle de kunna erbjuda ett användbart komplement till detta när de väl får mer 
säker information, i synnerhet då de tar den förvans-
kande effekten av pendling med i beräkningen.     
Köpkraftsparitetsjusteringen 
Som påpekades ovan så har köpkraftsparitetsjuster-
ingen varit föremål för ändringar, vilket innebär att BNP per capita mätt i dessa termer inte kan jämföras 
över tiden. Detta är ett problem när utgiftsmönster för-
ändras mellan olika år, men det finns ytterligare en svårighet med köpkraftsparitetsjusteringen då den an-
vänds för regionala jämförelser av BNP per capita. 
Denna svårighet består i att justeringen för närvarande endast tar hänsyn till skillnader i prisnivåer mellan län-
der, trots att det kan finnas lika stora skillnader mellan 
regioner, om inte ännu större. Vissa priser, särskilt för hushåll, varierar därför markant mellan olika regioner i 
samma land och visar på deras relativa välståndsni-
våer, olika marknadskarakteristika och så vidare. Att ta hänsyn till regionala prisvariationer kan i den bemär-
kelsen hjälpa till att minska skillnader i BNP mätt i 
köpkraft mellan olika regioner. För att bedöma i vilken utsträckning detta är möjligt måste man emellertid 
vänta tills regionala köpkraft ssiffror blir tillgängliga. 
Trots att detta försök kan vara av potentiell vikt, har få 
framsteg gjorts i utvecklingen av liknande beräkningar 
sedan den andra sammanhållningsrapporten publice-
rades.  
Ny regional nomenklatur i NUTS 2 
I maj 2003 antogs Europaparlamentets och Rådets 
förordning (EG) nr 1059/2003 om inrättandet av en gemensam nomenklatur för statistiska territoriella en-
heter (NUTS). Förordningen innebär förändringar av 
klassifikationer i regioner i Finland, Portugal, Tyskland, Spanien och Italien och anger att ”berörda medlems-
länder skall tillhandahålla kommissionen en tidsplan 
för den nya regionala nomenklaturen”. Siffror för BNP i regionerna år 2001 publicerades av Eurostat i början 
av 2004, men andra statistiska indikatorer på regional 
nivå fattas fortfarande.  
I denna rapport finns data baserad på den nya regio-
nala nomenklaturen, men information om andra regio-
nala indikatorer, såsom sysselsättning, finns ännu inte tillgänglig och denna data är därmed baserad på den 
tidigare nomenklaturen. 
  
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 27Territoriell sammanhållning 
Ett centralt mål för EU är enligt fördraget (artikel 2) 
att ”främja ekonomiska och sociala framsteg och en hög sysselsättningsnivå och att uppnå en väl 
avvägd och hållbar utveckling, särskilt genom att 
skapa ett område utan inre gränser, genom att stärka den ekonomiska och sociala sammanhåll-
ningen  och genom att upprätta en ekonomisk och 
monetär union...”. Detta in nebär att människor inte 
skall missgynnas av att bo eller arbeta i något sär-
skilt område i unionen. Territoriell sammanhållning 
har därför inkluderats i konstitutionsförslaget (arti-kel 3) som ett komplement till unionens mål om 
ekonomisk och social samm anhållning. Dess vikt 
bekräftas även i artikel 16 (principer) i fördraget, 
som tillstår att medborgare skall ha tillgång till 
grundläggande tjänster, infrastruktur och kunskap 
genom att framhålla vikten av tjänster av allmänt ekonomiskt intresse för att främja social och terri-
toriell sammanhållning. 
Konceptet territoriell sammanhållning täcker mer 
än begreppet ekonomisk och social sammanhåll-
ning i den bemärkelse att territoriell sammanhåll-
ning tillför mer och förstärker den ekonomiska och sociala sammanhållningen. Målet är att uppnå en 
mer balanserad utveckling genom att minska aktu-
ella skillnader, förhindra territoriell obalans och förena regionalpolitik och sektoriell politik, då även 
denna har en inverkan på olika områden. Målet är 
även att förbättra territoriell integration och upp-muntra samarbete mellan regioner. 
Den territoriella balansen i EU uppvisar en rad 
egenskaper som kan hota den harmoniska utveck-lingen av unionens ekonomi under kommande år:   
• Den andra sammanhållningsrapporten har fast-
ställt att ekonomisk aktivitet och befolkning på 
EU-nivå i stor utsträckning är koncentrerad till 
unionens centrala delar (som sträcker sig från 
norra Yorkshire i England, Franche-Comté i Frankrike, Hamburg i norra Tyskland, till Milano 
i norra Italien). Detta område täcker 18 procent 
av EU15:s landyta och representerar 41 pro-cent av befolkningen, 48 procent av BNP och 
75 procent av FoU-utgifterna. Utvidgningen kommer endast att förstärka denna koncentra-
tion genom att öka EU:s landyta och befolkning, 
men endast bidra med en relativt liten ökning av 
BNP. 
• På nationell nivå råder alltjämt obalans mellan 
stadsområden och övriga landet vad gäller ekonomisk utveckling. Detta kännetecknar i synnerhet anslutningsländerna.  
• På regional nivå förekommer alltjämt en rad 
skillnader utöver de som mäts i BNP eller ar-betslöshet, varav vissa ökar. Det gäller i syn-
nerhet ekonomisk utveckling, som åtföljs av en 
allt större överbefolkning, föroreningar och so-cial utslagning i storstadsregionerna. Samtidigt 
genomgår en rad landsbygdsområden svårighe-
ter till följd av otillfredsställande ekonomisk samverkan med omgivande små och mellansto-
ra städer, vilket ofta försvagar den regionala 
ekonomin. När ekonomisk aktivitet och befolk-ning ökar tenderar storstadsområden att växa 
och breda ut sig över den omgivande lands-
bygden, vilket ger upphov till områden som nu-mera är kända under beteckningen ”rurban”. 
Samtidigt drabbas landsbygdsområden, där det 
inte finns några större städer, av minskad be-folkning och en alltmer begränsad tillgång till 
grundläggande tjänster.      
• I regioner och städer utvecklas isolerade öar av 
fattigdom och social utslagning där man oftast endast har en begränsad tillgång till grund-
läggande tjänster. 
• I en rad specifika områden som begränsas av 
geografiska särdrag (öar, glest bebodda områ-den i norr och vissa bergstrakter) minskar be-folkningen och andelen äldre ökar. Tillgänglig-
het förblir ett problem i dessa områden, vars 
miljö även är känslig och hotad av exempelvis torka, regelbundna skogsbränder och över-
svämningar. 
• EU:s ytterområden lider av flera geografiska 
och naturbetingade handikapp (vilket tillkänna-gavs i EU:s fördrag, artikel 299.2). I dessa om-
råden finns alltjämt allvarliga ekonomiska och sociala problem som är svå ra att lösa eftersom 
områdena är isolerade, ligger långt bort och har särskilda topologiska ka rakteristika. De har 
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 28 även ofta speciella klimatförutsättningar, små 
marknader och är beroende av ett begränsat 
antal produkter. 
Det är omöjligt att bortse från dessa territoriella 
skillnader då de inte bara skapar allvarliga problem 
i perifera regioner och ytterområden, samt överbe-
folkning i vissa centrala områden, då de även påverkar hela EU-ekonomins konkurrenskraft. För 
att kunna betala kostnaderna för överbefolkning 
och konsekvenserna av regionala skillnader tvingas man till en resurs fördelning som inte är 
optimal. Det innebär även sämre ekonomisk konkurrenskraft och lägre effektivitet än vad som potentiellt skulle kunna uppnås i de drabbade 
regionerna, oavsett om dessa är attraktiva 
områden i de centrala delarna eller eftersatta perifera områden. Dessa problem kan leda till en 
utveckling där exempelvis svårigheter att få 
tillgång till forskning, innovation och nätverk inom 
informations- och kommunikationsteknologi 
ytterligare hämmar den ekonomiska utveck-
lingspotentialen i regioner som redan släpar efter. 
För att bekämpa territoriella skillnader och uppnå 
en mer avvägd ekonomisk utveckling mellan om-
råden krävs en bättre koordinering och samverkan av utvecklingsprogram. Europeiska rådet definie-
rade därför i Potsdam 1999 det regionala utveck-
lingsperspektivet inom Europeiska unionen (ESDP).      
Att främja en väl avvägd utveckling 
Territoriell obalans i fördelningen av städer 
Städer utgör medel för regional utveckling och det 
är i deras geografiska fördelning inom EU som 
obalansen mellan centrala och perifera områden 
blir som mest tydlig. En analys av städer, deras potential och omfattningen av deras samarbete 
visar följande tendenser
10.   
• Tillväxt sker fortfarande i de centrala delarna av 
Europa och i huvudstäder där företags huvud-kontor, forskningsaktivitet, utbildning och kul-
turutbud är koncentrerat (i London, de stora holländska stadsregionerna och städer i nord-västra Tyskland ökar befolkningen fortfarande markant). Över 70 städer och storstadsregio-
ner, varav 44 med över en miljon innevånare, 
erbjuder dessa viktiga strategiska verksamheter och kan ses som ”tillväxtmetropoler” av stor vikt 
för Europa. Bland dessa städer är de som ligger 
längs en båge som sträcker sig från London till Milano via storstadsregioner längs Rhenfloden 
(Essen och Köln) särskilt viktiga. 
• I anslutningsländerna sker det, trots en minskad 
befolkning, en markant befolkningstillväxt i stör-re städer, i synnerhet i Budapest, Prag, Ljublja-
na och de baltiska staternas huvudstäder. Det enda undantaget är Polen där det finns fem sto-
ra stadsregioner som rivaliserar med Warsza-
wa.   
• Nya tendenser har uppkommit som visar på en 
minskad polarisering i utvecklingen och fram-växten av en rad stadsregioner i de perifera de-larna av EU. Dessa är: 
• En utvidgning av de centrala områdena ös-
terut, med växande städer såsom Berlin, 
München och Wien. 
• Huvudstäder i Skandinavien, i synnerhet 
Stockholm och Helsingfors, har blivit  ekonomiskt starka, särskilt vad gäller  
teknologi. 
• Ett antal stadsområden i perifera delar av 
EU, såsom Dublin, Aten och Lissabon, har också upplevt en markant ökning i BNP per 
capita under de senaste tio åren. 
• Ett antal stadsregioner som ligger utanför de 
centrala delarna tycks ha haft en befolkningspo-tential och en ekonomisk potential som har varit tillräckligt stark för att lo cka till sig forskningsak-
tivitet. De tycks även med tiden komma kunna 
ansluta sig till de viktigaste europeiska och in-ternationella centrumen för beslutsfattande. 
Dessa tycks vara i stånd att i framtiden stimule-
ra tillväxt i perifera områden och skapa en mer avvägd ekonomisk utveckling i EU. 
Det går att identifiera ett fyrtiotal sådana stadsre-gioner som ligger utanför de centrala delarna av EU. Dessa kan indelas enligt fyra kriterier som vi-
sar på deras styrka och svagheter: befolknings-
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 29mängd och befolk-ningstillväxt, konkurrenskraft, 
transport-förbindelser, samt regionernas deltagan-de i kunskapsekonomin. Lyon är ett bra exempel 
på en stad som uppfyller dessa fyra kriterier, me-
dan Bilbao endast uppfyller ett av dem (kunskap) men detta mycket väl och Porto och Krakow en-
dast har ett medelvärde på alla fyra sammanlagt. 
Dessa 40 regioner uppvisade totalt en ökning av BNP på mellan 3,3 och 4,1 procent per år mellan 1995 och 2000, vilket kan jämföras med tillväxt-metropolernas 3 procent och 4-5 procent i ett antal 
perifera stadsregioner som konstaterades ovan. 
En analys av nätverk för samarbete mellan städer 
visar följande:  
• Det finns ett starkt nätverk mellan de viktigaste 
“metropolerna” i de centrala delarna av Europa 
(vad gäller handel, universitet och transportför-
bindelser), däribland London, Paris, Frankfurt, 
Amsterdam, Milano och inom en snar framtid Berlin. 
• Utanför denna grupp råder det brist på strate-
giskt samarbete mellan städer. I anslutnings-länderna finns inga nätverk alls mellan små och 
mellanstora städer, förutom i Tjeckien och Slo-
venien. 
Obalans inom regioner 
Landsbygdsområdenas framtid är alltmer beroen-
de av den övergripande ekonomiska utvecklingen 
på landsbygden och kräver i vissa fall en verklig förändring av de ekonomiska och sociala grund-
förutsättningarna, fysisk infrastruktur, tillgång till 
informations- och kommunikationsteknologi och annan teknologi, fler arbetstillfällen (såsom små- 
och medelstora företag och landsbygdsturism) och 
bevarandet av affärsdrivande verk. En sådan poli-tik måste integreras i en regional strategi knuten till 
utvecklingen av ekonomiska relationer och samar-
bete med stadsregioner. 
Den utmaning som landsbygdsområden står inför 
ser olika ut  beroende på var de ligger i förhållande 
till de städer som nämndes ovan. I stora drag går det att urskilja tre typer av landsbygdsområden 
beroende på deras integration i det övriga landets 
ekonomi och deras förbindelser med stora centrum för ekonomisk aktivitet:   
• Områden som är integrerade i den globala eko-
nomin och där det råder ekonomisk tillväxt och 
befolkningstillväxt ligger i allmänhet nära en 
stadsregion. Tillverknings industri och tjänster är 
viktiga för sysselsättningen, även om större de-
len av landytan används för jordbruk (i Frankri-
ke är till exempel en tredjedel av lantbruken be-Markanta skillnader mellan och inom städer 
Undersökningen av europeiska städer, Urban II Audit, 
täcker för närvarande 189 städer i EU15 (65 i de cen-
trala delarna och 124 i de perifera delarna). Den gör 
det möjligt att studera tre typer av skillnader — skill-nader mellan städer i de centrala delarna och dem i 
periferin, skillnaderna mellan stora och mellanstora 
städer, samt mellan innerstadsområden. De viktigaste resultaten är följande: 
• Säkerhetsbristen är mer markerad i stora städer 
än i mellanstora städer. I Storbritannien är till ex-
empel antalet våldsöverfall två gånger så många i 
stora städer som i mellanstora städer och antalet 
mord tre gånger så högt. Detta är även mer markerat i städer i de centrala delarna av EU än i 
perifera områden.  
• Föroreningar visar e tt tydligt samband mellan 
centrala delar och periferin. Städer i de centrala delarna har exempelvis 14 dagar med maximalt 
höga ozonnivåer om året, medan städer i perifera områden har mindre än en dag. 
• Arbetslöshet verkar vara mer relaterat till na-
tionella faktorer än huruvida städerna ligger i cen-trala eller perifera områden, eller deras storlek. 
Samma gäller fattigdom (andelen av befolkningen 
som befinner sig under fattigdomsgränsen är i genomsnitt 9 procent i de centrala delarna och 16 
procent i de perifera områdena). Samtidigt råder 
stora skillnader mellan olika områden inom städerna, med exempelvis skillnader i arbets-
löshetsnivå på 8 till 1 i Porto, där genomsnitts-
nivån är låg och 5 till 1 i Marseille, där den är hög.
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 30 lägna i sådana områden). Den höga befolk-
ningstillväxten och urbaniseringen gör att det 
finns behov av att bättre utnyttja marken för att 
undvika miljöförstöring och olämpligt markut-nyttjande. Trots att detta blir allt viktigare har 
medlemsländernas stadspolitik, med undantag 
av Storbritannien och Sverige, en tendens att inte ta tillräcklig hänsyn till förhållandena mellan 
städer och landsbygd. 
• Mellanliggande landsbygdsområden befinner 
sig relativt långt bort från stadsregioner, men har goda transportförbindelser och en relativt 
utvecklad infrastruktur. De tenderar att ha en stabil befolkningsnivå och befinner sig ofta i en 
fas av ekonomisk diversifiering. I ett flertal med-
lemsländer ligger stora lantbruk i dessa områ-den. Det gäller att bevara dessa regioners jord-
brukspotential, öka takten på den ekonomiska 
diversifieringen och stärka förbindelserna med små och mellanstora städer. 
• Isolerade, glesbefolkade landsbygdsområden 
är ofta belägna i perifera områden, långt från stadsregioner och viktiga transportförbindelser. 
Ofta finns det en topograf isk förklaring till att de 
är avskilda (till exempe l en bergskedja). Dessa 
områden har ofta en åldrande befolkning, dålig infrastruktur, en låg nivå vad gäller utbud av 
grundläggande tjänster och inkomst per capita, lågkvalificerad arbetskraft, samt en relativt dålig 
integration i den globala ekonomin. Befolkning-
en, som minskar, är ofta i stor utsträckning be-roende av jordbruk. Områdena ligger främst i 
sydvästra Portugal, norra och nordöstra Spani-
en, centrala delarna av Frankrike, Skottland, Finland och Sverige. Utmaningen här består i 
att ge områdena ny livskraft och bevara eko-
nomisk aktivitet och tillgång till allmänna tjäns-ter. Det finns även behov av att utveckla trans-
portförbindelser med städer även om dessa lig-
ger relativt långt bort.          
Regioner med geografiskt betingade handikapp  
Regioner med specifika och permanenta geogra-
fiska särdrag som hämmar deras utveckling, så-
som mycket avlägset belägna regioner, öar, bergs-
regioner och glesbefolkade områden i Europas nordligaste delar, har särskilda problem med till-gänglighet och integration med övriga av EU. 
De sju yttersta regionerna i EU omfattar 25 öar samt 
Guyana och har sammanlagt en befolkning på om-
kring fyra miljoner. Regionerna har en rad naturbe-
tingade handikapp som gör det svårt att förbättra 
ekonomiska och sociala förhållanden, inte minst det faktum att de befinner sig så långt ifrån ekonomiska 
och administrativa center och fastland. Réunion lig-
ger längst bort, mer än 9000 km från Paris och 1700 km från Afrikas kust, medan Kanarieöarna, som 
befinner sig närmast land, ändå ligger 250 km från 
kusten. Dessutom tillkom mer regionernas naturka-
rakteristika (många regioner är ögrupper med liten 
landyta och befolkning), svår terräng och klimat. 
Med undantag av Kanarieöarna (som representerar 
nära 45 procent av den totala befolkningen i de sju 
mest avlägset belägna regionerna och där BNP per 
capita endast låg på cirka 6 procent under det spanska genomsnittet), är BNP per capita endast 
57 procent av EU15:s genomsnitt. Réunion, Guyana 
och Azorerna är bland de tio fattigaste regionerna. De ligger alla efter i den ekonomiska utvecklingen, 
har en alltför stor tilltro till jordbruk och hög arbets-
löshet. Medan befolkningen fortfarande ökar i de franska utomeuropeiska departementen, minskar 
den på Madeira och  Azorerna, som har en hög ut-
vandringsnivå. Kanarieöarna, som däremot erfar ett tryck från den ökade befolkn ingstillväxten, är alltför 
beroende av turism och saknar diversifiering inom andra aktiviteter. 
Förutom dessa öar finns det 284 befolkade öar i 
EU15 med 9,4 miljoner människor (3 procent av 
EU15:s totala befolkning) och en landyta på 95 000 km
2 (3 procent av EU15:s totala landyta). Dessa 
öars ekonomiska utveckling är ständigt hämmad av deras relativa isolering och de extra kostnader som detta medför. Dessutom har öarna i många fall 
bergsterräng och/eller ingår i eftersläpande perifera 
regioner i likhet med dem i italienska Mezzogiorno, Grekland och Skottland. Många regioner består 
även av småöar, vilket i de flesta fall brukar vara 
ytterligare ett hinder då transportförbindelser med fastlandet och tillgång till allmänna tjänster finns på 
huvudön. 
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 31Öarna är relativt jämnt fördelade mellan Atlanten, 
Östersjön och Medelhavet, även om de 119 öarna 
i Medelhavet står för 95 procent av deras totala 
befolkning och 85 procent av befolkningen bor på Sicilien, Sardinien, Balearerna, Kriti och Korsika. 
Övriga öar tenderar att vara mindre och mer gles-
befolkade. De enda öarna som är något större är den svenska ön Gotland, de skotska öarna Lewis 
och Harris och huvudön Orkney. Genomsnittlig 
BNP per capita 2001 var 72 procent av EU15:s genomsnitt och i de flesta fall (Balearerna är det 
främsta undantaget) var BNP lägre än i andra de-
lar av deras respektive länder. Öarna är ofta eko-nomiskt utsatta eftersom aktiviteten främst är kon-
centrerad till två sektorer – jordbruk och fiske, 
samt turism. 
Bergsområden, som finns spridda över EU15, 
täcker 40 procent av landytan och har en befolk-
ning på omkring 67 miljoner, det vill säga cirka 18 procent av EU15:s befolkning. Efter utvidgningen 
till EU25 kommer befolkningsproportionen att vara 
i stort sett densamma, medan landytan kommer att minska något i proportion eftersom befolkningstät-
heten är något större i bergsområden i de nya 
medlemsländerna än i andra regioner. Bergsregio-ner är mer beroende av jordbruk än andra områ-
den, i synnerhet i anslutningsländerna, men även i 
EU15. Trots att ett antal bergsområden ligger nära ekonomiska knutpunkter och EU:s större öppna 
marknader blir transportkostnaderna ofta höga och 
många jordbruksaktiviteter olämpliga på grund av terrängen. 
Arbetslösheten är ofta högre i bergsregioner i de 
mest perifera områdena, såsom i de norra delarna av de nordiska länderna, Skottland, Nordirland och 
Storbritannien, samt i sydliga bergskedjor i Spani-
en, södra Italien, på Korsika och Sicilien. Arbets-lösheten är däremot i de flesta fall relativt låg i 
bergsområden som ligger nära viktiga industri- och 
stadsregioner eller där dessa finns inom själva om-rådet, såsom delar av Wales, norra Apenninerna i 
Italien och längs de norra och södra delarna av 
Alperna i Frankrike, Tyskland och Italien. Det finns emellertid undantag såsom Ardennerna i Belgien 
och Orebergen i Tjeckien och Tyskland. Även om det krävs ytterligare undersökningar talar 
resultaten från studien för att ekonomisk diversifie-
ring från jordbruk till tjänster har en benägenhet att 
gå snabbare i låglandsområden än i och omkring bergsområden och att förekomsten av storstäder i 
och omkring bergsområden i mycket stor utsträck-
ning stimulerar industriell verksamhet eller, alter-nativt, att god tillgång till resurser i bergsområden 
kan leda till att storstäder utvecklas i närheten av dessa områden. De visar även på att sysselsätt-ning inom tjänstesektorn tenderar att vara hög i 
rikare bergsregioner, i synnerhet inom turism (så-
som i Alperna) och allmänna tjänster i glesbefolka-de områden (i synnerhet i Sverige och Finland). 
Sedan Finland och Sverige gick med i EU 1994 
har glesbefolkade områden blivit en viktig fråga för sammanhållningspolitiken. Delar av områdena norr 
och söder om polcirkeln har en genomsnittlig be-
folkningstäthet på under fem innevånare per km
2 
vilket är långt under nivån någon annanstans i uni-
onen, med undantag av Skottlands högland och 
öar11.    
Genomsnittlig BNP per capita i dessa områden är 
87 procent av EU:s genomsnitt, vilket är betydligt 
lägre än i andra områden i de respektive länderna. Arbetslösheten brukar även ligga över det nationel-
la genomsnittet. Vanligtvis står tjänstesektorn för 
en stor del av sysselsättningen, i synnerhet all-männa tjänster, i Sverige, medan fler människor 
arbetar inom jordbruk och industri, i synnerhet i 
trä-, massa- och pappersindustrin i Finland. 
Det är särskilt i de svenska regionerna som ök-
ningen av BNP har varit svag sedan mitten av 
1990-talet (med en tillväxttakt på endast omkring hälften av EU:s genomsnitt) och sysselsättningsni-
vån har inte återhämtat sig från de många upp-
sägningar som skedde under lågkonjunkturåren i början av 1990-talet. Befolkningen sjunker i all-
mänhet i en takt som annars endast förekommer i 
regioner med allvarliga strukturella problem. Under 1990-talet förlorade Kainnu och Lappland i ge-
nomsnitt 1 procent av befolkningen årligen, medan 
befolkningsnivån i Norrbotten i Sverige sjönk med 0,6 procent per år (tabell A1.8).
12 
 
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 32 1.6 Befolkningsförändringar, 1996-1999: huvudsakliga förändringarEUROPEAN SPATIAL PLANNING
OBSERVATION NETWORK
© EuroGeographics Organisation för de administrativa gränserna0 100 500 kmPositiv migrationsbalans och positiv naturlig balans
Positiv migrationsbalans och negativ naturlig balans
Negativ migrationsbalans och negativ naturlig balansPositiv migrationsbalans och negativ naturlig balansNegativ migrationsbalans och positiv naturlig balansNegativ migrationsbalans och positiv naturlig balansBefolkningen ökar med
Befolkningen minskar med
Uppgifter saknasAT, CH, DE, FI, EL, MT, NL, PT, SE, UK: NUTS2
Källa: ESPON databas
Data från:EU15 och N12: Eurostat;Norge och Schweiz: nationella statistiska centralbyråer
Denna karta speglar inte nödvändigtvisESPON-kommitténs åsikter
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 33Gemensamma problem för områden  
med geografiskt betingade handikapp 
Alla dessa regioner har, oavsett var de är belägna i 
EU, gemensamma problem vad gäller tillgänglighet 
och avstånd till viktiga ma rknader som gör att såväl 
rese- som transportkostnader har en benägenhet att vara högre och som hämmar den ekonomiska ut-
vecklingen. Dessutom är det vanligtvis dyrare att bygga olika former av infrastruktur och tillhandahålla 
hälsovård, utbildning och grundläggande tjänster 
eftersom områdena ligger avlägset och terrängen gör dem svårtillgängliga. De högre kostnaderna är 
även svårare att motivera eftersom endast ett litet 
antal människor drar nytta av ovan nämnda tjänster och infrastruktur. I många fall når inte befolknings-
mängden eller marknaden upp till den kritiska gräns 
som krävs för att motivera ekonomisk investering. Till detta problem tillkommer att befolkningen mins-
kar och andelen äldre ökar då unga människor ger 
sig av (karta 1.6). 
Vad gäller öar så tycks det finnas en kritisk befolk-
ningsstorlek på omkring 4000-5000 innevånare. 
Över detta antal sker det ofta en befolkningstillväxt, 
unga människor utgör en relativt stor andel av be-
folkningen och det finns god tillgång till utbildning 
och hälsovård. Under denna nivå är det ofta fler människor som lämnar ön än som tillkommer, ande-
len äldre ökar och tillgången till tjänster är otillräck-
lig. 
I bergsområden i EU15 är befolkningstätheten (51 
innevånare per km
2) knappt hälften av EU:s genom-
snitt, även om den i omkringliggande områden är 
betydligt högre, vilket visar att dessa områden upp-
levs som attraktiva platse r att leva och arbeta på. 
Det vanligaste är att befolkningen minskar, men ett 
antal områden har börjat locka till sig människor och 
nya företag. I anslutningsländerna är bilden i stort 
sett densamma, även om befolkningstätheten i mot-svarande områden nästan är två gånger högre än i 
EU15 och endast något under genomsnittet.     En rättvisare tillgång till tjänster  
av allmänt ekonomiskt intresse 
Det går alltså att konstatera att vissa regioner har 
stora problem. Ett viktigt villkor för te rritoriell sam-
manhållning är emellertid att alla, oavsett var de bor, har lika tillgång till grundläggande tjänster, resurser och utbildning, med andra ord till vad som 
kallas ”tjänster av allmänt ekonomiskt intresse”. 
Det som först avgör om en region skall anses peri-
fer eller ej är dess tillgång  till ett effektivt transport-
nät med lämpliga förbindelser till de mer centrala områdena i unionen. Regioner med goda förbin-delser till marknader har även bättre förutsättning-
ar att vara produktiva och konkurrenskraftiga. För 
närvarande är vägnätet ofta mer utvecklat i de cen-trala delarna av EU än i perifera områden. Det har 
byggts alltfler motorvägar under senare år, men 
möjligheten att via vägar förflytta sig från perifera Bergsområdens tillgänglighet  
I en ny undersökning där man bland annat studerat 
bergsområden har man skapat ett index för att dela in dessa efter tillgänglighet. Kriterierna var område-
nas avstånd  luftvägen t ill huvudstäder och andra 
städer, till universitet och hä lsovård, samt  hur täta 
transportförbindelser som fanns att tillgå (vägar, järnvägar och flygplatser).  
Bergsområden med ”mycket god” eller ”god” tillgäng-
lighet finns exempelvis i norra England, Slovakien och på Sicilien. De inkluderar även Alperna, Karpa-terna, Sudeterna, alla tyska områden och Ardenner-
na, samt tre spanska och två portugisiska områden. 
Områden med ”relativ” tillgänglighet utgörs av de 
första två grupperna. Dessa inkluderar områden i 
Grekland, Spanien, Wales, Finland och Centralmas-
sivet i Frankrike. Områden med ”dålig” tillgänglighet ligger norr om den tredje gruppen, i synnerhet i 
Skottlands högland och på dess öar och i de flesta 
svenska och finska bergsområden.  
 
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 34 till centrala områden där marknader är belägna 
förblir begränsade. Detta gäller i synnerhet för de 
flesta mål 1-regioner i Portugal, Grekland och väst-
ra Irland och de baltiska staterna (karta A1.5). 
Det gäller i ännu större utsträckning järnvägar ef-
tersom detta nätverk i allmänhet inte hållit takt med 
vägförbättringar i de flesta perifera regioner. Ru-mänien, Bulgarien, södra och centrala Italien, nor-
ra Danmark, samt Grekland och delar av Spanien, 
med undantag av snabbtågslinjen Madrid-Sevilla, har särskilt dåliga järnv ägsförbindelser till de mer 
centrala områdena i EU (karta A1.6). 
Förbindelser till centrala  regioner luftvägen är be-
tydligt bättre eftersom det finns internationella flyg-
platser även i de mest avlägsna områden. Förbätt-
rade flygförbindelser måste emellertid sättas in i ett globalt perspektiv med tanke på den begränsade 
mängd varor som generellt sett transporteras luft-
vägen (karta A1.7). 
Även om skapandet av det transeuropeiska nät-
verket kommer att förbättra förbindelserna för i 
synnerhet anslutningsländerna – särskilt Bulgarien och Rumänien – så kommer effekten att vara 
mycket olika mellan perifera regioner beroende på 
hur väl deras förbindelser är med viktiga motorvä-gar, vilket i sin tur beror på de sekundära nätver-
kens skick. 
Tillgång till nya teknolog ier, i synnerhet informa-
tions- och kommunikationsteknologi, är särskilt 
viktigt för perifera regioner och regioner med geo-
grafiskt betingade handikapp eftersom nya tekno-logier gör att avstånd och den tid det tar att nå 
centrala områden i EU blir mindre viktigt. Nya tek-
nologier är emellertid även avgörande för perifera regioner eftersom de är nödvändiga för att företag 
skall vilja flytta dit. Begräns ad tillgång till teknologi 
kommer med största sannolikhet att vara till skada 
för regionernas utveckling och resultera i att före-
tag inte lockas av att basera sin verksamhet där.     
Utvecklingsprioriteringar 
Ekonomiska och sociala förhållanden skiljer sig 
markant mellan olika regioner beroende på vilka geografiskt betingade handikapp dessa har. Regio-
nerna har emellertid det gemensamt att de vanligt-
vis är fattigare och har högre arbetslöshet än res-
ten av landet, eller vad gäller ytterområden att de 
är fattigare och har sämre sysselsättningsnivåer än 
närliggande områden. Både BNP per capita och sysselsättning påverkas emellertid oundvikligen, 
med undantag av de sistnämnda områdena, av 
landets ekonomi och dess ekonomiska prestation. 
Geografiskt betingade handikapp medför inte alltid 
dåliga ekonomiska villkor. Många exempel har visat 
att det finns möjlighet att förvandla de geografiska särdragen till tillgångar som sedan kan leda till ut-
veckling. Dessutom utgör många av dessa regioner 
en viktig del av EU:s naturarv och erbjuder olika aktiviteter inom bland annat kultur och fritid. Detta 
är anledning nog att hålla dem levande och se till 
att de förblir bebodda. Det är med andra ord viktigt att förbättra förbindelserna med dessa regioner, 
samt att bevara och utveckla grundläggande tjäns-
ter.  
Det är likaså viktigt att den ekonomiska utveckling 
som sker i regionerna ta r hänsyn till deras naturarv 
och inte hotar de geografiska särdrag som är, eller 
kan bli, en viktig relativ fördel vid boende och före-
tagande. När den kunskapsbaserade ekonomin 
utvecklas kommer närheten till råmaterial och till 
och med till stora marknader att bli mindre viktig för 
företag då de måste välja var de skall basera sin 
verksamhet. Regionens natur och omgivningar kommer därmed att kunna bli mer avgörande, även 
om det självfallet måste finnas tillgång till grund-
läggande tjänster så som nämndes ovan. 
Ekonomisk utveckling i dessa känsliga områden 
måste därför mer än någon annanstans ta hänsyn 
till och bevara naturen, vilk et inte bara innebär att 
denna prioritering skall integreras i beslutsproces-
sen vid investeringar, men även att man där det är 
möjligt skall söka finna alternativ som förbättrar och stärker miljö och regional konkurrenskraft. Exempel 
på sådana så kallade ”win-win-alternativ” är att återställa områden som tidigare kommit till skada av industrier och försök a göra dem till platser  
för nytt företagande, att modernisera järnvägsför-bindelser för att göra regi onerna mer tillgängliga  
istället för att  bygga  nya  motorvägar,  samt  att ut- 
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 35© EuroGeographics Organisation för de administrativa gränserna0 100 500 km1.7 Territoriell mångfald: splittrade naturområden
Mindre än 20 procent naturområdenCanarias (E)
Guadeloupe Martinique Réunion
Guyane (F)
Açores (P)
Madeira
Mellan 20 och 50 procent naturområden; mycket splittrat
Mellan 20 och 50 procent naturområden; något splittrat
Mellan 20 och 50 procent av naturområden; litet splittrat
Mer än 50 procent naturområden
Tättbebyggda områden
Uppgifter saknasNaturområden = alla områden (NUTS3-nivå)
med undantag av tättbebyggda områdenoch jordbruksbyggd.
Källa: CORINE Landcover
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 36 veckla rena, förnybara  energikällor för att ersätta 
elanläggningar som använder kol och olja och som 
förbrukar naturtillgångar och förorenar luften. 
Trots att sådana ”win-win-alternativ” inte alltid är 
möjliga att finna så bör en viktig grundsats i ut-
vecklingspolitiken i både känsliga regioner och öv-
riga områden vara att välja strategier som minime-rar all skadlig inverkan på miljön och som därmed 
säkerställer en hållbar och långsiktig utveckling 
och inte endast använder kortsiktiga lösningar för att stimulera tillväxt. 
Miljöproblemen är särskilt alarmerande i områden 
inom EU med hög befolkningskoncentration, och därmed ekonomisk aktivitet av olika slag, och i om-
råden där det råder stor exploatering av naturtill-
gångar, i synnerhet i form av jordbruk, gruvindustri och liknande industri. Dessa områden är koncent-
rerade till särskilda regioner och är långtifrån jämnt 
spridda inom unionen (karta 1.7). Det gäller att komma till rätta med milj öföroreningar och förhind-
ra vidare miljöförstöring i områdena. Det är även av stor vikt att förhindra fortsatt miljöförstöring i regioner som delvis kan klassas som naturområ-
den och som antingen överges eller där mänsklig 
aktivitet successivt breder ut sig. I det första fallet 
blir regionerna alltmer splittrade, i det andra fallet 
saknar de skydd för förbrukningen av naturtill-
gångar. Dessa mål måste därför vara en del av ekonomisk utvecklingsstrategi i EU för att garante-
ra en hållbar utveckling.  
Faktorer som avgör tillväxt, 
sysselsättning och konkurrenskraft 
På mötet i Lissabon i mars 2000 ställde den Euro-
peiska unionen upp målet att bli den mest konkur-renskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade 
ekonomin i världen, i stånd att skapa en hållbar 
och ihållande tillväxt med fler och bättre arbeten och närmre sammanhållning. I samband med detta 
fastställdes ett antal prioriteringar: 
• Prioritera innovation och företagande, bland an-
nat genom att skapa närmare samarbete mellan 
forskningsinstitut och industri, utveckla gynn-samma villkor för FoU, fö rbättra tillgången till fi-
nans och know-how och uppmuntra nya före-tagssatsningar. 
• Garantera full sysselsättning genom att framhål-
la vikten av att skapa nya arbetstillfällen, öka produktivitet och kvalitet på arbetsplatser, samt 
främja livslångt lärande. 
• Garantera en arbetsmarknad som tar hänsyn till 
alla, med minskad arbetslöshet och där sociala och regionala skillnader i tillgång till arbete mi-nimeras. 
• ”Sammanbinda” Europa, i synnerhet med hjälp 
av en bättre integration och förbättrade trans-port-, telekommunikations- och energinätverk. 
• Skydda miljön, i synnerhet då detta stimulerar 
innovation, samt introducera ny teknologi exem-pelvis inom energi- och transportsektorerna. 
Europeisk sammanhållningspolitik bidrar i mycket stor utsträckning till att uppnå dessa mål, i synner-het i de regioner där det finns outnyttjade ekono-
miska möjligheter och ar betstillfällen, som genom 
riktade politiska åtgärder för sammanhållning kan 
utnyttjas maximalt och därmed bidra till EU:s eko-
nomiska tillväxt.  
För att skapa en hållbar regional utveckling måste 
man utgå från ett politiskt handlingsperspektiv där 
gynnsamma förhållanden skapas på nationell nivå, 
i synnerhet i form av en makroekonomisk miljö som leder till tillväxt, sysse lsättning och stabilitet 
och skatte- och regelsystem som uppmuntrar före-tagande och skapande av arbetstillfällen. 
Två slags villkor måste uppfyllas på regional nivå. 
För det första krävs väl avpassade resurser till 
grundläggande infrastruktur (i form av effektiva transport-, telekommunikations- och energinätverk, 
god vattenförsörjning och miljöresurser osv.), samt 
arbetskraft som besitter den rätta kunskapsnivån och lämpliga färdigheter. De t är särskilt viktigt att 
stärka både fysiskt kapital och humankapital, samt att förbättra institutionella stödresurser och redan existerande administrativa ramverk, i synnerhet i 
mål 1-regioner och i anslutningsländerna, där des-
sa för närvarande är bristfälliga. 
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 37Den andra typen av villkor är direkt knutna till de 
faktorer för regional konkurrenskraft som är viktiga 
i en kunskapsbaserad ekonomi. Det gäller att ge 
innovation en hög prioritet, att göra informations- och kommunikationsteknologi mer tillgängligt och 
effektivt använt och att skapa en miljömässigt håll-
bar utveckling. Dessa villkor är till stor del knutna till abstrakta faktorer som har ett mer direkt sam-
band med konkurrenskraft än de första villkoren. 
De inkluderar bland annat den regionala ekono-mins förmåga att skapa, sprida och använda kun-
skap och på så vis upprätth ålla ett effektivt regi-
onalt innovationssystem, en företagskultur som 
uppmuntrar entreprenörskap och samarbete mel-
lan nätverk och kluster inom särskilda aktiviteter. 
Dessa två typer av villkor hänger ihop med var-
andra. Båda måste, om än i olika utsträckning, in-
förlivas i en långsiktig utvecklingsstrategi med tyd-
ligt definierade och överenskomna mål och med politiska åtaganden som garanterar en varaktig 
implementering. Vad som kommer att komma sär-
skilt i fokus och vilken kombination av faktorer man skall rikta in sig på kommer att bero på utgångslä-
get, den aktuella regionens särdrag, rådande om-
ständigheter, den utveckling man väljer att följa osv. Dessa faktorer kommer ovillkorligen att bli 
annorlunda med tiden, då utveckling och omstän-
digheter förändras. Det finns därför inte något unikt eller fastställt recept för en framgångsrik regional 
utveckling. Varje region måste, beroende på dess 
ekonomiska, sociala, kulturella och institutionella särdrag, komma fram till en lämplig kombination 
politiska åtgärder för att främja utvecklingen.  
Att staten har en roll att spela för att uppfylla dessa 
villkor kan motiveras av marknadens misslyckan-
de. Detta är tydligt vad gäller humankapital, samt 
transport och annan infrastruktur som kan ses som allmänna varor och tjänster där investeringar får 
såväl sociala som ekonomiska effekter och där de 
som investerar inte alltid kan erhålla eller ekono-miskt utvärdera avkastningen av investeringen 
(som exempelvis arbetsgivare som investerar i de 
anställdas utbildning). Men detta gäller även tek-nisk know-how, som också har vissa drag av all-
män vara i den bemärkelse att kostnaderna som 
krävs för att göra den tillgänglig för många använ-dare är låg i jämförelse med vad det kostar att ut-veckla den. Eftersom kunskapsproducenter (inom 
exempelvis ny teknologi) därför inte kan erhålla 
den totala vinst som innovationen i fråga genere-rat, finns det en tendens till underinvestering. 
En viktig uppgift för EU:s sammanhållningspolitik 
är att hjälpa regioner, i synnerhet mindre gynnade sådana, att stärka och utveckla ekonomi och sys-
selsättning i enlighet med regionernas relativa för-
delar. För att kunna utveckla regional konkurrens-kraft måste man skapa och modernisera en diver-
sifierad och produktiv samhällsstruktur när man väl 
uppnått en tillräckligt hög nivå vad gäller fysisk inf-rastruktur och humankapital. Detta innebär bland 
annat att det är av stor vikt att uppmuntra utveck-
lingen av kunskapsbaserade ekonomiska aktivite-ter och innovationer. 
Slutligen finns det två punkter som bör framhållas. 
Den första är vikten av regional utveckling av hu-mankapital och regioners institutionella och admi-
nistrativa kapacitet eftersom detta är avgörande för 
stöd till företag, samt utformning och omfattning av statligt och privat partnerskap och samarbete mel-
lan de aktörer som deltar i utvecklingsprocessen. 
Denna punkt kommer att utvecklas mer nedan. 
Den andra punkten är, som framhölls ovan, även 
den av stor vikt då det gäller att ta hänsyn till och 
skydda miljön för att uppnå en hållbar utveckling. Detta påverkar alla åtgärder som vidtas för ytterli-
gare utveckling, men i synnerhet investeringar i 
fysisk infrastruktur där den möjliga motsättningen mellan miljöskydd och förbättringar av transport-
nätverk, är som mest akut.  
Det återstående avsnittet i denna del av rapporten 
syftar till att undersöka hur omfattande skillnader-
na är mellan områden i det utvidgade EU vad gäll-
er dessa två typer av villkor.              
Transportväsendets infrastruktur 
Ett effektivt transportsystem  är ett nödvändigt vill-
kor för regional ekonomisk utveckling, även om 
enbart förbättringar av transportväsendet troligen 
inte är tillräckligt för att garantera tillväxt. Det beror 
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 38 till viss del på att dessa förändringar innebär för-
bättrad tillgång till andra marknader, men det gör 
även att producenter i andra områden lättare kan 
möta lokal efterfrågan. 
Både passagerar- och varutransport har ökat mar-
kant i EU15 som helhet under de senaste tio åren. 
Varutransporten (mätt i ton per kilometer) ökade med nästan en tredjedel, ungefär hälften av ök-
ningen av BNP, och passagerartransporten (pas-
sagerare per kilometer) ökade med omkring 16 procent. 
Transportflöden 
Bilen är det dominerande transportmedlet för pas-
sagerarresor. År 2000 gjordes 78 procent av alla 
resor (mätt i kilometer) i EU15 med bil. Trots att 
detta är en uppgång sedan 1970, då siffran var 74 procent, är det något under nivån på 1990-talet, 
liksom andelen resor gjorda med buss som mins-
kade till under 9 procent av den totala andelen för-flyttningar. Detta vägs upp av ökningen av flygre-
sor, även om dessa fortfarande endast utgör 6 
procent av det totala antalet passagerarresor. Tåg-resor svarar för ungefär samma andel, endast nå-
got över 6 procent av det to tala antalet resor. Detta 
har i stort sett inte förändrats sedan 1990, men har 
gått ned från över 10 procent år 1970. 
Den stora ökningen av varutransporten (med 
undantag av sjötransport) med 32 procent under 1990-talet gällde främst vägtransport, där ökningen 
var 38 procent. Omkring 75 procent av den totala 
varutransporten sker numera på vägarna, medan endast 14 procent sker med tåg, en siffra som har 
fallit kontinuerligt, från 30 procent 1970 till 18 pro-
cent 1990. 
I alla sammanhållningsländer står vägtransporter 
för en större andel av varutransporterna än i resten 
av EU. Andelen är alltifrån 85 procent i Spanien till 98 procent i Grekland (även om det bör noteras att 
Italien och Storbritannien har liknande siffror). Där-
till kommer att varutransport er på vägar har ökat i 
snabbare takt i dessa länder än i resten av EU, 
vilket till viss del återspeglar en högre ökning av 
BNP, men även bristen på effektiva alternativ trots de stora investeringar som strukturfonderna har gjort i transportnätverket.  
I anslutningsländerna har varutransporten minskat 
markant under övergångsperioden i Rumänien och Bulgarien. Detta är ett resultat av ländernas minsk-
ning av BNP och omstruktureringen av den ekono-
miska aktiviteten, som gett tunga industrier minskad vikt. Transporterna har även minskat i 
Slovakien och Slovenien om än i mindre omfatt-
ning. I de flesta andra länder har varutransporten ökat, i synnerhet i Lettland och Estland.     
Den totala mängden transporterade varor i anslut-
ningsländerna är emellertid endast hälften av EU:s nivå i förhållande till BNP. 
År 2000 skedde nära hälften av alla transporter i 
anslutningsländerna på vägarna, medan tågtrans-porten utgjorde 38 procent, betydligt mer än i nu-
varande EU. I Bulgarien och Tjeckien var andelen 
varor transporterade på vägar emellertid nära EU:s genomsnitt, medan den i de baltiska staterna och 
Slovakien endast var omkring en tredjedel eller 
mindre. 
De relativa andelarna förändras emellertid snabbt. 
Det sker för närvarande en övergång från tåg-
transporter till vägtransporter. Faktum är att ande-len tågtransporter i stort sett var densamma som 
vägtransporter endast fyra år innan år 2000. Hur 
utvecklingen kommer att se ut i framtiden beror på ekonomisk tillväxttakt, men även på dess sam-
mansättning – med vilken omfattning efterfrågan 
på tjänster ökar i förhållande till efterfrågan på va-ror – och vilken tillgång det kommer att finnas till 
alternativa transportmedel – järnvägar eller vatten-
vägar. 
Det finns ingen jämförbar information om passage-
rartransport i anslutningsländerna. Det går emeller-
tid att se tendenser till en  ökad användning av väg-
förbindelser genom att studera antalet bilägare och 
antalet bussar i förhållande till befolkningen. Mel-
lan 1996 och 2000 ökade antalet bilar i anslut-ningsländerna med över 20 procent i förhållande 
till befolkningen. I Lettland och Litauen var ökning-
en över 50 procent och i Rumänien över 30 pro-cent.  Detta var emellertid  endast  något  högre än 
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 391.8 Motorvägstäthet, 2001
0
0-7 575 - 150
150 - 250
> 250
Uppgifter saknasEU15 = 100
LT, LV, EE: NUTS0
Källa: Eurostat
© EuroGeographics Organisation för de administrativa gränserna0 100 500 kmCanarias (E)
Guadeloupe Martinique Réunion
Guyane (F)
Açores (P)
Madeira
Index, km motorvägar i förhållande till landyta och befolkning
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 40 ökningen i EU. År 2000 var antalet bilägare i för-
hållande till befolkningen därför fortfarande bara 
något över hälften av EU:s genomsnitt. Detta tyder 
på att en stor ökning kommer att ske under kom-mande år i samband med ökade inkomster.  
Samtidigt beror sambandet mellan inkomst per 
capita och bilinnehav på andra faktorer, såsom i vilket skick de allmänna kommunikationerna befin-
ner sig och bosättningsmönster. I Portugal är där-
för antalet bilar högre än EU:s genomsnitt och har ökat särskilt snabbt under senare år. I Italien är 
siffran högre än någon annanstans i unionen, me-
dan den i Danmark befinner sig långt under ge-nomsnittet och på samma nivå som i Tjeckien. Bil-
ägares behov av använda bil är även beroende av 
hur mycket de behöver transportera, vilket innebär att ökat bilinnehav i anslutningsländerna under 
kommande år inte bara kommer att påverkas av 
inkomst utan även av politiska beslut rörande transportsystemets utveckling.  
Nätverk 
Vägar 
Det gäller att vara försiktig då man jämför vägar 
eller järnvägar mellan länder eftersom klassifika-
tionsmetoderna skiljer sig åt. 
Den totala längden på EU15:s vägnät är i stort sett 
densamma som 1991, men längden på motor-
vägssträckorna har ökat med 27 procent. Många 
av de nya motorvägarna har byggts i sammanhåll-ningsländerna, i synnerhet i Portugal och Spanien. 
Det totala vägnätet
13 är emellertid hälften så tätt i 
Spanien och Grekland som i EU15 och Portugal 
ligger också under genomsnittet, om än bara nå-
got. På Irland befinner det sig däremot betydligt över genomsnittet. 
I mål 1-regionerna har tätheten i snitt legat kvar på 
omkring två tredjedelar av EU15:s genomsnitt. Mo-
torvägförbindelserna i sammanhållningsländerna 
blev emellertid tätare, från omkring 80 procent av 
EU15:s genomsnitt 1991 till 10 procent över ge-
nomsnittet 2001. Denna ökning ägde dock främst rum i Spanien och Portugal, medan Grekland och Irland fortfarande ligger långt under genomsnittet 
vad gäller täthet. I mål 1-regionerna som helhet var 
motorvägnätets täthet omkring 80 procent av EU15:s genomsnitt 2001, en ökning från omkring 
två tredjedelar av genomsnittet 1991 (karta 1.8).     
I anslutningsländerna tenderar vägarna att ligga 
mindre tätt än i EU15 och motorvägarna är ännu 
mer utspridda. Motorvägar ligger omkring sex 
gånger så tätt i EU15 som i anslutningsländerna, vilket till stor del visar att det finns få motorvägar i 
de större länderna i förhållande till landyta. I Polen 
fanns det fortfarande bara omkring 400 km motor-vägssträcka år 2001, vilket är mindre än i Litauen 
och Slovenien (435 km) och i Rumänien fanns en-
dast 113 km. I Estland fanns det mindre än 100 km motorvägssträcka och i Lettland ingen alls. Till och 
med Tjeckien hade endast något över 500 km mo-
torvägssträcka och Ungern omkring 450 km. 
Trots att nya vägar byggs i ganska snabb takt i 
vissa länder – längden på motorvägarna i Polen 
ökade med över 50 procent under de tre åren 1998 till 2001 – så sker detta vanl igtvis i några få områ-
den, antingen kring huvudstäder eller längs väg-sträckor som leder till vä st. I Polen ligger omkring 
75 procent av motorvägarna endast i tre regioner: 
Dolnoslaskie, på gränsen till Tyskland, Opolskie, 
på gränsen till Tjeckien, och Mazowieckie, vid Warszawa. I Tjeckien finns en liknande koncentra-
tion i Stredni-Cechy kring Prag och i Jihovychod i 
söder, på gränsen till Österrike och Slovakien. I Rumänien ligger i stort sett alla motorvägar i när-
heten av Bukarest.  
Samtidigt befinner sig ofta övriga vägar i ett be-
klagligt skick. Nästan alla vägar är i bästa fall dub-
belriktade och de är alla nedslitna efter den mång-
åriga bristen på underhåll före och efter över-gångsperioden.  
Detta kan vara en del av förklaringen till den alar-
merande dödsstatistiken på vägarna i anslutnings-
länderna, med betydligt högre siffror per miljon 
bilar år 2001 än i de flesta medlemsländer. I Lett-
land rörde det sig om nära 900 dödsolyckor per miljon bilar, i Litauen och Polen om över 500 och i 
Ungern, Estland, Bulgarien och Slovakien endast 
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 41något färre. Detta kan jämföras med endast något 
över 300 i Spanien, Portugal och Irland och bara 
omkring 150 i Storbritannien. (Det finns inga upp-
gifter för Grekland och Italien.) Däremot liknar an-slutningsländernas siffror dem i vissa mål 1-
regioner, i synnerhet i Spanien. I Castilla y Leòn 
och Castilla-la Mancha skedde det över 600 döds-olyckor per miljon bilar och i Extremadura över 
450.   
Järnvägarnas infrastruktur 
Den totala längden på EU15:s järnvägsspår är 
omkring 3 procent mindre än 1991 och 10 procent 
mindre än 1970 eftersom vissa linjer stängts ned. I de fyra sammanhållningsländerna är tätheten på 
järnvägsnätet (dvs. i förhållande till landyta och 
befolkning) endast 55 procent av EU15:s genom-snitt, men högre på Irland (80 procent av genom-
snittet) än i de andra tre länderna. I mål 1-
regionerna som helhet är järnvägstätheten omkring 75 procent av EU15:s genomsnitt och har inte för-
ändrats mycket sedan 1991. 
En viss modernisering av järnvägsnätet har skett 
under de senaste tio åren, med elektrifiering av fler 
spår (från 40 procent av det totala järnvägsnätet 
1991 till 47 procent 2001), men litet har gjorts i ombyggnaden av enkelspår till dubbelspår (från 39 
procent till 41 procent). Förändringarna är i stort 
sett desamma i sammanhållningsländerna och mål 1-regionerna som i övriga EU, vilket gör att klyftan 
kvarstår. I genomsnitt var omkring 40 procent av 
spåren elektrifierade i både sammanhållningslän-derna och mål 1-regionerna 2001. Endast 24 pro-
cent av sträckorna var dubbelspåriga i samman-
hållningsländerna och bara något över 13 procent i mål 1-regionerna. Situationen ser emellertid myck-
et olika ut mellan olika sammanhållningsländer. I 
Grekland finns det inga elektrifierade spår alls, på Irland rör det sig om endast cirka 2 procent, medan 
andelen fördubblades till över 30 procent i Portugal 
mellan 1991 och 2001. 
Den allmänna standarden på järnvägsnäten i an-
slutningsländerna är låg och speglar årtionden  
av låga investeringar. Andelen elektrifierade  spår och dubbelspårig järnväg ligger under EU:s genomsnitt, men liknar d en i sammanhållningslän-
derna och är högre än i mål 1-regioner.  
Järnvägsnäten är ofta tekniskt omoderna, last-
ningskapaciteten är otillräcklig, en stor del av spå-ren är gamla och skadade, spårvidden varierar 
mellan olika områden, liksom strömsystemen, vil-
ket försvårar gemensam styrning. Den tillåtna max-farten är därför ofta omkring 90-110 kilometer i 
timmen och kan vara så låg som 40-60 kilometer i 
timmen längs långa delar av huvudspåren.   
De förbättringar som görs av vägnätet har redan 
nu svårt att hålla takt med den ökade bilanvänd-
ningen, som leder till alltfler trafikstockningar och orsakar miljöföroreningar. Beslutsfattare står nu 
inför dilemmat att förbättringar av vägnätet, som 
otvivelaktigen är nödvändiga, kommer att upp-muntra bruket av bil. Det kommer även att innebä-
ra att resurser tas från lika nödvändiga förbätt-
ringsprojekt av järnvägar och kollektivtrafik, som annars skulle kunna minska  övergången till bilan-
vändning och därmed minska de miljöproblem som denna orsakar.  
Trots att både passagerar- och varutransport med 
tåg har minskat i samband med att användningen 
av vägar har ökat, är bruket av tåg fortfarande be-tydligt större i anslutningsländerna än i EU. Frågan 
är hur länge detta kommer vara. Att bygga nya 
järnvägslinjer och förbättra nuvarande spår utgör en mycket viktig del i det transeuropeiska nätverk 
som för närvarande håller på att planeras och ta 
form. I anslutningsländerna tycks emellertid förstå-
eligt nog särskild betydelse tillmätas byggandet av 
nya vägar. Samtidigt är behovet av att förbättra 
järnvägsnäten i dessa länder stort och innefattar betydligt mer än att bygga nya och bättre förbin-
delser med de nuvarande medlemsländerna. 
Nya undersökningar visar på att vägtransporten av 
varor kan komma att vara 67 procent högre i EU15 
år 2020 än år 2000. Anslutningsländerna beräknas 
få en dubbelt så stor ökning som denna. Om BNP dessutom ökar snabbare i dessa länder än i nuva-
rande medlemsländer, vilket är nödvändigt för kon-
vergens, kan vägtransporter av varor komma att öka ännu mer än så.      
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 42 Korta sjötransporter och  
transporter på inre vattenvägar  
Med tanke på att vägtrafiken förväntas öka under 
kommande år, med troliga trafikstockningar som 
resultat, tycks ett lämpligt alternativ vara att upp-
muntra sjötransport på kortare sträckor och inre vattenvägar, i synnerhet då detta innebär betydligt 
mindre föroreningar, är säkrare och förbrukar 
mindre energi. 
År 2000 gick cirka 28 procent av handeln inom 
EU15 sjövägen. Under de senaste tio åren har den 
sammanlagda skeppslasthandeln i europeiska hamnar, med export till u-länder inberäknat, ökat 
med över 20 procent, medan containertrafiken har 
mer än fördubblats. Containerhamnar längs Me-delhavet har haft en större ökning än nordliga 
hamnar och år 2000 låg tre av åtta av de största 
containerhamnarna här (Gioia Tauro, Algeciras, Genova). 
En utveckling av kortare sjötransporter i anslut-
ningsländerna, av vilka sju stycken har kustlinjer, skulle kunna ge nytt liv åt hamnstäder i perifera 
regioner, stödja den ekonomiska utvecklingen och 
lösa transportproblem. För att detta ska vara möj-ligt krävs emellertid att förbindelserna till dessa 
hamnar förbättras. 
I EU15 sker 4 procent av varutransporten på inre 
vattenvägar. Trots att denna form av varutransport 
används alltmer, har den totala andelen sjunkit 
under de senaste tio åren. Denna transportmetod är emellertid av olika vikt i unionen. Medan en be-
tydande del av varutransporten sker på inre vat-
tenvägar i Nederländerna (43 procent av den totala varutransporten), Tyskland och Belgien, använder 
man sig inte alls av den i sammanhållningsländer-
na. 
I anslutningsländerna är denna transportmetod 
begränsad till Donau, som rinner genom flera av 
länderna. Det tycks emelle rtid vara problematiskt 
att utveckla transporter på Donau eftersom den på 
många platser är för grund för transport av tung 
frakt. Dessutom ligger handelshamnarna mer ut-spridda än i Österrike och Tyskland och kan ofta 
inte nå upp till standarden för lastningskapacitet. Sammanfattningsvis står EU under kommande år 
inför följande viktiga utmaningar:   
• Integrera och modernisera väg- och järnvägsnä-
ten i anslutningsländerna för att skapa effektiva 
förbindelser med de nuvarande medlemsländer-
nas redan existerande transportnätverk. 
• Förbättra förbindelserna till de transeuropeiska 
nätverken så att alla regioner kan dra maximal nytta av dessa. 
• Förbättra vägar vid landsgränser, i synnerhet 
mellan nya medlemsländer och mellan dessa och nuvarande medlemsländer för att underlätta 
och uppmuntra ökad handel, då detta med störs-ta sannolikhet är avgörande för ländernas lång-
siktiga ekonomiska utveckling. 
• Utveckla sjötransporten på korta sträckor. Detta 
är särskilt viktigt i perifera regioner och på öar, samt för att skapa bättre förbindelser mellan oli-
ka typer av transportmedel.  
• Rikta EU-investeringar på ett sätt så att en över-
gång sker från vägtranspo rt till järnväg- och sjö-
transport, både vad gäller passagerare och va-ror, samt styra bort trafik från alltför belastade 
vägsträckor. 
• Utveckla en strategi fö r att förbättra förbindelser-
na mellan de delar av de mest perifera regioner-na och den europeiska kontinenten som inte  
är en del av det transeuropeiska transportnät-verket.   
Energi 
Tillgång till rena och säkr a energikällor till konkur-
renskraftiga priser utgör en viktig faktor för att för-bättra regional konkurrenskraft.  Produktionen av 
primärenergi ligger emellertid långt under konsum-
tionen i de flesta medlemsstater. Detta gäller i 
synnerhet sammanhållningsländerna, vars in-hemska energikällor endast till en liten del kan till-
godose energibehovet. Av dessa länders energi-
förbrukning importeras 80 procent eller mer (dia-gram 1.10). Storbritannien och Danmark är de 
enda länderna inom EU som är nettoexportörer av 
energi. Även om alla anslutningsländer är nettoim-portörer, är de flesta i större utsträckning självför-
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 43sörjande med energi. Det gäller 
i synnerhet Polen och Rumäni-
en som importerar mindre än 12 
procent av det inhemska ener-gibehovet. Samtidigt står fast 
bränsle, som brukar vara det 
mest miljöfarliga alternativet, för nära 60 procent av den primär-
energi som produceras i an-
slutningsländerna. Detta kan jämföras med de nuvarande 
medlemsstaternas 13 procent. I 
Polen utgör fast bränsle nära 90 procent av den primära 
energiproduktionen, i Tjeckien 
representerar den cirka 85 pro-cent och i Estland över 75 pro-
cent.   
Å andra sidan står kärnenergi för 30 procent av 
primärproduktionen i EU (över 80 procent i Belgien 
och Frankrike). Detta kan jämföras med anslut-
ningsländernas 16 procent, även om kärnenergin står för över 70 procent av produktionen i Litauen 
och Slovakien. 
Energikonsumtionen varierar nästan lika mycket 
som produktionen. Detta beror i synnerhet på skill-
nader i ekonomisk aktivitet och dess struktur, kli-
matförhållanden, lagar, socialt beteende och poli-tiska beslut om beskattning. Totalt sett ligger ener-
gikonsumtionen per capita i an-
slutningsländerna på ungefär samma nivå som i Grekland 
och Portugal, vilket är betydligt 
lägre än EU:s genomsnittliga konsumtion.  
På det hela taget ökade kon-
sumtionen per capita i EU mel-lan 1995 och 2001, i synnerhet i 
sammanhållningsländerna. 
Konsumtionen ökade även i de flesta anslutningsländerna, med 
undantag av Polen, Malta, Bul-
garien och Rumänien. 
Trots den jämförelsevis låga 
konsumtionen per capita, för-brukade sammanhållningsländerna mellan 17 och 
35 procent mer energi i förhållande till BNP än ge-nomsnittet i EU15. I anslutningsländerna var kon-
sumtionen nära fyra gånger så hög. Det bör dock 
framhållas att BNP är mätt i euro och inte i köp-kraft. Mellan 1995 och 2001 sjönk energikonsum-
tionen i förhållande till BNP i alla anslutningslän-derna, i många fall markant. Samtidigt var minsk-ningen relativt liten i EU, medan konsumtionen 
ökade marginellt i Portugal och Österrike (diagram 
1.11).  
Den primära energikonsumtionen i EU-länderna 
skiljer sig markant från den energi som produce-0123456789
LUFISE BE NLFRDECZ
EU15UKAT IEDKEE SKCYSIES ITELHUBG PT LTPLMTLVRO01234567891995 2001 Motsvarande ton olja per person1.10 Inrikes bruttokonsumtion av energi, 1995 och 2001
EU15, DE, ES, IT, NL: preliminära data för 2001
Källor: Eurostat, energistatistik och nationella räkenskaper
-40-35-30-25-20-15-10-505
-40-35-30-25-20-15-10-505PTATESCYEL ITBEFR
EU15DECZFISKUKNLSE SIDKMTLVBG LUHUIELTEEROPLFörändring i %1.11 Förändring av inrikes bruttokonsumtion av energi per enhet 
BNP, 1995-2001
Källor: Eurostat, energistatistik
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 44 ras. Detta gäller i synnerhe t oljan, som till stor del 
importeras och som står för en betydligt större del 
av konsumtionen än produktionen i såväl de nuva-
rande som i de blivande medlemsländerna (dia-gram 1.12). Utveckling av förnybara energikällor, 
såsom biomassa, vattenkraft och vind- och sol-
energi, utgör ett gemensamt mål i EU:s energipoli-tik. Kommissionen har som målsättning att för-
dubbla andelen förnybar energi till 12 procent av 
den totala energikonsumti onen fram till år 2010. 
Användningen av denna typ av energi varierar 
dock markant länder emellan, vilket dels beror på 
hur lätt det är att utnyttja olika energikällor, dels på vilken politik som anammats i detta avseende. 
Förnybara energikällor bidrog endast med 6 pro-
cent av den totala energi som användes i EU år 2001, vilket bara är något högre än siffrorna från 
1995. Dess vikt i anslutningsländerna (5 procent 
av den totala energin) var endast något lägre. I ett antal länder i det utvidgade EU var emellertid siff-
ran betydligt högre. I Lettland och Sverige låg den 
på omkring 30 procent eller mer, i Österrike  och Finland på över 20 procent och i Estland,  
Rumänien och Slovenien på omkring 11 procent, 
endast något under Portugals 14 procent. Använd-ningen av förnybara energikällor ökade relativt  
sett i alla anslutningsländerna mellan 1995  
och 2001. I Lettland, Litauen och Rumänien var ökningen påtaglig. Användningen ökade även i 
Finland och Sverige, men minskade i Österrike och Portugal under dessa sex år.   
De fyra programpunkterna i EU:s energipolitik – 
försörjningstrygghet, fullbordande av den inre 
marknaden, samordning av åtgärder med hänsyn till miljön och främjande av förnybar energi – kan 
alla ha en positiv inverkan på sammanhållningen 
inom EU. Medlemsländerna kan bli mindre bero-ende av import om de minskar mängden förbrukad 
energi per produktionsenhet och använder sig mer 
av förnybara energikällor. På så vis kan de undvika en eventuell ekonomisk störning till följd av en ex-
tern förändring av energiförsörjningen, såsom en 
plötslig ökning av oljepriset. Om utvecklingen av förnybar energi planeras  noggrant kan den också 
minska energiproduktionens skadliga inverkan på miljön, även om det råder en allt större oro vad gäller vattenkraftprojektens ekologiska skadever-
kan. Utvecklingen av förnybar energi kan även 
komma att innebära en kostnadseffektiv lösning, i synnerhet för perifera områden. 
Att göra regioner mer attraktiva med  
hjälp av andra former av infrastruktur 
Social infrastruktur, i synnerhet skolor, högskolor 
och sjukhus, bör ses som en viktig faktor för regio-
nal konkurrenskraft. Tillgång till högkvalitativ social 
infrastruktur kan påverka beslut om var invester-
ingar skall göras och företag startas, i synnerhet i 
de fall då berörda parter har 
stora möjligheter att välja var de 
skall bo och arbeta och därmed 
chans att ta personliga prefe-renser och familjeintressen med 
i beräkningen. En sådan form 
av infrastruktur bli därför en allt viktigare del i regioners utveck-
lingspolitik då dessa söker 
locka till sig kunskapsbaserade verksamheter, som kan tillföra 
området ett viktigt mervärde.  
Social infrastruktur är även vik-
tig för att få befolkningen att 
stanna i regionen. Bra skolor 
blir alltmer avgörande då män-niskor väljer var de vill bo, nå-
020406080100
BEDKDEELESFRIEITLUNLATPT FISEUK
EU15 BGCYCZEEHULTLVMTPLROSISK020406080100  Förnybar energi
  Kärnenergi
  Naturgas
  Olja
  Fast bränsle% av totalt antal1.12 Sammansättning av inrikes bruttokonsumtion 
av energi från bränsle, 2001
Källa: DG TREN
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 45got som variationer i fastighetspriser vittnar om. 
Tillgång till daglig barnti llsyn är också en avgöran-
de faktor för huruvida kvinnor med små barn kan fortsätta karriären. Detta är en av anledningarna till att sysselsättningsnivån är låg bland kvinnor i vis-
sa delar av EU, i synnerhet i de fattigare regioner-
na, och att deltidssysselsättning är vanligt före-kommande i övriga områden
14. Tillhandahållandet 
av sådana tjänster kan förhindra att människor flyt-tar från mer perifera områden och landsbygdsom-råden. I dessa regioner har det visat sig att ett av 
sätten att få människor att stanna är att skapa ar-
betstillfällen för kvinnor. 
I detta hänseende visar resultaten från EU:s första 
kartläggning av situationen i städerna (Urban Au-
dit), som utförts i 58 europeiska städer, vilka sam-manlagt står för i snitt 15 procent av befolkningen i 
respektive land, att städer i de rikare regionerna 
har ett större antal platser för daglig barntillsyn per innevånare än de fattigare regionerna. 
Det är av största vikt att äldre människor har till-
gång till god hälsovård. För vissa av dem kan till-gången till vård vara avgörande för huruvida de 
väljer att tillbringa pensionsåren där de har levat 
tidigare eller någon annanstans. Tillgång till god hälsovård är även mycket viktigt i turistregioner, i 
synnerhet i de med varmt klimat, som ligger i södra 
Europa och som lockar till sig alltfler pensionärer. Dessa åker på långa, eller snarare oftare på se-
mestrar, och deras val påverkas av den vård som 
finns att tillgå. 
I detta hänseende är det därför värt att notera att 
emedan antalet läkare, sjuksystrar och annan sjuk-
huspersonal per innevånare är relativt lika i södra och norra EU, så tenderar antalet sjukbäddar att 
vara färre i förhållande till befolkningen på sjukhus 
i södra Europa. 
Medan Frankrike och Tyskland har 8-9 bäddar per 
1000 innevånare, har Grekland i snitt 5 och ännu 
färre i turistregioner, med under 3 i Kentriki Ellada och Peloponnisos och under 2 i Sterea Ellada. I 
Portugal ligger genomsnittet på 4 bäddar per 1000 
innevånare, men endast 2 ½ i Alentejo och 2 i Al-garve. I Spanien, där genomsnittet också är 4 per 
1000 innevånare, ligger det endast på omkring 3 i Valencia och Andalusien och i Italien finns det fär-
re sjukhusbäddar i Campania, Basilicata och på 
Sicilien (omkring 4 per 1000 innevånare) än i de 
norra regionerna (över 5 per 1000 innevånare i de flesta fall). 
I Italien, i synnerhet, speglar denna skillnad regio-
nalbefolkningens åldersfördelning och det faktum att de äldre, som är i större behov av vårdsyste-
met, utgör en mycket mindre andel av befolkning-
en i söder än i norr.
15 Å andra sidan underskattar 
dessa siffror med största sannolikhet skillnaden 
mellan de södra och norra regionerna med tanke 
på att befolkningen i söder ökar markant under långa perioder av året i och med turisttillström-
ningen.  
I anslutningsländerna är situationen mycket mer 
fördelaktig. Antalet läkare, sjuksköterskor och an-
nan sjukhuspersonal är i nivå med EU15, i vissa 
fall högre, och antalet sjukhusbäddar, med undan-tag av Cypern (4 bäddar per 1000 innevånare), är 
relativt högt. I Tjeckien finns det omkring 11 bäd-
dar per 1000 innevånare, vilket är mer än i stort sett alla delar av EU15, och i Litauen och Lettland 
finns det omkring 9, fler än i Tyskland och Frankri-
ke. I de anslutningsländer som har de lägsta siff-rorna har Polen och Estland ändå omkring 7 bäd-
dar per 1000 innevånare, vilket är över EU:s ge-
nomsnitt. 
Social infrastruktur, tillsammans med miljöförhål-
landen, är avgörande för livskvaliteten i alla regio-
ner. den är lika viktig för regional konkurrenskraft som transportsystem och andra mer traditionella 
former av infrastruktur.       
Mänskliga resurser 
Den europeiska sysselsättningsstrategin som lan-
serades 1997 tycks ha bidragit till att sysselsätt-ningen har återhämtat sig något under den eko-
nomiska nedgångsperioden. Mellan 1999 och 2002 
ökade antalet sysselsatta med 6 miljoner och lång-tidsarbetslösheten sjönk från 4 procent av arbets-
kraften till 3 procent. Betydande förbättringar har 
gjorts vad gäller hanteringen av EU:s arbetsmark-nad,  men stora  strukturella  svagheter  i  både  de 
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 46 1.9 Uppnådda utbildningsnivåer, 2002
LågMediumHög
Procent av total befolkning i åldrarna 25-64© EuroGeographics Organisation för de administrativa gränserna
0 2501250 km
< 19,219,2 - 28,028,0 - 36,836,8 - 45,6>= 45,6Uppgifter saknasEU27 = 32,4Standardavvikelse = 17,7 Låg = högstadium ellerlägre Källa: EurostatProcent av total befolkning i åldrarna 25-64< 35,0535,05 - 43,3543,35 - 51,6551,65 - 59,95>= 59,95Uppgifter saknasEU27 = 47,5Standardavvikelse = 16,59 Medium = gymnasieutbildningProcent av total befolkning i åldrarna 25-64< 13,6513,65 - 17,9517,95 - 22,2522,25 - 26,55>= 26,55Uppgifter saknasEU27 = 20,1Standardavvikelse = 8,57 Hög = högre utbildning
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 47nuvarande och framtida medlemsländerna åter-
står. 
Utbildning får allt större vikt 
Utbildningsnivåer spelar en avgörande roll för kon-
kurrenskraft och för att den europeiska ekonomin skall göra väl ifrån sig
16. Den är även av mycket 
stor vikt för att människor skall få tillträde till så många arbeten som möjligt. Detta gäller inte bara för de arbeten som finns tillgängliga, men även 
mer grundläggande för huruvida människor kan 
hitta ett arbete i över huvud taget. De som har hög-re utbildning – det vill säga de som har universi-
tetsexamina eller liknande kvalifikationer – har 
större chans att finna ett arbete än de som har gymnasieutbildning, vilka i sin tur har större chans 
att få anställning än de som endast gått grundsko-
lan. Denna tendens, som troligen kommer att bli ännu mer markerad i samband med utvecklingen 
av den kunskapsbaserade ekonomin under kom-
mande år, är tydlig i de nuvarande medlemslän-derna, i synnerhet för kvinnor.  
Men tendensen är ännu mer uttalad i anslutnings-
länderna, både vad gäller män och kvinnor. Medan omkring 86 procent av männen i åldrarna 25 till 64 
med högre utbildning hade ett arbete i anslutnings-
länderna 2002, var siffran för de med gymnasieut-bildning 74 procent och för de som endast gått 
grundskolan 51 procent. Av kvinnorna var 79 pro-
cent av de med högre utbildning sysselsatta, 61 procent av de med gymnasieutbildning och endast 
38 procent av de med lägre utbildning. 
Liknande skillnader är tydliga på regional nivå, 
men ännu mer uttalade. Skillnaden i sysselsätt-
ningsnivå mellan de som har hög och de som har 
låg utbildning har en benägenhet att vara större i regioner där sysselsättningsnivån i snitt är relativt 
låg än där den är högre. Människor med låg utbild-
ning löper därför större risk än de med hög utbild-ning att vara arbetslösa om de bor i regioner med 
låg sysselsättningsnivå. Utbildningsnivån i anslutningsländerna kan 
mäta sig med den i de nuvarande medlemslän-derna i EU … 
Enligt de senaste siffrorna (2002) har omkring 78 
procent av befolkningen i åldrarna 25 till 64 minst 
en gymnasieutbildning i anslutningsländerna. An-
delen varierar från endast något över 70 procent i Bulgarien och Rumänien, till över 85 procent i 
Tjeckien och Slovakien, vilket är betydligt över 
EU:s genomsnitt (64 procent) och ännu mer över nuvarande mål 1-regioners genomsnitt (endast 
omkring 40 procent i dessa regioner i Spanien och 
Italien och bara 20 procent i Portugal). Det enda undantaget är de nya tyska delstaterna. Här är 
andelen över 90 procent, högre än i resten av lan-
det och mer lik nivån i anslutningsländerna än den i EU, vilket speglar deras gemensamma historia 
(karta 1.9). 
Det är emellertid nödvändigt att fråga sig hur väl 
gymnasieutbildning och tidig yrkesförberedande 
utbildning i anslutningsländerna förser unga män-
niskor med det som arbetsmarknaden efterfrågar och om de kan anpassa sig i samband med för-
ändringar. Det är i synnerhet läroplaner och under-
visningsupplägg i dessa lä nder som inte tycks an-
passade till den moderna ekonomin. Med endast 
några få undantag har de en tendens att få relativt 
låga betyg i internationella läs- och skrivkunnig-hetstest och prov på räkneförmåga.    
… men i mindre utsträckning vad gäller högre 
utbildning 
Den andel av befolkningen som har högre utbild-
ning är ofta låg i mål 1-regionerna i unionen. I alla länder, förutom Tyskland där de nya tyska delsta-
terna har särskilt hög utbildningsnivå, är andelen 
av befolkningen som har en universitetsexamen eller motsvarande lägre i mål 1-regioner än i andra 
områden. I Grekland och Portugal, där alla regio-
ner är mål 1-regioner, är andelen lägre än EU:s genomsnitt. Trots att utbildningsnivån generellt sett 
tycks bli bättre, i den be märkelse att fler unga 
människor har högre utbildning än dem i äldre ål-
dersgrupper, finns det inte mycket som tyder på att 
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 48 klyftan mellan mål 1-regioner och andra regioner 
minskar. 
Det relativa antalet människor i arbetsför ålder 
med högre utbildning är även ganska litet i de fles-ta anslutningsländerna. Endast 14 procent i åldrar-
na 25 till 64 har universite tsexamina eller motsva-
rande, vilket är långt under EU:s genomsnitt (22 
procent). Bara i Estland och Litauen var siffrorna 
högre än EU:s genomsnitt. I Tjeckien och Slovaki-
en, liksom i Polen och Rumänien, var andelen en-dast omkring 10-12 procent. Detta är emellertid 
ändå högre än i Portugal och i mål 1-regioner i Ita-
lien. 
I de flesta anslutningsländer, med undantag av de 
tre baltiska staterna, hade en mindre andel kvinnor 
än män i åldrarna 25 till 64 gymnasieutbildning. I de flesta länder hade emellertid fler kvinnor uni-
versitetsutbildning. I EU har kvinnor i denna ål-
dersgrupp oftare lägre utbildning än män, dock inte i Portugal, men läget förändras snabbt då betydligt 
fler kvinnor än män i de yngre åldersgrupperna 
fortsätter att studera efter grundskolan och läser på universitet. Trots att antalet människor med 
högre utbildning har ökat i anslutningsländerna, är 
andelen av befolkningen i åldrarna 25 till 29 med universitetsexamina eller motsvarande (17 pro-
cent) fortfarande betydligt lägre än i EU (27 pro-
cent). 
Den utbildningsnivå som upp-
nås varierar mellan regioner i 
anslutningsländerna och det nuvarande EU. Generellt sett är 
nivåerna betydligt högre i hu-
vudstadsregioner än i resten av landet och, till viss utsträckning, 
i rikare regioner än i fattigare 
områden.       
Fattigare regioner har en 
större andel elever som  slutar skolan tidigt 
Betydligt fler unga människor 
slutar skolan efter grundskolan 
eller tidigare i mål 1-regioner än i andra delar av EU. År 2002 hade omkring 26 pro-cent i åldrarna 18 till 24 i mål 1-regioner inget an-
nat än grundskoleutbildning och befann sig inte 
längre i utbildnings- eller yrkesutbildningssystemet. Detta är en dubbelt så stor andel som i övriga re-
gioner i EU. Trots att många av dessa människor 
arbetade, kan de komma att få allt svårare att finna 
arbete i en kunskapsbaserad ekonomi då de blir 
äldre och kraven på utbildning ökar. Att minska 
antalet inom denna kategori i mål 1-regioner kan därför bidra till att minska  skillnader i sysselsätt-
ning mellan regioner och förbättra regionernas ut-vecklingsmöjligheter
17 (karta A.1.8). 
I anslutningsländerna är andelen som slutar skolan 
i förtid i de flesta fall mycket lägre än i EU15. En-
dast i Bulgarien, Lettland och Rumänien är ande-len i åldrarna 18 till 24 som bara har grundskoleut-
bildning och som inte längre följer en utbildning 
eller yrkesutbildning över EU:s genomsnitt (om-kring 20 procent eller något mer i alla tre fallen), 
även om den till och med i dessa länder låg under 
genomsnittet i mål 1-regioner. I Ungern är andelen omkring 12 procent, i Polen 8 procent och i Tjecki-
en, Slovakien och Slovenien endast omkring 5 
procent.   
Livslångt lärande  
Såväl arbetskraft som företag måste kunna anpas-
sa sig till förändringar på marknaden. Detta är en 
010203040506070
SE DK FI UK FR CZ BE IE NL LU DE SI AT IT ES EE PT PL EL BG HU LV LT RO010203040506070% av antalet anställda i företag1.13 Deltagarandel i fortbildning, 1999
Källa: Eurostat, Andra studien av fortbildning i företag (CVTS2)* PL = syftar endast till Pomorskie-regionen
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 49nyckelfaktor för regional konkurrenskraft och krä-
ver tillgång till utbildning för att uppdatera och för-
djupa kunskaper. Kontinuerlig fortbildning är därför 
av lika stor vikt för en enskild individs karriärmöj-ligheter och ekonomins konkurrenskraft som den 
grundläggande utbildningen. 
Enligt de senaste siffrorna är det relativa antalet 
yrkesverksamma som deltar i fortbildning mycket 
lägre i sammanhållningsländerna, med undantag 
för Irland, än i resten av EU
18. I Spanien var ande-
len endast cirka 25 procent 1999, vilket kan jämfö-
ras med EU:s genomsnitt på 40 procent. I Portugal 
var det 17 procent och i Grekland endast 15 pro-cent. (Det bör påpekas att dessa siffror endast re-
dogör för företag och inte offentlig administration, 
kommunala tjänster och jordbruk) (diagram 1.13). 
I anslutningsländerna är fortbildning särskilt viktigt 
eftersom ekonomin håller på att omstruktureras 
och grundläggande utbildning och yrkesutbildning där tycks vara mer likvärdiga. En relativt stor andel 
unga människor går gymnasieutbildning, men de 
flesta utbildar sig ofta för ett specifikt yrke som inte nödvändigtvis innebär en långsiktig arbetsgaranti 
på arbetsmarknaden i framtiden då efterfrågan på 
kunskaper och färdigheter förändras. 
Anslutningsländerna tycks emel lertid i de flesta fall 
ha ett betydligt lägre deltagande i fortbildning än i 
EU. I genomsnitt följde endast 17 procent av de yrkesverksamma i företag en fortbildning 1999. 
Detta är mindre än hälften av andelen i EU, men i 
nivå med Portugal och något högre än Grekland. Det var endast i Tjeckien som andelen låg över 
EU:s genomsnitt, om än ba ra något (42 procent). I 
de andra anslutningsländerna, med undantag för 
Slovenien (32 procent) var andelen under 20 pro-
cent.   
Det finns därför ett tydlig t behov att utöka kontinu-
erlig fortbildning i dessa länder och ge ökad till-
gång till livslångt lärande. Den främsta svårigheten 
består i att hitta de finansiella medel som krävs för att åstadkomma detta. Kvinnor på arbetsmarknaden 
Kvinnor har ännu betydligt mycket mer att bidra 
med till EU:s ekonomiska verksamhet. Medan kvinnors sysselsättningsnivå i Nederländerna, 
Storbritannien, Österrike och de nordiska länderna 
redan ligger över de 60 procent som sattes som mål i Lissabon, är den långt under denna i Spani-
en, Grekland och Italien. Invandring och integration av medborgare 
från tredje länder  
Invandringen har fått ny betydelse i och med att be-
folkningen i arbetsför ålder förväntas minska i EU un-der kommande år och brist råda på arbetskraft inom 
ett antal verksamheter.  
Det är viktigt för både social sammanhållning och 
ekonomisk effektivitet att invandrare integreras i sam-
hället, i synnerhet inom ramen för Tampere- och Lis-
sabonagendorna. Människor som kommer från länder utanför EU, av vilka många är invandrare från tredje 
länder eller barn till invandrare och födda i EU, möter 
bestående problem såsom arbetslöshet och uteslut-ning från arbetsmarknaden. Detta visar att det krävs 
större insatser för att uppnå integration.  
Åtgärder för att förbättra integrationen i samhället 
bland de som invandrar till EU från tredje länder och 
etniska minoriteter måste ta hänsyn till ekonomiska 
och sociala aspekter, kultur ell och religiös mångfald, 
medborgarskap och politiska rättigheter. Konsekven-
serna av invandringen måste dessutom tas med i be-
räkningen på regional och lokal nivå. Trots att olika länder har olika prioriteringar, måste politiska riktlinjer 
vad gäller integration planeras långsiktigt och vara 
uppmärksamma på olika gruppers specifika behov. 
Det krävs inte bara bättre överensstämmelse mellan 
viktiga politiska riktlinjer  och åtgärder på alla nivåer, 
utan även ett närmre samar bete mellan olika statliga 
instanser och mellan offentliga myndigheter, sociala parter, forskningsinstitutioner, lokal tjänsteverksam-
het, ideella organisationer, och framför allt invandrar-
na själva.    
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 50 Kvinnor tjänar mindre än män för likvärdigt arbete. 
Skillnaden i lön mellan män och kvinnor ligger kvar 
på 16 procent sedan 1998. Könssegregationen på 
arbetsmarknaden består, med många fler män än i kvinnor på högre poster och chefspositioner. Ar-
betsarrangemang är en avgörande orsak till kvin-
nors låga arbetsdeltagande. Dessutom arbetar nära en tredjedel av kvinnor halvtid, vilket kan jäm-
föras med mindre än 5 procent av männen. Anled-
ningen till att många kvinnor arbetar halvtid är bris-ten på barntillsyn. 
I alla nya medlemsländer sjönk kvinnors deltagan-
de på arbetsmarknaden markant under de första övergångsåren. År 2002 var sysselsättningsnivån 
för kvinnor på Cypern och i Slovenien bara något 
under den nivå som sattes som  mål i Lissabon, medan den i Polen endast var 47 procent och på 
Malta bara 32 procent.  
Att förebygga arbetslöshet och vidta  
aktiva arbetsmarknadspolitiska åtgärder 
Förebyggande åtgärder och aktiva arbetsmark-
nadspolitiska åtgärder är ytterst viktiga för att till 
fullo utnyttja arbetskraften i EU. I många med-
lemsländer har satsningar gjorts för att personer som blir arbetslösa skall få individuell hjälp och 
rådgivning på ett tidigt stadium. Det finns en ten-
dens till ökat individualiserat stöd och förbättrade program som fastställer de arbetssökandes behov 
och prioriterar skräddarsydda åtgärder framför 
mer allmänna sådana. 
Satsningar görs även för att garantera unga män-
niskor tillgång till yrkesutbildning, arbetserfarenhet 
eller någon annan anställningsåtgärd innan de har varit arbetslösa i längre än 6 månader och de över 
24 år i längre än 12 månader. De overksamma får 
emellertid för litet uppmärksamhet i jämförelse med de som är registrerade som arbetslösa. Detta 
kan i synnerhet begränsa kvinnors tillgång till ar-
betsmarknadsprogram. 
Aktiva arbetsmarknadspolitiska åtgärder är fortfa-
rande av olika effektivitet i olika delar av unionen. 
Dessa åtgärder måste stärkas, i synnerhet i regio-ner med hög arbetslöshet och behov av omstruk-turering. 
Detta behov gäller även de nya medlemsländerna, 
där utgifterna för aktiva åtgärder tycks vara låga med tanke på den höga arbetslösheten och den 
höga långtidsarbetslösheten. Arbetslösheten i de 
nya medlemsländerna är hög till och med i jämfö-relse med Grekland och Portugal, som ändå har 
de sämsta siffrorna i unionen.  
För att uppnå de mål för sysselsättning som ställ-
des upp i Lissabon och öka produktiviteten måste 
följande viktiga utmaningar antas:       
• Främja yrkesverksammas och företags an-
passningsförmåga genom att öka deras kapa-
citet att förutse, frambringa och hantera föränd-
ringar. 
• Öka arbetsdeltagandet och se till att arbete blir 
ett verkligt alternativ för alla, i synnerhet med tanke på att man räknar med att den arbetsföra befolkningen kommer att minska. För att lyckas 
med detta måste man göra arbetsmarknaden 
mer tillgänglig, öka möjligheterna att anställa, förebygga arbetslöshet, göra arbetsavtal mer 
attraktiva och garantera att arbete lönar sig.  
• Investera mer och effektivare i humankapital för 
att garantera att i synnerhet lågkvalificerade ar-betare kan få yrkesutbildning och fortbildning så 
att de kan vara kvar på arbetsmarknaden och utvecklas i arbetet. Man bör även investera i 
humankapital för att öka utbildningsnivån och 
deltagandet i fortbildning så att människor får ta del av utbildning under hela yrkeslivet och så 
att livslångt lärande därmed kan bli verklighet.  
Innovation och den kunskaps- 
baserade ekonomin 
Kunskap och tillgång till kun skap har blivit drivkraf-
ten för tillväxt i långt komna ekonomier såsom den 
i EU. Know-how och intellektuellt kapital har, i 
mycket större utsträckning än naturtillgångar och 
förmågan att utnyttja billig arbetskraft, kommit att bli det som avgör om en ekonomi är konkurrens-
kraftig. Detta beror på att det är med know-how 
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 51och intellektuellt kapital som en ekonomi kan öka 
sin produktivitet och utveckla nya produkter. 
Innovation är därför avgörande för att bevara och 
stärka konkurrenskraft, vilket i sin tur är väsentligt för att uppnå en hållbar ekonomisk utveckling. 
Förmågan till innovation varierar emellertid mar-
kant mellan olika regioner i EU och kommer att göra det i ännu större utsträckning efter utvidgan-
det. Detta visar även på skillnader i tillgång till 
kunskap och förmågan att dra nytta av den. Om inte dessa skillnader k an minskas kommer det att 
vara svårt, om inte omöjligt, att uppnå Lissabon-målet att göra EU till den mest dynamiska kun-skapsbaserade ekonomin i världen. 
Den svårighet som politiker ställs inför då man vill 
minska innovationsklyftan är  att identifiera dels de 
faktorer som ger upphov till den, dels deras inver-
kan på konkurrenskraft. De  indikatorer som finns 
att tillgå är partiska och måste kompletteras med 
mer kvalitativ information om regionala förhållan-
den, de olika aktörer som ägnar sig åt innovativ 
verksamhet –  forskningsinstitut, företag och of-fentliga myndigheter – och förhållandena mellan 
dem. 
Ett flertal indikatorer presenteras nedan. De visar 
ingen ny bild, men de bekräftar det ogynnsamma 
läge som råder i vissa regioner i anslutningslän-
derna och i de områden som för närvarande går under benämningen mål 1-regioner. 
Såväl FoU som högteknol ogisk verksamhet är 
koncentrerat till de centrala regionerna i EU. En-
dast 8 regioner i det nuvarande EU stod för över 
en fjärdedel av unionens totala FoU-utgifter och 30 
regioner var ansvariga för ungefär hälften av utgif-terna 1999. Som man kanske kan förvänta sig rå-
der en liknande koncentrationen av patent – en 
indikator, om än bara en partisk sådan, på utbudet av innovationer. Hälften av alla ansökningar inom 
högteknologi till det europeiska patentverket görs i 
endast 13 centrala regioner (karta A1.9). 
Skillnaderna mellan företags FoU-utgifter är ännu 
större mellan olika regioner, vilket kanske är det 
som är av störst betydelse då man vill bedöma in-novationers möjliga bidrag till konkurrenskraft. Me-dan företags FoU-utgifter utgjorde 1,7 procent av BNP i Tyskland, 2,2 procent i Finland och 2,7 pro-
cent i Sverige, var siffran under en tiondel av detta, 
under 0,2 procent av regional BNP i Portugal och Grekland, med undantag av Lissabon, Attika och 
Peloponnisos. I mål 1-regioner inom EU som hel-
het uppgick utgifterna till under 0,3 procent av BNP, endast något över en femtedel av EU:s ge-
nomsnittliga nivå (1,3 procent) (karta 1.10). 
Offentliga FoU-utgifter är mycket mer lika mellan 
regioner. De var emellertid fortfarande något lägre 
i förhållande till BNP i mål 1-regioner 1999 än i 
andra områden (mellan 0,15 procent i Spanien och Grekland och 0,21 procent i Portugal, vilket kan 
jämföras med EU:s genomsnitt på 0,27 procent 
1999. De väger därmed inte upp för de stora skill-naderna i företagens FoU-utgifter. Detta gäller 
även i större utsträckning för utgifter från högre 
utbildning, som var i stort sett desamma i mål 1-regioner som i andra områden (omkring 0,4 pro-
cent av BNP). 
I mål 1-regioner ökade företagens FoU-utgifter nå-
got mellan 1995 och 1999, även om ökningen var 
något mindre i förhållande till BNP än ökningen i 
övriga regioner i EU (utgifterna ökade emellertid med mer i de förstnämnda, mätt i procent). Samti-
digt ökade offentliga FoU-utgifter i förhållande till 
BNP i mål 1-regioner, medan de minskade i andra områden.      
…statliga stöd ökar skillnaderna mellan med-
lemsländer… 
Det är även viktigt att belysa skillnaderna i stöd 
som medlemsländer erbjuder företag i form av statliga stöd för FoU
19. Staten i de rikare länderna, 
med några undantag värda att nämnas, ger betyd-ligt större stöd till företagens FoU-utgifter än de i fattigare länder. 
Enligt de senaste siffrorna varierade stödet från 
över 300 EUR per person anställd inom tillverk-ningsindustrin i Finland och Österrike till bara 28 
EUR i Portugal och endast 12 EUR i Grekland  
(tabell A1.9). 
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 52 1.10 FoU-utgifter, 2000
Totala utgifterFöretagssektorns utgifterOffentliga utgifter och utgifter högre utbildning
Procent av regional BNP< 0,520,52 - 0,820,82 - 1,151,15 - 1,95>= 1,95Uppgifter saknasEU27 = 1,86 DE, EL, FR, PT, SE, UK: 1999
AT: 1998UK: NUTS1BE, IE, SE, RO: NUTS0Procent av regional BNP
Procent av regional BNP< 0,160,16 - 0,410,41 - 0,660,66 - 1,22>= 1,22Uppgifter saknasEU27 = 1,21 DE, EL, FR, PT, SE: 1999
AT: 1998BE, UK: NUTS1IE, RO: NUTS0< 0,210,21 - 0,360,36 - 0,520,52 - 0,81>= 0,81Uppgifter saknasEU27 = 0,65 DE, EL, FR, PT, SE, UK: 1999
AT: 1998UK: NUTS1BE, IE, SE, RO: NUTS0
© EuroGeographics Organisation för de administrativa gränserna
0 2501250 km
Källa: Eurostat
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 53Småföretag undergräver svagare  
regioners innovativa kapacitet 
Företag i mindre gynnade regioner lider av att vara 
isolerade från de bästa internationella FoU-
nätverken och forskningscentren, som utvecklar 
nya teknologier20. Det är i synnerhet små och me-
delstora företag i dessa regioner som har svårt att 
erhålla information om de senaste teknologiska 
utvecklingarna och hur de används och få kontakt med lämpliga samarbetspartners på andra platser. 
Nya empiriska OECD-undersökningar har visat att 
produktinnovation är övervägande en kollektiv pro-cess, som innebär ett samspel mellan företag och 
mellan dessa och de forskningsinstitutioner som 
utgör den regionala kunskapsbasen. Företag base-rade i svagare regioner är ofta isolerade och sak-
nar kontakt med andra företag och forskningsinsti-
tut och gör därför färre innovationer än företag i andra områden
21. 
Omfattningen på FoU-verksamhet varierar ofta med storleken på företaget, i synnerhet i tillverk-ningsindustrin. Regioner som har en hög koncent-
ration små tillverkningsföretag,  vilket är vanligast i  
södra  EU,  har  ofta en låg nivå på FoU-utgifterna. 
År 2000 var andelen anställda i tillverkningsföretag 
med under 50 anställda 47 procent i Portugal, 53 
procent i Spanien och 56 procent i Italien (det finns inga siffror att tillgå för Grekland), vilket kan jämfö-
ras med endast 27 procent i övriga EU. I dessa 
länder är dessutom andelen sysselsatta i små före-tag större i svagare regioner – över 60 procent i 
mål 1-regioner i södra Italien och 65 procent i des-
sa regioner i Spanien enligt beräkningar
22. 
Denna skillnad i företagsstorlek regioner emellan 
är även tydlig i övriga EU. I Tyskland står till ex-
empel små företag för en tredjedel av sysselsätt-ningen i tillverkningsindustrin i de nya tyska delsta-
terna, i jämförelse med 20 procent i övriga landet. 
Till skillnad från stora företag, som vanligen har 
interna möjligheter att bedriva forskning, är små 
och medelstora företag i stor utsträckning beroen-
de av deras förmåga att få tillgång till teknologi och know-how utanför företaget, i synnerhet i företa-gets omedelbara närhet. Enligt en nyligen utförd undersökning bedömer anställda på små och me-
delstora företag inköp av avancerad utrustning och 
samarbete med leverantörer och kunder som de två viktigaste sätten att få  information om ny tekno-
logi, betydligt viktigare än den interna vägen
23. Två 
av tre chefer som intervjuats inom EU anser dess-utom att samarbete i form av gemensam utveck-
ling av nya produkter och företag som delar med 
sig av kunskap sinsemellan är viktigt eller mycket viktigt för innovation. 
Den sektoriella indelningen av ekonomisk verk-
samhet är också ofta till nackdel för svagare regio-
ner. Högteknologiindustri och kunskapsintensiva 
företagstjänster är till st örsta delen koncentrerade 
till centrala regioner, vilket i sig har en tendens att 
öka innovativ verksamhet eftersom FoU-utgifterna 
är mycket större inom dessa branscher än inom 
enklare verksamheter, som har större andel sys-selsatta i mindre gynnade regioner (karta 1.11). 
Den ökade sysselsättningen i EU tenderar också 
att främst ske i kunskapsintensiva verksamheter, vilket innebär att regioner där sådana verksamhe-
ter är koncentrerade inte bara har större chans att 
förbättra konkurrenskraften, men även att skapa nya arbetstillfällen. Med tiden skulle detta kunna 
leda till en ökad koncentration av dessa verksam-
heter i starkare regioner och därmed större skillna-der mellan dessa och övriga regioner
24. 
Innovativ verksamhet i anslutningsländerna 
I anslutningsländerna läggs mycket mindre på FoU 
i förhållande till BNP än i de flesta nuvarande med-
lemsländer, men endast något mindre än i mål 1-regionerna. År 2001 uppgick utgifterna i genom-snitt till under 1 procent av BNP (0,8 procent), vil-
ket är under hälften av EU:s genomsnitt. Företag 
stod för endast något över 45 procent av utgifter-
na, betydligt mindre än i EU (65 procent), medan 
resten var jämnt fördelat mellan staten och högre 
utbildning. 
Företagens FoU-utgifter i anslutningsländerna i 
förhållande till BNP var därmed omkring en tredje-
del av  den  genomsnittliga nivån  i EU,  men något 
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 54 gReoiGIS geoiGISR
1.11 Sysselsättning i högteknologisektorer, 2002
Procent av totalt antal sysselsatta
< 7,45
7,45 - 9,55
9,55 - 11,65
11,65 - 13,75
>= 13,75
Uppgifter saknasGenomsnitt = 10,6
Standardavvikelse = 4,30
Källa: Eurostat
© EuroGeographics Organisation för de administrativa gränserna0 100 500 kmCanarias (E)
Guadeloupe Martinique Réunion
Guyane (F)
Açores (P)
Madeira
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 55högre än i mål 1-regionerna sammantagna. De 
statliga utgifterna i anslutningsländerna var i stort 
sett desamma som genomsnittet i EU och mål 1-
regionerna i förhållande till BNP, medan utgifterna från högre utbildning endast var omkring hälften av 
mål 1-regionernas och EU:s genomsnitt. 
Det rådde mindre skillnader i utgifter mellan an-
slutningsländerna än i det nuvarande EU. Tjeckien 
och Slovenien hade de högsta utgifterna, vilket 
visar att de är relativt välmående, men detta var ändå endast omkring 1 ½ procent av BNP, mindre 
än i de flesta medlemsländer, men mer än de fyra 
sammanhållningsländerna och Italien. Bulgarien, Rumänien och Lettland hade de lägsta nivåerna på 
omkring ½ procent av BNP, vilket är i nivå med 
Portugal men något under Grekland. I de andra länderna var FoU-utgifterna på i stort sett samma 
nivå som nuvarande mål 1-regioner utanför Tysk-
land. 
På samma sätt som i EU beror variationen i FoU-
utgifter främst på skillnader i företagens totala ut-
gifter. Medan företagsutgifter uppgick till 60 pro-cent av totala utgifter i Tjeckien och Slovenien, 
utgjorde de endast 40 procent eller mindre i 6 av 
de 8 andra länderna. 
Liksom i EU förekom det inga stora förändringar i 
FoU-utgifter i förhållande till BNP i anslutningslän-
derna under senare delen av 1990-talet. Totalt sett rörde det sig om en liten minskning och andelen 
utgifter från företag minskade snarare än ökade i 
unionen. Det var endast i Tjeckien, Ungern och Litauen som de totala FoU-utgifterna ökade i för-
hållande till BNP mellan 1995 och 2001. I Rumäni-
en och Slovakien minskade de markant.   
FoU är koncentrerat till de rikare  
regionerna på samma sätt som i EU15 
Det finns en tydlig tendens som i likhet med EU 
visar att FoU-utgifter är större i de rikare regioner-
na inom anslutningsländerna. Detta är särskilt tyd-ligt i Bulgarien där 80 procent av alla utgifter sked-
de i Yugozapaden, området kring Sofia. Detta 
framgår nästan lika väl i Ungern och Tjeckien, där över 60 procent av utgifterna skedde i de respekti-ve huvudstäderna och omkringliggande regioner. Utgiftsnivån i förhållande till BNP i Prag och regio-
nen däromkring, Stredny Cechy, var nästan 2 ½ 
procent av BNP, vilket är betydligt högre än i nå-gon region i Spanien och Italien och över nivån i 
alla franska regioner utom Ile de France och Midi-
Pyrénées. I Polen var utgifterna i Mazowieckie, där Warszawa ligger, omkring 1 ½ procent av BNP, 
vilket är mer än dubbelt så mycket som nivån i alla 
andra polska regioner utom en (Malopolskie). 
Denna relativa utgiftskoncentration i rikare regio-
ner beror emellertid mycket mindre på var företa-
gen väljer att placera sina pengar än vad det gör i EU. (Det enda undantaget är Stredny Cechy i 
Tjeckien där den höga utgiftsnivån beror helt på 
företagsutgifter.) I Prag var företagens FoU-utgifter i förhållande till BNP unde r det nationella genom-
snittet. Områdets höga utgifter var i stället ett re-sultat av höga FoU-utgifter från stat och högre ut-bildning. I både Ungern och Polen var statliga 
FoU-utgifter också betydligt större i huvudstadsre-
gionerna än i övriga landet. I de båda fallen var emellertid företagens ut gifter också höga, om än 
inte lika höga som de offentliga utgifterna.      
Informations- och kommunikationsteknologi 
innebär nya möjligheter för företag  
och regioner 
Informations- och kommunikationsteknologin inne-
bär såväl nya möjligheter som utmaningar för före-tag och är en ny faktor för regional konkurrens-
kraft. Informations- och ko mmunikationsteknologin 
har ökat förändringstakten i regioner och kan 
komma att få stora effekter på arbets- och levnads-
förhållanden och den territoriella fördelningen av 
ekonomisk verksamhet. 
…men skillnader återstår  vad gäller tillgång till 
informations- och kommunikationsteknologin 
på regional nivå … 
Från ett sammanhållningsperspektiv verkar infor-
mations- och kommunikationsteknologin kunna 
underlätta för de perifera områdena som har pro-blem relaterade till distans och otillgänglighet. 
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 56 Samtidigt råder en ökad oro vad gäller den territo-
riella dimensionen av vad man kallar ”digital del-
ning” och farhågor om att begränsad tillgång till 
informations- och kommunikationsnätverk, samt företags och hushålls begränsade förmåga att an-
vända sig av ny teknologi kan öka snarare än 
minska skillnaderna i regioners ekonomiska pre-station. 
Trots att utvecklingen av informations- och kom-
munikationsteknologin ser olika ut beroende på olika aspekter inom teknologin, är ett antal regio-
nala skillnader redan tydliga:  
• Det finns en nord-sydlig delning i nuvarande 
EU vad gäller utveckling av de flesta nya tek-
nologier. Denna delning sammanfaller i stort 
med den mellan sammanhållningsländer och övriga EU-länder. 
• Det finns en väst-östlig delning mellan nuva-
rande medlemsländer och anslutningsländerna som speglar hur långt man kommit i anam-
mandet av nya teknologier. Det finns emeller-
tid tecken som tyder på att anslutningsländer-na knappar in på de nuvarande medlemslän-
derna då användningen av flera nyckeltekno-
logier ökar snabbare i de förstnämnda länder-na än i EU15. 
• Det råder betydande skillnader i nivån på in-
formations- och kommunikationsutveckling mellan anslutningsländerna, även om detta, liksom i EU, beror på olika aspekter. År 2001 
var till exempel antalet internetanvändare i 
Estland och Slovenien endast något under EU:s genomsnitt, medan det i Rumänien rörde 
sig om mindre än en femtedel av genomsnittet. 
• Det förekommer även skillnader mellan regio-
ner inom länder. Utvecklingstakten är vanligt-vis snabbare i stadsområden, i synnerhet i 
storstäder, än i andra områden och lands-bygdsregionerna ligger extra mycket efter.     
Vad gäller telekommunikationer så är andelen fas-ta telefonlinjer i förhållande till befolkningen fortfa-rande relativt låg i sammanhållningsländerna, med 
undantag av Grekland, i jämförelse med övriga EU 
och nivån har inte visat några direkta tecken på att öka relativt sett. I Spanien och Portugal fanns det 
44 linjer per 100 innevånare år 2001, vilket kan 
jämföras med ett genomsnitt på 55 i EU, medan nivån på Irland (49) och i Italien (47) även låg långt 
under genomsnittet. 
I anslutningsländerna är andelen fasta telefonlinjer 
ännu lägre. Bortsett från Cypern och Malta, där 
antalet linjer i förhållande till befolkningen är i nivå 
med EU:s genomsnitt, så hade anslutn ingsländer-
na i genomsnitt 40 telefonlinjer eller mindre per 
100 innevånare år 2001, med siffror som 40 i Slo-
venien, 38 i Tjeckien, 30 i Polen, 29 i Slovakien och endast 19 i Rumänien. Dessa siffror har emel-
lertid, till skillnad från dem i EU, ökat markant sedan mitten av 1990-talet. Nya undersökningar 
tyder dock på att det inte längre 
sker någon ökning i ett antal av länderna till följd av utveckling-
en av ISDN och mobiltelefoni 
(diagram 1.14). 
Det jämförelsevis låga antalet 
fasta telefonlinje r i förhållande 
till befolkningen i de södra med-
lemsländerna uppvägs till viss 
del av att mobiltelefoner an-
vänds i större utsträckning. I Italien och Portugal var antalet 
mobiltelefonabonnemang år 
020406080100
EL LU DK DE SE NL FR CY FI MT UK BE IE IT AT ES PT SI CZ BG EE HU LT LV PL SK RO020406080100Huvudtelefonlinjer, 2001
Spridning av mobiltelefoni, 20021.14 Antalet huvudtelefonlinjer och spridningsnivå på 
mobiltelefoner, 2001/2002
Källor: Eurostat, telekommunikationstjänster, för huvudtelefonlinjer; GD informationssamhälle, 
åttonde rapporten om genomförandet av EU:s lagstiftning på telekomområdet, tredje rapporten om överv. av EU:s kandidatländer, för spridning av mobiltelefoni% av befolkningen
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 572001 högre än EU:s genomsnitt (84 respektive 78 
per 100 innevånare, i jämförelse med ett genom-
snitt på 74 i EU). I Spanien var siffran densamma 
som EU:s genomsnitt, medan den i Grekland var lägre (68), lägre än någon annanstans i EU15 för-
utom Frankrike och Tyskland. 
I anslutningsländerna var antalet mobiltelefon-
abonnemang i förh ållande till befolk ningen i nästan 
alla fall lägre än i EU år 2001. De två undantagen var Tjeckien, där antalet per innevånare låg i nivå med Grekland (och Tyskland) och Slovenien, där 
nivån var densamma som i Portugal och över 
EU15:s genomsnitt. I övriga länder gick antalet 
från 54 i Estland och 49 i Ungern, till 25 i Polen 
och endast 20 i Bulgarien och Rumänien. I alla 
länderna stiger emellertid siffran stadigt. 
Trots att mobiltelefoner och mobiltelefonitjänster 
har kommit att bli viktiga för företags effektivitet, 
har tillgången till dessa kommit att tas för given även i de mindre utvecklade delarna i EU. Detta 
gäller dock inte bredband, som kan bidra ännu mer 
till affärseffektiviteten ge nom att förse företag med 
höghastighetsuppkoppling till internet och därmed 
tillåta överföring av stora mängder information, 
samt nya utvecklingar av on-line applikationer. An-vändningen av bredband kan dessutom minska 
kommunikationskostnaderna dramatiskt och där-
med förstärka konkurrenskraften. Tillgång till bred-band varierar emellertid markant i EU och mellan 
regioner inom länder. De fatti-
gaste områdena har minst till-gång till bredband och detta 
verkar komma att hålla i sig 
även i framtiden. Bredband tycks därför redan vara på väg 
att öka den digitala delningen 
snarare än att minska den. 
Enligt de senaste siffrorna 
(2002) är antalet bredband i 
förhållande till befolkningen högst i Danmark och Belgien, 
med upp till 7-8 per 100 inne-
vånare och lägst i Grekland och 
på Irland med mindre än en 
linje per 100 innevånare. Siff-rorna i Italien och Portugal är bara något högre. I 
Spanien finns det däremot 2 bredband per 100 
innevånare, samma siffra som i Frankrike och 
Storbritannien.
25 
I anslutningsländerna är tillgången till bredband i 
de flesta fall ännu mer begränsad än i samman-
hållningsländerna med undantag huvudsakligen av Estland och Slovenien. Hur snabbt man kan få 
bredband installerat och om man kan få det i över 
huvud taget beror i dessa länder, liksom i EU, på var man bor, i centrala de lar eller i perifera områ-
den. I ett antal mer avlägset belägna områden kommer det antagligen att vara svårt att få tillgång till bredband ännu någon tid framöver.
26 
Den allt större användningen av bredband är knu-ten till internetanvändning, som även den varierar i EU, till stor del beroende på hur rika länder och 
regioner är. År 2002 hade omkring 40 procent av 
hushållen i EU tillgång till internet. I Danmark, Ne-derländerna och Sverige låg siffran på omkring 65 
procent, vilket kan jämföras med omkring 30 pro-
cent i Spanien och Portugal och endast 9 procent i Grekland. 
I anslutningsländerna har i allmänhet färre hushåll 
tillgång till internet än i EU15. Endast i Slovenien 
var andelen nära EU:s genomsnitt 2002 (38 pro-
cent), medan den på Cypern och Malta (något över 
30 procent i båda fallen) ligger på i stort sett sam-
010203040506070
NL DK SE LU FI AT IE UK DE BE SI FR IT CY MT PT ES EE CZ LT PL HU EL LV SK BG 010203040506070% av alla hushåll1.15 Nivå på hushålls tillgång till internet, 2002
Källor: Eurostat, statistik från Informationssamhället
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 58 ma nivå som i Spanien och Portugal. I andra län-
der ligger andelarna på alltifrån 21 procent i Est-
land och 17 procent i Tjeckien, till endast 7 procent 
i Lettland, 4 procent i Slovakien och 2 procent i Bulgarien (det finns inga uppgifter för Rumänien). 
Siffrorna var emellertid, med undantag av den sista 
gruppen länder, högre än i Grekland (diagram 1.15). 
De här generellt sett låga siffrorna speglar till viss 
del svårigheterna att få tillgång till internet i dessa länder. Då dessa problem är lösta kommer siffror-
na utan tvekan att öka. I vilken omfattning använ-
dandet kommer att öka kan emellertid mycket väl komma att bero på vilken utbredning bredband får 
och vilka tjänster som finns på internet. Även om 
antalet hushåll med internetuppkoppling inte behö-ver ha någon direkt inverkan på ekonomisk presta-
tion, så visar det ofta in direkt på människors tek-
niska kunnande och deras mottaglighet för ny tek-
nologi, vilket kan vara viktigt för ekonomisk utveck-
ling. Icke desto mindre är det troligen företagens 
anammande och användning av internet som kommer att ha en mer direkt inverkan på konkur-
renskraften. 
Andelen företag med tillgå ng till internet är som 
man kan vänta sig betydligt högre än andelen hus-
håll. Nästan alla företag som når över en viss mi-
nimumstorlek har tillgång till internet i de flesta medlemsländer. År 2002 hade nära 80 procent av 
företag med fler än 10 anställda i EU15 internet-
uppkoppling med endast små skillnader mellan länderna. Andelen var därmed endast något under 
EU:s genomsnitt i Grekland (74 procent), som 
hade den lägsta siffran i unionen och omkring ge-nomsnittet i Spanien och Portugal. (Det finns inga 
siffror att tillgå för anslutningsländerna.)  
Enligt en nyligen genomförd undersökning
27 hade 
majoriteten av företagen i denna storleksordning 
även en webbplats. Andelen av de som använde 
internet för att sälja varor eller tjänster varierade emellertid mer än andelen som hade tillgång till 
internet. I Spanien, Grekland och Portugal sålde 
under 10 procent av dessa företag on-line, vilket kan jämföras med omkring 30 procent i Tyskland  
och Storbritannien. Under kommande år bör man ägna särskild upp-
märksamhet åt att:  
• Utarbeta nya åtgärder som främjar innovation 
och rikta in sig på att tillhandahålla gemen-
samma teknologi- och företagstjänster till före-
tagsgrupper för att påverka deras innova-
tionsmönster, snarare än att ge direkta anslag till enskilda företag då dessa har en tendens 
att endast minska kostnaderna temporärt. 
• Utarbeta nya åtgärder för att stärka små och 
medelstora företags innovationskapacitet med hjälp av företagsnätverk och företagsgrupper 
och förbättra samarbetet mellan dessa och kunskapsbasen, såsom universitet och forsk-
ningscenter. 
• Uppmuntra utvecklingen av svagare regioners 
inhemska FoU-potential och deras förmåga att anpassa de teknologiska framsteg som görs 
på annat håll till lokala förhållanden och be-hov. 
• Göra det enklare för forskare, företag och an-
dra i fattigare regioner att komma i kontakt med internationella nätverk, initiativtagare till 
ny teknologi och potentiella FoU-partners. 
Regional styrning och institutionell  
kapacitet i den kunskapsbaserade ekonomin  
Det är allmänt vedertaget att god styrning och en 
effektiv institutionell strukt ur är viktiga källor till 
regional konkurrenskraft eftersom de förenklar 
samarbetet mellan olika aktörer både i den priva-
ta och offentliga sektorn. De kan i synnerhet för-bättra gemensamma inlärningsprocesser och 
skapa, förmedla och sprida kunskap, vilket är yt-
terst viktigt för innovation. De kan dessutom stär-ka nätverk och privata och offentliga partnerskap 
och på så vis stimulera bildandet av framgångsri-
ka regionala kluster, innovationsstrategier och riktlinjer. De är även av vikt för mindre gynnade 
regioner som tenderar att ha bristfällig styrning 
och otillräckliga kunskaper om politiska frågor inom forskning och teknologi, men som dock står 
inför betydande ekonomiska och sociala föränd-
ringar. 
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 59Undersökningar och försöksåtgärder28 visar att 
statliga riktlinjer kan bidra till god styrning genom 
att främja offentliga och privata partnerskap och affärsnätverk, samt förbättra regionala myndighe-ters institutionella kapacitet då dessa är ansvari-ga för innovation. 
Det är av yttersta vikt att skapa ett regionalt ram-
program för samarbete mellan företag för att främja innovativ verksa mhet, i synnerhet bland 
små och medelstora företag. Ett sådant samarbe-te och sådana nätverk är ett sätt att förvandla kunskap till ekonomiska möjligheter, samtidigt som företag och människor knyter kontakter, vil-ket kan fungera som en katalysator för innovation. 
Erfarenhet visar att god styrning kräver en över-
gång från ett traditionellt hierarkiskt synsätt till en mer öppen inställning som inbegriper alla aktörer i en region. Sådana partnerskap bör slutas inom alla områden som är viktiga för ekonomisk, ve-tenskaplig och social utveckling (ett integrerat tillvägagångssätt) och skall helst upprätta en långsiktig plan (ett strategiskt tillvägagångssätt).  
Det är tydligt att de ”re lativa fördelar som 
uppmuntrar innovation och investeringar lika 
mycket beror på regionala som nationella särdrag. För att regioner skall lyckas måste de utnyttja just sina tillgångar, idéer och sitt kunnande för att kunna konkurrera på en global marknad och dra maximal nytta av tidigare oanvända resurser”
29.     
Regionala myndigheter befinner sig i en strate-gisk position för att göra detta och, i synnerhet, för att etablera nätverk m ed offentligt och privat 
samarbete. Dessa är viktiga för utvecklingen av den kunskapsbaserade ekonomin och för att ska-pa ett lämpligt klimat för effektiv innovation som är anpassad till lokala små och medelstora före-tags behov. De är även väl lämpade att samordna olika element (politiska åtgärder och institutioner) i det regionala innovat ionssystemet genom att 
först och främst analysera lokala företags utveck-lingsbehov och de främsta hinder dessa står inför, samt öka medvetenheten om hur viktigt det är med innovation. En nationell innovationspolitik för små och medel-
stora företag är därför svår att genomföra utan ett 
nära samarbete med regionala myndigheter, som 
väl känner till de viktigaste aktörerna som ägnar sig åt FoU i regionen och produktionsbasen. 
Samtidigt måste regional innovationspolitik sam-
ordnas med de viktigaste nationella och interna-tionella FoU-nätverken, däribland universitet och 
forskningscenter.  
Denna form av politik kan inte heller utvecklas 
effektivt utan att den privata sektorn deltar i pla-
nering och implementering och inte heller utan ett 
godkännande och aktivt stöd från andra grupper som ägnar sig åt FoU och innovation i regionen – 
halvstatliga organ, teknol ogicenter, universitet 
och fackföreningar. 
Miljöskydd: att uppnå Göteborgsmålen 
År 2001 lade Europeiska rådet till miljön som en 
tredje del i Lissabonstrategin för ekonomisk och 
social utveckling och befäste därmed åtagandet 
att arbeta för en hållbar utveckling. EU:s politik strävar därmed efter att skapa en ”god cirkel” 
inom vilken regional utveckling både minskar 
ekonomiska och sociala skillnader och leder till miljöförbättringar. 
Det finns emellertid betydande skillnader mellan 
medlemsländer och regioner vad gäller miljön och det skick den för närvarande befinner sig i, om-
fattningen av de problem som hotar den och de-
ras beskaffenhet, samt den lokala kapaciteten att lösa dessa.  
Trots att den information som finns på regional 
nivå inte är fullständig, finns det tecken som tyder på att det råder ett positivt samband mellan miljön 
och ekonomisk och social prestation.  
Vatten 
Tillgång till rent vatten och bevarandet av färskvat-
tenförråd är faktorer som är viktiga för regional 
konkurrenskraft. Många ek onomiska verksamheter 
såsom jordbruk, elproduktion och turism förbrukar 
stora mängder vatten, men är samtidigt beroende 
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 60 av både vattenförsörjning och miljöskydd för att 
kunna bedriva verksamhet. 
Vattentillgången är emellertid otillräcklig och i ett 
antal regioner är mängden förbrukat vatten per år lika med eller över den kritiska nivån (20 procent 
eller mer av de totala tillgångarna) och hotar där-
med de lokala ekosystemen. Periodisk torka, så-som sommaren 2003, kan öka belastningen på 
vattentillgången. Regioner i södra EU, i synnerhet 
öar, har ofta störst problem och ett antal av dem är till stor utsträckning be roende av havsvatten och 
importerat vatten. 
Vattenkonsumtionen är särskilt hög i södra Euro-
pa, i sammanhållningsländerna och i mål 1-
regionerna i Italien. I många regioner i Spanien 
och Grekland överstiger den 270 liter per person och dag och utgör därmed en stor utmaning för 
offentliga myndigheter. I anslutningsländerna är 
vattenkonsumtionen vanligen lägre än EU15:s ge-nomsnitt, även om den är det i mindre utsträckning 
i Bulgarien och Rumänien. 
För att åstadkomma en hållbar vattenförbrukning 
måste man utgå från principen om flodområdesför-
valtning – i linje med ramdirektivet för vatten – vil-
ket innebär att förbrukningen skall anpassas efter tillgång, att man skall garantera rimliga priser, 
samt engagera människor i att lösa problemen. 
Efter det att direktivet om avloppsvatten från tät-
bebyggelse antagits 1991 skedde stora invester-
ingar i EU i byggande och underhåll av infrastruk-
tur och som ett resultat av detta har återvinning av spillvatten ökat markant under det senaste decen-
niet. Betydande skillnader mellan länder och regi-
oner kvarstår emellertid. Den andel av befolkning-en som är ansluten till reningsverk för avloppsvat-
tenrening och återvinning är fortfarande ganska 
liten i mål 1-regioner och sammanhållningsländer-na, omkring 50 procent, vilket kan jämföras med 
80-90 procent i de nordiska länderna. Andelen är 
även relativt låg i många av anslutningsländerna.   Avfall 
Varje år genererar EU 1,3 miljarder ton avfall. Det-
ta innebär inte bara förlorade resurser, utan är 
också ett allvarligt miljöproblem i de fall där av-
fallshanteringen innebär nedgrävning av sopor el-ler eldning snarare än återvinning. Ett av gemen-
skapspolitikens mål är att uppmuntra avfallsåter-
vinning. 
Jordbruk och industri ger fortfarande upphov till 
stora mängder avfall, men det är det kommunala 
avfallet som har ökat i EU15 under det senaste decenniet. Det har dock minskat i några få med-
lemsländer.  
I genomsnitt inhämtas omkring 480 kilo kommunalt 
avfall per innevånare varje år i EU. I mål 1-
regioner är siffran i stort sett densamma, medan 
den i sammanhållningsländerna är betydligt högre (550 kilo per innevånare). I anslutningsländerna är 
den däremot  lägre (något under 400 kilo), vilket till 
viss del speglar de lägre reala inkomstnivåerna. 
Hälften av allt avfall hanteras genom nedgrävning i 
EU, vilket ökar mängden växthusgaser och andra 
utsläpp. Medan den genomsnittliga mängden avfall i EU15 som grävs ned ligger på under 300 kilo per 
innevånare, är den i sammanhållningsländerna 
omkring 340 kilo och i mål 1-regionerna 380 kilo. Nivåerna är högre i anslutningsländerna. Återvin-
ning, som är fördelaktigt för naturen (och kan ha 
en positiv effekt på sysselsättning och ekonomisk aktivitet) och som flera direktiv har uppmuntrat, 
prioriteras fortfarande in te (karta 1.12). Gemen-
skapspolitiken är inriktad på att främja förebyggan-
de åtgärder, återvinning och återanvändning sna-
rare än slutgiltig avfallshantering  
Klimatförändringar 
Klimatförändringar orsakas av växthusgaser som 
människan är ansvarig för. Den viktigaste gasen  
är koldioxid som alstras vid förbränning av fossila 
bränslen. Kraftiga värmeböljor under sommaren  är en av de mest märkbara effekterna av klimatför-
ändringar.  Dessa  värmeböljor  kan  orsaka  skogs- 
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 61G
© EuroGeographics Organisation för de administrativa gränserna0 100 500 km1.12 Kommunal avfallshantering genom nedgrävning
Kg per capita
< 150
150 - 250
250 - 350
350 - 450
> 450
Uppgifter saknasEU14* = 291
* Baserat på BE, DE, FR: 1996; DK, EL, LU, AT, PT, 1999;
ES: 2000; IE, IT, SE: 1998; NL:1997
BG, DK: NUTS0
BE: NUTS1FI:Canarias (E)
Guadeloupe Martinique Réunion
Guyane (F)
Açores (P)
Madeira
Källa: Eurostat
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 62 bränder, förstöra skördar och öka mortaliteten 
(sommaren 2003 är en tydlig påminnelse om des-
sa effekter). Klimatförändringar kan även få extre-
ma väderleksförhållanden, såsom torka, över-svämningar och våldsamma stormar, att inträffa 
oftare. Tack vare de åtgärder som föreslagits och 
introducerats på gemenskapsnivå, såsom direkti-vet om samordnade åtgärder för att förebygga och 
begränsa föroreningar (IPPC) och direktivet om 
nationella utsläppstak kan beslutsfattare ta skillna-der i lokala förhållanden med i beräkningen. 
Tio av de nuvarande 15 medlemsländerna uppfyl-
ler inte på långa vägar de löften om förorenings-nivåer som de åtog sig i och med Kyotoprotokollet (att år 2010 ha minskat utsläppen med 8 procent i jämförelse med år 1990). Bland dessa länder finns samtliga sammanhållningsländer. (På Irland, i synnerhet, var utsläppen 31 procent högre år 2001 än år 1990, vilket kan jämföras med den tillåtna ökningen på 13 procent mellan 1990 och 2008-2012 – tabell A1.10). 
I anslutningsländerna minskade utsläppen betyd-
ligt mer än i EU under 1990-talet, huvudsakligen på grund av den tunga industrins tillbakagång. 
Skillnaderna i föroreningskällor länder emellan är 
talande. Energiproduktion står för mer än hälften av de totala utsläppen i anslutningsländerna, då dessa i större utsträckning använder fossila bränslen, men mindre än en tredjedel i samman-hållningsländerna och övriga EU. Transport står däremot för 21 procent av utsläppen i såväl sam-manhållningsländerna som i EU15 (denna siffra har ökat under det senaste årtiondet), men bara för 8 procent i anslutningsländerna.   Denna be-räknas emellertid öka snabbt i samband med att vägtransport och bilanvändning ökar (tabell. A1.11). 
Biologisk mångfald 
Omkring två tredjedelar av Europas våtmarker 
som fanns för 100 år sedan har i dag gått förlora-de. Städernas utbredning och marker som över-ges till följd av ekonomisk omstrukturering i peri-fera områden och i anslutningsländerna är båda ett hot mot biologisk mångfald. 
Natura 2000 har som målsättning att bevara habi-
tat och fågelliv i Europa genom att skapa ett nät-verk av naturskyddsområden, som omfattar över 20 000 utsedda eller föreslagna platser. Dessa utgör nära 15 procent av EU :s totala landyta och 
antalet platser kommer att öka i samband med utvidgningen.  
Miljönormer  utgör en del av ekonomisk,  
social och territoriell sammanhållning 
Olika miljönormer kan skapa nya skiljelinjer mel-
lan de som bor i en ren och sund miljö och de som inte gör det. Om normerna respekteras kan de göra regioner mer attraktiva för investerare och samtidigt förbättra innevånarnas livskvalitet. 
Man har tidigare i EU15 haft en tendens att priori-tera ekonomiska snarare än miljömässiga mål. Trots att den vikt man lagt vid miljö har varierat markant, har sammanhållningspolitiken i allmän-het haft större effekt på ekonomiska och sociala indikatorer än på miljön. 
Trots det har sammanhållningspolitiken hjälpt de 
fattigare medlemsländerna att anpassa sig till EU:s miljökrav (i synnerhet vad gäller direktiven om avfallshantering, vattenförsörjning och av-loppsvatten från tätbebyggelse, vilka alla kräver stora investeringar i infrastruktur) och kan fortsät-ta att göra detta under kommande år då upp-märksamheten kommer att riktas mot att förhindra luftföroreningar. Den ökade transporten utgör ett verkligt problem i detta hänseende. Om det inte sker en övergång till mer miljövänliga transport-medel, kommer ekonomisk tillväxt fortsätta att åtföljas av ökade utsläpp. 
Detta är särskilt viktigt för anslutningsländerna, 
där det finns en uppdämd efterfrågan på bilar och där järnvägarnas dåliga skick hotar att orsaka en betydande ökning i bruket av vägar och därmed en ökning av luftföroreningar. 
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 63Under kommande år måste särskild uppmärksam-
het ägnas åt hållbar utveckling, i synnerhet genom 
att:    
• Hjälpa de nya medlemsländerna att till fullo 
anpassa sig till EU:s direktiv, i synnerhet de 
som rör avfallshantering, vattenförsörjning, av-
loppsvatten från tätbebyggelse och luftkvalitet och som kräver betydande investeringar. 
• Stödja utvecklingen av ekologiska industrier 
och användningen av miljövänlig teknologi, i synnerhet i små och medelstora företag. 
• Återställa förfallna industriområden i stället för 
att utveckla nya på obebyggda grönområden. 
• Skapa incitament att använda miljövänligare 
transportmetoder och transportmedel, samt 
användning av förnybar energi. 
• Hjälpa de regioner som är mest utsatta för ex-
trema väderleksförhållanden att utveckla före-byggande åtgärder. • Stimulera investering för att främja biologisk 
mångfald och naturskydd. 
• Garantera lämplig vatten- och avfallshantering 
i områden med geografiskt betingade handi-kapp och tillräckligt skydd av områdenas 
naturtillgångar för att på så vis göra dem mer 
attraktiva för företag och investerare.  
 
                
                                                 
 
1  De länder vars bruttonationalprodukt per capita låg un der 90 procent av EU:s genomsnitt under tidigt 90-tal.  
2  Se Europeiska kommissionens ekonomiska prognoser, hösten 2003. 
3  Regionala uppgifter om BNP per capita i olika regioner finns endast att tillgå fram till 2001.  
4  Dessa siffror visar inte effekterna av Tysklands enande och den stora ökningen av BNP i de nya tyska delstaterna mellan 
1991 och 1994. 
5  Se Europeiska kommissionen, Employment in Europe 2002 och European Competitiveness Report 2002. 6  Förenta nationerna, demografiska prognoser, 2002  
7  Människor som riskerar fattigdom definieras med hjälp av en “jämförlig inkoms t” (som tar hänsyn till hushållets storlek och 
sammansättning) under 60 procent av den nationella genomsnittsnivån. I detta fall räknas inte ålders- eller efterlevande-
pensioner som en social transferering, då de betraktas som förvärvade rättigheter baserade på tidigare insats, och de räk-
nas därför som en inkomst före transferering. 
8  Det är viktigt att komma ihåg siffrornas begränsning då man jämför den relativa risken för fattigdom mellan olika hushåll. 
Inkomsten inkluderar inte hyra eller de pengar som sparas då människor äger bostaden de bor i och inte heller ränteintäk-ter. Dessa faktorer har en tendens att minska den relativa risken för fattigdom för äldre människor, som oftare äger sin egen bostad (även om detta varierar mellan länder) och som oftare har besparingar som ger ränteintäkter.  
9  Se särskilt, Regions: Statistical yearbook, 2003, European Commission, Luxembourg, ‘Household accounts’.  10  Totalt studerades 1595 stadsområden inom det utvidgade EU med en befolkning på över 50 000. Områdena studerades 
utifrån befolkning, hur attraktiva områdena var för företag, samt  vilka sektorer den ekonomiska aktiviteten utgjordes av.   
11  De skotska öarna och högländerna, med endast något över nio innevånare per kvadratkilometer, är de enda områdena 
utanför Sverige och Finland där befolkningstätheten är under tio.  
12  Ökningen av BNP har också varit relativt låg under denna period på de skotska öarna och i högländerna och både syssel-
sättning och befolkning har gått ned. 
13     Täthet mäts med hjälp av ett samman satt index som anger varje regions tillgång t ill vägnät (aritmetiskt  medelvärde av för -
hållandet mellan väglängd, landyta och befolkning), uttryckt i förhållande till EU:s genomsnitt .  
14  Riktlinjerna för den europeiska sysselsättningsstrategin förordar att det skall finnas tillräckligt med platser på daghem o ch 
förskolor för att alla kvinnor skall kunna arbeta om de väljer att göra detta.  
15  Se del 2 nedan. 16  Se Employment in Europe 2002, s. 115-133. 
17  På mötet i Lissabon ställdes målet att fram till år 2010 halvera andelen av befolkn ingen i åldrarna 18 till 24 med låg ut-
bildning som inte erhåller fortbildning eller yrkesutbildning.   
18  Från Continuing Vocational Training Survey (CVTS),  Eurostat, 2002. 19  Som statliga stöd räknas direkta transfereringar till företag i form av anslag, skattebefrielser, fördelaktiga lån, köp av aktie-
andelar, uppskjutna skatteinbetalningar och garantier beräknade så att det statliga stödet tas med i en gemensam databas 
och kan jämföras länder emellan. 
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING                                                                                                                                                                  
64 20  Det europeiska området för forskningsverksamhet och den regionala dimensionen, KOM(2001) 549 slutlig.  
21  Enligt en nyligen utförd företagsundersökning i Grekland, Spanien och Portugal ansåg de flesta chefer att de avancerade 
teknologier de kund e komma att behöva var lättar e att tillgå utomlands.  
22  Beräkningar baserade på data från en undersökning av arbetskraft gällande storleken på lokala enheter och statistik över 
företagsstrukturer och företagsstorlek.  
23  Innobarometer 2001, Flash Eurobarometer 100, 2002. 
24  Se Produktivitet: nyckeln till konkurrenskraft för medlemss taternas ekonomier och företag,  KOM(2002) 262 slutlig, som 
visar att skapandet av arbetstillfällen netto var koncentrerat till sektorer inom högteknologi och högre utbildning i EU mel-
lan 1995 och 2000, s. 13.  
25  Data från kommissionens åttonde rapport om genomförandet av EU:s lagstiftning på telekommunikationsområdet – bilaga 
1, december 2002.  
26  Då det blir alltmer uppenbart att konkurrenskraftiga ADSL-erbjudanden troligen inte kommer att nå “olönsamma” och perif-
era regioner i Europa, ställs offentliga och regionala myndigheter inför problemet om hur de skall garantera dessa regioner tillgång till bredband. Vissa  menar att trådlöst baserad te knologi kan komma att bli lösnin gen på avlägset  belägna region-
ers problem eftersom det inte handlar om några höga tekniska kostnader. Teknologi är emellertid inte gratis, då den måste 
utgå antingen från satellit elle r marknätverk som båda medför initiala och fo rtlöpande kostnader. Det trådlösa alternativet 
kan dock erbjuda en möjlighet att överbrygga den digitala  delningen me llan regioner. 
27  eEurope Benchmarkingrapport ,  KOM(2002) 62 slutlig, 2002. 
28  Regionala innovationsstrategier finansierade av strukturfonderna.  
29  Ordförandes slutsats, OECD:s toppmöte, Martigny, Schweiz, juli 2003.  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 65 
Statistisk bilaga till del 1 
 
        
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 66 A1.1 Sysselsättning i EU15, 1996 och 2002  
Sysselsättningsnivå (% av befolkning i arbetsför ålder.) 
 1996 2002 
EU15 59,9 64,2 
Andra medlemsländer 61,7 65,1 
Sammanhållningsländerna 51,5 60,2 
Grekland 54,9 56,9 
Spanien 47,6 58,4 
Irland 54,9 65,0 
Portugal 62,3 68,6 
   
Källor: Eurostat, LFS   
 
 
A1.2 Förändring av BNP, sysselsättn ing, produktivitet och befolkning  olika mål 1-regioner, 1994-2001 
      
   Årlig genomsnittlig procentuell förändring 
 BNP Sysselsättning BNP/sysselsatt Befolkning BNP per capita 
Alla mål 1-regioner 3,0 1,4 1,6 0,0 2,8 
PT och EL 3,5 1,2 2,3 0,4 3,1 
IE 9,3 5,1 4,0 1,0 8,2 
ES mål 1 3,4 2,9 0,5 0,4 3,0 
ES ej mål 1 3,6 2,6 1,0 0,4 3,2 
DE mål 1 1,7 -0,3 2,0 -0,5 2,2 
DE ej mål 1 1,6 0,8 0,8 0,3 1,3 
IT mål 1 1,9 0,3 1,6 0,0 1,9 
IT ej mål 1 2,1 1,2 0,9 0,3 1,8 
Andra mål 1-regioner 2,5 1,7 0,8 0,2 2,3 
EU15 2,5 1,1 1,4 0,4 2,1 
      
Källor: Eurostat, regionala räkenskaper  och GD Regionalpolitiska beräkningar  
  
A1.3 Statistiska effekten i mål 1-regioner (baserad på BNP per capita mätt i köpkraft, genomsnitt 1999-2001)  
     
 I EU15 I EU15 I N10 I EU25 
Alla variabler i förhållande till genomsnitt lig BNP per capita i EU15 eller EU25 som 
angivet: EU15 EU25 EU25 EU25 
Antal regioner med BNP per capita under 75% av genomsnittet 50 33 36 69 
Befolkning i dessa regioner (miljoner) 73 54 69 123 
Befolkning i % av EU15/N10 19,2 14,2 92,4  
Befolkning i % av EU25  11,9 15,2 27,1 
Genomsnittlig BNP per capita (köpkraft) i dessa regioner i % av EU15/EU25-
genomsnitt 65,1 69,3 46,0 56,2 
     
N10: nya medlemsländer     
Källor: Eurostat, regionala räkenskaper och GD Regionalpolitiska beräkningar     
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 67 
A1.4 Sysselsättningsnivåernas sammansättning i anslutningsländerna och EU, 2002 
      
   % av sysselsatt befolkning, 15-64 år 
 A. Anslutnings-
länder B. Mål 1-
regioner C. Ej mål 1-
regioner Skillnad B-A Skillnad C-A 
Jordbruk 10,7 5,2 1,9 -5,5 -8,8 
Gruvindustri, gas, el, vatten 1,9 0,7 0,7 -1,2 -1,2 
Tillverkningsindustri 8,9 6,5 7,8 -2,4 -1,1 
Kemikalier och förädling 0,6 0,4 1,0 -0,2 0,4 
Verkstadsindustri 2,8 1,7 4,5 -1,1 1,7 
Byggindustri 3,4 6,4 4,8 3,0 1,4 
Grundläggande tjänster 14,2 17,4 20,5 3,2 6,3 
Avancerade tjänster 3,3 4,3 9,1 1,0 5,8 
Kommunala tjänster 6,9 7,4 11,4 0,5 4,5 
Offentlig administration 3,4 4,8 4,9 1,4 1,5 
Total sysselsättningsnivå 56,2 54,9 66,7 -1,3 10,5 
Jordbruk 10,7 5,2 1,9 -5,5 -8,8 
Industri 17,7 15,8 18,8 -1,9 1,1 
Tjänster 27,8 34,0 45,9 6,2 18,1 
      
Källa: Eurostat, LFS      
 
 
A1.5 Arbetslöshetsnivåer i EU15, 1996 och 2002 
Arbetslöshetsnivå (% av arbetskraften) 
 1996 2002 
EU15 10,7 7,8 
Andra medlemsländer 9,5 7,5 
Sammanhållningsländerna 17,0 9,6 
Grekland 9,7 10,0 
Spanien 22,3 11,4 
Irland 11,9 4,3 
Portugal 7,4 5,1 
   
Källa: Eurostat, LFS   
 
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 68  
 
 
EU15 
17,8 
29,0 
16,0 
10,0 
9,0 
35,0 
15,7 
16,0 
15,0  
 
UK 
21,2 
35,0 
17,0 
9,0 
5,0 
50,0 15,8 
13,0 
17,0 
  
 
SE 
24,1 
17,0 
4,0 
5,0 
: 
16,0 
7,2 
: 
10,0 
   
FI 
30,7 
45,0 
8,0 
5,0 
10,0 
11,0 
5,0 
7,0 
11,0 
   
PT 
28,0 
46,0 
32,0 
13,0 
10,0 
39,0 20,2 
23,0 
20,0 
  
 
AT 
12,7 
35,0 
18,0 
10,0 
7,0 
23,0 
10,2 
9,0 
12,0 
  
 
NL 
18,9 
3,0 
5,0 
4,0 
9,0 
45,0 11,2 
18,0 
11,0 
  
 
LU 
10,2 
7,0 
8,0 
6,0 
5,0 
35,0 16,2 
26,0 
12,0 
  
IT 
16,0 
29,0 14,0 
12,0 
15,0 
23,0 21,7 
24,0 
19,0 
  
%  av hushåll inom varje kategori  
IE 
33,0 
79,0 37,0 
14,0 
8,0 
42,0 
26,2 
10,0 
21,0 
  
 
FR 
17,7 
27,0 
16,0 
11,0 
12,0 
35,0 14,4 
14,0 
15,0 
  
 
ES 
21,0 
43,0 
24,0 
14,0 
8,0 
42,0 
24,7 
18,0 
19,0 
  
 
EL 
15,0 
38,0 
36,0 
17,0 
18,0 
37,0 14,0 
23,0 
20,0 
  
 
DE 
18,8 
19,0 
7,0 
8,0 5,0 
36,0 11,0 
11,0 
11,0 
  
 
DK 
35,0 
40,0 
22,0 
5,0 
7,0 
10,0 
4,9 
4,0 
11,0 
   
BE 
14,6 
27,0 
26,0 
8,0 
8,0 
25,0 
8,9 
15,0 
13,0 
  
 
 
Ensamstående  30-64 
Ensamstående >64 Par, minst en >64  
Par, båda <65 
3 vuxna 
Ensamstående vuxen Par 
3 vuxna 
 
 A1.6 Befolkning som lever på gränsen till fattigdom, 2000*  
 
 
 
Utan barn 
  
 
 
Med barn  
 
Alla hushåll 
 
* Hushåll med en inkomst per capita under 60% av medianhushållsinkomst i landet i fråga.  
Källa: Eurostat, ECHP, november 2003  
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 69 
 
 
EU15 
 
9,0 
10,0 
7,0 
10,0 
9,0 
7,0 
34,0 
14,0 
100,0  
 
UK 
 
8,2 
14,3 
8,2 
11,2 
4,1 
17,3 
29,6 
7,1 
100,0 
   
SE 
 
32,7 
10,9 
7,9 
4,0 
0,0 
12,9 
31,7 
0,0 
100,0 
  
 
FI 
 
33,0 
23,0 
6,0 
6,0 
7,0 3,0 
18,0 
4,0 
100,0 
  
 
PT 
 
1,0 
6,1 
4,0 
12,1 
10,1 
3,0 
32,3 31,3 
100,0 
  
 
AT 
 
8,0 
17,0 
9,0 
10,0 
10,0 
5,0 
26,0 
15,0 
100,0 
  
 
NL 
 
15,0 
2,0 
7,0 
4,0 
7,0 
15,0 
39,0 
11,0 
100,0 
  
 
LU 
 
5,0 
3,0 
7,0 
6,0 
7,0 4,0 
43,0 
25,0 
100,0 
  
IT 
 
2,0 7,1 
4,0 
7,1 
19,2 
1,0 
38,4 
21,2 
100,0 
  
%  av alla hushåll på gränsen till fattigdom 
IE 
 
6,0 
14,0 
3,0 
9,0 
5,0 5,0 
45,0 
13,0 
100,0 
  
 
FR 
 
6,9 
7,8 
7,8 
11,8 
8,8 
7,8 
41,2 
7,8 
100,0 
   
ES 
 
3,0 
6,0 
5,0 
11,0 
9,0 
3,0 
37,0 
26,0 
100,0 
  
 
EL 
 
2,0 
8,8 
5,9 
20,6 
18,6 
2,9 
24,5 16,7 
100,0 
  
 
DE 
 
16,0 
13,0 
8,0 
6,0 
8,0 7,0 
29,0 
13,0 
100,0 
  
 
DK 
 
19,8 
16,8 
9,9 
24,8 
5,0 
2,0 
18,8 
3,0 
100,0 
   
BE 
 
5,0 
11,0 
7,0 
24,0 
7,0 6,0 
30,0 
10,0 
100,0 
  
 
 
Ensamstående, 30-64 
Ensamstående >64 
Par, minst en>64 
Par, båda<65 
3 vuxna Ensamstående vuxen 
Par 
3 vuxna 
 
 A1.7 Fördelning av hushåll på gränsen till fattigdom, 2000* 
 
 
 
Hushåll på gränsen till fattigdom 
Utan barn 
 
 
 
 Med barn 
 
 
Alla hushåll 
 
* Hushåll med en inkomst under 60% av m edianhushållsinkomsten i landet i fråga. 
Källa: Eurostat, ECHP, november 2003 
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 70  
 
 
 
 
N12 (5) 
18541 
240960 
 
76,9 
: 
: 
 
: 
: 
: 
 
12,1 
: : 
 
15,8 
37,2 
47.0 
 
 
 
 
 
  
 
 
Bergsregioner (3) 
EU 15 (3, 4) 
66789 
1322910 
 
50,5 
: 
: 
 
: 
: 
: 
 
8,9 
: : 
 
5,6 
34,3 
60.1 
 
 
 
 
 
  
 
Mål 1-regioner 
(2) 
82912 
1027018 
 
80,7 
2,0 
4571,0 
 
67,1 
48,2 
94,7 
 
14,2 
2,5 
29,3 
 
9,0 
28,2 
62,8 
 
 
 
 
 
  
 
 
EU 15-
genomsnitt (2) 
379604 
3243415 
 
117,0 
2,0 
8648,1 
 
100,0 
48,2 
263,4 
 
7,8 
2,5 
29,3 
 
4,0 
28,2 
67,7 
 
 
 
  
 
 
Glesbebodda 
regioner (2) 
2122 
424022 
 
5,0 
3,3 
9,7 
 
87,6 
75,7 
98,8 
 
10,4 
5,9 
14,1 
 
6,4 
24,6 
69,0 
 
 
 
  
 
Perifera  
regioner 
3943 
99638 
 
39,6 
2,0 
343,3 
 
68,4 
48,2 78,4 
 
16,1 
2,5 
29,3 
 
5,3 
19,4 
75,3 
  
 
Öar (1) 
9423 
94466 
 
99,8 
8,5 
336,5 
 
71,7 
60,0 
141,6 
 
16,1 
2,9 
20,1 
 
10,5 
20,8 
68,7 
 A1.8 Områden med geografiska nackdelar, huvudindikato rer, 2001 
 
 
 
Total befolkning (1000 inv.) 
Yta (km²) 
Befolkningstäthet (inv./km²) 
Genomsnitt 
Minimum Maximum 
BNP per capita (köpkraft) (EU-15=100) 
Genomsnitt 
Minimum 
Maximum 
Arbetslöshetsnivå (%) 
Genomsnitt 
Minimum Maximum 
Sysselsättning per sektor (% av  tot.syssels.) 
Jordbruk 
Industri 
Tjänster 
 
(1) öar NUTS 2 eller NUTS 3-regioner  
(2) definierad som NUTS 2-nivå  
(3) arbetslöshetsdata inkluderar ej EL, sysselsättningsdata inkluderar ej ES och EL  
(4) sysselsättningsdata inkluderar ej franska utomeuropeiska departement   
(5) arbetslöshets- och sysselsättningsdata inkluderar endast BG, CZ, HU, RO, SI, SK  
Källor: all data från EUROSTAT utom för bergsregioner som är från undersökningen 'Mountain Areas', (utvecklad på NUTS 5-nivå) a npassad för att kunna jämföras med Eurostatdata  
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 71 
 
Statliga stöd till 
FoU i % av totala 
statliga stöd till 
tillv.industrin 
% 
19,2 
23,9 
10,5 
17,2 
1,4 
25,9 
21,3 
3,6 
18,5 
21,1 
27,0 
48,2 
11,7 
39,5 
16,5 
21,1 
 
  
Index,  
EU15=100 
100 
156 
124 
123 
8 
65 
146 
40 92 
150 111 
217 
19 
228 
58 
45 
 
 Statliga stöd till FoU per anställd 
inom tillv.industrin  
EUR/anställd 
150 
234 
186 
185 
12 
98 
220 
59 
138 
225 166 
326 
28 
341 
87 
67 
 Index,  
EU15=100 
100 
125 226 
138 104 
48 
132 
212 
95 
137 
79 
87 
31 
111 
68 
41 
 Statliga stöd till tillv.industrin per 
anställd i sektorn 
EUR/anställd 
780 
979 
1766 
1077 
809 
378 
1032 
1650 
745 
1066 
615 
676 239 
865 
527 
317 
 Sysselsättning i 
tillv.industri 
1000 
30077 
652 436 
8105 
605 
2914 
3779 
302 
5161 
33 
1059 
672 966 
452 
768 
4173 
 Statliga stöd till FoU 
inom tillv.industri 
Miljoner EUR  
4513 
152 
81 
1500 
7 
286 
830 
18 
710 
7 
176 
219 
27 
154 
67 
279 
 Statliga stöd till 
tillverkningsindustri 
Miljoner EUR  
23460 
639 
770 
8733 
490 
1100 
3898 
498 
3842 
35 
651 
454 231 
391 
405 
1323 
 A1.9 Statliga stöd till FoU och t illverkningsindustri, genomsnitt 1999-2001  
 
 
EU15 
BE 
DK 
DE EL 
ES 
FR 
IE 
IT 
LU NL 
AT 
PT 
FI 
SE 
UK 
 
Källa: GD Konkurrens, State Aid Scoreboard 
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 72  
A1.10 Utsläpp av växthusgaser, 2000 
   
 Index, basår 
1990=100* Kyotomålet 
EU15 96,0 92,0 
BE 106,0 92,5 
DK 99,0 79,0 
DE 81,0 79,0 
EL 124,0 125,0 
ES 135,0 115,0 
FR 98,0 100,0 
IE 124,0 113,0 
IT 104,0 93,5 
LU 55,0 72,0 
NL 103,0 94,0 
AT 103,0 87,0 
PT 130,0 127,0 
FI 96,0 100,0 
SE 98,0 104,0 
UK 87,0 87,5 
N10 69,0 : 
BG 49,4 92,0 
CY 140,0 : 
CZ 76,4 92,0 
EE 45,4 92,0 
HU 82,4 92,0 
LT 46,3 92,0 
LV 34,1 92,0 
MT 129,0 : 
PL 68,1 92,0 
RO 61,9 94,0 
SI 99,3 94,0 
SK 66,9 92,0 
   
*Baserat på motsvarande CO 2; kursiverade siffror avser 
Eurostats preliminära beräkningar 
Källor: European Environmental Agency (EEA) och 
Eurostat 
 
 
         A1.11   Utsläpp av växthusgaser per sektor, 2001
 
  % av totala utsläpp 
 N10 Sammanhållningsländer EU15 
Energi o.d. 53,0 31,0  29,0 
Industri 17,0 21,0  21,0 
Transport 8,0 21,0  21,0 
Jordbruk 9,0 13,0  10,0 
Avfall 4,0 4,0  3,0 
Annat 9,0 10,0  16,0 
    
Källa: European Environmental Agency (EEA) 
  
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 73A1.1 Sysselsättning enligt sektor, 2002
JordbrukIndustriTjänster
Procent av totalt antal sysselsatta< 1,971,97 - 3,183,18 - 5,285,28 - 9,96>= 9,96Uppgifter saknasEU27 = 7,0 Källa: Eurostat© EuroGeographics Organisation för de administrativa gränserna
2501250 km
Procent av totalt antal sysselsatta< 22,7322,73 - 26,4926,49 - 30,5830,58 - 33,85>=33,85Uppgifter saknasEU27 = 28,9Procent av totalt antal sysselsatta< 56,256,2 - 62,4462,44 - 67,8967,89 - 73,54>= 73,54Uppgifter saknasEU27 = 64,1
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 74 A1.2 BNP per sysselsatt (EUR), 2001
Index, EU25 = 100
<2 5
2 5-5 0
50 - 100100 - 120
120 - 130
>= 130BE, NL: NUTS0
Källor: Eurostat och nationella statistiska centralbyråer
© EuroGeographics Organisation för de administrativa gränserna0 100 500 kmCanarias (E)
Guadeloupe Martinique Réunion
Guyane (F)
Açores (P)
Madeira
Uppgifter saknas
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 75© EuroGeographics Organisation för de administrativa gränserna0 100 500 kmCanarias (E)
Guadeloupe Martinique Réunion
Guyane (F)
Açores (P)
Madeira
A1.3 Förändring i befolkning i arbetsför ålder (15-64), 2000-2025
Total procentuell förändring
< -8,1
-8,1 – -3,42
-3,42 – 0,48
0,48 – 3,97
>= 3,97
Uppgifter saknasEU27 = -3,5
BG, CZ, HU, PL, RO, SK: NUTS0
Källor: Eurostat, FN
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 76 © EuroGeographics Organisation för de administrativa gränserna0 100 500 kmCanarias (E)
Guadeloupe Martinique Réunion
Guyane (F)
Açores (P)
Madeira
A1.4 Förändring i befolkning över 65, 2000-2025
Total procentuell förändring
< 27,41
27,41 - 36,9
36,9 - 44,97
44,97 - 57,49
>= 57,49
Uppgifter saknasEU27 = 40,5
BG, CZ, HU, PL, RO, SK: NUTS0
Källor: Eurostat, FN
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 77A1.5 Potentiell tillgänglighet via väg, 2001EUROPEAN SPATIAL PLANNING
OBSERVATION NETWORK
© EuroGeographics Organisation för de administrativa gränserna0 100 500 kmTillgänglighetsindex, EU27=100
0<2 0
2 0<4 0
4 0<6 0
6 0<8 0
80 < 100100 < 120
120 < 140
140 < 160
160 < 180
180 och merKällor: ESPON :s databas
Uppgifter från: Spiekermann & Wegener (S&W)
Denna karta speglar inte nödvändigtvis
ESPON-kommitténs åsikter
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 78 A1.6 Potentiell tillgänglighet via järnväg, 2001EUROPEAN SPATIAL PLANNING
OBSERVATION NETWORK
© EuroGeographics Organisation för de administrativa gränserna0 100 500 kmTillgänglighetsindex, EU27=100
0<2 0
2 0<4 0
4 0<6 0
6 0<8 0
80 < 100100 < 120
120 < 140
140 < 160
160 < 180
180 och merKälla: ESPON :s databas
Uppgifter från: Spiekermann & Wegener (S&W)
Denna karta speglar inte nödvändigtvisESPON-kommitténs åsikter
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 79A1.7 Potentiell tillgänglighet med flyg, 2001EUROPEAN SPATIAL PLANNING
OBSERVATION NETWORK
© EuroGeographics Organisation för de administrativa gränserna0 100 500 kmTillgänglighetsindex, EU27=100
0<2 0
2 0<4 0
4 0<6 0
6 0<8 0
80 < 100100 < 120
120 < 140
140 < 160
160 < 180
180 och merKälla: ESPON :s databas
Uppgifter från: Spiekermann & Wegener (S&W)
rDenna karta speglar inte nödvändigtvis
ESPON-kommitténs åsikte
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 80 © EuroGeographics Organisation för de administrativa gränserna0 100 500 kmCanarias (E)
Guadeloupe Martinique Réunion
Guyane (F)
Açores (P)
Madeira
A1.8 Personer som slutar skolan tidigt, 2002
Procent av befolkningen i åldrarna 18-24
< 7,7
7,7 - 11,1
11,1 - 14,3
14,3 - 21
>= 21
Uppgifter saknasEU27 = 16,4
Befolkning (18-24) med
grundskoleutbild. som ej följer utbildn. / yrkesutbildn
Källa: Eurostat
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväxt – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 81gReoiGIS geoiGISR
© EuroGeographics Organisation för de administrativa gränserna0 100 500 kmCanarias (E)
Guadeloupe Martinique Réunion
Guyane (F)
Açores (P)
Madeira
A1.9 Patentansökningar till EPO, genomsnitt 1999-2001
Ansökningar per miljon innevånare
< 10,89
10,89 - 63,28
63,28 - 111,29
111,29 - 200,24
>= 200,24 Källa: EurostatEU27 = 120,5
BG, CZ, HU, PL, RO, SK: NUTS0
EPO: europeiska patentverket
Del 1 – Sammanhållning, konkurrens kraft, sysselsättning och tillväx t – Rådande situation och tendenser 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 82  
  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING  83 
Del 2 — Hur medlemsländernas politik  
inverkar på sammanhållningen 
 
      
Innehållsförteckning 
Introduktion................................................................................................................... ................ 84  
Nationell politik och dess  inverkan på offentliga utgifter .............................................................. 84  
De offentliga utgifternas inverkan på regioner .............................................................................. 87  
Skattepolitik och regional BNP ................................................................................................. .... 91  
Regional utvecklingspolitik  i medlemsländerna ........................................................................... 95  
Statistisk bilaga till del 2................................................................................................... ........... 101 
 
Del 2 — Hur medlemsländernas politik inverkar på sammanhållnigen 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 84 Introduktion 
Denna del kommer först och främst att handla om 
nationell politik, däribland  offentliga utgifter och 
hur dessa finansieras i olika delar av unionen, 
och politikens inverkan på regionerna. Sedan 
kommer de olika ländernas sätt att omfördela in-komster mellan regioner och minska skillnader i 
regional ekonomisk prestation att studeras. Målet 
är därefter att granska den relativa nivån på ut-ländska direktinvesteringar inom EU och i anslut-
ningsländerna och i vilken utsträckning nationella 
och regionala offentliga myndigheter kan påverka var i landet investeringar görs. Detta är av intres-
se eftersom utlandsinvesteringarna kan att stärka 
den lokala ekonomin. 
Nationell politik och dess  
inverkan på offentliga utgifter 
I stort sett alla statliga funktioner som är relatera-
de till offentliga utgifter påverkar regional balans i 
den bemärkelse att utgifterna i fråga alltid rör nå-
gon region, men att det inte nödvändigtvis fattats ett medvetet politiskt beslut om att utgifterna skall 
placeras i just den regionen. Det bör understrykas 
att de även påverkar mer lokala områden inom regioner då samma mekanismer gäller för dessa, 
liksom för hela landet. 
De summor som läggs på sådana politiska åtgär-
der är avsevärt större än de utgifter som finansie-
ras av strukturfonderna och därmed är effekten 
av de förstnämnda betydligt större på ekonomisk och social sammanhållning i medlemsländerna. 
Nedan framhålls i vilken utsträckning nationell 
politik, samt offentliga utgifter och hur dessa för-delas, påverkar inkomstnivåerna i fattigare regio-
ner. Politiken är emellertid i de flesta fall inte alltid 
direkt riktad mot regioner även om den ofta har implikationer på den regionala balansen. Det 
finns en tendens att fokusera på omedelbara so-
ciala problem och att stödja inkomst snarare än att stärka underliggande konkurrenskraft. 
I denna bemärkelse kompletterar den nationella politiken EU:s sammanhålln ingspolitik snarare än att motverka den eftersom sammanhållningspoli-tiken är mer inriktad på att hantera grundläggan-
de strukturella svaghete r. Strukturfonderna har 
därmed, trots deras relativt begränsade storlek, 
en mycket viktig roll att spela för att minska regi-
onala skillnader och stärka sammanhållningen.  
Offentliga utgifter och sammanhållning 
Även den politik som inte rör utgifter har ändå en 
tendens att indirekt påverka dessa och därigenom sammanhållning. Medan centralbanken är ansva-
rig för monetär politik inom EMU är nationella re-
geringar ansvariga för ska ttepolitik. Ett mål för 
skattepolitiken är att bevara ekonomisk stabilitet 
och stödja monetär politik för att stärka tillväxten. 
Stabilitets- och tillväxtpak ten (STP), som infördes 
i samband med det monetära enandet, låter eko-
nomiska stabilisatorer verka fritt under den eko-
nomiska cykeln samtidigt som den bevarar bud-getkontroll i andra områden som ett permanent 
inslag i EMU.   
På budgetens utgiftssida, till skillnad från in-
komstsidan, är det endast utgifter relaterade till 
arbetslöshet som automati skt påverkas av cyklis-
ka fluktuationer. Under de kommande årtiondena 
kommer befolkningens åldrande att belasta de 
offentliga utgifterna avsevä rt. Ett sätt att garante-
ra en hållbar skatteutveckling i framtiden är att 
genom finansiell åtstramning globalt hålla tillbaka 
utgiftsökningar.  
Denna del ägnas inte direkt åt allmän makroeko-
nomisk prestation även om denna ligger bakom 
nyligen konstaterade tendenser i de övergripande 
offentliga utgifterna och inkomsterna i medlems-länderna, liksom förändringar i de offentliga utgif-
ternas samansättning. Det råder bristande kun-
skap om vad skatteutjämning har för inverkan på regioner och sociala grupper. Utjämningarna har 
lett till att betalningar av skuldräntor minskat till 
följd av minskat lånande. Detta innebär att pengar har kunnat användas till mer ekonomiskt och so-
cialt fördelaktiga utgiftsprogram, samtidigt som 
belastningen på den övergripande utgiftsnivån minskat. 
Del 2 — Hur medlemsländernas politik inverkar på sammanhållnigen 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 85Trots att detta generellt sett resulterat i minskade 
utgifter i förhållande till BNP finns det skäl att frå-
ga sig huruvida denna minskning utgör ett incita-
ment att förbättra kvaliteten på utgiftsprogram. Än så länge finns det inget säkert svar på i vilken 
utsträckning detta har lett till effektivare politiska 
åtgärder för regional sammanhållning. Skatteut-jämningar kan dessutom ha påverkat ekonomisk 
aktivitet kortsiktigt och möjligtvis varit till skada för 
svagare regioner. Utjämningarna kan emellertid stärka tillväxten även kortsiktigt om de utförs väl 
och åtföljs av strukturella reformer. På lång sikt är 
det en stabil makroekonomisk miljö, som länder-nas politik och EMU kan skapa, som kan komma 
att gynna tillväxten. Alla regioner vinner på detta 
även om det än så länge, under den nuvarande 
nedgången, ännu inte har resulterat i en högre 
tillväxttakt. 
Offentliga utgifter har totalt sett minskat markant i 
EU under senare år. Mellan 1995 och 2002 mins-
kade de från i genomsnitt något över 51 procent 
av medlemsländernas BNP, till något över 47 procent. Endast i Portugal skedde en ökning (och 
bara med 1 procentenhet) (diagram 2.1 och tabell 
A2.1). Denna minskning uppvägde de minskade skuldräntebetalningarna i EU (2 procentenheter) 
betydligt. I Italien, där dessa betalningar uppgick 
till 12 procent av BNP 1995 och där minskningen var särskilt uttalad (nära 6 procentenheter) speg-lades den i sin helhet i den lägre utgiftsnivån. 
De offentliga utgifterna minskade alltså markant i 
EU. De offentliga inkomsterna från skatteintäkter 
och andra inkomstkällor minskade däremot en-dast något i förhållande till BNP, vilket innebär att 
skattesatserna i stort sett var oförändrade. Med 
undantag av Irland, där ökningen av BNP var ovanligt hög, minskade inte inkomsten med mer 
än 2 procent av BNP i något av medlemsländerna 
och i 6 av länderna ökade den. Budgetunderskot-ten minskade därmed i hela unionen och övergick 
i flera fall till ett överskott.   
Förändringar i de offentliga  
utgifternas sammansättning 
De offentliga utgifterna, i form av transfereringar 
både till enskilda människor och företag, har, i lik-het med betalningar av skuldräntor, minskat under 
senare år i förhållande till BNP. Mellan 1995 och 
2002 minskade utgifterna för socialbidrag (endast något över 16 procent av BNP) med nästan 1 pro-
cent av BNP, trots befolkningens åldrande och det 
växande antalet pensionärer. Denna nedgång var till viss del ett resultat av minskad arbetslöshet, 
men den speglar även en allmän tendens att be-gränsa ökningen av socialbidrag där detta är möj-ligt. Det skedde dock inte nedskärningar i socialbi-
dragsutgifterna i hela Europa. I Tyskland, Grekland 
010203040506070
SE DK FR AT BE FI IT NL EU15 EL DE PT LU UK ES IE0102030405060701995 2002% av BNP2.1 Offentliga utgifter i medlemsländerna, 1995 och 2002
Källor: Eurostat, offentliga sektorers räkenskaper
Del 2 — Hur medlemsländernas politik inverkar på sammanhållnigen 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 86 och Portugal ökade bidragen betydligt och i Italien 
skedde en mindre ökning. 
Medan bidragsandelen till ålderspensionärer har 
haft en tendens att öka under senare år till följd av en ökning av antalet pensionärer, har andelen 
bidrag till arbetslösa generellt sett minskat då det 
skett en markant nedgång i antalet arbetslösa. Enligt de senaste uppgifter  som finns tillgängliga 
(2002) uppgår ålderspensioner (som här inklude-rar änkepension) till drygt 46 procent av EU:s to-tala sociala transfereringar. Endast i de tre nor-
diska länderna, där det sociala skyddsnätet är 
mer omfattande än i övriga länder, låg andelen på långt under 40 procent, liksom på Irland där anta-
let människor i pensionsåldern är relativt litet (ta-
bell A2.2). Det är endast i Italien som denna an-del utgör över hälften av bidragen (63 procent). 
Arbetslöshetsunderstöd utgör däremot endast 
något över 6 procent av de totala sociala transfe-reringarna i EU och under 10 procent i alla med-
lemsländer utom Belgien, Spanien, Finland och 
Danmark. I de tre förstnämnda länderna speglar detta det relativt stora antalet arbetslösa och i 
Danmark de höga utgiftsnivåerna per person. 
Andra transfereringar, som inte inkluderade so-
ciala bidrag, såsom subventioner och anslag till 
företag, minskade ännu mer, med 2 ½ procent av 
totala BNP. Minskningen var särskilt markerad i Tyskland (nära 7 procent av BNP) och Nederlän-
derna (över 4 procent av BNP). I de flesta andra 
länder skedde det däremot antingen en betydligt mindre minskning eller ingen minskning alls. I Ös-
terrike och Portugal skedde en ökning. 
Utgifter för varor och tjänster var i genomsnitt i 
stort sett oförändrade i förhållande till BNP (något 
under 21 procent av BNP). Inom denna utgifts-
post minskade den del som gick till anställdas löner i den offentliga sektorn, vilket delvis var ett 
resultat av indragningar eller privatiseringar av 
vissa tjänster. Även om minskningen i utgifter vad gäller löner till den offentliga sektorn inte skedde i 
alla medlemsländer, så var minskningarna mar-
kanta (över 1 procent av BNP) i Tyskland, Spani-en, Irland, Österrike och Finland. I Portugal ökade däremot löneutgifterna i den offentliga sektorn markant i förhållande till BNP. 
De offentliga utgifter som går till investeringar och 
byggandet av infrastruktur av olika slag är relativt små i hela EU i jämförelse med utgiftsnivån för 
sysselsättning inom offentliga sektorn. År 2002 
utgjorde dessa utgifter i genomsnitt 2 procent av BNP i EU. Endast i Luxemburg och på Irland låg 
nivån på över 4 procent av BNP. Utgifterna har 
dessutom minskat i förhållande till BNP under senare år. Mellan 1995 och 2002 var det endast i 
Grekland, Nederländerna och på Irland som de 
ökade mer än marginellt. Andelen anslag till fasta investeringar var dock i stort sett oförändrad un-
der denna period. Detta kan visa på att infrastruk-
turen inom den offentliga sektorn inte har utvid-gats mycket på senare år och att det statliga kapi-
talet kanske inte har byggts upp som det skulle 
behövts. En ökad andel investeringar i offentlig infrastruktur har emellertid förekommit i form av 
samarbeten mellan statliga och privata företag i 
många av medlemsländerna under denna period. Den övergång från offentliga till privata invester-
ingar som detta kan leda till kommer inte nödvän-
digtvis att framgå av siffrorna i den offentliga sek-torns räkenskaper. 
Uppdelningen av offentliga utgifter i dessa all-
männa kategorier visar på statens funktioner, of-fentliga tjänster och systemet för att tillhandahålla 
dessa, vilket varierar mellan länder enligt natio-
nella bestämmelser. En stor del av anslagen till varor och tjänster går till utbildning, vård och so-
ciala tjänster. Det sätt på vilket dessa tjänster till-
handahålls – direktanställning av personal eller köp av de tjänster som dessa erbjuder – speglas 
därmed i de offentliga lönernas storlek i förhål-
lande till andra aktuella inköp av varor och tjäns-ter. 
Offentliga utgifter och social  
sammanhållning 
En stor del av de offentliga utgifterna i EU:s med-
lemsländer, i synnerhet de som går till socialt 
skydd och sociala förmåner, förknippas med den europeiska sociala modellen och bidrar, medvetet 
Del 2 — Hur medlemsländernas politik inverkar på sammanhållnigen 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 87eller ej, till att minska skillnaderna i reala in-
komstnivåer och chanser till ett drägligt liv. År 
2001 (uppgifter för år 2002 finns ännu inte till-
gängliga) gick omkring 40 procent av de totala offentliga utgifterna inom EU till det sociala 
skyddsnätet, medan 24 procent avsattes till ut-
bildning och hälsovård. Alla dessa utgifter har, som visas nedan, även inverkan på hur de offent-
liga utgifterna verkligen fördelas mellan regioner 
eftersom den summa som anslås till de olika re-gionerna ofta avgörs utif rån antalet innevånare, 
deras åldersstruktur och behov av socialt stöd. 
Under senare år har anslagen till de flesta statliga 
funktioner och tjänster, såsom sociala program, 
även de minskat i samband med den övergripan-
de minskningen av offentliga utgifter. Mellan 1995 och 2001 minskade de utgifter som gick till socialt 
skydd i EU (inkluderat administrativa kostnader 
och sociala bidrag) med i genomsnitt omkring 1 procent av BNP. Utgifter som gick till hälsovård 
och utbildning var däremot i stort sett oförändrade 
(tabell A2.3). Detta innebär dock att andelen utgif-ter som anslogs till dessa tre områden ökade un-
der de sex åren, från 59 procent av de totala ut-
gifterna till 64 procent, medan andelen till det so-ciala skyddet ökade från 38 till 40 procent. 
Trots den omfattande minskningen av offentliga 
utgifter som gick till socialt skydd i förhållande till BNP mellan 1995 och 2001, steg dess andel i 
förhållande till de totala utgifterna i alla medlems-
länderna utom Nederländerna, Finland och Sveri-ge. I de två sistnämnda länderna var utgiftsnivån 
långt över genomsnittet 1995. 
Hälsovårdsutgifterna ökade i förhållande till BNP i 
de flesta medlemsländer under denna period. En-
dast i Luxemburg, Österrike och Finland minska-
de dessa utgifter, även om andelen i förhållande till de totala utgifterna ökade i Luxemburg och 
Finland. 
Minskningen i anslag till utbildning var mer omfat-
tande i förhållande till BNP under dessa sex år, 
vilket till viss del var ett resultat av att det fanns 
färre barn i skolålder. Utgifterna ökade dock i Danmark, Sverige, Italien, Portugal och Storbri-
tannien. Även i detta fall ökade dock andelen ut-gifter som gick till utbildning i nästan alla med-
lemsländerna under denna period med undantag 
av Irland och Finland där den sjönk något. 
Den ökade andelen offentliga utgifter som gick till 
utbildning, hälsovård och sociala förmåner mot-
svarades av en minskning av anslagen till all-
männa offentliga tjänster (det vill säga administra-tion) och andra utgifter, däribland skuldräntebe-
talningar, subventioner och andra transfereringar 
än sociala bidrag, såsom industri- och regional-stöd, vars minskning konstaterades ovan. 
De offentliga utgifternas 
inverkan på regioner 
De flesta offentliga utgifter som allokeras på regi-
onal eller lokal nivå är en direkt konsekvens av de 
politiska beslut som fattas nationellt angående tillhandahållande av tjänster och inkomststöd åt 
människor i behov. Detta gäller oavsett om landet 
i fråga är förbundsstat eller enhetsstat. Även om staten, beroende på hur decentraliserad den poli-
tiska makten är, vilket i sin tur delvis är ett resul-
tat av det federala e ller enhetsstatliga statsskick-
et, i mycket olika utsträckning låter regionala eller 
lokala myndigheter tillhandahålla tjänster inom 
unionen, så har medlemsländerna dock ett gemensamt mål, nämligen att garantera att till-
handahållandet av tjänster inte skiljer sig för 
mycket åt mellan regioner. 
Det sociala skyddet avgörs vanligtvis genom att 
man centralt fastställer bidragsnivåerna och krite-
rierna för att erhålla stöd så att rätten till bidrag och bidragens storlek inte avgörs av, eller åtmin-
stone inte borde avgöras av, var en individ råkar 
bo i ett visst land. System et sköts sedan på lokal 
nivå
1. 
På liknande sätt fastställs riktlinjer och normer för de flesta tjänster, såsom utbildning, hälsovård och polis, centralt, även i de fall där ansvaret för 
hur tjänsterna utförs och tillhandahålls åligger 
lokala eller regionala myndigheter. I flera med-lemsländer försöker man även ta regionala skill-
nader i befolkningens sammansättning och andra 
Del 2 — Hur medlemsländernas politik inverkar på sammanhållnigen 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 88 faktorer som påverkar områdets behov med i be-
räkningen eftersom områden i vissa fall kan ha 
extra stora behov av offentliga tjänster för att nå 
upp till en normal social välfärdsstandard. Detta gäller i synnerhet utbildning, där andelen av be-
folkningen som är i skol- och universitetsålder är 
av vikt, samt hälsovård och sociala förmåner, där det relativa antalet äldre människor är en viktig 
faktor för att fastställa behov. 
Skillnader i statsskick 
Statsskick och graden av decentralisering vad 
gäller politiskt ansvar skiljer sig markant mellan länder i EU. I förbundsstater, såsom Tyskland, 
Österrike och Belgien, har regioner eller delstater 
stort ansvar för politiska åtgärder inom många områden. Även om politikens utformning är mind-
re decentraliserad eller ett delat ansvarsområde 
mellan olika nivåer, så har regionala myndigheter i sådana länder ofta en viss självbestämmande-
rätt när det gäller att genomföra åtgärder för att 
uppnå gemensamma mål och kan även ha en viss bestämmanderätt över vilka mål som skall 
prioriteras. Man kan därmed ta hänsyn till skillna-
der i regionala och lokala förhållanden när man allokerar resurser. Samtidigt finns det i dessa 
länder, såsom beskrivs nedan, system som ser till 
att de finansiella resurser som regionerna får till-gång till inte är av fö r olika storleksordning. 
I Spanien och Italien har man även under de se-naste tjugo åren vidtagit åtgärder för att decentra-lisera styrandet och regionala myndigheter har 
erhållit ökat ansvar inom vissa områden. I Italien 
sker nu ännu mer omfattande förändringar. För 
närvarande är de regionala myndigheternas infly-
tande över statsinkomsterna relativt begränsat i 
jämförelse med delstaterna i Tyskland eller de nordiska länderna, men dock inte i förhållande till 
Belgien där de tre regionerna endast finansierar 
en liten del av de lokala utgifterna. Lokala myn-digheter har särskilt stort politiskt ansvar i de tre 
nordiska länderna Danmark, Finland och Sverige. 
Lokala inkomstskatter finansierar en stor del av utgifterna, men kompletteras av nationella system 
som utjämnar skattekraften eller tillför extra re-
surser där detta behövs. I Frankrike, Storbritannien och andra medlems-länder är uppläggningen av politiken betydligt mer 
centraliserad, även om det i de två länderna har 
skett en viss utveckling mot decentralisering. Re-gionala och lokala myndigheter kan ha ansvar för 
att verkställa vissa politiska åtgärder och tillhan-
dahålla lokala tjänster, men deras befogenheter över inkomster är lika begränsade som deras be-
stämmanderätt över hur budgeten, som de erhållit 
från central nivå, skall fördelas vid tillhandahål-landet av tjänster. 
Det finns alltså en allmän tendens till ökad de-
centralisering och ökat ansvar på regional och lokal nivå, som i de flesta fall åtföljs av ökade re-
surser för att garantera att fattigare områden inte 
missgynnas av att tvingas tillhandahålla fler tjäns-ter. Italien skulle kunna ses som ett undantag i 
detta hänseende. Landets regionala myndigheter 
får en allt större självbestämmanderätt över de utgifter som går till regionen, men detta kompen-
seras än så länge inte av en jämförbar ökning av 
inkomst som de fattigare regionerna behöver för de finansiella utgifterna. 
Regionala skillnader i offentliga utgifter 
Medan dessa olika statsskick inom EU påverkar 
både regional allokering av offentliga utgifter och 
de inkomster som genereras lokalt snarare än centralt, så finns det i praktiken endast mindre 
variationer i de faktiska utgifterna per capita mel-
lan regioner inom länder. På samma sätt tycks det inte, vilket framhålls nedan, förekomma några 
större skillnader i skattsatser och avgifter som 
uttas av de som bor och arbetar i de olika regio-nerna i länderna.  
Det faktum att politiska beslut, som baseras på de 
behov som observerats i regionerna, fattas natio-nellt innebär att de offentliga utgifterna ofta är 
högre i fattigare regioner, eller områden inom re-
gionerna, i förhållande till deras inkomst än i rika-re områden. 
Med de uppgifter som finns att tillgå kan man för 
närvarande dessvärre inte beräkna den relativa nivån på offentliga utgifter i olika regioner i alla 
Del 2 — Hur medlemsländernas politik inverkar på sammanhållnigen 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 89medlemsländerna. Det är inte heller möjligt att 
göra jämförelser mellan länderna eftersom uppgif-
terna har en tendens att vara partiska och specifi-
ka för varje land. Därför är målet här att visa hur de offentliga utgifterna och skattesystemen bidrar 
till BNP på olika sätt och till att bevara jämvikt 
mellan inkomsterna i de fattigare regionerna rela-tivt de rikare regionerna, samt att ge en indikation 
om bidragsnivåer. Detta görs genom att undersö-
ka de offentliga utgifternas regionala effekter i ett antal utvalda länder där det finns data att tillgå, 
samt genom att studera hur intäkter genereras 
inom unionen. 
Storbritannien 
I Storbritannien, liksom i övriga EU, går största 
delen av de offentliga utgifterna på regional nivå 
(omkring 85 procent av de totala utgifterna) till det sociala skyddsnätet, hälsovård, sociala förmåner 
och utbildning. Dessa utgjorde sammanlagt i ge-
nomsnitt 75 procent av de offentliga regionala utgifterna under budgetåret 2000-2001 (diagram 
2.2 och tabell A2.4). Utgifterna per capita i de oli-
ka regionerna hade en tendens att vara högre i de fattigare regionerna såsom Nordirland, Skott-
land, Wales och norra och nordvästra England, 
än i övriga Storbritannien. Detta berodde till viss del på att socialskyddsutgifterna var högre i des-
sa områden till följd av högre arbetslöshet, men 
även på att utgifterna som gick till hälsovård och administration var högre i de tre förstnämnda re-
gionerna. Utgifter per capita var även högre än det nationella genomsnittet i London. Även här 
speglade detta till viss del de högre administrativa 
kostnaderna då ett stort antal regeringskontor är 
baserade i London. Under senare år har det emellertid gjorts satsningar för att decentralisera 
dessa. 
Skillnaderna i offentliga utgifter per capita inom 
utbildning och hälsovård är däremot jämförelsevis 
begränsade, åtminstone mellan de engelska regi-
onerna. Detta gäller även för skillnader i miljö- och transportutgifter. 
Resultatet av dessa skillnader i utgifter per capita 
är att utgifterna i förhållande till BNP varierar mar-kant mellan olika brittiska regioner. Även då man 
utesluter Nordirland, som är ett särfall på grund 
av nyligen inträffade historiska händelser och på-gående politiska problem, låg utgifterna år 2000-
2001 mellan 41 procent av BNP i Wales och norra 
England och 21-22 procent i London och de syd-östra delarna av landet. Följaktligen bidrar de 
offentliga utgifterna nära dubbelt så mycket till 
inkomsterna i de två förstnämnda regionerna, som är de fattigaste områdena i Storbritannien. 
Detta beror främst på att deras BNP-nivå per ca-
pita är betydligt lägre än i de andra regionerna och, i mindre utsträckning, på att de har ett större 
behov av sociala anslag. 
Det bör samtidigt framhållas att en stor del av 
dessa extra utgifter består av löpande utgifter 
snarare än kapitalutgifter. Utgifterna går med 
andra ord till konsumtion snarare än till invester-ingar och har därmed ofta endast en begränsad 
effekt när det gäller att stärka konkurrenskraften. I 
genomsnitt gick exempelvis endast 1 procent av BNP till vägar och transport och siffran övergick 
inte i någon region 1 ½ procent av BNP. Å andra 
sidan händer det att vissa utgifter som klassas som löpande, såsom utgifter som går till utbild-
ning och yrkesutbildning, FoU och stöd till affärs-
utveckling, mer liknar investeringar eftersom des-sa potentiellt kan bidra till att öka produktionen i 
regionen i fråga. Trots detta kan de flesta regio-
nala utgifter anses ha sociala snarare än ekono-miska mål. 
North
N West
Yorks
E MidlsW Mids S West
East
LondonS EastEnglandScotlandWalesN Ireland
2025303540455055
20 25 30 35 402025303540455055Utgifter (% av regional BNP)2.2 Offentliga utgifter per region i Storbritannien, 
genomsnitt 2000-2001
BNP per capita (000 EUR)
Källa: se tabell A2.4
Del 2 — Hur medlemsländernas politik inverkar på sammanhållnigen 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 90 Italien 
I Italien råder en liknande situation, även om vari-
ationerna i offentliga utgifter mellan regioner är något mindre systematisk än i Storbritannien, lik-
som skillnaderna i de faktiska bidragen i förhål-
lande till BNP, trots att det råder mycket större regionala variationer i BNP per capita i Italien. 
Det bör dock framhållas att uppgifterna om de 
offentliga utgifterna är mer fullständiga än i Stor-britannien, där 15 procent av de totala utgifterna 
inte allokeras mellan regioner. Detta kan påverka 
jämförelsen om utgifterna i fråga främst gick till London och andra rika regioner. Gällande faktorer 
är dock i stort sett desamma i de två länderna. 
Socialskyddsutgifter per capita varierar mellan 
olika italienska regioner, men påverkas mindre av 
skillnader i arbetslöshetsnivå än av hur stor andel 
av befolkningen som är i pensionsåldern eftersom arbetslösa erhåller en jämförelsevis låg bidrags-
del och pensionärer en relativt hög del. Dessutom 
är andelen av befolkningen i pensionsålder betyd-ligt högre i de rikare regionerna i norra Italien än i 
de fattigare södra regionerna, till skillnad från 
Storbritannien där de regionala skillnaderna är relativt små. I Italien brukar pensionerna dessut-
om vara relaterade till tidigare inkomst i större 
utsträckning än i Storbritannien, där den statliga pensionen är en fast summa. De utgifter per capi-
ta som gick till socialskydd var därför år 2000 
nära 85 procent högre i Liguria, där omkring 25 procent av befolkningen är 65 år och äldre, än i 
Campania, där denna siffra endast var 14 procent 
(diagram 2.3 och tabell A2.5). Medan social-skyddsutgifterna per capita låg över det nationella 
genomsnittet i de flesta nordliga regioner, var de långt under genomsnittet i de södra regionerna (dock högre än genomsnittet i den sistnämnda 
gruppen i procent av BNP, vilket konstateras 
nedan). 
Skillnaderna i utgifter per capita inom utbildning 
och hälsovård var mindre betydande, även om 
utbildningsutgifterna per capita låg under det na-tionella genomsnittet i alla södra regioner utom 
Sardegna och utgifterna per capita som gick till 
hälsovård låg under genomsnittet i samtliga södra regioner. Det kan emellertid vara så att dessa skillnader speglar lägre lönekostnader och andra kostnader i söder snarare än skillnader i standard 
på de tjänster som tillhandahålls. 
Utgifter per capita som gi ck till transport, miljö och 
andra program hade också en tendens att vara 
lägre i de södra regionerna än i norr. Dessa skill-
nader, liksom dem inom socialskydd, hälsovård och utbildning, var dock vanligtvis mindre än skill-
naderna i BNP per capita. De totala offentliga ut-
gifterna var därmed i de flesta fall, dock ej i alla som konstateras nedan, högre i förhållande till 
BNP per capita i de fattigare regionerna i Italien 
än i de rika områdena. Utgifter i förhållande till BNP låg därmed på allt från 35 procent över det 
nationella genomsnittet i Sardegna, 30 procent i 
Calabria, det område med den lägsta BNP per capita, till 25 procent under genomsnittet i Vene-
to. Dessa skillnader var därmed något mindre än 
de i Storbritannien
2.  
I alla södra regioner är alltså de offentliga utgif-
terna högre än det nationella genomsnittet i för-
hållande till BNP. I de norra regionerna ligger däremot inte alltid utgifterna under genomsnittsni-
vån, trots att BNP per capita är över genomsnittet 
i alla de norra regionerna. I Valle d’Aosta och La-zio var utgifterna i förhållande till BNP mer än 20 
procent över genomsnittet år 2000 och högre än i 
Puglia och Campania. Utgifterna var också jämfö-relsevis höga i förhållande till BNP i Liguria, till 
stor del till följd av dess relativt höga social-
skyddsutgifter (på grund av en stor andel pensio-
Sardegna
SiciliaCalabria
Basilicata
Puglia
Campania
Molise
AbruzzoLazio
MarcheUmbria
Toscana
Emilia RomagnaLiguria
Friuli Venezia 
Giulia
VenetoTrentino Alto 
Adige
LombardiaValle d'Aosta
Piemonte
4050607080
10 15 20 25 304050607080Utgifter (% av regional BNP)2.3 Offentliga utgifter* per region i Italien, 2000
BNP per capita (000 EUR)
* inkluderar statliga företag och offentlig sektor
Källa: se tabell A2.5
Del 2 — Hur medlemsländernas politik inverkar på sammanhållnigen 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 91närer). De uppgick till 23 procent av regional BNP 
år 2000 och var därmed högre än i alla södra re-
gioner utom Calabria. 
I både Italien och Storbritannien minskar därmed 
de offentliga utgifterna oftast skillnaderna i BNP 
per capita, även om dess effekt tycks vara mer 
begränsad i Italien (man skall emellertid komma ihåg förbehållet ovan). Då utgifterna, i likhet med 
Storbritannien, i större utsträckning går till kon-
sumtion än till investeringar i Italien, uppgår väg- och transportutgifterna i genomsnitt endast till 
något över 2 procent av BNP och under 5 procent 
av BNP i alla regioner. Detta är mer än i Storbri-tannien, men nivån är ändå relativt låg. 
Spanien 
I Spanien kan samma faktorer som i Storbritanni-
en och Italien användas för att avgöra hur de of-fentliga utgifterna påverkar regionerna, även om 
uppgifterna här täcker en mer begränsad del av 
utgiftsposten än i de två andra länderna. I Spani-en, liksom i Italien, finns det inget nära samband 
mellan utgifter per capita inom kommunala tjäns-
ter och hur rik eller fattig en region är, även om stödet från strukturfonder na, som är omfattande 
och relativt koncentrera t till de fattigare mål 1-
regionerna, ändå skapar ett visst samband. De offentliga utgifterna bidrar emellertid betydligt mer 
till BNP i de fattigare regionerna än i de rikare och 
stärker därmed den sociala sammanhållningen.  Utgifterna som gick till hälsovård och sociala för-måner var därmed högre i förhållande till BNP i 
de flesta mål 1-regioner i Spanien än i övriga lan-
det under perioden 1992 till 1999 (diagram 2.4 och tabell A2.6), vilket till viss del speglade det 
större antalet arbetslösa
3. Det förekom dock någ-
ra undantag. Utgifter som gick till hälsovård och 
sociala förmåner låg exempelvis under det natio-
nella genomsnittet i Valencia, en mål 1-region, 
och över genomsnittet i Navarra, som har den näst högsta BNP-nivån per capita i Spanien. 
Infrastrukturutgifterna var också höga i mål 1-
regionerna, även om ett fåtal andra regioner även 
de hade nivåer som låg över genomsnittet. I Spa-
nien, liksom i Storbritannien och Italien, var där-
emot de utgifter som gick till investering i infra-struktur genomgående låga i förhållande till BNP. 
De enda regioner där siffran översteg 3 procent 
av BNP, och då endast något, var Extremadura och Ceuta y Melilla. 
Om de utgifter som finansierats av EU tas med i 
beräkningen var de genomsnittliga utgifterna un-der perioden alltifrån 31 procent av BNP i Extre-
madura (den region med lägst BNP i Spanien) 
och 25 procent på Kanarieöarna, till 13 procent i Madrid och Cataluna och endast 12 procent på 
Balearerna.  
Skattepolitik och regional BNP 
Trots att det inte finns fullständiga uppgifter om 
offentliga utgifter i medlemsländerna, visar de som finns tydligt att dessa bidrar till BNP i olika 
utsträckning och därmed till att minska skillnader-
na mellan regioner. Dessa minskade regionala klyftor är viktiga för att bevara social samman-
hållning. 
Den viktigaste frågan är i vilken utsträckning hög-
re utgifter i förhållande till BNP i de fattigare regi-
onerna åtföljs av högre skatter och andra avgifter 
som skall finansiera denna högre utgiftsnivå, el-ler, med andra ord, hur mycket effekterna av de 
högre utgifterna minskas av högre inkomstskatter 
i berörda regioner. Canarias Ceuta y Melilla
MurciaAndalucia
Illes BalearsValencia
CataluñaExtremadura
Castilla-la
Mancha Castilla y León
MadridAragón
La RiojaNavarraPais Vasco CantabriaAsturias
Galicia
101520253035
12 14 16 18 20 22 24 26101520253035Utgifter (% av regional BNP)2.4 Offentliga utgifter per region i Spanien, 
genomsnitt 1992-1999
BNP per capita (000 EUR)
Källa: se tabell A2.6
Del 2 — Hur medlemsländernas politik inverkar på sammanhållnigen 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 92 Även om den här frågan är svår att svara på ut-
ifrån de siffror som finns tillgängliga, går det att få 
en viss inblick i gällande finansieringssystem med 
hjälp av uppgifter om hur skatter fördelas på cen-tral, regional och lokal nivå. Detta innebär i prin-
cip att ju större ansvar regionerna har för kostna-
derna på regional och lokal nivå och därmed att påföra dess innevånare och företag skatt och av-
gifter, desto större är risken att fördelarna av hög-
re utgifter i förhållande till BNP går förlorade
4. 
Dessa högre skatter kan självfallet i sin tur kom-
penseras av politiska beslut att öka de statliga 
transfereringarna på centra l nivå, eller att skapa 
ett utjämningssystem för att minska inkomstskill-
naderna mellan regioner. 
I de fall där skattesatser och sociala avgiftsnivåer 
avgörs centralt uppstår inte detta problem i den 
bemärkelse att de som bor i fattigare regioner, 
eller i fattiga områden i rika regioner, automatiskt brukar betala lägre skatt än de som bor i övriga 
regioner eftersom deras totala inkomst är lägre. 
Om skattesatserna och avgiftsnivåerna i förhål-lande till inkomst och utgifter är gemensamma 
och skatteintäkterna därmed är desamma i förhål-
lande till BNP i dessa regioner som i övriga lan-det, kommer skattesystemet att ha en neutral ef-
fekt på den inkomst som finns tillgänglig för att 
finansiera utgifterna. Skattesystemet kommer därmed inte att uppväga utgifternas bidrag till 
BNP. Om beskattningen är progressiv snarare än 
proportionell, i den bemärkelse att den ökar då inkomsten ökar, så kommer skattesystemet att 
förstärka utgifternas differentiella effekt på de re-
gionala BNP-nivåerna. 
Det är svårt att avgöra i vilken utsträckning skat-
tesystemet är progressivt eller proportionellt i de 
olika medlemsländerna då detta beror på sam-spelet mellan inkomstskatter, som normalt sett är 
progressiva, och utgiftsbeskattning som oftast är 
proportionell, även om det kan variera med utgif-
ternas sammansättning, och sociala avgifter som 
också normalt sett är proportionella, åtminstone 
upp till en viss inkomstnivå
5. Skattesystemen i de 
flesta länderna i EU är till viss del progressiva och 
i andra i stort sett proportionella, eller som mest 
något regressiva6. De kan då i vissa fall komma att bidra till den differentiella effekten mellan regi-oner som ett resultat av politiken för offentliga 
utgifter. I andra fall kommer de troligtvis inte att 
påverka den mycket, om än någonting alls. 
I praktiken påförs skatterna centralt i medlems-
länderna och lokala och regionala skatter utgör 
endast en liten del av de totala finanserna som går till offentliga utgifter. I EU som helhet kom 
endast 15 procent av finanserna från lokala och 
regionala källor år 2001. Det var endast i för-bundsstaterna Tyskland och Österrike, i de tre 
nordiska länderna, där de lokala myndigheterna 
har ett betydande ansvar för utgifter och i Spani-en, där regionerna är viktiga då de är mycket sto-
ra, som andelen var större (diagram 2.5 och tabell 
A2.7). Dessutom har intäkterna från regionala och lokala källor, med undantag av några få länder, 
förblivit i stort sett desamma under senare år. 
Den största förändringen i sammansättningen av 
offentliga inkomster har varit en övergång från 
sociala avgifter till skatter, till viss del för att 
minska skattebördan på anställning. 
De enda länder där de regionala och lokala skat-
terna har ökat är Danmark, Spanien och Italien. I 
det sistnämnda landet har denna intäktsdel blivit nästan dubbel så stor mellan 1995 och 2001. I 
Italien speglar detta en decentraliseringspolitik 
som är inriktad på att ge regionerna större ansvar 
att generera inkomster för att finansiera offentliga 
utgifter. Denna politik håller i sig och har därmed 
lett till en ökande andel regionala skatter. Detta 
020406080100
BEDKDEELES FRIEITLU NLAT PT FISEUK
EU15020406080100
Reg. + lok. nivå
Socialförsäkring
Centr. nivå% av tot. offent. intäkter2.5 Skatteintäkter och intäkter från sociala 
avgifter på statlig nivå, 2001
Källor: Eurostat, offentliga sektorers räkenskaper
Del 2 — Hur medlemsländernas politik inverkar på sammanhållnigen 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 93gör att de faktiska skattesatserna kan vara högre i 
fattigare områden där skattekraften är sämre. 
I Italien, där man i likhet med andra länder de-
centraliserat ansvaret för att ta ut skatter, finns det behov av ett ty dligt system för transfereringar 
från rikare till fattigare områden för att inte de sistnämnda skall missgynnas  av att antingen 
tvingas ta ut högre skatter eller acceptera låga 
offentliga utgiftsnivåer och den sämre tjänste-
standard detta med största sannolikhet skulle medföra. 
I de flesta medlemsländer innebär emellertid den 
relativt lilla andel lokala och regionala skatteintäk-ter, i förening med hela skattesystemets särdrag, 
att regionala skillnader i de offentliga utgifternas 
bidrag till BNP inte hänger samman med hur ut-gifterna finansieras. 
Mekanismer för att transferera  
inkomster till regioner 
Det tycks vara möjligt att ge stöd åt denna slut-
sats genom att studera de resurser som finns för 
den övergripande förvaltningen av utgifterna på regional och lokal nivå och för att avgöra hur 
mycket intäkter som finns tillgängliga för att finan-
siera detta. I alla medlemsländer strävar man ef-ter att öka inkomster i områden där det lokala 
skatteunderlaget anses otillr äckligt för att tillgo-
dose behoven eller där de tjänster som måste 
tillhandahållas medför högre kostnader än nor-
malt, exempelvis på grund av geografiska särdrag 
eller av andra anledningar. Dessutom kan särskilt stöd för ekonomisk utveckling beviljas vissa regi-
oner. 
Nivån på offentliga transfereringar till olika regio-
nala och lokala områden fastställs på något olika 
sätt i olika länder, även om det självfallet finns 
gemensamma principer, i synnerhet i hur man går till väga för att avgöra beh ov och lokal skattekraft. 
I alla länder, oavsett i vilken omfattning finansie-ring sker på central nivå och oavsett hur noggrant behoven utvärderas, har regionala och lokala 
myndigheter en viss bestämmanderätt över hur 
de väljer att använda de erhållna transfereringar-na. I Tyskland är utjämningsprocessen avsedd att korrigera inkomsterna i delstaterna, även om det 
också finns anslag avse dda för specifika behov i 
exempelvis stadsstaterna. Delstaterna har stor 
självbestämmanderätt och lägger inte nödvän-
digtvis samma summor på olika offentliga tjänster 
som man antagigt i beräkningarna av utjämnade utgifter per capita. I stort sett detsamma gäller för 
Österrike. 
I de tre nordiska länderna, liksom i ett antal andra 
medlemsländer, har systemet en liknande mål-
sättning som i Tyskland, men man agerar mellan 
betydligt mindre myndighetsinstanser - kommuner och län snarare än delstater. 
I Sverige är den viktigaste lokala inkomstskällan 
för de lokala myndigheterna lokal inkomstskatt och transfereringssystemet är inriktat på att öka 
inkomsterna i de kommuner där inkomsten och 
skattekraften är relativt låg genom transfereringar från rikare områden. Man har dessutom fört en 
politik för att omlokalisera vissa nationella statliga 
instanser till fattigare kommuner för att bättre kunna bistå dem i deras utveckling och för att öka 
deras skatteunderlag ytterligare. 
Det förekommer liknande utjämningar i Danmark, 
men mellan ännu mindre lokala myndigheter. Här 
finns det 14 län, två regioner med särskild status 
(Köpenhamn och Fredriksberg) och 271 kommu-ner, som alla har sina egna intäkter och förmö-
genhetsskatter och därmed en relativt stor själv-
bestämmanderätt
7. 
I Finland har kommunerna ett betydande skatte-
underlag, men har inte befogenhet att bestämma 
skattsatsen. Rikare regioner genererar därmed mer intäkter än de anses behöva och detta trans-
fereras till fattigare regioner med mindre skattein-
täkter. 
Kriterier för att fastställa regionala  
och lokala behov av offentliga utgifter 
I alla medlemsländer fastställs de regionala och 
lokala behoven av offentliga utgifter centralt för 
att kunna avgöra hur stora transfereringar myn-digheterna i fråga skall erhålla. Metoderna som 
Del 2 — Hur medlemsländernas politik inverkar på sammanhållnigen 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 94 används för att göra detta är mycket lika. I de 
flesta fall innefattar de en beräkning av en stan-
dardiserad nivå på tjänster per capita av befolk-
ningen, även om dessa beräkningar utförs på oli-ka sätt och är mer eller mindre sofistikerade. 
I Nederländerna utgör de offentliga transferering-
arna till provinser och kommuner största delen av deras inkomst och avgörs med hjälp av en rad 
indikatorer (såsom storlek, befolkningstäthet, kva-
litet på jorden, social struktur och graden av ur-banisering, liksom den lokala skattekraften). Sy-
stemets enda avsikt är emellertid att utjämna in-
komsterna mellan regionerna utifrån deras behov. 
I Portugal finns en allmän fond som allokerar re-
surser till de tre NUTS nivå 1-regionerna på basis 
av per capita, men även med kriterier som gynnar de två öregionerna (se nedan). Denna allmänna 
fond utgår även från en rad kriterier för att fast-
ställa allokeringarna till kommunerna inom varje region. En andra fond, med tydliga mål för sam-
manhållning, är begränsad till mindre utvecklade 
kommuner, medan ytterligare två fonder skall ga-rantera att kommunerna har adekvata resurser. I 
stora drag råder ett negativt samband mellan 
transfereringar och inko mst per capita. Lisboa e 
Vale do Tejo, som är den rikaste regionen, erhål-
ler därmed mindre än en tredjedel per capita i 
förhållande till det som allokeras Alentejo, den fattigaste regionen. (I förhållande till BNP uppgår 
transfereringarna till den förstnämnda regionen till 
knappt 1 procent, vilket kan jämföras med Alente-jos 6 procent.) 
I många medlemsländer får vissa regioner eller 
lokala områden preferensbehandling i samband med transfereringar, såsom exempelvis stadssta-
terna i Tyskland. Av histori ska eller kulturella skäl 
beviljar Italien, Spanien och Storbritannien vissa 
regioner speciell status. Resultatet är en mer ut-
talad maktdecentraliseri ng och i de flesta fall 
även olika fondsystem (til l Nordirland, Irland, 
Skottland och Wales för Storbritanniens del). Det-ta är också fallet för Finland, som har beviljat 
Åland särskild status och behandling i förhållande till övriga landet. Portugal har gjort på liknande 
sätt vad gäller Azorerna och Madeira och Frankri-ke vad gäller Korsika och de utomeuropeiska de-
partementen. Vissa av dessa regioner med spe-
cialstatus erhåller större transfereringar från cen-
tral nivå än andra områden tr ots att de är relativt 
rika. Trentino Alto Adige i Italien och Åland i Fin-
land är två exempel. Sådana transfereringar kan 
kanske inte tyckas berättigade i termer av eko-nomisk och social sammanhållning, men kan vara 
viktiga för den politiska sammanhållningen. 
De franska regionala myndigheternas budget fi-
nansieras främst genom statliga transfereringar. I 
de franska utomeuropeiska departementen är 
offentliga utgifter per capita omkring tre gånger så höga som i övriga Frankrike och på Korsika är de 
3,5 gånger så höga som genomsnittet. Transfere-
ringar till andra regioner varierar relativt litet. Även om de fattigare regionerna i genomsnitt ofta 
erhåller mer i förhållande till befolkningen före-
kommer flera avvikelser och korrelationen mellan inkomst per capita och offentliga utgifter är svag. 
Detta gäller i synnerhet Ile de France, som erhål-
ler transfereringar som ligger över det nationella genomsnittet – argumentet är de högre kostna-
derna för att tillhandahålla tjänster – medan utgif-
terna per capita i Lorraine ligger långt under ge-nomsnittet. 
Att anpassa transfereringar till gemenskapsstöd 
I de länder som erhåller betydande summor från 
strukturfonderna är vissa delar av den nationella politiken nära knuten till EU-finansieringen. I 
Spanien är därmed den interterritoriella kompen-
sationsfondens allokeringar till mål 1-regioner ett komplement (även om det också finns en särskild 
”Teruelfond”, som ger stöd till den delen i den 
självstyrda regionen Aragón. Hela Aragón går dock inte under gemenskapens förordning.) 
I Grekland är det främsta nationella verktyget för 
att främja ekonomisk och social sammanhållning det offentliga investeringsprogrammet (PIP), som 
finansierar stora infrastrukturprojekt inom trans-
port, utbildning, hälsovård, kultur och andra eko-nomiska nyckelsektorer på nationell och regional 
nivå. De flesta av PIP:s allokeringar går via ge-
menskapens stödramar (CSF III). De regioner   
Del 2 — Hur medlemsländernas politik inverkar på sammanhållnigen 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 95Utjämning i Tyskland
I Tyskland är de främsta transfereringskanalerna mel-
lan delstaterna och dessa och staten det finansiella ut-
jämningssystemet, Länderfinanzausgleich . I dess nu-
varande form, som upprättades 1995 då de separata 
systemen i Öst- och Västtyskland slogs ihop i Solidar-
pakt, är det en kombination av rent horisontella utjäm-
ningar och statli ga tillskott. 
För att avgöra varje delstats ekonomiska situation tar 
man hänsyn till skattekraften baserad på de skatter 
som antingen endast gäller för delstaten eller för hela landet. De främsta allokeringarna utgörs av gemen-
samma inkomstskatter, överskott och omsättningar. 
Omkring 75 procent av dessa intäkter fördelas mellan delstaterna efter befolkning, med extra bidrag reserve-
rade till de ekonomiskt svaga delstaterna för att garan-
tera att varje delstats inkomst skall uppgå till åtminsto-ne 92 procent av genomsnittet. 
Nästa etapp i den ekonomiska utjämningen är att kor-
rigera den primära skattefördelningen mellan delsta-terna. Eftersom statsdelstater (Berlin, Bremen, Ham-
burg) anses ha särskilda behov erhåller de 35 procent 
mer per capita av befolkningen. I nästa skede görs de offentliga transfereringar som skall höja inkomsterna i 
de delstaters som har en inkomst under genomsnittet 
eller där det råder särskild a förhållanden. Dessa trans-
fereringar är av tre slag: 
• “Utfyllnadsanslag” ( Fehlbedarfsbundesergänzungs-
zuweisungen ), som ökar inkomsten i de fattigaste
delstaterna till åtminstone 99,5 procent av genoms-
nittet.• Kompensation för specifika svårigheter ( Sonder-
bedarfsbundesergänzungszuweisungen ), som 
täcker kostnaderna för politiskt förvaltning i små 
delstater och kostnaderna som enandet fört med sig i de nya tyska delstaterna ( teilungsbedingte 
Sonderkosten ), samt de extra anslag som ges till 
Bremen och Hamburg eftersom båda städerna har problem med skulder. 
• Övergångsanslag ( Übergangsbundesergänzungs-
zuweisungen ), som har utbetalas till de fattigaste 
västra tyska delstaterna sedan 1995. Man har 
dock för avsikt att på sikt dra in detta anslag ge-
nom att minska det med 10 procent per år. 
Det rör sig alltså om betydande transfereringar. År 
2000 erhöll Berlin totalt transfereringar som motsvara-
de 6,4 procent av dess BNP, medan nettotransfere-ringar till de östra delstaterna i genomsnitt uppgick till 
omkring 5 procent av BNP. Bremen, som åtnjuter ett 
särskilt stödprogram som skall vitalisera staden, får transfereringar som uppgår till 6,5 procent av BNP. 
Målet i Hessen, den delstat som proportionellt sett be-
talar mest till Finanzausgleich , är att minska skatte-
kraften från 126 procent av det nationella genomsnittet 
till 106 procent, en minskning motsvarande 1,5 pro-
cent av dess BNP. 
Dessa nettotransfereringar kan emellertid inte jämfö-
ras direkt med de offentliga utgifterna i brittiska, itali-
enska och spanska regioner som presenterades ovan eftersom de utelämnar en stor del av utgifterna som 
staten åtar sig direkt eller som faller under socialför-
säkringssystemen för socialskydd. Såsom visades ovan, då de olika länderna studerades, bidrar dessa 
utgifter troligtvis betydligt till skillnader i fördelningen 
av offentliga utgifter till regional BNP. 
 
som under nuvarande CSF erhåller de högsta 
gemenskapstransfereringarna per capita (Dytiki Makedonia och Voreio Aigaio) får 5-6 gånger mer 
än regionen Attica. På Irland allokeras proportio-
nellt sett mer av den nationella budgeten till Bor-ders, Midlands och den västra regionen än till de 
södra och östra regionerna för att komplettera 
stödet från strukturfondprogrammen.  Regional utvecklingspolitik  
i medlemsländerna 
Alla medlemsländer för en politik för att främja 
ekonomisk utveckling. För att lyckas med detta har länderna en rad målsättningar och använder 
sig av olika åtgärder. Några av målen är bland 
Del 2 — Hur medlemsländernas politik inverkar på sammanhållnigen 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 96 annat att stödja teknologi och innovation, bistå 
industrier som har svårigheter med omstrukture-
ring eller långtidsavtal och stödja små och medel-
stora företag och ge dessa incitament att investe-ra internt. Vissa av målen är tydligt klassade som 
statsstöd och är därför föremål för legala restrik-
tioner från EU för att undvika orättvis konkurrens. Dessa mål studeras i del tre av rapporten. 
Övriga åtgärder kontrolleras inte på samma sätt, 
förutsatt att de inte ger di rekt finansiellt stöd till 
särskilda företag. Stöd som ges till privatpersoner 
eller offentliga organ, allmänna subventioner och 
stöd som ett privat organ erbjuder ett annat faller inte under denna definition. Vissa former av stöd 
till privata enheter får dessutom ske under fördra-
get, bland annat de som gäller tjänster av allmänt intresse och de som stimulerar utvecklingen i re-
gioner som kan beviljas särskild status. 
Medlemsländerna har olika sätt att arbeta för ter-
ritoriell utveckling. Detta speglar till viss del insti-
tutionella faktorer såsom hur mycket ansvaret för 
ekonomisk utvecklingspolitik  är decentraliserat, 
samt varierande åsikter om vilka faktorer det är 
som avgör ekonomisk utveckling. 
Trots att decentralisering har varit ett gemensamt 
tema inom EU förekommer betydande skillnader 
mellan länderna vad gäller de regionala statliga 
instansernas bestämmanderätt. I Österrike, Dan-mark och Belgien är regionala myndigheter an-
svariga för planering och finansiering av regional-
politiken, medan staten på central nivå sköter översikten. De offentliga utgifterna är därmed i 
huvudsak knutna till varje regional myndighets 
övergripande ekonomiska kapacitet, vilket gör att det inte nödvändigtvis blir ett centralt mål att ut-
jämna skillnader mellan regioner (provinser, län 
eller kommuner). 
I Frankrike och Storbritannien avgörs däremot 
allokeringarna i stor utsträckning centralt, även 
om regionala organ, såsom regionala utveck-lingskontor i England, decentraliserade myndig-
heter i Skottland, Wales och Nordirland och regi-
oner i Frankrike, får ett ökat ansvar att genomföra politiska åtgärder. Det råder inte alltid en god överensstämmelse mellan nationella benämningar och EU:s benäm-
ningar av ”territorier” för regionalt och ekonomiskt 
utvecklingsstöd. I Frankrike är det ofta inte sam-ma regioner som gynnas av inrikespolitiken som 
gynnas av gemenskapspolitiken, medan överens-
stämmelsen är god i Tyskland. I Spanien, liksom i de andra sammanhållningsländerna, är nationell 
politik i stor utsträckning anpassad till struktur-
fondernas ramprogram. I Storbritannien och Ne-derländerna är det i synnerhet stadsområden som 
är klassade enligt andra kriterier än gemenskaps-
politikens. 
I Nederländerna hanteras dessutom regionala 
utvecklingsfrågor utifrån landets globala behov. 
Regionalpolitikens utgifter är därmed begränsade och vikten läggs vid små områden med särskilda 
ekonomiska svårigheter (huvudsakligen stadsom-
råden med hög arbetslöshet). 
Under senare år har stöd till nya teknologier och 
innovation inom flera områden blivit ett viktigt in-
strument för utvecklingen.  Detta har lyckats sär-
skilt väl i den flamländska delen av Belgien och i 
de österrikiska delstaterna, där man med statligt 
FoU-stöd fokuserat alltmer på innovation och dess förmåga att stimuler a regional utveckling. 
Sådana strategier riktar sig ofta främst till små och medelstora företag och inbegriper horisontel-la politiska åtgärder såsom att uppmuntra samar-
bete mellan forskningsinstitut och företagssek-
torn, snarare än att ge anslag. 
I flera områden där arbetslösheten är hög har 
man fokuserat på att skapa arbetstillfällen och 
försöka locka till sig stora arbetsprojekt. Vallonien är ett exempel och Irland har även lagt stor vikt 
vid att locka till sig utländska investerare för att 
gynna ekonomisk utveckling. 
Att gå samman i kluster är en del av regionalpoli-
tiken i många länder. I Steiermark i Österrike såg 
de regionala myndigheterna över sin utvecklings-strategi 1996 och skapade ett nätverk av samar-
betsgrupper inom bilindus trin, vilket visade sig 
vara effektivt. Övre Österrike följde detta exempel 
med en vittomfattande regional strategi och steg-
Del 2 — Hur medlemsländernas politik inverkar på sammanhållnigen 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 97visa ökningar av anslagen till teknologi och nät-
verk. 
I Sverige har regeringspolitiken från att ha varit 
inriktad på att bevara den offentliga sektorns 
verksamhet i de norra glesbebodda områdena för 
att undvika att människor lämnar regionen, under 
senare år gått över till att utveckla områden för tillväxt och samarbetsgrupper i olika regioner.  
I Italien har den territoriella politiken nyligen ge-
nomgått omfattande reformer. Den territoriella politiken administreras och finansieras av staten 
på central nivå och fokuserar för närvarande på 
att förbättra regional kapacitet genom offentliga investeringar snarare än genom företagsincita-
ment som man gjort tidigare. Även om regionala 
företagsincitament fortfarande främst går till de södra regionerna, gynnar de offentliga invester-
ingsprogrammen ofta regioner i norr, vilket kan 
komma att skapa en motsättning mellan nationell politik och EU:s sa mmanhållningspolitik. 
Utländska direktinvesteringar 
Att attrahera utländska investerare är en politiskt 
viktig del i regional utveckling. Ett centralt mål för 
regionalt stöd är just att göra problemregioner mer attraktiva för utländska investerare. Utländs-
ka direktinvesteringar skapar inte bara arbetstill-
fällen och genererar inkomster, utan bidrar också i många fall med teknologi och know-how. Då 
dessa kunskaper förmedlas kan de ha betydande 
effekter på de regionala företagens produktivitet och konkurrenskraft. En stor del av de utländska 
investerarna är multinationella företag som inve-
sterar i regionen genom att antingen köpa ett re-dan existerande företag, dess produktionsresur-
ser och kundbas eller genom att starta nytt. Oav-
sett hur de gör så har multinationella företag, i synnerhet då de investerar i mindre utvecklade 
regioner, en tendens att föra med sig de senaste 
produktionsteknikerna och arbetsmetoderna. 
Trots att de fördelar som förknippas med utlands-
investeringar brukar vara störst i fattigare regio-
ner, är de relativa fördelarna för de multinationella företagen att investera i sådana regioner inte all-tid tillräckliga för att de skall vilja basera verk-samheten där. I detta hänseende är den främsta 
anledningen till investeringen viktig för företaget. 
Företaget måste fråga sig om det skall tillhanda-hålla varor eller tjänster till den lokala eller regio-
nala marknaden och hur dessa i så fall skall defi-
nieras (ett begränsat mindre område eller hela EU), eller huruvida det ska ll utnyttja de specifika 
produktionsfaktorer som regionen har att erbjuda såsom låga arbetskostnader, särskilt kunnande eller specifika naturtillgångar. 
Om det handlar om att sälja varor eller tjänster till 
en relativt stor marknad geografiskt sett, kan före-taget komma att låta sig övertygas om var i ett 
visst land eller större geografiskt område det väl-
jer att basera sin verksamhet. Staten kan då lätta-re övertyga ett multinationellt företag att basera 
sin verksamhet i ett fattigare område. Om det 
däremot handlar om att en viss plats kan erbjuda företaget något specifikt kan det vara svårt för 
staten, om platsen inte är i linje med regional ut-
vecklingspolitik, att övertyga företaget att basera sin verksamhet någon annanstans. I detta fall 
finns det en risk att det multinationella företaget 
blir tveksamt till att investera i landet i över huvud taget. Detta är i synnerhet ett dilemma för staten i 
sammanhållningsländerna, och i ännu större ut-
sträckning i anslutningsländerna, som vill att in-vesteringar sker i de minst utvecklade regionerna 
för att stimulera ekonomin och hjälpa dem att 
komma i kapp, medan företagen ofta vill investera i de mest dynamiska regionerna. 
Även om uppgifterna om regionala investeringar 
inom EU är ofullständiga, tyder de på att utlands-investeringar i större utsträckning sker i ekono-
miskt starkare regioner både inom länder och i 
EU som helhet. Irland är något av ett undantag i den bemärkelse att stora utlandsinvesteringar 
skedde i landet under 1990-talet trots dess rela-
tivt låga BNP per capita . Investeringarna skedde 
dock främst i de östra delarna av landet, i Dublin 
och omkringliggande område. Irland är alltjämt ett 
land där det sker mycket investeringar då dess BNP har ökat. 
Del 2 — Hur medlemsländernas politik inverkar på sammanhållnigen 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 98 Under de tre åren 1999 till 2001 uppgick utländs-
ka direktinvesteringar i medlemsländerna i EU15 
till i genomsnitt omkring 7 procent av BNP om 
man inberäknar investeringar från andra delar av unionen (och annars under 2 procent av BNP). På 
Irland uppgick emellertid investeringarna till över 
20 procent av BNP under dessa tre år (diagram 2.6). De näst högsta utlandsinvesteringsnivåerna, 
på över 13 procent av BNP, skedde i Danmark, 
Nederländerna och Sverige. I de två förstnämnda länderna låg BNP per capita på de tredje och 
fjärde högsta nivåerna i EU, efter Irland och Lux-
emburg, som tillsammans med Belgien också hade en utlandsinvesteringsnivå långt över EU:s 
genomsnitt i förhållande till BNP. 
I de övriga sammanhållningsländerna var nivån 
på utländska direktinvesteringar betydligt lägre. 
De uppgick till något över 4 procent av BNP i Por-
tugal under denna period, endast 1 ½ procent av BNP i Spanien och 1 procent av BNP i Grekland, 
vilket är den lägsta nivån i EU, tillsammans med 
Italien. 
I alla dessa länder tyder uppgifter på att invester-
ingarna främst skedde i rikare regioner och en-
dast i liten utsträckning i eftersatta områden. Även om de regionala uppgifterna inte är perfekta 
eftersom investeringsflöden ofta räknas i den re-
gion där ett företags huvudkontor finns, snarare än där investeringen verkligen sker, visar de upp-
gifter som finns dock tydligt att 
så är fallet. I Tyskland var in-vesteringarna koncentrerade 
till ett begränsat antal delsta-
ter, där Nordrhein-Westfalen, Hesse och Baden-
Württemberg stod för 71 pro-
cent av utlandsinvesteringarna i dessa områden under åren 
1998 till 2000 och Bayern och 
Hamburg för ytterligare 17 pro-cent (tabell A2.8). De 5 mål 1-
regionerna i de östra delarna 
av landet stod däremot för   
 
 endast något över 2 procent av de totala utlands-investeringarna. 
I Spanien gick omkring 70 procent av de utländs-
ka direktinvesteringarna under åren 1999 till 2000 till Madrid och ytterligare 14 procent till Cataluna, 
medan mål 1-regionerna stod för mindre än 10 
procent (och för en mycket liten del över huvud taget om man räknar bort Valencia och Kanarie-
öarna). I Italien, där uppgifterna relaterar till an-
ställning i utlandsägda företag snarare än flöden genererade av utlandsinvesteringar, rådde en lik-
nande situation. Multinationella företag är kon-
centrerade till den norra delen av landet och år 2000 var under 4 procent de sysselsatta anställda 
på utlandsägda företag i de södra mål 1-
regionerna. 
Utländska direktinvesteringar i  
anslutningsländerna 
I anslutningsländerna finns det liknande tenden-
ser som i EU, åtminstone på regional nivå, även 
om fördelningen av investeringar varierar mindre i 
förhållande till BNP än i EU , trots att det motsatta 
fallet kan tyckas gälla. Enligt de senaste siffrorna 
går nära 70 procent av de utländska direktinve-
steringarna till endast tre av länderna – Polen, där 35 procent av utlandsinvesteringarna sker, 
Tjeckien och Ungern (tabell A2.9). (Siffran på 70 
procent inkluderar en antagen beräkning för Ru-
0510152025
IE MTDK NL SE CZ SK
BE/LUEEEU15UK CY BG DE FIPL LV PT HU LT RO FRAT SI ES IT EL0510152025% av BNP2.6 Tillflöde av direkta utlandsinvesteringar till medlemsländer 
och anslutningsländer, genomsnitt 1999-2001
BE/LU:  data från 1998; DK: data från 1999-2000; ES: data är från 1998-1999; HU och SK: 
data är från 2000-2001; RO: data är från 1997-1999
Källa: Eurostat, betalningsstatistik
Del 2 — Hur medlemsländernas politik inverkar på sammanhållnigen 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 99mänien, där inga uppgifter finns att tillgå sedan 
1999). 
Om de utländska direktinvesteringarna relateras 
till BNP blir emellertid inte fördelningen så tydlig. I Polen uppgick utlandsinvesteringarna till 4 ½ pro-
cent av BNP under de tre åren 1999 till 2001 och i 
Ungern till endast något över 4 procent, mindre än i de flesta andra länderna. I Tjeckien var dock 
utlandsinvesteringarna högre än någon annan-
stans i förhållande till BNP (över 9 procent), för-utom Malta (16 procent). Investeringarna var ock-
så ganska höga i Estland och Bulgarien, länder 
med relativt låga BNP-nivåer per capita även re-gionalt. Investeringarna var däremot relativt låga i 
Slovenien, där BNP per capita är ganska hög. 
I alla länder visar uppgifter  på en relativt hög nivå 
utlandsinvesteringar i och omkring huvudstäder i likhet med sammanhållningsländerna. I Ungern 
skedde över två tredjedelar av investeringarna år 
2001 i regionen kring Budapest, i Tjeckien gick 60 
procent av investeringarna till Prag och området däromkring (St řední Čechy) samma år och i Slo-
vakien gick omkring 63 procent till Bratislava (ta-bell A2.10). I Polen, där det finns ett antal stora städer förutom Warszawa, var däremot utlandsin-
vesteringarna mindre koncentrerade till ett områ-
de. Huvudstadsregionen (Mazowieckie) stod emellertid för omkring en fjärdedel av de totala 
investeringsinflödena 1988 och två andra regio-
ner (Łódzkie och Wielkopolskie), i vilka det ligger 
stora städer (Lodz och Poznan), för ytterligare en 
fjärdedel.  
 
 
                                                 
1  Det bör emellertid framhållas att regioner i de södra länder na ofta är ansvariga för att tillhandahålla en miniminivå vad gä ller in-
komster och att tillgången till dessa varierar mellan olika regioner. 
2  Dessutom relaterar de italienska siffrorna till mindre NUTS 2-r egioner i stället för större NUTS 1-regioner som i Storbritan nien, 
vilket i sig skulle kunna öka snarare än minska skillnaderna.  
3  Till skillnad från Italien finns det inte genomgående ett rela tivt större antal människor i pensionsåldern i de rikare områd ena än i 
de fattigare eller tvärtom. 
4  Detta räknar inte in de fördelar som kan komma av att ta ut skatter lokalt för att finansiera lokala utgifter och för att up pmuntra 
större skatteansvarstagande och en mer e ffektiv fördelning av utgifterna. 
5  I praktiken innebär detta att sociala av gifter i länder som har tak för maximala so ciala avgifter att betala blir regressiva  ovanför 
denna nivå. Detta har en tendens att dämpa det progressiva skattesystemet för inkomstskatter. 
6  Samtidigt bör det framhållas att den utbredda tendensen att gå över från inkomstskatter till utgiftsbeskattning ofta resulte rar i att 
skattesystemet i helhet blir mindre progressivt.  
7  Systemet i Danmark kommer att förändras inom en snar fram tid. Det kommer möjligen att ske stora förändringar i den offentlig a 
sektorns struktur och i ansvarsfördel ningen mellan olika statliga instanser.  
 
 
 
  
 
  
 
   
 
  
 
  
 
  
 
  
 
  
 
 
Del 2 — Hur medlemsländernas politik inverkar på sammanhållnigen 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING                                                                                                                                                                  
100  
  
 
  
 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING  101Statistisk bilaga till del 2 
Del 2 — Hur medlemsländernas politik inverkar på sammanhållnigen 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 102   
 
2001 
-1,9 
0,1 
1,9 
-1,3 
-1,3 
0,1 
-3,2 
-0,2 
-2,5 
2,4 
-1,6 
-0,4 -2,8 
4,2 1,0 
-1,3 
 
 
 
 Budgetbalans 
1995 
-5,2 
-4,3 
-2,3 
-3,5 
-10,1 
-6,6 -5,5 
-2,1 -7,6 
2,1 
-4,1 
-5,3 -5,4 
-3,9 -7,4 
-5,7 
 
 
 
 2001 
45,5 
50,4 
57,4 
45,0 
45,6 
39,9 
50,3 
33,1 45,2 
46,8 
45,9 
51,3 
43,3 
54,2 59,5 
39,4 
 
 %  av BNP 
Totala intäkter 
1995 
46,1 
48,5 
58,0 
46,1 
39,3 
38,4 
49,6 
39,4 45,8 
47,6 
47,3 
52,0 
39,6 
55,7 60,3 
38,9 
 
  
2001 
47,4 
50,3 
55,5 
46,3 
46,9 
39,8 
53,5 
33,3 47,7 
44,4 
47,5 
51,7 
46,1 
50,0 58,5 
40,7 
 
  
Totala utgifter 
1995 
51,3 
52,8 
60,3 
49,6 
49,4 
45,0 
55,1 
41,5 53,4 
45,5 
51,4 
57,3 
45,0 
59,6 67,7 
44,6 
 
  
2001 
2,2 
1,6 
1,8 
1,6 
3,8 
3,4 
3,1 
4,4 1,8 
4,7 
3,3 
1,3 
3,4 
2,9 3,2 
1,3 
 
  
GDFC* 
1995 
2,6 
1,8 
1,8 
2,3 
3,2 
3,7 
3,3 
2,3 2,1 
4,6 
3,0 
3,1 
3,7 
2,8 4,0 
2,0 
 
  
2001 
4,2 
4,7 
5,2 
4,8 
3,4 
3,9 
4,0 
3,9 3,8 
6,2 
3,8 
8,3 
5,4 
4,0 3,9 
3,8 
 
  
Övriga transfereringar 
+ bidrag 
1995 
6,7 
4,6 
5,2 
11,5 
3,4 
4,4 4,4 
4,7 4,9 
6,4 
8,1 
7,6 
4,4 
5,2 6,4 
3,8 
  
2001 
3,4 
6,1 3,7 
3,1 
5,5 
2,8 
3,1 
1,4 5,8 
0,3 
3,1 
3,6 
3,0 
2,2 3,2 
2,1 
  
Skuldräntor 
1995 
5,4 
9,3 6,4 
3,7 
11,7 
5,2 3,6 
5,4 
11,5 
0,4 
5,9 
4,4 
6,3 
4,0 6,6 
3,7 
  
2001 
16,4 
16,1 17,5 
19,4 
16,4 
12,5 
18,1 
8,3 
17,1 
15,7 
11,8 
18,6 
13,0 
16,8 17,6 
13,5 
  
Socialbidrag 
1995 
17,2 
16,6 20,4 
18,1 
15,1 
13,9 
18,5 
11,8 16,7 
16,5 
15,3 
19,5 
11,8 
22,1 20,6 
15,4 
 A2.1 Offentliga utgifter per ekonomisk kategori, 1995 och 2002  
 
 
 
EU15  
BE 
DK 
DE 
EL 
ES 
FR 
IE IT 
LU 
NL 
AT 
PT 
FI SE 
UK  
 
* GDFC = Brutto inrikes fast kapital 
** DE: inkluderar ej enandet – relaterat till  regeringens skuld - och tillgångsberäkningar (Threu hand, fastighetsföretag i öst  och Deutsche Kreditbank) motsv arande 116. 3 miljarder EU R  
NL: inkluderar ej en nettosumma på 14.9 miljarder EUR – en särsk ild utgift relaterad till  reformen av finansieringssystemet fö r socialbostäder 
Källor: Eurostat, offentliga sektorns räkenskaper 
Del 2 — Hur medlemsländernas politik inverkar på sammanhållnigen 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 103A2. 2  Offentliga utgifter som går till ålderspensione r och arbetslöshetsunde rstöd, 1995 och 2000 
   % av totala utgifter som går till socialbidrag 
 Ålderspensioner* Arbetslöshetsersättning 
 
1995 2000 Procentenhets 
förändring 1995 2000 Procentenhets 
förändring 
EU15  44,8 46,4 1,6 8,4 6,3 -2,1 
BE 43,1 43,8 0,7 13,0 11,9 -1,1 
DK 37,7 38,1 0,4 14,8 10,5 -4,2 
DE 42,7 42,2 -0,4 9,0 8,4 -0,6 
EL 52,1 49,4 -2,7 4,5 6,2 1,6 
ES 43,9 46,3 2,4 16,5 12,2 -4,3 
FR 43,5 44,1 0,5 7,9 6,9 -1,0 
IE 26,5 25,4 -1,1 15,3 9,7 -5,7 
IT 63,4 63,4 0,0 3,0 1,7 -1,4 
LU 45,1 40,0 -5,1 3,1 3,3 0,2 
NL 38,0 42,4 4,4 9,9 5,1 -4,8 
AT 48,4 48,3 -0,1 5,6 4,7 -0,9 
PT 41,7 45,6 3,9 5,4 3,8 -1,6 
FI 32,8 35,8 3,0 14,4 10,4 -3,9 
SE 37,5 39,1 1,6 10,9 6,5 -4,4 
UK  43,1 47,7 4,5 5,6 3,2 -2,4 
       
* Ålderspensionerna inkluderar änkepension   
Obs: Med undantag av DK, IE, LU, AT, är all data från år 2000 preliminär eller uppskattad  
Källor: Eurostat, ESSPROS     
 
  
Del 2 — Hur medlemsländernas politik inverkar på sammanhållnigen 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 104  
 
2001 
9,3 
8,5 
9,0 
9,0 
10,1 
10,0 10,5 
10,1 
8,8 
6,4 
11,3 
9,6 
11,4 
9,3 
10,1 
7,7 
 
 
 Övrigt 
1995 
12,5 
8,8 
9,6 
16,2 
8,7 
 
12,0 
9,1 9,5 
9,6 
15,9 
9,9 
11,6 
12,8 14,9 
10,1 
 
 
 2001 
18,8 
17,2 
24,0 
21,8 
19,4 
13,4 
20,4 
9,5 
17,8 
17,1 
17,5 
21,5 
13,6 
20,6 23,8 
16,0 
 % av BNP 
Socialskydd 
1995 
20,0 
18,6 26,8 
21,3 
18,3 
 
21,5 
13,6 
18,7 
19,2 
20,7 
22,6 
12,5 
26,0 27,2 
17,3 
  
2001 
5,0 
6,2 8,3 
4,2 
3,1 
4,3 
6,0 
4,3 5,0 
4,7 
4,8 
5,7 
7,0 
6,5 7,3 
4,6 
  
Utbildning 
1995 
5,2 
6,4 7,7 
4,5 
3,3 
 
6,3 
5,1 
4,9 
5,0 
5,1 
6,5 
6,5 
7,3 7,1 
4,5 
  
2001 
6,3 
6,6 5,4 
6,4 
3,7 
5,3 
7,9 
6,3 6,4 
4,9 
4,1 
6,1 
6,8 
6,0 6,8 
6,1 
  
Hälsovård 
1995 
6,2 
6,2 5,1 
6,4 
3,4 
 
7,9 
6,2 
5,5 
5,6 
3,9 
7,6 
5,3 
6,2 6,4 
5,6 
  
2001 
0,7 
0,8 
: 
0,6 
0,6 
0,9 
1,3 
: 
0,9 
1,3 
0,7 
0,4 
0,7 
0,3 0,3 
0,5 
  
Miljö 
1995 
0,8 
0,7 
: 
1,0 
0,5 
 
1,1 
: 
0,7 
1,5 0,8 
1,4 
0,4 
0,3 0,2 
0,3 
  
2001 
6,8 
10,2 
8,6 
6,3 
10,9 
5,5 6,4 
3,8 9,6 
4,7 
8,2 
8,5 
6,7 
6,4 8,8 
4,3 
  
Allmänna tjänster 
1995 
8,2 
12,1 10,8 
6,7 
16,8 
 
6,3 
7,3 
14,1 
4,6 
10,0 
9,3 8,7 
7,0 
11,9 
5,7 
  
2001 
46,9 
49,5 55,3 
48,3 
47,8 
39,4 
52,5 
33,9 48,5 
39,1 
46,6 
51,8 
46,2 
49,1 57,1 
39,2 
  
Totalt 
1995 
52,9 
52,8 60,3 
56,1 
51,0 
 
55,1 
41,5 
53,4 
45,5 
56,4 
57,3 
45,0 
59,6 67,7 
43,5 
 A2.3  Offentliga utgifter per område, 1995 och 2001  
 
 
 
EU15  
BE 
DK 
DE 
EL 
ES 
FR 
IE IT 
LU 
NL 
AT 
PT 
FI SE 
UK  
 
Obs: Uppgifter saknas för ES 1995; EU15 inkluder ar en uppskattning för ES 
Källor: Eurostat, offentliga sektorns räkenskaper 
Del 2 — Hur medlemsländernas politik inverkar på sammanhållnigen 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 105 
 
 
UK 
2856 
1227 
1911 
248 
265 
1232 
7740 
10,9 
4,7 
7,3 
0,9 
1,0 
4,7 
29,6 
 
26,1 
  
 
N. Irland 
3408 
1695 2105 
222 
272 
2837 
10539 
16,8 
8,4 
10,4 
1,1 
1,3 
14,0 52,1 
 
20,2 
  
 
Wales 
3303 
1203 2138 
248 
424 
1383 
8698 
15,7 
5,7 
10,2 
1,2 2,0 
6,6 
41,3 
 
21,0 
  
 
Scotland 
Utgifter per capita(EUR) 
3150 
1523 2210 
304 
328 
1606 
9120 
% av regional BNP 
12,4 
6,0 
8,7 
1,2 
1,3 
6,3 
36,0 
 
25,3 
  
 
England 
 
2781 
1183 1861 
243 
249 
1130 
7446 
 
10,4 
4,4 
7,0 
0,9 
0,9 
4,2 
27,9 
 
26,7 
  
 
S East 
 
2384 
1097 1695 
240 
214 
944 
6575 
 
8,3 
3,8 5,9 
0,8 
0,7 
3,3 
22,8 
 
28,8 
  
London 
 
2712 
1270 2293 
314 
284 
1524 
8397 
 
7,1 
3,3 
6,0 
0,8 
0,7 
4,0 
21,9 
 
38,3 
  
East 
 
2502 
1148 1672 
262 
196 
1049 
6829 
 
9,2 
4,2 
6,2 
1,0 
0,7 
3,9 
25,2 
 
27,1 
  
S West 
 
2732 
1112 1781 
245 
225 
1013 
7108 
 
11,5 
4,7 
7,5 
1,0 
0,9 
4,3 
30,0 
 
23,7 
  
W Mids 
 
2870 
1217 1762 
208 
235 
1054 
7346 
 
12,0 
5,1 
7,4 
0,9 
1,0 
4,4 
30,6 
 
24,0 
  
E Mids 
 
2706 
1149 1682 
232 
232 
1028 
7028 
 
11,1 
4,7 
6,9 
0,9 
0,9 
4,2 
28,7 
 
24,5 
  
Yorks 
 
2891 
1216 1866 
193 
253 
1233 
7653 
 
12,6 
5,3 
8,1 
0,8 
1,1 
5,4 
33,3 
 
23,0 
  
N West 
 
3212 
1225 1950 
210 
299 
1117 
8012 
 
14,1 
5,4 
8,6 
0,9 
1,3 
4,9 
35,3 
 
22,7 
  
North 
 
3472 
1218 1953 
281 
324 
1157 
8406 
 
17,2 
6,0 
9,7 
1,4 
1,6 
5,7 
41,6 
 
20,2 
 A2.4  Offentliga utgifter per region i Storbritannien, 2000-01* 
 
 
 
Socialbidrag 
Utbildning Hälsovård 
Vägar+transport 
Miljö 
Övrigt 
Totalt 
 
Socialbidrag 
Utbildning 
Hälsovård 
Vägar+transport 
Miljö 
Övrigt Totalt  
BNP per capita (000 EUR)  
 
* Budgetåret 2000-01  
Källor: GD Regionalpolitiks beräkningar baser ade på statistiska analyser av offentliga utgifter (PESA) 2002- 03 och Eurostat, re gionala räkenskaper 
Del 2 — Hur medlemsländernas politik inverkar på sammanhållnigen 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 106  
 
 
Italien 
3769 
848 
1589 
489 
275 
4827 
11797 
18,7 
4,2 7,9 
2,4 
1,4 
23,9 58,4 
 
20,2 
 
 
  
 
Sardegna 
3276 
888 
1548 
469 
436 
5125 
11742 
22,0 
6,0 
10,4 
3,2 
2,9 
34,5 79,0 
 
14,9 
 
 
  
 
Sicilia 
2920 
743 
1426 
408 
256 
3635 
9389 
22,7 
5,8 
11,1 
3,2 2,0 
28,2 72,8 
 
12,9 
  
 
Calabria 
3100 
766 
1354 
560 
244 
3243 
9267 
25,4 
6,3 
11,1 
4,6 2,0 
26,5 75,8 
 
12,2 
  
 
Basilicata 
3200 
803 
1426 
538 
302 
4271 
10540 
22,1 
5,6 9,9 
3,7 
2,1 
29,5 72,9 
 
14,5 
  
 
Puglia 
Utgifter per capita (EUR) 
3054 
751 
1359 
404 
221 
3278 
9067 
23,0 
5,7 
10,3 
3,0 1,7 
24,7 68,4 
 
13,3 
  
 
Campania 
 
2713 
805 
1375 
414 
254 
3119 
8680 
% av regional BNP 
21,0 
6,2 
10,7 
3,2 2,0 
24,2 67,3 
 
12,9 
  
 
Molise 
 
3420 
784 
1395 
631 
376 
3489 
1009
6 
 
22,0 
5,1 
9,0 
4,1 
2,4 
22,5 65,1 
 
15,5 
  
 
Abruzzo 
 
3601 
802 
1190 
470 
266 
3581 
9910 
 
21,8 
4,8 
7,2 
2,8 
1,6 
21,6 59,9 
 
16,5 
  
Lazio 
 
4550 
1321 1586 
774 
287 
7341 
15858 
 
20,3 
5,9 7,1 
3,4 
1,3 
32,7 70,7 
 
22,4 
  
Marche 
 
4009 
777 
1517 
423 
294 
4028 
11049 
 
19,8 
3,8 7,5 
2,1 
1,5 
19,9 54,5 
 
20,3 
  
Umbria 
 
4327 
920 
1785 
610 
529 
4302 
12473 
 
21,7 
4,6 8,9 
3,1 
2,6 
21,5 62,5 
 
20,0 
  
Toscana 
 
4216 
939 
1623 
503 
312 
4198 
11791 
 
18,8 
4,2 7,2 
2,2 
1,4 
18,7 52,4 
 
22,5 
  
Emilia  
Romagna 
 
4546 
804 
1742 
414 
229 
4705 
12440 
 
17,7 
3,1 6,8 
1,6 
0,9 
18,3 48,5 
 
25,7 
  
Liguria 
 
4976 
933 
1556 
801 
340 
5391 
13997 
 
23,4 
4,4 7,3 
3,8 
1,6 
25,4 65,8 
 
21,3 
  
Friuli 
Venezia 
Giulia 
 
4678 
1009 1680 
591 
301 
5564 
13823 
 
20,7 
4,5 7,4 
2,6 
1,3 
24,6 61,2 
 
22,6 
  
Veneto 
 
3530 
730 
1531 
399 
207 
3998 
10395 
 
14,9 
3,1 6,5 
1,7 
0,9 
16,9 44,0 
 
23,6 
  
Trentino 
Alto 
Adige 
 
3265 
1455 2121 
720 
526 
6766 
14854 
 
12,1 
5,4 7,8 
2,7 
1,9 
25,0 54,8 
 
27,1 
  
Lombardia 
 
4070 
725 
1947 
377 
258 
6922 
14299 
 
15,2 
2,7 7,3 
1,4 
1,0 
25,9 53,5 
 
26,7 
  
Valle 
d'Aosta 
 
4413 
1103 2224 
1056 
631 
7964 
17391 
 
18,1 
4,5 
9,1 
4,3 
2,6 
32,7 71,4 
 
24,4 
  
Piemonte 
 
4302 
743 
1553 
558 
267 
4646 
12070 
 
18,2 
3,1 6,6 
2,4 
1,1 
19,7 51,1 
 
23,6 
 A2.5  Offentliga utgifter per region i Italien, 2000 
 
 
 
Socialbidrag 
Utbildning Hälsovård 
Vägar+transport 
Miljöt 
Övrigt 
Totalt 
 
Socialbidrag 
Utbildning 
Hälsovård 
Vägar+transport 
Miljö 
Övrigt Totalt  
BNP per capita (000 EUR) 
 
Obs: Offentliga utgifter inkluderar statliga företags utgifter  sa mt regeringens utgifter; siffror i fetstil avser  mål 1-regio ner. 
Källor:  GD Regionalpolitiks beräkningar baserade på MEF- DPS (2002), TPA:s databas och Eurostat, regionala räkenskaper 
Del 2 — Hur medlemsländernas politik inverkar på sammanhållnigen 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 107 
 
 
Spanien 
1648 
196 
246 
105 
2195 
1,6 
1,6 
2,0 
0,9 
18,1 
 
18,6 
  
 
Kanarieö
arnas 
1850 
201 
244 
611 
2907 
15,8 
1,7 
2,1 
5,2 
24,8 
 
17,5 
  
 
Ceuta y 
Melilla 
1499 
358 
489 
67 
2413 
14,6 
3,5 
4,7 
0,7 
23,4 
 
15,4 
  
 
Murcia 
1560 
240 
171 
52 
2024 
15,0 
2,3 
1,6 
0,5 
19,4 
 
15,5 
  
 
Andalusien 
1592 
209 
204 
164 
2169 
17,7 
2,3 
2,3 
1,8 
24,1 
 
13,8 
  
Balearerna  
Utgifter per capita (EUR) 
1365 
220 
249 
16 
1850 
% av regional BNP 
9,0 
1,4 
1,6 
0,1 
12,2 
 
22,2 
  
Valencia 
 
1458 
187 
193 
46 
1883 
 
12,5 
1,6 
1,7 
0,4 
16,1 
 
17,9 
  
Katalonien 
 
1546 
133 
250 
24 
1953 
 
10,4 
0,9 
1,7 
0,2 
13,2 
 
22,5 
  
Extre- 
madura 
 
1816 
247 
235 
204 
2502 
 
22,7 
3,1 
2,9 
2,5 
31,2 
 
12,0 
  
Castilla-la 
Mancha 
 
1656 
287 
242 
88 
2273 
 
16,5 
2,9 
2,4 
0,9 
22,6 
 
15,1 
  
Castilla 
y León 
 
1755 
232 
286 
95 
2367 
 
15,6 
2,1 
2,5 
0,8 
21,0 
 
17,2 
  
Madrid 
 
1545 
158 
314 
9 
2026 
 
9,8 
1,0 
2,0 
0,1 
12,8 
 
24,9 
  
Aragón 
 
1741 
267 
278 
53 
2339 
 
13,1 
2,0 
2,1 
0,4 
17,6 
 
19,9 
  
La Rioja 
 
1635 
144 
332 
36 
2147 
 
11,8 
1,0 
2,4 
0,3 
15,5 
 
20,6 
  
Navarra 
 
2221 
189 
303 
60 
2773 
 
14,6 
1,2 
2,0 
0,4 
18,2 
 
23,8 
  
Pais 
Vasco 
 
2298 
183 
358 
51 
2890 
 
15,8 
1,3 
2,5 
0,4 
19,9 
 
22,9 
  
Cantabria 
 
1695 
323 
207 
48 
2274 
 
14,8 
2,8 
1,8 
0,4 
19,8 
 
18,1 
  
Asturien 
 
1703 
272 
218 
442 
2635 
 
15,8 
2,5 
2,0 
4,1 
24,4 
 
16,0 
  
Galicia 
 
1637 
172 
187 
95 
2091 
 
17,0 
1,8 
1,9 
1,0 
21,7 
 
14,6 
 A2.6  Offentliga utgifter per regi on i Spanien, genomsnitt 1992-1999  
 
 
 
Hälsovård, socialvård, 
grundläggande territoriell 
finansiering  
Infrastruktur 
Lag+ordning, bostäder, 
transport 
EU+andra regionala stöd 
Totalt 
Hälsovård, socialvård, 
grundläggande territoriell 
finansiering 
Infrastruktur 
Lag+ordning, bostäder, 
transport 
EU+andra regionala stöd 
Totalt 
 BNP per capita (000 EUR) 
 
Obs: Siffror i fetstil avser mål 1-regioner 
Källor:  GD Regionalpolitiks beräkningar baser ade på  Intervención General de la Administración del Estado (IGAE)  och Eurostat,  regionala räkenskaper 
 
Del 2 — Hur medlemsländernas politik inverkar på sammanhållnigen 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 108 A2.7  Intäkter från skatter och sociala avgifter per statlig nivå, 1995 och 2001 
     % av totala intäkter 
 Central regeringsnivå Socialavgifter   Regional och lokal nivå 
 1995 2001 1995 2001 1995 2001 
EU15 49 52 36 34 15 15 
BE 60 60 34 33 7 7 
DK 66 62 3 4 31 34 
DE 30 29 43 42 27 28 
EL 66 67 33 32 1 1 
ES 51 48 36 36 13 16 
FR 43 42 46 48 10 9 
IE 83 84 15 14 3 2 
IT 60 56 32 29 8 15 
LU 67 67 27 27 6 6 
NL 57 61 40 36 3 4 
AT 45 49 35 32 20 19 
PT 64 63 31 31 5 6 
FI 46 51 32 27 22 22 
SE 43 43 27 27 30 29 
UK  79 79 17 17 4 4 
       
   Obs: 2001 års uppgifter för Portugal avser år 2000. EU-skatter är inkluderade i den centrala regeringsnivån. 
Källor: Eurostat, offentliga sektorns räkenskaper   
 
Del 2 — Hur medlemsländernas politik inverkar på sammanhållnigen 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 109 
A2.8 Fördelning av utländska direktinvesteringar in i länderna per region i utvalda EU-länder 
    % av landets totala inv. 
Tyskland 1998-2000 Spanien 1999-2001 Italien 2000 
Nordrhein-Westfalen 37,5 Madrid 69,5 Lombardia 43,5 
Hessen 21,6 Cataluña 13,6 Piemonte 14,9 
Baden-Württemberg 11,7 País Vasco 5,5 Lazio 8,4 
Bayern 9,0 Andra 3,0 Emilia-Romagna 7,8 
Hamburg 7,7 Com, Valenciana 2,7 Veneto 4,7 
Niedersachsen 3,3 Canarias 2,7 Toscana 4,3 
Berlin 2,8 Andalucia 1,2 Friuli-Venezia-Giulia 4,0 
Rheinland-Pfalz 1,9 Galicia 0,5 Abruzzo 3,3 
Schleswig-Holstein 1,6 Baleares 0,4 Liguria 1,9 
Sachsen-Anhalt 1,0 Aragón 0,3 Trentino Alto Adige 1,5 
Bremen 0,5 Navarra 0,3 Umbria 1,2 
Brandenburg 0,3 Asturias 0,1 Campania 1,2 
Sachsen 0,3 Castilla-La Mancha 0,1 Puglia 0,8 
Saarland 0,3 Castilla y León 0,1 Sicilia 0,8 
Thüringen 0,3 Murcia 0,1 Marche 0,7 
Mecklenburg-Vorpommern 0,2 Extremadura 0,0 Sardegna 0,4 
  Rioja 0,0 Valle d'Aosta 0,4 
  Cantabria 0,0 Basilicata 0,2 
  Ceuta y Melilla 0,0 Molise 0,0 
    Calabria 0,0 
 
Obs: Siffrorna för Italien avser antalet anställda i utlandsägda t illverkningsdotterbolag. Det bör framhållas att sysselsättning i 
regioner avgörs utifrån var huvudkontoret  är baserat och inte filialerna. Uppgi fterna för den regionala fördelningen är därmed endast 
ungefärliga. 
Siffrorna avser genomsnittet i Tyskland 1998-2000 och genomsnittet i Spanien 1999-2001. 
Källor: DE – Bankgesellschaft Berlin baserade på Deutsche Bundes bank; ES –Utländska investeringsregistret; IT – CNEL, databas 
för utländska direktinvesteringar (R&P - Politecnico di Milano) 
Del 2 — Hur medlemsländernas politik inverkar på sammanhållnigen 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 110  
A2.9  Utländska direktinvesteringar in i länderna i EU15 och 
anslutningsländerna, genomsnitt 1999-2001 
 % av BNP   % av BNP 
EU15 6,9  BG 5,4 
BE/LU 8,5  CY 5,8 
DK 14,6  CZ* 9,2 
DE 4,9  EE 7,8 
EL 0,9  HU 4,2 
ES 1,5  LT 3,9 
FR 3,5  LV 4,4 
IE 20,7  MT 15,8 
IT 1,1  PL* 4,4 
NL 13,2  RO 3,8 
AT 3,1  SI 1,7 
PT 4,3  SK 8,8 
FI 4,6    
SE 13,0    
UK 5,9    
    
BE/LU: uppgifter från1998; DK: uppgifter från1999-2000; 
ES: uppgifter från1998-1999; RO: uppgifter från 1997-1999; 
HU, SK: uppgifter från 2000-2001 
* CZ och PL står för respektive 23% och 35%  av alla utländska direktinvesteringar i 
anslutningsländerna. 
Källor: Eurostat, statistik över betalningsbalanser; UNCTAD för Grekland 
Del 2 — Hur medlemsländernas politik inverkar på sammanhållnigen 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 111 
A2.10  Fördelning av utländska direktinvesteringar som går in i länderna per  
NUTS 2-regioner i utvalda nya medlemsländer  
          
     % av landets totala inv. 
Tjeckien 2001  Ungern 2001 Polen 1998  Slovakien 2001
Praha 49,3  Közép-Magyarország 67,7 Maz owieckie 24,3  Bratislavský 63,2
Strední Cechy 10,7  Közép-Dunántúl 9,4Śląskie 13,5  Východné Slovensko 18,8
Jihozápad 7,6  Nyugat-Dunántúl 7,5 Wielkopolskie 11,6  Západné Slovensko 10,3
Severozápad 8,2 Észak-Magyarország 6,2 Dolnośląskie 8,4  Stredné Slovensko 7,7
Severovýchod 6,6  Dél-Alföld 4,0 Pomorskie 7,3    
Jihovýchod 8,4 Észak-Alföld 3,5Łódzkie 5,9    
Strední Morava 5,2  Dél-Dunántúl 1,8 Ma łopolskie 5,6    
Moravskoslezko 4,0   Kujawsko-Pomorskie 4,1    
     Zachodniopomorskie 3,9    
     Lubelskie 2,8    
     Podkarpackie 2,5    
     Świętokrzyskie 2,3    
     Warmi ńsko-Mazurskie 2,3    
     Lubuskie 2,2    
     Opolskie 1,8    
     Podlaskie 1,6    
          
Källor: Nationella statistiska källor       
Del 2 — Hur medlemsländernas politik inverkar på sammanhållnigen 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 112  
 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING  113 
Del 3 — Gemenskapspolitikens inverkan på 
konkurrenskraft, sysselsä ttning och sammanhållning 
 
      
Innehållsförteckning 
Introduktion................................................................................................................... .............. 114  
Gemenskapspolitikens inverkan på sammanhållningen mot bakgrund av Lissabon- och 
Göteborgstrategin .............................................................................................................. ......... 114  
Att förbättra gemensam politik:  den gemensamma   jordbrukspolitiken och fiskepolitiken......... 125  
När statligt stöd och sammanhållningspolitik kompletterar varandra.......................................... 128  
Rättsliga och inrikes frågor:  att förbättra villkoren för utveckling................................................ 131  
Så uppfattas gemenskapspolitiken på regional nivå................................................................... 132  
Del 3 — Gemenskapspolitikens inverkan på konk urrenskraft, sysselsättning och sammanhållning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 114 Introduktion 
Den andra sammanhållningsrapporten presentera-
de en analys av gemenskapspolitikens bidrag till 
sammanhållning. Avsikten här är inte att repetera denna analys, utan att granska de huvudsakliga 
förändringar som denna politik undergått sedan 
2001 mot bakgrund av EU:s målsättningar, i syn-nerhet de som fastställdes i Lissabon och Göteborg. 
Två politiska områden som inte behandlades i den 
föregående rapporten tas även upp, nämligen han-delspolitik och rättsliga och inrikes frågor. Ett sär-
skilt avsnitt undersöker st atsstödspolitiken, som är 
nära knuten till sammanhållningspolitiken. Den sista 
delen redogör för resultaten från en undersökning, 
som utförts i 28 regioner i EU, om hur gemenskaps-
politiken och dess effekter uppfattas. 
Gemenskapspolitikens inverkan på 
sammanhållningen mot bakgrund av 
Lissabon- och Göteborgstrategin 
Att skapa en kunskapsbaserad ekonomi 
Lissabonstrategin sätter kunskap i centrum. Att 
skapa, sprida och använd a kunskap är avgörande 
för hur företag bedriver verksamheten och får den 
att växa. För att förbättra företagsmiljön och stimule-
ra innovation måste man underlätta tillgången till 
resurser och marknader, främja stödtjänster för fö-
retag, stärka samarbetet  mellan företag och forsk-
ningsinstitutioner, förse människor med väl avpas-
sade kunskaper med hjälp av utbildning och fort-
bildning, anamma nya teknologier och öka invester-
ingar i FoU. 
Gemenskapens företags-, industri- och innovations-
politik är inriktad på att stärka industri- och tjänste-
sektorns konkurrenskraft inom EU genom att upp-muntra företagande, skapa en fördelaktig miljö för 
innovation och ekonomisk utveckling och garantera 
tillträde till marknader
1. 
Företagspolitiken uppmuntrar samarbete mellan 
statliga och privata företag och att företag går ihop i nätverk2 (genom exempelvis innovationsknutpunkter 
och nätverket för innovativa regioner i Europa, IRE) för att på så vis stimulera utbyte av kunskap och 
erfarenhet. De informations- och rådgivningscenter som har skapats i EU under det senaste decenniet, 
bland annat med stöd från strukturfonderna, har 
även de, tillsammans med andra stödtjänster för företag, spelat en viktig roll för företag i olika regio-
ner när det gäller att knyta kontakter och lösa prak-
tiska problem.  
Företagspolitiken är även inriktad på att uppmuntra 
entreprenörskap och göra det lättare att starta och 
driva företag, vilket i synnerhet kan vara av vikt för missgynnade grupper i eftersatta regioner
3. För att 
åstadkomma detta skall en ny EU-definition som innefattar mycket små, små och medelstora företag gälla från och med år 2005
4. Definitionen, som även 
kommer att innefatta större företag än tidigare, kommer att minska företagens administrativa bördor och samtidigt göra det möjligt för dem att bli bevilja-
de finansiellt stöd. 
Såsom framhölls i del 1 beror inte regioners innova-
tiva kapacitet endast på skillnader i FoU-utgifter 
utan även på otillräckligt samarbete mellan bland 
annat företag och forskningscenter, som utgör det 
regionala innovationssyst emet. Innovationspolitiken 
koncentrerar sig därför alltmer på direkta strategier för att förbättra företagen s verksamhetsmiljö, snara-
re än på åtgärder som skall öka FoU och teknolo-
gisk kapacitet
5. Följande tre områden förtjänar sär-
skild uppmärksamhet: 
• Utifrån erfarenheter av banbrytande arbeten som 
finansierats av strukturfonderna (de regionala 
innovationsstrategierna, RIS) uppmuntrar man regioner att utveckla en efterfrågeorienterad, 
medverkande innovationspolitik (se nedan). Det-
ta är särskilt viktigt i anslutningsländerna, där det saknas sammanhängande politiska riktlinjer på 
regional nivå. RIS-NAC (regionala innovations-
strategier – nyligen associerade länder) bildades under femte ramprogrammet med en budget på 
5,25 miljoner EUR och 16 regioner i 9 länder på-
började olika projekt i början av år 2002. 
Del 3 — Gemenskapspolitikens inverkan på konk urrenskraft, sysselsättning och sammanhållning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 115• För att använda den kunskap som finns tillgäng-
lig så effektivt som möjligt och sprida den maxi-
malt är det nödvändigt att göra affärstjänster mer 
tillgängliga och förbättra deras kvalitet. Nätverket för innovationsknutpunkter är i synnerhet fokuse-
rat på mindre utvecklade regioners behov och på 
att hjälpa lokala företag att få tillgång till teknolo-gi och avgöra vilka teknologier som är lämpliga 
att överföra till andra regioner och sektorer. 
• Brist på tillgång till finanser är ofta ett stort hinder 
för tillväxt och utveckling av företag. En viktig del i företagspolitiken är därför att stödja utveckling-
en av alternativ till banklån, såsom riskkapital-fonder, i regioner med begränsade finanser. De 
medel som den Europeiska investeringsfonden 
(EIF) genererat för att öka tillgången på resurser för små och medelstora företag inkluderar kredit 
till små och medelstora företag (SMF-
garantifaciliteten), E FT-startordningen och 
groddkapitalåtgärden. Europeiska investerings-
fonden håller för närvarande även på att etablera 
kontakter med åtminstone en finansiell institution i varje anslutningsland av samma anledning. 
Huvudprogrampunkten för gemenskapspolitiken för informationssamhället är eEurope-initiativet som lanserades i juni år 2000. En andra fas av hand-
lingsplanen, eEurope 2005, lanserades två år sena-
re. Målet är att garantera ”moderna offentliga tjäns-ter på nätet (e-förvaltning, tjänster för e-lärande och 
e-hälsovårdstjänster), en dynamisk miljö för e-
företag och, för att underlätta detta, en omfattande 
tillgång till bredbandsanslutning till konkurrenskraf-
tigt pris och en säker informationsinfrastruktur”
6. 
Handlingsplanen lägger fram en strategi för att göra 
bredbandsinfrastruktur tillgängligt för företag och 
människor i EU till överkomliga priser. Den upp-
märksammar även behovet av att utveckla lämpliga tjänster med passande innehåll och lägger särskild 
tyngdpunkt på områden där staten kan bidra genom 
att, tillsammans med EU och möjligen med struktur-
fonderna, sprida bredband till mindre gynnade om-
råden. Resultaten kan summeras på följande vis: 
• Initiativet har bidragit till att stimulera konkurrens 
mellan olika plattformar och operatörer och ge-nom gemenskapåtgärder gjort medlemsländer 
uppmärksamma på viktiga skillnader inom unio-
nen. Trots att antalet bredbandslinjer fördubbla-
des mellan juli 2002 och juli 2003, är tillgången till bredband alltjämt mycket ojämn i olika områ-
den. 
• Den totala mängden transaktioner på nätet för-
blir begränsad och skillnader kvarstår mellan medlemsländerna. Detta beror bland annat på 
skillnader i avgifter för internetuppkoppling. 
• Tillgången på nätet till de 20 offentliga tjänsterna 
som fastställts för eEurope ökar för närvarande. Andelen tillgängliga tjänster ökade från 45 pro-cent i oktober 2001 till 60 procent i oktober 2002. 
Trots att det fortfarande förekommer skillnader 
mellan medlemsländerna så är de som ligger ef-ter snabbt på väg att komma ikapp. 
• Det sker en snabb utveckling av offentliga tjäns-
ter på nätet i alla anslutningsländerna. Vissa av dem har kommit längre än EU:s medlemsländer 
inom vissa områden. 
• Andelen skolor med internetuppkoppling i EU 
ökade från 89 procent i mars 2001 till 93 procent i mars 2002. Det förekom inga större skillnader 
mellan medlemsländerna, med undantag av Grekland, där endast 59 procent av skolorna 
hade uppkoppling. Antalet datorer med internet-
uppkoppling ökade från 4 datorer med uppkopp-ling per 100 elever till nästan 6 under samma pe-
riod. 
Europeiska rådet i Barcelona 2002 satte som mål 
att öka investeringarna i forskning och teknologisk 
utveckling (FoTU) i EU från något under 2 procent 
av BNP år 2000, till 3 proc ent av BNP (två tredjede-
lar av detta inom den priv ata sektorn) fram till år 
2010. Det sjätte ramprogrammet för forskning och teknologisk utveckling
7, med en total budget på 15,5 
miljarder EUR, har nu, t illsammans med det europe-
iska området för forskningsverksamhet (ERA)8, lan-
serats för att uppnå detta. Initiativet togs för att minska splittringen av forskningsverksamheten 
inom EU, öka investeringarna i forskning och skapa 
en bättre forskningsmiljö fö r att dra maximal nytta 
av forskningsverksamheten. 
Del 3 — Gemenskapspolitikens inverkan på konk urrenskraft, sysselsättning och sammanhållning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 116 Sammanhållningsländernas och eftersatta regioners 
deltagande i det femte ramprogrammet (1998-2002) 
tedde sig på följande sätt: 
• Organisationer i sammanhållningsländerna stod 
för 17,8 procent av gemenskapens FoTU-
kontrakt som signerades mellan januari 2002 
och mars 2003, vilket är något högre än deras andel av EU:s befolkning (17,1 procent) och en 
uppgång från 16 procent år 2001. I ekonomiska 
termer erhöll de emellertid mindre i förhållande till befolkningsandelen (1 4,6 procent), men detta 
var ändå mer än år 2001 (12,2 procent). Dessut-om utgjorde sammanhållningsländerna endast 31 procent av de samarbetsnätverk som knöts 
mellan organisationer i EU år 2002. 
• Skillnaderna mellan regioner är mer markanta, 
vilket visar att forskningsverksamheten är kon-centrerad till jämförelsevis få områden. Omkring 
14 procent av organisationerna som deltog i det femte ramprogrammet var baserade i mål 1-
regioner, vilket var samma andel som under det 
fjärde ramprogrammet (1994-1998). Av de 64 mål 1-regionerna stod endast 8 stycken (Irland, 
Berlin, Lisboa e Vale do Tejo, Attiki, Kriti, Comu-
nidad Valenciana, Andalusien och South York-shire) för över hälften av projekten. De tre först-
nämnda är inte längre fullständiga mål 1-
regioner. 
• Över 4 600 små och medelstora företag skrev 
kontrakt 2001. Cirka 77 procent av projekten kom från företag med mindre än 50 anställda och 42 procent från företag med mindre än 10 
anställda. Ett antal av dessa var baserade i an-
slutningsländer och associerade länder. Även om de små och medelstora företag som fick kon-
trakt utgjorde en mycket liten del av det totala 
antalet inom unionen, så stod de för över 23 procent av deltagandet i de fyra tematiska pro-
grammen och erhöll över 15 procent av den tota-
la fonden.  
Flera initiativ har tagits med målsättning att förstär-
ka regionernas roll i att skapa ett europeiskt område för forskningsverksamhet: 
• Under det femte ramprogrammet (med en bud-get på 119 miljoner EUR)  stödde olika innovativa 
verksamheter företags och andra organisatio-
ners samarbete inom nätverk på regional nivå, i 
samarbete med strukturfonderna. 
• Programmet finansierade även nätverket för in-
novativa regioner i Europa (IRE)
9 för att underlät-
ta utbyte av erfarenhet mellan regioner, där-ibland mellan eftersatta och mer utvecklade re-
gioner i anslutningsländerna liksom i nuvarande 
EU 15.  
• I samma kontext lanserades år 2003 ett nytt pi-
lotinitiativ
10, med en budget på 2,5 miljoner EUR, 
inriktat på att utveckla mer experimentell verk-samhet i form av nätverk i europeiska regioner 
(med universitet, forskningscenters och före-
tagssektorns aktiva deltagande) för att skapa ”kunskapsregioner” som kan tjäna som exempel 
då det gäller att implementera Lissabonstrategin 
på regional nivå. 
• Flera projekt med målsättning att utveckla regio-
nala ”visioner” har fått stöd av handlingsplanen STRATA inom IHP-programmet (Improving Hu-man Potential) (med en total budget på 25 miljo-
ner EUR) för att kunna främja långsiktigt strate-
giskt tänkande och överbrygga klyftan mellan regionalpolitik och politiken för forskning och 
teknologisk utveckling. Särskild uppmärksamhet 
har ägnats anslutningsländerna. 
Om man ser framåt så har det sjätte ramprogram-
met (2002-2006), genom de två nya initiativen Net-
works of Excellence och Integrated Projects, möjlig-het att förbättra förbindelserna mellan centrala och 
perifera forskningscenter, förbättra EU:s totala inno-
vativa kapacitet och förh indra forskarflykten från 
mindre gynnade områden t ill rikare regioner. 
Det ekonomiska stödet till utveckling av mänskliga resurser har fördubblats inom sjätte ramprogram-met, vilket kan komma att få en viktig inverkan på 
mindre gynnade regioner tack vare planer för tekno-
logiöverföring. Dessutom har man satt målet att låta minst 15 procent av budgeten gå till tematiska prio-
riteringar av små och medelstora företag. 
Ett nytt samarbete har dessutom skapats mellan 
sammanhållningspolitik och forsknings- och utveck-
Del 3 — Gemenskapspolitikens inverkan på konk urrenskraft, sysselsättning och sammanhållning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 117lingspolitik i och med att de som har sin verksamhet 
i mål 1-regioner och som söker stöd från sjätte ram-
programmet har rätt att begära ytterligare finansie-
ring från strukturfonderna via regionala myndighe-ter. 
Utbildning och fortbildning  
är av yttersta vikt 
För att bli den mest dynamiska och konkurrenskraf-
tiga kunskapsbaserade ekonomin i världen är EU beroende av sin främsta resurs: befolkningen och 
dess kunnande och kvalifik ationer. Programmet ” ut-
bildning och fortbildning 2010 ” har skapats för att 
uppnå detta mål. Programmet fastställer 13 mål
11 
för att göra utbildning och fortbildning i Europa till 
”en kvalitetsreferens i hela världen till år 2010” 12. I 
en nyligen publicerad kommuniké13 uppmanar 
kommissionen medlemsländerna att öka sina insat-ser på alla nivåer, i synnerhet vad gäller invester-ingar i utbildning och fortbildning, för att garantera 
att Lissabonstrategin lyckas. På Europeiska rådets 
möte i Bryssel
14 i slutet av 2003 kom medlemslän-
derna överens om att ”stärka ett organiserat samar-
bete för att stödja utvecklingen av humankapital”. 
Trots att många medlemsländer har gjort stora in-
satser för att förbättra och anpassa systemen för 
livslångt lärande till den k unskapsbaserade ekono-
min, är förändringarna ännu inte tillräckliga för att 
kunna möta utmaningen. För att uppnå och bevara en minimal nivå inom kunskapsintensiv sysselsätt-
ning måste en region förs t ha tillgång till mångsidig 
och kompetent arbetskraft. Gemenskapen har i 
många år skapat nätverk för att knyta samman uni-
versitet, fortbildningsinstitut och företag inom och mellan regioner och har mer nyligen även gjort 
satsningar för att etablera nätverk för ”lärande regi-
oner”. 
Samtidigt öppnar den allt större decentraliseringen 
av utbildning och fortbildning till regionalnivå nya 
vägar för en bättre organisation av den utbildning som erbjuds och en bättre anpassning till männi-
skors behov och regio nala utvecklingsplaner. Fler och bättre arbeten i ett  
samhälle som tar hänsyn till alla  
Den europeiska sysselsättn ingsstrategin (EES) lan-
serades i slutet av 1997 med främsta målsättning 
att bekämpa arbetslösheten med hjälp av förebyg-
gande och aktiva åtgärder för att förenkla anställ-ning. Sedan år 2 000 har EES varit inriktat på att 
uppnå målen som ställdes upp i Lissabon, nämligen full sysselsättning, bättre arbeten och förbättrad so-cial och ekonomisk sammanhållning. 
Strategin utvärderades 2001, och sågs sedan över 
och effektiviserades på rådets vårmöte i Bryssel 2003 för att den, i en utvidgad union, bättre skulle 
kunna sträva mot målen som fastställdes i Lissa-
bon. Utvärderingen visade på tydliga strukturella förbättringar på EU:s arbetsmarknad. År 2002 upp-
gick arbetslösheten i EU till i genomsnitt 7,7 procent 
av arbetskraften, vilket kan jämföras med 10,0 pro-
cent fem år tidigare. Andelen av befolkningen i ar-
betsför ålder som hade arbete steg även den från 
60,7 procent till 64,3 procent. Trots att det finns be-tydande skillnader mellan medlemsländerna och att 
det är svårt att etablera ett orsakssamband mellan 
sysselsättningsresultat och specifika polit iska åtgär-
der, går det att urskilja en  konvergens av nationell 
sysselsättningspolitik mot de mål och riktlinjer som 
EES fastställt.  
I de flesta delar av EU görs  alltjämt satsningar för 
att garantera en ny start i form av utbildning, fort-
bildning, arbetspraktik, ett arbete eller andra an-
ställningsåtgärder för den som är arbetslös och det-
ta innan sex månaders arbetslöshet för unga män-
niskor och 12 månader för dem över 24 år. 
För att kunna erbjuda skräddarsydda tjänster och 
förebyggande stödåtgärder, samt aktiverande åt-
gärder krävs effektiva, ko mpetenta offentliga arbets-
förmedlingar. Medlemsländerna uppmanas därför 
att modernisera de offentliga arbetsförmedlingarna  
och att i vissa fall gå mot ett samarbete med den pri vata sektorn. I de flesta medlemsländerna genom-
går de offentliga arbetsförmedlingarna en fortgåen-
de förbättrings- och moderniseringsprocess, som påbörjades i början av 1990-talet. 
Del 3 — Gemenskapspolitikens inverkan på konk urrenskraft, sysselsättning och sammanhållning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 118 Handelspolitik och dess inverkan på sysselsättning och sammanhållning 
Det är i regel fördelaktigt för ekonomin att öppna upp 
för handel eftersom det leder till att produktionsfakto-
rerna omfördelas och används mer produktivt, samt 
till effektivitetsvinster, ekon omiska skalfördelar, ökad 
konkurrens, större utbyte av kunskap och teknologi 
och konsumentfördelar i form av större utbud och 
lägre priser. 
Att öppna upp för handel kan emellertid även leda till 
kostnader. Vad än de långsiktiga vinsterna må vara 
så kan omfördelningar av produktionsfaktorerna medföra kortsiktiga anpassningskostnader för företag 
och anställda då dessa påverkas av ökad import. 
Dessa kostnader har flera särdrag som gör att de 
inte kan förbises: 
• Kostnaderna är i regel koncentrerade till särskilda 
sektorer eller regioner, vilket innebär att de kan 
vara betydande för vissa delar av befolkningen och därmed ha allvarligare konsekvenser än om 
de var jämt fördelade på den ekonomiska mark-
naden. 
• De som vinner på handeln brukar inte betala nå-
gon kompensation till de som förlorar, delvis på 
grund av att det är svårt att beräkna kostnaderna i fråga och därmed kommer vissa människor (och 
regioner) att få det sämre, åtminstone på kort sikt 
(vilket är ett argument för att stödja berörda par-ter). 
• Skillnaderna mellan vinster och kostnader har en tendens att öka med tiden: kostnaderna tenderar att stiga under de första åren (utländsk konkur-
rens får vanligtvis en snabb effekt på sektorer 
som inte är konkurrenskraftiga), medan det för de flesta vinster (från ökad effektivitet tack vare en 
bättre fördelning av produktionsfaktorer) tar en 
viss tid innan de märks av. Empiriska studier vi-sar därför ofta att under de år som följer en öpp-
nare handel, kan kostnaderna uppgå till 10-15 
procent av vinsterna, vilket är två eller tre gånger högre än på lång sikt.  
• Kostnader och vinster är även olika i olika områ-den: de regionala effekterna beror på vilken  internationell konkurrenskraft regionens verk- samhetssektorer har, huruvida verksamheterna ligger utspridda eller ej (i synnerhet vad gäller 
handelsvaror) och i vilken utsträckning regioner-
na är specialiserade inom tillverkning eller tillhan-dahållande av särskilda varor och tjänster. Vissa 
regioner kommer därmed att påverkas negativt 
av en öppnad handel, medan andra kommer att vinna på det. 
Uppfattningen om kostnader och vinster brukar inte 
heller vara densamma, vilket får oundvikliga politiska 
konsekvenser. Medan kostnader är mycket kännbara och oroväckande, inte bara för att de ofta är koncent-
rerade till en region eller verksamhet, utan också för 
att de är av ett mer konkret slag (nedläggning av fa-
briker, avskedande och så vidare), så brukar vinster 
vara mindre märkbara, till viss del eftersom de inte är 
så påtagliga, eller åtminstone svårare att mäta (stör-re utbud för konsumenter till exempel). 
Trots att anpassningskostnaderna ofta är låga vid 
öppnad handel är det viktigt att vidta särskilda åtgär-der, både ur ett ekonomiskt och politiskt perspektiv. 
Detta är viktigt i synnerhet då åtföljande välriktade 
åtgärder kan begränsa anpassningskostnaderna ge-nom att förekomma dem i så stor utsträckning som 
möjligt och underlätta anpassningsprocessen. Om 
man i tid identifierar de sektorer och anställda som är i riskzonen kan man minime ra kostnaderna. När pro-
blemen så uppkommer kan man även erbjuda berör-da parter stöd och hjälpa dem igenom den nödvändi-ga anpassningen, vilket kan komma att skynda på 
förändringen och minimera anpassningskostnaderna. 
Det ligger i EU:s intresse att underlätta anpassnings-
processer och bidra med att täcka kostnaderna för 
den politik unionen fört. Detta gjorde EU i många år 
under kol- och stålunionen. Det kommer att bli allt viktigare att utveckla samma sorts politik under 
kommande år för att underlätta anpassning i sam-
band med att många handelsavtal antingen kommer att löpa ut eller behöva förnyas (multifiber-avtalet, 
EU-Chile-avtalet) och nya förhandlas (DDA, EU-
Mercosur) och då den övergripande konsekvensen med största sannolikhet kommer att vara en bety-
dande ökning av importen av känsliga varor.  
Del 3 — Gemenskapspolitikens inverkan på konk urrenskraft, sysselsättning och sammanhållning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 119Sysselsättningspolitiken i medlemsländerna sam-
ordnas genom EES i form av gemensamma mål 
och prioriteringar. De europeiska sysselsättnings-
strategierna kräver att alla  berörda parter i privat 
och offentlig sektor, däribland sociala parter, enga-
gerar sig utifrån varje lands institutionella förutsätt-
ningar. EES:s riktlinjer fram håller att strategierna 
skall implementeras så effektivt som möjligt på regi-
onal, lokal och nationell nivå och kommissionen har 
manat viktiga aktörer att engagera sig mer. 
År 2002 och 2003 sågs arbetssituationen över i alla 
anslutningsländer för att fastställa en lämplig sys-
selsättningspolitik som ett förberedande steg innan EES implementeras där och då, mellan 2004 och 
2006, riktar in sig på anslutning och utvecklingspla-
ner för utgifter under ESF. 
Då de europeiska sysselsättningsstrategierna sågs 
över 2003 förenklade man riktlinjerna, som nu ut-
görs av tre övergripande mål: 
• Att uppnå den sysselsättningsnivå som fastställ-
des i Lissabon. 
• Hög kvalitet och arbetsproduktivitet, som skall 
leda till fler och bättre arbeten. 
• En arbetsmarknad som ta r hänsyn till alla och 
där det råder minskad arbetslöshet och mindre 
sociala och regionala skillnader i tillgång till ar-
betsmarknaden. 
Det finns dessutom 10 specifika riktlinjer för struktu-
rella förbättringar. Om EES blir en framgång eller ej 
beror på om företag och anställda ökar sin anpass-
ningsförmåga, samt om fler människor lockas in på arbetsmarknaden och fler och bättre riktade inve-
steringar sker vad gäller humankapital och bättre 
styrning. 
De nya europeiska sysselsä ttningsstrategierna är 
nära sammanbundna med den ekonomiska och 
sociala sammanhållningspolitiken, de tre över-gripande målen, samt de specifika riktlinjer som har 
som mål att minska social orättvisa och regionala 
skillnader i sysselsättning. Social gemenskap och jämlikhet  
mellan könen 
I och med Amsterdamavtalet utvidgades EU:s man-
dat. Unionen fick då även i ansvar att bekämpa so-
cialt utanförskap. På mötet i Lissabon fastställdes 
därför målet att ta ett avgörande steg mot att få ett slut på fattigdom och socialt utanförskap i EU till år 
2010. Detta mål utarbetades ytterligare på mötet i 
Nice och sedan dess har en gemensam strategi för social gemenskap genomförts, där man använt sig 
av samma öppna samordningsmetod som för sys-
selsättningspolitiken, förutom det att medlemslän-dernas deltagande är frivilligt snarare än obligato-
riskt. I praktiken har emellertid alla medlemsländer 
engagerat sig i processen. De första nationella handlingsplanerna mot social utslagning lämnades 
in i juni 2001 och gjorde därmed politiken inom detta 
område mer synlig. 
Planerna fastställde åtta centrala utmaningar för 
framtida politik: att utveckla en arbetsmarknad för 
alla och verka för sysselsättning som en rättighet och möjlighet för alla, att garantera en tillräcklig in-
komst och resurser för ett människovärdigt liv, att 
motverka risken att vissa missgynnas i utbildningen, att bevara familjesolidarit eten och skydda barnens 
rättigheter, att se till att alla har ett tillfredsställande boende, att garantera lika tillgång till tjänster av god kvalitet, att förbättra tillhandahållandet av tjänster 
och att förnya eftersatta områden. 
Nya nationella handlingsplaner, som lades fram i 
slutet av juli 2003, kommer att driva på processen 
ytterligare. Medlemsländerna har föreslagit att åtta 
årliga utvärderingar skall göras inom särskilda poli-tiska områden. Dessa utvärderingar skall utföras av 
tre till sex medlemsländer, oberoende experter, re-
presentanter för sociala parter, regionala och lokala myndigheter liksom människor som lever i fattigdom 
eller socialt utanförskap. 
Samtidigt är samarbeten på väg att ta form med 
anslutningsländerna för att förbereda deras delta-
gande i sysselsättningsstra tegierna när de går med 
i unionen. Länderna har i samarbete med kommis-
sionen upprättat promemorior om social gemenskap 
Del 3 — Gemenskapspolitikens inverkan på konk urrenskraft, sysselsättning och sammanhållning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 120 där man identifierar de största problemen och ut-
maningarna och framför polit iska åtgärder som bör 
prioriteras. 
Med hjälp av de indikatorer som antogs i slutet av 
2001 kommer varje land bättre kunna bedöma och 
utvärdera situationen. För att avlägga den årliga 
sammanfattande rapporten om den ekonomiska och sociala situationen i unionen, använder sig kommis-
sionen av sju strukturella  indikatorer. Dessa kom-
mer att behöva kompletteras med regionala och 
icke-finansiella indikatorer inför nästa omgång pla-
ner. 
Gemenskapsprogrammet för social gemenskap, 
med en budget på 75 miljoner EUR för perioden 
2002 till 2006, bedriver även annan verksamhet så-
som att utbyta erfarenheter mellan länder (64 pro-jekt har fått stöd under första perioden och nära 30 
projekt under den andra perioden) och undersöka 
specifika frågor för att stärka samarbete, öka förstå-elsen mellan länder och stimulera nya arbetsmeto-
der. 
Man utarbetar för närvarande en ny strategi för att 
tackla problemet med socialt utanförskap och alla 
medlemsländer blir alltmer engagerade trots att det 
sker på frivillig basis. Detta  är en ny aspekt av kon-
vergens i unionen som stärker den europeiska soci-
ala modellen och bidrar till att uppnå bättre balans 
mellan social och ekonomisk politik i EU. 
Jämlik behandling av män och kvinnor är en grund-
läggande princip i EU. Sedan 1996 har man använt 
sig av en integrerande metod och all gemenskaps-politik har tagit könsfrågan med i beräkningen då 
åtgärder planerats och genomförts. 
Miljöskydd för en hållbar tillväxt 
De två senaste årens viktigas te miljöinitiativ togs då 
Europaparlamentet och rådet15 antog det sjätte mil-
jöhandlingsprogrammet: Vår framtid – Vårt val (sjät-
te EAP). Miljön behandlas här i ett brett perspektiv som tar ekonomiska och sociala förhållanden med i 
beräkningen och lägger särskild vikt vid Lissabon- 
och Göteborgsmålen.  Handlingsprogrammet innefa ttar fyra delar: att im-
plementera och förstärka miljölagstiftningen, att in-
tegrera miljöfrågorna i annan politik, däribland infra-
struktur, att använda en kombination av olika hjälp-medel för att uppnå målen på ett så effektivt sätt 
som möjligt och skapa större engagemang hos in-
tressenter när det gäller att utveckla och genomföra miljöpolitiken. 
Programmet har valt ut fyra handlingsområden: kli-
matförändringar, natur och biologisk mångfald, miljö och hälsa, naturtillgångar och avfall. Ett nytt kon-
cept, ”tematiska strategier”, introduceras även. 
Dessa skall underlätta hanter ingen av särskilt svåra 
miljöfrågor
16 och fastställa vilka handlingspriorite-
ringar gemenskapen skall ha, däribland åtgärder finansierade av gemenskapspolitiken. I programmet föreslås dessutom att stöd som har negativa effek-
ter på miljön successivt skall dras in då de inte är 
förenliga med en hållbar utveckling. 
Eftersom fattigare länder initialt ofta har en mindre 
utvecklad miljöinfrastruktur brukar de utgifter som 
krävs för att uppfylla direktiven vara både större och stå för en större del av BNP (då denna relativt sett 
är lägre). Strukturfonderna har därmed en viktig roll 
att spela då det gäller att hjälpa dessa länder att följa EU:s miljöpolitik. 
Även om det rör sig om höga direktkostnader så är 
politiken avsedd att på lång sikt minska både finan-siella och sociala kostnader genom att minska häl-
sorisker och de resurser som krävs för att återställa 
naturen efter miljöföroreningar. Världshälsoorgani-sationen har exempelvis nyligen beräknat att 
100 000 fall av för tidig död i Europa kan tillskrivas 
partikelämnen
17. Utsläpp av luftburna partikelämnen 
i anslutningsländerna beräknas minska med mellan 
1,8 och 3,3 miljoner ton fr am till år 2010 som ett 
resultat av att länderna anpassar sig till EU-
direktiven. Detta kommer att minska antalet fall av 
för tidig död med omkring 15 000. 
Det faktum att anslutningsländerna följer EU:s lag-
stiftning kommer även att innebära renare dricksvat-
ten, med särskilda förbättr ingar i Bulgarien och Est-
land (liksom i Turkiet), där 20-30 procent av hushål-
Del 3 — Gemenskapspolitikens inverkan på konk urrenskraft, sysselsättning och sammanhållning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 121len inte är anslutna till den centrala vattenförsörj-
ningen. Man beräknar även att utsläppen av nä-
ringsämnen kommer att minska med mellan 33 pro-
cent (i Tjeckien) och 67 procent (i Polen) i samband med att rådets direktiv om rening av avloppsvatten 
från tätbebyggelse införs. 
Trots att mängden avfall beräknas öka med 2 pro-
cent, förväntas direktivet om deponering minska 
mängden avfall som hanteras på detta sätt från om-
kring 59 miljoner ton 1998 till mellan 20 och 35 mil-
joner ton år 2020. Direktivet om förpackningar och 
förpackningsavfall beräknas även kunna öka mäng-
den återvunnet avfall med 3,7 miljoner ton fram till år 2020. 
Investeringar i miljöskydd kan även skapa arbetstill-
fällen. Ekologiska industrier står sammanlagt för 
omkring 1 procent av den totala sysselsättningen i 
EU15, medan arbetstillfällena ökar inom avfallshan-
tering (återvinning), som totalt sysselsätter omkring 200 000 till 400 000 människor. Det finns samma 
tendenser i anslutningsländerna. 
De flesta investeringar so m är knutna till direktiven 
har redan gjorts i EU15 (omkring 63 procent innan 
2001), även om andelen är olika inom olika miljöom-
råden. Alla investeringar är i stort sett genomförda vad gäller avfallshantering, medan omkring 72 pro-
cent av investeringarna i vattenförsörjning genom-
fördes innan år 2001. Endast inom området för kon-troll av luftföroreningar måst e de flesta investeringar 
fortfarande göras, även om hanteringen av avlopps-vatten kommer att vara en större post i ekonomiska termer. Det kommer emellertid att krävas stora in-
vesteringar även i kontroll av  luftföroreningar till följd 
av direktivet om samordnade åtgärder för att före-
bygga och begränsa föroreningar (IPPC) och avta-
len om klimatförändringar i Kyotoprotokollet. 
Under de senaste 15 åren har sammanhållningspo-
litikens miljöåtgärder förbät trats och strukturfondens 
nuvarande regler, baserade på ett horisontellt sam-arbete, gör miljöskydd t ill en absolut prioritering
18. 
Det är därmed viktigt att målen för miljöhandlings-
programmet och miljölagstiftningens krav tas med i beräkningen då man vidtar strukturella åtgärder i 
EU. 
Den inre marknaden och  
tjänster i allmänhetens intresse 
Utvecklingen av transeuropeiska nätverk inom 
transport, telekommunikation och energi har som målsättning att stärka ekonomisk och social sam-
manhållning och göra så att den inre marknaden blir 
verklighet. I detta hänseende är EU:s politik inriktad 
på att garantera att nationella nätverk kommer i 
kontakt med varandra och kan samarbeta, samt att 
möjlighet ges att tillgå dessa på en öppen och kon-kurrenskraftig marknad. Man uppmärksammar i 
synnerhet behovet av att skapa förbindelser mellan 
öar, isolerade områden och perifera regioner och de centrala delarna av unionen. Politiken har direkta 
effekter på EU-ekonomins övergripande konkur-
renskraft och var man väljer att basera ekonomisk verksamhet. Denna territoriella effekt gör att sam-
manhållningen måste ses som ett av de viktigaste 
målen för nätverkspolitik. 
Frågan är dessutom viktig med tanke på att dessa 
sektorer för närvarande håller på att öppnas för 
konkurrens. Detta har resulterat i lägre kostnader och mer effektiva tjänster, men fri konkurrens kan 
självfallet även leda till a tt specifika sociala grupper 
eller delar av EU inte läng re får tillgång till viktiga 
tjänster. Den fria konkurrensen kommer därför att åtföljas av ökade krav att upprätta obligatoriska 
tjänster i allmänhetens intresse för att bevara och stärka ekonomisk och social sammanhållning. Nät-
verkspolitiken är därför ytterst viktig för frågan om 
tjänster av allmänt ekonomiskt intresse, vilket fram-hölls av rådet i Barcelona och Laeken. 
I en värld av förändringar är tjänster i allmänhetens 
intresse en mycket viktig aspekt i den europeiska samhällsmodellen. Detta framhålls i artikel 16 i  
EU-fördraget och artikel 36 i stadgan om grund-
läggande rättigheter och ställer individen och med-borgaren i centrum för unionens prioriteringar. 
Kommissionen har därför i sitt betänkande i  
 
Del 3 — Gemenskapspolitikens inverkan på konk urrenskraft, sysselsättning och sammanhållning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 122 
©  EuroGeographics  Organisation  för  de  administrativa  gränserna0 250 500  km3.1  Projekt  av  europeiskt  intresse  inom  ramen  för  det  transeuropeiska  transportnätverket
"Essen"  järnvägsprojekt
Järnvägsprojekt  (2001)
Järnvägsprojekt  (2003)
"Essen"  vägprojekt
Vägprojekt  (2001)
Vägprojekt  (2003)Projekt  för  inre  vattenvägar  (2001)
Projekt  för  inre  vattenvägar  (2003)
Havsväg  (2003)
Flygplatsprojekt
Hamnprojekt
Källa:  DG  TREN
Del 3 — Gemenskapspolitikens inverkan på konk urrenskraft, sysselsättning och sammanhållning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 123grönboken i maj 2003 gett förslag på olika sätt att 
effektivt införa dessa tjän ster, i stor utsträckning 
genom att engagera privata organisationer och samhället i stort.  
Tjänster i allmänhetens intresse har, på grund av 
deras specifika natur, ett nära samband med de 
obligatoriska allmänna tjänster som infördes samti-digt som den fria konkurrensen inom berörda sekto-
rer. Syftet, som till viss del beror på vilken typ av 
tjänster det gäller, är att garantera att tjänsterna ständigt finns att tillgå överallt, att kvaliteten vidhålls 
och att priserna är överkomliga, allt detta för att be-
vaka konsumenternas intressen och bevara tjänste-utbudet. Gemenskapen ger därför medlemsländer-
na ekonomiskt stöd för att garantera att dessa krav 
uppfylls och använder exempelvis strukturfonderna för att garantera att mobiltelefoni och bredband får 
en fullständig territoriell spridning. 
Transportpolitik 
Politiken som rör det transeuropeiska transportnätet 
(TEN-T) har sedan Maastrichtfördraget varit inriktad 
på att förena Europa och minska de perifera områ-denas isolering för att förhindra en alltför splittrad 
utveckling av nationella nätverk. För att successivt 
minska ”gränseffekten”, som är ett hinder för ökad handel, bygger man vägar i gränsområden och för-
bättrar redan existerande vägar. TEN-T:s riktlinjer 
har även som målsättning att främja en övergång från miljöfarliga transportmedel till miljövänliga så-
dana.  
TEN-T-politiken har förbättrat tillgängligheten betyd-
ligt sedan 1991 och effekterna förväntas bli ännu 
större under kommande år, i synnerhet i anslut-
ningsländerna. Det krävs emellertid att investering-arna åtföljs av stora utgifter för att förbättra det se-
kundära nätverket och dess förbindelser med TEN-
T. Detta gäller i synnerhet för landsbygdsområden i de östra delarna av dessa länder, där det på sina 
ställen kan ta upp till tre timmar att komma till en 
motorväg. 
I slutet av år 2001 gjordes ändringar av 1996 års 
TEN-T-riktlinjer i enlighet med vitboken om trans-portpolitik från 2001 och nya projekt att prioritera 
lades fram. Listan över projekt av europeiskt intres-
se förlängdes år 2003 och kom då att även gälla 
anslutningsländerna (karta 3.1).  
Dessa nätverk kommer att kräva betydande finansi-
eringar och dess kostnader beräknas uppgå till nära 
600 miljarder EUR fram till år 2020. Kommissionen presenterade därför i april 2003 en kommuniké som 
redogör för olika sätt att finansiera utvecklingen av 
dessa nätverk i Europa för att garantera en bättre samordning mellan offentliga och privata finanser. I 
juli samma år antog kommissionen samtidigt ett för-
slag att se över direktivet ”Eurovinjetten” om pris-sättningen på infrastruktur, samt att skapa ett närm-
re samband mellan användaravgifter och kostnader. 
Förslaget begränsar emellertid vägtullsavgifterna så att inte alltför höga avgifter skall göra områden 
svårtillgängliga och hindra  ekonomisk utveckling. I 
detta hänseende visar en analys att man efter att ha 
sett över TEN-T-riktlinjerna åstadkommit en betydlig 
förbättring i tillgänglighet (20 procent) för de perifera 
regionerna och anslutningsländerna och en avse-värd ökning (170 procent) av internationell trafik i de 
sistnämnda länderna
19. 
I praktiken märks effekterna av den fria konkurren-
sen tydligast på lufttrans porterna. Antalet städer 
med internationella flygförbindelser har ökat med 70 procent sedan 1992, medan priserna för lågprisbil-jetter sjönk med i genomsnitt 15 procent mellan 
1997 och 2000 (priserna för affärsresor ökade 
dock)
20. Dessutom har obligatoriska allmänna tjäns-
ter införts i perifera områden och områden med be-
gränsad trafik för att stödja deras ekonomiska ut-
veckling. Dessa förpliktelser kombineras ofta med ekonomiskt stöd. 
Energipolitik 
EU:s energipolitik har tre huvudsakliga mål: att 
åstadkomma säkrare energiförsörjning, att skapa en 
internationell energimarknad, samt att skydda miljön 
bättre. I 2002 års grönbok ”Mot en europeisk strate-gi för trygg energiförsörjning” fastställs hanteringen 
av efterfrågan på energi som en mycket viktig priori-
tering inför framtiden. Man framhåller vikten av att 
Del 3 — Gemenskapspolitikens inverkan på konk urrenskraft, sysselsättning och sammanhållning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 124 förbättra effektiviteten inom energiområdet och att 
utveckla interna energikällor, i synnerhet vad gäller 
förnybar energi.  
I enlighet med eldirektivet 1996 och gasdirektivet 
1998, har marknadskrafterna frigjorts på energi-
marknaderna, vilket har inneburit en ökad konkur-
rens och omstruktureringar i energiförsörjningen. Detta har i synnerhet gynnat stora energiförbrukare. 
Perifera och glesbebodda områden löper däremot 
risken att missgynnas. Denna risk har dock däm-pats av att man infört obligatoriska allmänna tjäns-
ter. Dessutom planerar man ytterligare reglerande 
åtgärder för att stödja dessa regioner, däribland krav på att bevara energiförsörjningen, reglerade 
avgifter till slutkonsumenterna och krav på minimi-
standard vad gäller kvaliteten. 
Politiken för transeuropeiska energinät (TEN-E) har, 
i enlighet med fördraget, samma gemensamma mål 
som inom transportområdet och andra nätverk, nämligen att garantera förbindelser mellan nätver-
ken, att alla regioner har tillgång till dem och att nät-
verken förvaltas på europeisk snarare än på natio-nell nivå
21. I gemenskapens första riktlinjer gällande 
TEN-E togs den regionala dimensionen och eko-nomisk och social sammanhållning med i beräk-ningen
22. Stora framsteg har gjorts i skapandet av 
dessa nätverk med stöd från strukturfonderna. In-nan slutet av 2001 hade fem gasledningar tagits i bruk och flera stora projekt inom eldistribution har 
fullföljts och fört med sig betydande investeringar till 
perifera regioner. 
De senaste TEN-E-riktlinjerna, som antogs i juni 
2003, tillmäter särskild betydelse åt att utveckla nät-
verk för eldistribution och att introducera naturgas i isolerade och perifera områden. 
En av energipolitikens främsta prioriteringar är att 
främja en hållbar utveckling i linje med Kyotokon-ventionen. Målet är att öka andelen förnybar energi 
till 12 procent av den totala energikonsumtionen 
fram till år 2010 och till 22 procent av elproduktio-nen. Man har även ett mål på 5,75 procent vad gäll-
er användningen av miljövänligt bränsle i transport. 
TEN-E behöver därför åtföljas av stöd för invester-ingar i energiproduktion från vind-, sol- och geoter-miska källor på lokal nivå
23. 
Utveckling av nya energikällor, såsom naturgas och elektricitet som producerats från förnybara källor, skulle kunna vara en möjlighet för perifera regioner 
att förbättra livskvaliteten och att diversifiera energi-
källorna, och därmed bli mindre sårbara om den externa energiförsörjningen skulle avbrytas. 
Telekommunikationspolitik 
En mycket viktig faktor fö r att förbättr a konkurrens-
kraft och människors livskvalitet är tillgång till ett 
effektivt telekommunikationsnät till överkomliga pri-
ser. Teknologiska förbättringar och ökad fri konkur-rens har nu gjort att det blivit betydligt billigare att 
ringa, i synnerhet fjärrsamtal och internationella samtal. Detta har särskilt  gynnat mer avlägset be-
lägna regioner, även om förändringarna har åtföljts 
av ökade fasta avgifter. 
I direktivet om samhällsomfattande tjänster, som 
presenterades i mars 2002, definierades de krav 
som regionerna måste uppfy lla i framtiden. Efter år 
av fri konkurrens föreko mmer mycket stora skillna-
der vad gäller tjänster och dess geografiska sprid-ning. Detta gäller även tjänster inom teknologier 
som inte längre är nya, såsom mobiltelefoni. 
TEN-Telekompro grammet, som blev e-TEN år 
2002, är inriktat på att stärka ekonomisk och social 
sammanhållning och förbinda öar och avlägset be-lägna regioner med de centrala delarna av EU
24. 
Det viktigaste problemet att lösa är bristen på appli-kationer och tjänster för företag, stat och individer, snarare än de förbindelselänkar som fattas i nätver-
ket. Målet med de verksamheter som finansieras är 
därför att bidra till utvecklingen av informationssam-hället och göra det tillgängligt för alla, däribland äld-
re och människor med handikapp. 
Som konstaterades ovan lanserades år 2002 hand-
lingsplanen eEurope 2005, som bland annat pre-
senterade en strategi för att göra bredband tillgäng-
liga för alla inom EU till överkomliga priser. Målsätt-ningen är att öka tillgånge n till bredband till hälften 
Del 3 — Gemenskapspolitikens inverkan på konk urrenskraft, sysselsättning och sammanhållning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 125av internetuppkopplingar na i Europa fram till år 
2005. Det är emellertid självklart att den investering 
som krävs för att täcka alla delar av EU inte kom-
mer att göras enbart av marknaden då vinstnivån inte är tillräckligt hög överallt. Därför kommer offent-
lig finansiering även att bli nödvändig. Kommissio-
nen fastställde därför nya riktlinjer år 2003 för att med stöd av strukturfonderna utveckla bredbands-
nätverk och sprida mobilt elefoni till områden som 
ännu inte har tillgång till detta. 
Att förbättra gemensam politik:  
den gemensamma  
jordbrukspolitiken och fiskepolitiken 
Den gemensamma jordbrukspolitiken 
År 2003 gick omkring 46 ½ procent av EU:s budget 
till den gemensamma jordbrukspolitiken (CAP). Av de totala utgifterna, som uppgick till något över 47 
miljarder EUR, gick 90 procent till den första pelaren 
för marknadsstöd och direktstöd och 10 procent till den andra pelaren för landbygdsutveckling. 
EU:s jordbruksutgifter har minskat alltmer i förhål-
lande till BNP. Från 0,57 procent av BNP i EU12 
mellan 1990 och 1992, till 0,47 procent av BNP i 
EU15 mellan 2000 och 2002. Agenda 2000 förstärk-
te och utvidgade den reform av CAP som påbörjats 1992 genom att sänka officiella priser och direktstö-den. Agenda 2000 bidrog även till att stärka lands-bygdsutvecklingen i enlighet med CAP:s andra pe-
lare och skapa en sammanhängande struktur för att 
anpassa den gemensamma jordbrukspolitiken till förhållandena i anslutningsländerna. Dessutom om-
formulerade Agenda 2000 målen för EU:s jord-
brukspolitik: 
• Att förbättra jordbrukets konkurrenskraft i EU 
utan att behöva förlita sig alltför mycket på bi-
drag. 
• Att bevara bönders inkomstnivå och se till att 
den är stabil. 
• Att respektera miljön och landsbygdens mång-
fald. 
• Att förbättra kvaliteten på jordbruksproduktionen. 
• Att förenkla och decentralisera den gemensam-
ma jordbrukspolitiken. 
Då de officiella marknadspriserna sjönk och direkt-stöden till producenter ökade, i stället för de som var relaterade till prisstöd, uppgick direktstöden (ex-
klusive direktbetalningar för landsbygdsutveckling) 
till 70 procent av den gemens amma jordbrukspoliti-
kens utgifter mellan 2000 och 2002. Detta var 7 
procentenheter mer än under åren 1995-1997. Tra-
ditionella CAP-åtgärder, så som stöd för export och 
boskap, motsvarade däremot endast 14,5 procent 
av utgifterna mellan 2000 och 2002, vilket kan jäm-
föras med 22 procent under perioden 1995-1997. 
År 2001 erhöll fyra medlemsländer 64 procent av 
utbetalningarna från EUGFJ: s garantisektion, näm-
ligen Frankrike (22 procent), Spanien (15 procent), 
Tyskland (14 procent) och Italien (13 procent). Se-
dan 1990 har betalningar till Belgien, Danmark, 
Grekland, Nederländerna, Italien, Irland och Tysk-land minskat, medan betalningarna till Storbritanni-
en, Spanien, Portugal och Frankrike har ökat. Om 
man relaterar betalningarna till antal hektar är Bel-gien, Nederländerna och Grekland de länder som 
fått mest, även om de två förstnämnda länderna är 
de enda som kunnat observera en minskning i des-sa termer sedan 1995. I förhållande till sysselsätt-
ning är betalningarna högst i Danmark, Storbritan-
nien, Sverige och Belgien (diagram 3.1). 
048121620
DK BE UK SE DE IE FR LU FI EU15 AT ES NL EL IT PT048121620Tusen EUR per årlig arbetskraftsenhet (AWU)3.1 Utgifter från EUGFJ:s garantisektion, 2002
En arbetskraftsenhet motsvarar en person 
som arbetar heltid i ett år
Källor: GD Jordbruk och Eurostat
Del 3 — Gemenskapspolitikens inverkan på konk urrenskraft, sysselsättning och sammanhållning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 126 I Sverige, Finland och på Irland var andelen transfe-
reringar från EUGFJ mätt i jordbrukssektorns föräd-
lingsvärde brutto över 50 procent mellan 2000 och 
2001 och endast i Italien, Luxemburg och Neder-länderna var de under 20 procent. Andelen ökade 
generellt sett mellan 1995-1996 och 2000-2001, 
men den minskade dock i Belgien. Ökningen var markant i Storbritannien, Österrike och Spanien. 
Andelen ökade även i Tyskland, Grekland och 
Frankrike i förhållande till både sysselsättning och hektar, men sjönk i förhållande till jordbrukssektorns 
förädlingsvärde. 
Betalningar till Portugal och Spanien ökade också, 
även om Portugal förblir det sammanhållningsland 
där stödet är lägre än EU:s genomsnitt, oavsett om 
betalningarna jämförs med sysselsättning, hektar eller jordbrukssektorn s förädlingsvärde. 
År 2001 hade CAP-stöden störst effekt på medel-stora och relativt stora jordbruks inkomst (stöden stod för 40 procent av inkomsterna), snarare än på 
ännu större gårdars inkomst (28 procent) och mind-
re gårdars inkomst. Samtidigt gick nära hälften av betalningarna till de cirka 5 procent av de största 
jordbruken som erhåller stöd, av vilka många hu-vudsakligen är specialiserade spannmålsproducen-ter och boskapsuppfödare. 
De områden som ligger ut anför mål 1-regionerna 
erhåller finansiellt stöd för landsbygdsutveckling 
från fonden EUGFJ:s garantisektion. I mål 1-
regionerna finansierar denna del av fonden ytterli-
gare tre åtgärder som introducerats som en del av 1992 års CAP-reform – jordbruksmiljö, bönders för-
tidspension och skogsodling i landsbygdsområden – 
samt stöd som går till bergsområden och missgyn-nade områden. Alla åtgärder är inriktade på specifi-
ka prioriterade områden inom landsbygdsutveckling, 
däribland att utveckla en konkurrenskraftig jord-brukssektor som re spekterar miljön oc h att diversifi-
era jordbruksverksamheten och landsbygdsområ-dena. Målet är även att stödja landsbygdsområde-nas konkurrenskraft i allmänhet och bevara det eu-
ropeiska landsbygdsarvet. Av EUGFJ:s fond för landsbygdsutveckling (som 
under perioden 2000-2006 totalt sett uppgår till om-
kring 49,5 miljarder EUR, exklusive Leader+ som 
står för ytterligare 2 m iljarder EUR) kommer 32 mil-
jarder EUR från fondens garantisektion. Av detta 
går 10,4 miljarder EUR till mål 1-regioner. Den tota-
la summan som går till landsbygdsutveckling i mål 
1-regioner uppgår, tillsammans med fondens ut-
vecklingssektion (totalt 17, 5 miljarder), till 27,9 mil-
jarder EUR, vilket är 56 procent av den totala sum-
man som går till detta område inom EU. Detta visar 
på det starka samband som råder mellan politik för 
landsbygdsutveckling och de främsta målsättning-arna för ekonomisk och social sammanhållning. 
En analys av åtgärderna visar emellertid att av den 
totala summan på 49,5 miljarder EUR, läggs endast 10 procent på att stärka den del av landsbygdseko-
nomin som inte är knuten till jordbruksaktiviteter 
(såsom diversifiering inom turism, hantverk, tjänster och utveckling av byar). En  stor del av fonderna för 
landsbygdsutveckling (23,4 miljarder EUR, eller 47 
procent av den totala summan av de två EUGFJ-sektionerna, eller 73 procent av fondens garantisek-
tion) går till de övriga tre åtgärderna som nämndes 
ovan.  
Vad gäller den framtida gemensamma jordbrukspo-
litiken, så fastställde rådet i Bryssel i oktober 2002 
den nominella summa som skall gå till marknads-förvaltning och direktbetalningar varje år mellan 
2007 och 2013, baserad på en årlig tillväxt på 1 
procent. Detta innebär en utgiftsminskning i reala termer för den första pelaren. Utgifterna för CAP:s 
andra pelare är ännu inte fastställda, men man för-
säkrar att CAP i framtiden, i linje med målen för Agenda 2000, skall bevaka producenternas intres-
sen, i synnerhet i missgy nnade regioner i det nuva-
rande EU och bevara en diversifierad jordbrukssek-
tor i alla delar av EU. 
På jordbruksrådet i juni 2003 enades ministrarna, 
på inrådan av kommissionen, om en reform av den gemensamma jordbrukspolitiken för perioderna 
2004 till 2006 och 2007 till 2013. De fyra viktigaste 
delarna är: 
Del 3 — Gemenskapspolitikens inverkan på konk urrenskraft, sysselsättning och sammanhållning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 127• Att vid direktstöd inte längre utgå från produktion 
utan att i stället göra en enda betalning per jord-
bruk, som är relaterad till respekten för miljön, 
livsmedelssäkerhet och behandling av djuren. Den allmänna regeln kommer att vara att med-
lemsländerna skall frikoppla sina betalningar från 
spannmål och boskap från och med år 2005, även om det kommer att vara möjligt att fortsätta 
att betala vissa anslag enligt det tidigare syste-
met fram till år 2006. 
• Att införa en gradvis minskning av direktbetal-
ningar till större jordbruk  (kallad ”modulering”). 
• Att vidta en serie sektoriella åtgärder inom jord-
bruksmarknaden som kommer att leda till lägre 
priser. 
• Att stärka den andra pelaren av CAP genom att 
introducera nya åt gärder för att främja miljön, 
kvalitet och djurens trivsel, samt att hjälpa bön-
derna att följa gemenskapens regler. Denna del skall till viss del finansier as av det som sparats 
in på moduleringen, det vill säga genom att transferera en del av de summor som erhållits via minskningarna av dire ktbetalningarna  till stör-
re jordbruk. 
I framtiden kommer den gemensamma jordbrukspo-litikens möjligheter att inverka på sammanhållning 
vara mer beroende än tidigare av de mål som med-
lemsländerna och regionerna sätter upp. Detta kommer att ha större betydelse för att avgöra di-
rektbetalningarna. Samtidigt kommer bönderna att 
ha större valmöjligheter vad gäller produktionsbe-slut, vilket borde göra dessa mer marknadsinriktade 
och garantera en mer stabil inkomst. Detta borde 
även göra inkomsttransfereringar mer effektiva. 
Landsbygdsutvecklingen intar en mer central plats i 
den nya gemensamma jordbrukspolitiken. Det 
kommer att ske en överföring från den första pela-rens fonder till den andra genom att direktbetalning-
arna minskar med 3 procent år 2005, 4 procent år 
2006 och 5 procent från 2007 till 2013 (en process kallad ”modulering” som nämndes ovan). En överfö-
ring på 5 procent kommer att innebära ytterligare 
1,2 miljarder EUR om året för att finansiera lands-bygdsutveckling och miljös kydd, kvalitetsförbätt-ringar och åtgärder för djurens trivsel, samt hjälpa bönderna att följa de nya gemenskapsreglerna. För-
delningen av dessa extra summor, som till följd av 
moduleringen kommer att gå till den andra pelaren, kommer att ske utifrån sammanhållningskriterier på 
medlemslandsnivå (jordbruksareal, sysselsättning 
inom jordbruk och BNP per capita). Dessutom har nivån på gemenskapens samfinansiering av 
jordbruksmiljöåtgärder ökat  till 85 procent i mål 1-
regioner och 60 procent i övriga EU. 
Utvidgningen kommer att leda till markant ökade 
skillnader inom jordbrukssektorn och en mer marke-
rad uppdelning av jordbruket än tidigare i och med det stora antal små jordbruk som sysselsätter fler i 
anslutningsländerna än i EU15. Antalet sysselsatta 
inom jordbruk i EU kommer att öka från omkring 6 ½ miljoner till 10 ½ miljoner,  vilket innebär att ande-
len av totalt antal sysselsatta stiger från 4 till 5 ½ procent och 7 ½ procent om Bulgarien och Rumäni-en skulle komma att gå med. Jordbrukssektorns 
förädlingsvärde kommer att öka med något under 8 
procent. 
Om man utgår från aktuella siffror kommer i stort 
sett alla regioner i nio av de tio nya medlemsländer-
na att ha mål 1-status. Omkring två tredjedelar av stödet från fonden EUGFJ för landsbygdsutveckling 
kommer att gå till sådana regioner i EU25 i framti-
den. 
Fiske 
Den gemensamma fiskeripolitiken (GFP) har som 
främsta mål att stärka sektorns konkurrenskraft. 
GFP innefattar fyra delar: bevara fiskbeståndet, omstrukturera fiskeriverksamhet och fiskodling, or-
ganisera marknaden för fisk och relaterade produk-
ter, samt fiskeavtalen med tredje länder. 
Reformen år 2002 var främst inriktad på de två för-
sta delarna och introducerade ett system för mer 
långsiktig planering för att bevara fiskbeståndet och öka de bestånd som minskat till kritiska nivåer. Nöd-
fallsåtgärder vidtogs därför för att skydda bestånden 
och de marina ekosystemen.  
Del 3 — Gemenskapspolitikens inverkan på konk urrenskraft, sysselsättning och sammanhållning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 128 En ny plan för att begränsa fiskeflottans kapacitet 
har introducerats som en del av GFP:s åtgärder för 
omstrukturering. Denna skall ge medlemsländerna 
större ansvar att göra en avvägning mellan fiskeflot-tans kapaciteten och fiskbeståndet. Dessutom inne-
bär reformen av gemenskapens strukturella åtgär-
der att de statliga stöden t ill privata företag som vill 
modernisera sin fiskeflotta successivt kommer att 
minskas, medan stöd som går till att förbättra sä-
kerhet och arbetsvillkor kommer att vidhållas. Re-formen kommer även att få stöd från en ny krisfond 
som skall främja att fiskefartyg tas ur bruk. 
Kommissionen har nyligen lanserat en handlings-
plan för att hantera omstruktureringens sociala, 
ekonomiska och regionala problem. Det är än så 
länge svårt att fastställa vilka regioner och områden som kommer att drabbas mest av de fastställda fis-
kekvoterna. 
Inom en snar framtid kommer planer att göras för 
hur man kan bygga upp de mest hotade arternas 
bestånd. Dessa kommer bland annat att innehålla 
regler för beräkningar av den årliga fångstnivån av arterna och åtgärder för att minska fisket samt för 
övervakning och kontroll. 
På kort sikt kommer minskade fångster oundvikligen 
att leda till minskade fiskeinkomster. Omfattningen 
av dessa minskningar kommer att variera inom EU. 
De verksamheter som är knutna till fiske (skepps-
konstruktion, leverantörer, behandling och försälj-
ning av fisk och fiskprodukter) kommer också att påverkas i olika omfattning i olika delar av EU bero-
ende på hur viktig industrin är för de olika sektorer-
na. 
På längre sikt bör emellert id återställda fiskbestånd, 
ökade fångster och mindre konkurrens mellan fiske-
fartyg i samma område leda till ökade vinster, som 
kan komma att mer än kompensera för den minska-de aktiviteten då bestånden återhämtade sig. Med-
lemsländerna bör därför vara beredda att hantera 
den nödvändiga omstruktureringens sociala och ekonomiska konsekvenser genom att: 
• Ge stöd för att ta fiskefartyg ur bruk i de fall där 
fiskbestånden är alltför hotade för att garantera 
en acceptabel inkomstnivå på lång sikt och även 
ge stöd för att båtarna skall kunna användas till 
annat. 
• Kompensera för förlorad inkomst under begrän-
sade tidsperioder då fisket upphör enligt GFP:s villkor. 
Tio av anslutningsländerna har kuststräckor, men 
endast Polen och de tre baltiska staterna har bety-
dande fiskeriverksamhet. Ändå uppgår dessa tre länders totala fångster till mindre än 7 procent av 
den totala fångsten i EU (men 17 procent om man 
räknar med Turkiet) även då fiskodling inkluderas. Sedan övergångsåren har dessa länder haft betyd-
ligt minskade fiskfångster som ett resultat av över-
exploatering av bestånden och förlorade marknader i forna Sovjetunionen. 
Utvidgningen kommer därmed att få begränsade 
effekter på GFP. Å andra sidan kommer det att bli nödvändigt att vidta strukturella åtgärder för att om-
strukturera och mode rnisera sektorn. 
När statligt stöd och 
sammanhållningspolitik 
kompletterar varandra 
Flera europeiska råd har tillkännagivit att för att 
uppnå Lissabonmålen är det nödvändigt att nog-
grant kontrollera de statliga stöden. Man har  0,00,20,40,60,81,01,21,41,6
FI DK BE LU IE DE FR PT EL IT EU15 AT NL ES SE UK0,00,20,40,60,81,01,21,41,6Totalt stöd
Totalt stöd, exklusive jordbruk,
fiske och transport% av BNP3.2 Statligt stöd i medlemsländerna, 2001
Källa: GD Konkurrens, State Aid Scoreboard
Del 3 — Gemenskapspolitikens inverkan på konk urrenskraft, sysselsättning och sammanhållning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 129uppmanat medlemsländerna att minska den totala 
summan statliga stöd och att i större utsträckning 
rikta dem till horisontella områden av gemensamt intresse, däribland målen för sammanhållning.  
Kontroll av statliga stöd kan ha en positiv effekt på 
sammanhållning. Om de statliga stöden endast går till regioner och sektorer där de verkligen behövs 
och där de inverkar på konkurrensen som minst, 
kan kontroller göra att stöd en koncentreras till regi-
oner som har störst behov av att komma i kapp och 
därmed bidra till att minska regionala skillnader 
inom unionen. Samtidigt skapar denna typ av kon-troll disciplin och uppmuntrar medlemsländerna att 
satsa pengar på projekt som för konkreta resultat 
med sig, både för dem och för EU som helhet. Detta kan dessutom komma att göra de statliga interven-
tionerna mer effektiva.  De totala utgifter som gi ck till statliga stöd i EU 
minskade från 102 miljard er EUR 1997 till 86 miljar-
der EUR 2001. Denna minskning berodde på att 
stöd till finansiella tjänster , kolindustri, jordbruk, till-
verkningsindustri och stödregioner minskade mar-kant (diagram 3.2). 
De statliga stöden minskade i förhållande till BNP i 
12 av de 15 medlemsländerna i EU mellan 1997-
1999 och 1999-2001 (tabell 3.1) i enlighet med överenskommelsen i Stockholm om att börja minska 
stöden senast år 2003. Däremot ökade andelen 
stöd som gick till horisontella mål med 10 procent-enheter under de två perioderna. 
Resultat från State Aid Scoreboard visar emellertid 
att betydande skillnader kvarstår mellan medlems-länderna vad gäller de statliga stöden till tillverk-
ningsindustrin och att klyftan mellan de rikaste med-
lemsländerna och de fyra sammanhållningsländer-3.1 Statligt stöd per capita i medlemsländer, 1997-2001  
       
 Totalt stöd per capita (mätt i köpkraft) Totalt stöd per capita exklusive jordbruk, fiske och 
transport (mätt i köpkraft) 
  1997-1999 1999-2001 Procentuell  
förändring 1997-1999 1999-2001 Procentuell 
förändring 
EU15 251 226 -10 ,0 123 97 -21 ,1 
BE 322 325 0 ,9 83 80 -3 ,6 
DK 274 360 31 ,4 144 186 29 ,2 
DE 313 288 -8 ,0 179 157 -12 ,3 
EL 185 155 -16 ,2 73 61 -16 ,4 
ES 178 154 -13 ,5 112 90 -19 ,6 
FR 286 263 -8 ,0 145 109 -24 ,8 
IE 320 329 2 ,8 226 188 -16 ,8 
IT 284 231 -18 ,7 132 84 -36 ,4 
LU 450 578 28 ,4 108 82 -24 ,1 
NL 207 246 18 ,8 43 44 2 ,3 
AT 265 251 -5 ,3 65 61 -6 ,2 
PT 252 177 -29 ,8 190 133 -30 ,0 
FI 439 396 -9 ,8 89 78 -12 ,4 
SE 169 169 0 ,0 48 48 0 ,0 
UK 112 115 2 ,7 53 42 -20 ,8 
       
IE: Uppgifter för perioden 1998-1999 i stället för 1997-1999    
Källor: GD Konkurrens, State Aid Scoreboard  
    
Del 3 — Gemenskapspolitikens inverkan på konk urrenskraft, sysselsättning och sammanhållning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 130 na knappast förändrats under perioden. Samman-
hållningsländerna (11,5 procent av EU:s BNP år 
2001) stod alltjämt för 10 procent av de totala stats-
stödsutgifterna till tillver kningsindustrin under åren 
1999-2001, medan de fyra stora ekonomiernas 
(Tyskland, Frankrike, Italien och Storbritannien – 72 
procent av EU:s BNP år 2001) andel minskade från 79 procent under åren 1997-1999 till 76 procent 
1999-2001. 
Stöd till eftersatta regioner 
År 2001 gick omkring 8 milj arder EUR, det vill säga 
omkring 9 procent av de totala statliga stöden25 i EU 
till regioner som klassifi cerats som ”a-regioner” 26, 
vilket i stort sett är samma sak som mål 1-
regioner27. Detta var betydligt lägre än 1993 då stö-
den uppgick till 27 miljarder EUR och Tyskland (17 miljarder EUR) och Italien (7  miljarder EUR) stod för 
nära 90 procent av de totala stöden. År 2001 stod 
dessa två länder fortfarande för mer än hälften av 
de regionala stöden, även om summan i absoluta termer var betydligt lägre än åtta år tidigare (2,5 
miljarder i Tyskland och 2,1 miljarder i Italien). De 
stöd som minskade mest var de som gick till de nya tyska delstaterna, som erhöll betydande summor 
precis efter enandet. Mellan 2000 och 2001 förblev 
emellertid det totala värdet  av stöd till a-regioner i 
stort sett detsamma. 
Stöd till andra problemregioner 
År 2001 gick omkring 800 miljarder EUR i form av statliga stöd (exklusive jordbruk, fiske och transport) till stödregioner av typ ”c”
28. Dessa motsvaras i stort 
sett av mål 2-regioner, som erhåller stöd från struk-turfonderna. Dessutom gick nära 4,5 miljarder EUR till NUTS 2-regioner, klassi ficerade som c-regioner 
och som fick partiellt stöd. Dessvärre råder det brist på uppgifter under NUTS 2-nivå, vilket innebär att det inte är möjligt att avgöra andelen av dessa an-
slag som gick till stödregioner
29. Det går därför inte 
att jämföra stödens omfattning mellan medlemslän-
der. Trots att de flesta medlemsländer har minskat de statliga stöden och, i linje med EU:s strategi, riktat 
in dem på horisontella mål, är denna omorientering 
mot sammanhållningsmål in te lika tydlig sedan de 
regionala stöden har minskat. 
Statliga stöd och Lissabon-  
och Göteborgsmålen 
Sammanhållningspolitik och statsstödspolitik kom-
pletterar varandra då de båda är inriktade på att bidra till Lissabon- och Göteborgsagendorna för att 
uppnå tillväxt, konkurrenskraft och en hållbar ut-
veckling i EU. Det är en större utmaning för mindre utvecklade regioner att uppnå Lissabon- och Göte-
borgsmålen än för övriga EU. De behöver därför 
ökade anslag (för investeringar i offentliga varor och förbättringar av institutionell kapacitet), mer intensivt 
stöd (för att uppmuntra investeringar i regionen i 
fråga) och betydande anslag från EU-budgeten (konvergens- och solidaritetsaspekten inom sam-
manhållningspolitiken). De båda politiska områdena 
har som gemensam uppgift att upprätta en plan som kan hjälpa medlemsländerna och regionerna 
att, med lämpligt stöd från EU, utveckla och genom-
föra effektiva strategier för tillväxt och konkurrens-
kraft, utan att detta har en  negativ effekt på ekono-
misk utveckling på regional, nationell och EU-nivå, eller resulterar i oekonomiska felplaceringar av budgetresurserna. 
Kommissionen har nyligen påbörjat en ingående 
undersökning av aktuella r egionala stöd och riktlin-
jer som behöver ses över så att medlemsländerna 
kan planera inför perioden efter 2006, då de nuva-
rande stödplanerna löper ut. Vid denna granskning kommer sammanhållningspolitikens utveckling på 
EU-nivå att tas med i beräkningen, liksom den na-
tionella politik och regionalpolitik som är inriktad på att uppnå Lissabon- och Göteborgsmålen. Gransk-
ningen bör spegla statsst ödspolitikens vidare mål-
sättningar med utgångspunkt i Lissabonagendan. 
Det huvudsakliga målet, som styrktes i samband 
med råden i Stockholm och Barcelona, kommer att 
vara ”färre men bättre riktade statliga stöd”, vilket kan komma att innebära ett mer tematiskt närman-
Del 3 — Gemenskapspolitikens inverkan på konk urrenskraft, sysselsättning och sammanhållning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 131de vad gäller rikare regioner och en hårdare kontroll 
av felriktade och oekonomiska former av stöd. 
År 2002 antog kommissionen även en ny form av 
gruppundantag för statliga stöd till sysselsättning30, 
som är tänkt att förenkla gemenskapens samfinan-
sieringsprocedurer inom vissa stödsystem genom 
att man inte längre i förväg behöver anmäla stöd som går till att skapa arbetstillfällen och genom att 
uppmuntra anställning av missgynnade människor. 
Dessutom tar gruppundantaget hänsyn till de sva-gaste regionernas särdrag och erbjuder dem ökat 
stöd för att skapa arbetstillfällen. 
Kommissionen överväger för närvarande att skapa 
en metod för att bedöma huruvida de statsstödsåt-
gärder som inte faller under nuvarande rampro-
gram, riktlinjer och regler snedvrider konkurrens. En sådan metod skulle kunna göra det möjligt för med-
lemsländer att ingripa i alla regioner för att stödja 
sysselsättning, konkurrenskraft och sammanhåll-ning i enlighet med Lissabonmålen. 
Rättsliga och inrikes frågor:  
att förbättra villkoren för utveckling 
Hög kriminalitet, organiserad brottslighet och kor-
ruption har en tendens att hämma ekonomisk ut-
veckling i berörda områden, i synnerhet då de gör 
regionerna mindre attraktiva för investerare som kommer utifrån. Uppfattningen att hårdare lagar inte 
kan lösa dessa problem på rätt sätt förstärker den 
avskräckande effekten. En säker omgivning där la-gar respekteras är  ett villkor för en hållbar ekono-
misk utveckling. 
Tre områden inom EU-politiken för rättsliga och inri-
kes frågor är extra viktiga för sammanhållningspoli-
tiken: 
• För att bevara en stabil ekonomisk och politisk 
miljö, vilket är viktigt för utvecklingen, måste den 
juridiska och administrativ a kapaciteten stärkas, 
man måste samarbeta mer över gränser och be-
kämpa organiserad brottslighet och korruption. 
Detta kommer att vara av ännu större vikt efter utvidgningen. 
• Lokala och regionala myndigheter måste enga-
geras i utveckling och implementering av invand-
rar- och asylpolitik. Dessa myndigheter, tillsam-mans med sociala parter, icke-statliga organisa-
tioner och andra lokala aktörer spelar en allt vik-
tigare roll då det gäller att integrera medborgare från tredje länder i samhället och det ekonomis-
ka livet. 
• Förvaltningen av yttre gränser är viktig för att 
komplettera de åtgärder mellan ländernas grän-ser som får stöd från strukturfonderna. 
Det är nödvändigt att få en bättre förståelse för kri-
minalitetens geografiska spridning och de regioner 
som är utsatta för organiserad brottslighet, men det 
går redan nu att belysa vissa regioner och områden som har hög kriminalitet och vars utveckling kan 
komma att påverkas av detta. 
Trots att det finns betydande skillnader mellan län-
der så är den organiserade brottsligheten särskilt 
hög i några av anslutningsländerna och den har 
dessutom en tendens att öka
31. Den form som de 
kriminella nätverken tar i dessa länder har inte bara 
en direkt effekt på ländernas ekonomiska utveckling 
och potential, utan även på unionens säkerhet. Att utnyttja lagligt företagande (hotell och andra områ-
den inom turism, hälsovård, bostadsbranschen och 
banker) för att infiltrera sig i en region har blivit en del av standardproceduren för grupper inom organi-
serad brottslighet i dessa länder. Dessutom brukar 
kriminella organisationer dr a nytta av svagheter i 
legala och administrativa system och korruption och 
påtryckningar är relativt utbredda i vissa av anslut-
ningsländerna. Offentlig upphandling och anbuds-förfarande är särskilt utsatta områden och korrup-
tion har en tendens att förekomma i samband med 
kombinationer av större  penningtransaktioner och 
svaga institutioner. Anslutningsländerna har gjort 
stora insatser, med hjälp av PHARE-stöd, för att 
utveckla strategier mot korruption och stärka juridis-ka organ. Korruptionen är emellertid mer förekom-
mande i dessa länder än i EU:s nuvarande med-
lemsländer, i vissa fall markant och mycket återstår att göra i de flesta av länderna. 
Del 3 — Gemenskapspolitikens inverkan på konk urrenskraft, sysselsättning och sammanhållning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 132 Stadsområden är ytterligare ett exempel på pro-
blemområden. Detta gäller i synnerhet områden där 
den delen av befolkningen som har störst problem 
är samlade och lever under dåliga bostadsförhål-landen utan några som helst bekvämligheter. EU:s 
första kartläggning av situationen i städerna (Urban 
Audit), som utförts av kommissionen, har uppmärk-sammat sambandet mellan urbanisering och krimi-
nalitet. I nästan alla städer där det är möjligt att göra 
jämförelser är kriminaliteten högre än i övriga lan-
det. Kriminaliteten är högst i städer i norra EU och i 
huvudstäder i övriga EU. Enligt senaste uppgifter 
ökar dessutom kriminaliteten i de flesta städer. Inom EU:s strukturpolitik är kr iminalitetsnivån betecknan-
de nog ett av kriterierna då anslag skall beviljas, i synnerhet inom området för stadsutveckling, och kriminalitet ingår tillsammans med polisväsen och 
juridiskt samarbete i politikens handlingsprogram 
och riktlinjer
32. 
Regioner i södra Italien utgör ytterligare ett exem-
pel. Regionerna har varit föremål för två specifika 
ERUF-program mellan 1994 och 1999 och 2000 och 2006. Programmen har haft som målsättning att 
bekämpa brottslighet, ska pa en säkrare miljö och 
öka förtroendet för lagen för att bryta den onda cir-
keln av långsam utveckling, hög kriminalitet och 
otrygghet. 
För att bekämpa organiserad brottslighet och annan 
form av kriminalitet i EU på ett effektivt sätt, måste 
åtgärder utvecklas som på EU-nivå kan stödja regi-
onernas och de lokala samhällenas försök att kom-ma till rätta med djupt rotade traditioner i brottslig-
het, som hämmar den ekonomiska utvecklingen. 
Detta gäller i synnerhet för anslutningsländerna, som saknar de ekonomiska resurser som krävs för 
att finansiera åtgärderna mot organiserad brottslig-
het. 
Såsom framhölls ovan (del 1), krävs det ett sam-
ordnat närmande för att integrera invandrare i sam-
hället och ekonomin. Integrationen innebär bland annat att de måste garanteras tillgång till bland an-
nat utbildning och fortbildning, hälsovård, sociala 
förmåner och ett tillfredsställande boende.  Så uppfattas gemenskapspolitiken 
på regional nivå 
På kommissionens begäran har fallstudier utförts i 
28 regioner i EU för att undersöka hur gemen-
skapspolitiken och dess effekter uppfattas av de som är ansvariga för att implementera den. De ut-
valda regionerna täckte nästan alla medlemslän-
derna och det rörde sig om såväl mål 1-regioner som andra regioner med områden som beviljats 
stöd för mål 2 eller som inte alls beviljats struktur-
fondernas stöd
33. De områden inom gemenskaps-
politiken som framhölls i studien var CAP, konkur-
renspolitik (statsstöd) och FoU-politik. Analysen ut-
går från uppgifter från varje region och intervjuer med regionala tjänstemän. Det bör framhållas att 
det är tjänstemännens åsikter som presenteras 
nedan och att dessa inte nödvändigtvis sammanfal-ler med kommissionens åsikter. Det går inte att ge-
neralisera utifrån undersökningsresultaten, men det 
går ändå att dra användbara slutsatser om hur ge-menskapspolitiken och dess bidrag till ekonomisk 
och social sammanhållning uppfattas. 
I de flesta fall likställs ”gemenskapspolitik” med ”ge-
menskapsstöd” och i majoriteten av fallen är det 
summorna som erhålls från CAP, strukturfonderna 
och de statliga stöden som uppmärksammas. Då man refererade till annan gemenskapspolitik, såsom 
miljön, var uppmärksamhet en ändå riktad till CAP:s 
och strukturfondernas bidrag inom detta område, 
snarare än till politiken i sig. 
I de flesta fall ansågs gemenskapens sammanhåll-
ningspolitik, i synnerhet då det var fråga om projekt finansierade av strukturfonderna, vara det område 
som var mest märkbart och hade störst inverkan på 
regionerna (se rutan i del 4). Detta bör framhållas eftersom sammanhållningspolitiken inte hade fast-
ställts som ett prioriterat område då fallstudien utar-
betades. 
I nästan alla fall tillkännagavs mer eller mindre un-
derförstått att en enda marknad och den ekonomis-
ka och monetära unionen hade haft positiva effek-ter. I ett antal av fallstudierna, som utförts i mål 1-
regioner, var uppfattningen att en enda marknad 
Del 3 — Gemenskapspolitikens inverkan på konk urrenskraft, sysselsättning och sammanhållning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 133haft positiva effekter på konvergens och samman-
hållning inte lika tydlig. Detta visar på att man med-
gav dess negativa effekter  på regional konkurrens-
kraft, såsom bristfälliga ko mmunikationsförbindelser 
och perifera områden. 
I regioner där det sker stora industriella omdaningar 
(västra Midlands, Astorias, Magdeburg och Saar-land) ansåg man att fullbordandet av den inre 
marknaden hade skyndat på omdaningen och den 
anpassningsprocess som hade börjat tidigare och därmed haft negativa effekter på sysselsättningen. 
Samtidigt var man nöjd med strukturfonderna som 
åtföljt denna politik och tillkännagav att de hade en viktig roll att spela. 
Man ansåg i alla regioner att den gemensamma 
jordbrukspolitiken (CAP) haft betydande effekter, men åsikterna om dess konsekvenser gick isär be-
roende på i vilken  region studien utfördes. I de re-
gioner där jordbruk var den viktigaste verksamhe-ten, tillkännagavs CAP:s positiva in verkan på bön-
dernas levnadsstandard, på de omstruktureringar och moderniseringar som sk ett, samt på diversifie-
ringen av sektorn. Detta var å andra sidan mindre 
kännetecknande för Medel havsregioner och skogs-
regioner, där man ansåg att CAP bidrog mindre 
med stöd till det som de odlar. 
I detta hänseende påpekade flera tillfrågade i områ-
den som inte hörde till mål 1-regioner (exempelvis i västra Midlands, Nord-Pas-de-Calais och på Irland) 
att anslagen från CAP huvudsakligen gick till de 
mest lönsamma företagen och de mest utvecklade områdena i regionen och att detta kunde öka klyftan 
både inom och mellan regioner. 
CAP:s andra pelare, landsbygdsutveckling, ansågs 
ha mer begränsad effekt eftersom anslagen var läg-
re, även om man tillkännagav att den bidragit till att 
diversifiera landsbygdsområden. Många gav positi-va kommentarer till Leader-i nitiativet och de samar-
beten på regional nivå som initiativet uppmuntrade. 
I ett antal landsbygdsområden (Andalusien, Kentriki 
Makedonia) framhöll fallstudierna i synnerhet att 
samarbetet mellan EUGFJ:s utvecklingssektion och ERUF hade bidragit till att göra det enklare för jord-
bruksproducenter att tran sportera varor till stads-
marknader. 
Generellt sett tillkännagav man att ett större hän-
synstagande till miljön i r egional utvecklingspolitik 
hade positiva effekter och att striktare regler var nödvändiga. I vissa regioner ansåg man emellertid att de europeiska reglerna var mindre restriktiva än 
de nationella reglerna ( i synnerhet i österrikiska, 
svenska och finska regioner) och att de medförde alltför byråkratiska procedurer som inte var anpas-
sade till regionala förhållanden. 
I nästan alla fall framhölls att det rådde ett nära 
samband mellan miljö oc h sammanhållningspolitik 
och en positiv samverkan mellan de två. I nästan samtliga mål 1-regioner sågs miljöpolitiken som de 
projekt som finansierades av strukturfonderna sna-
rare än som direktiv eller gemenskapsregler. Samti-digt ville vissa regioner se ett närmre samarbete 
mellan miljöpolitik och den gemensamma jord-
brukspolitiken (i Nord-Pas -de-Calais, Sardinien och 
Algarve). 
De statliga stöden fick främst kommentarer i länder 
utanför sammanhållningsländerna. Den allmänna 
uppfattningen var att dessa stöd inte alltid stämde överens med befintliga st rukturella problem och 
med hur allvarliga dessa var. I några fall ansåg man att anslagen stödde sektorer på tillbakagång i stället för att vidta åtgärder för att modernisera produk-
tionskapaciteten i berörda regioner. 
I andra fall rådde det en viss förvirring angående de 
olika stöd som gavs till små och medelstora företag, 
däribland de finansiella systemen. Man visade även 
en viss oro över den ”gränseffekt” som de statliga stöden kunde ha mellan grannliggande regioner om 
stöden var av olika storleksordning. 
I vissa regioner tillkännagav man att man hade dra-
git fördelar av ramprogrammet för FoU (i synnerhet i 
regioner i Storbritannien och Tyskland, liksom i Kri-
ti). I likhet med miljöpolitiken ansåg man att det fanns en betydande samverkan mellan FoU och 
sammanhållningspolitik. De flesta mål 1-regioner 
Del 3 — Gemenskapspolitikens inverkan på konk urrenskraft, sysselsättning och sammanhållning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 134 framhöll i synnerhet vikten av att investera i infra-
struktur inom FoU och utrustningen finansierad av 
strukturfonderna. I vissa fall bidrog emellertid struk-
turfonderna med upp till tio gånger så mycket inom detta område som ramprogrammet, vilket hade en 
tendens att göra det sistnämnda mindre uppskattat 
på regional nivå. 
Innovationspolitik nämndes i flera fall, i synnerhet i 
mål 2-regioner. Man framhöll att politiken bidrog till 
diversifiering och till att modernisera produktbasen och välkomnade regionala innovationsnätverk
34.  
 
 
  
 
                                                 
1  En sund konsumentskyddspolitik är också  viktigt för att marknaderna skall fungera. 
2  Industripolitiken i ett utvidgat Europa, KOM(2002) 714 slutlig. 
3  Grönbok – Entreprenörskap i Europa, KOM(2003) 27 slutlig . Den europeiska stadgan för småföretagen antogs av Europeiska 
rådet i Santa Maria da Feira i Portugal den 18 och 19 juni 2000 och av kandidatländerna i Maribor i Slovenien i april 2002. Se 
Third implementation Report, COM(2003) 21 slutlig. 
4  Kommissionens rekommendation av den 6 maj 2003, K(2003)1422. 
5  Innovationspolitiken: en uppdatering av Europeiska unionens  ståndpunkt inom ramen för Lissabonstrategin, KOM(2003) 112 
slutlig. 
6  eEurope 2005 handlingsplan, KOM(2002) 263 slutlig. 7  Att investera i forskning: en handlingsplan för Europa, KOM(2003) 226 slutlig.  
8  Mot ett europeiskt område för fors kningsverksamhet, KOM(2000) 6 slutlig. 
9  http://www.innovating-regions.org 
10  Kunskapsregioner (KnowREG). Se äv en http://www.cordis.lu/era/regions.htm 
11  Detaljerat arbetsprogram för uppföljningen av målen fö r utbildningssystemen i Europa (EGT C 142, 14.06.2002). 
12  Slutsatser från Europeiska rådet i Barcelona den 15 och 16 mars 2002. 
13  “Utbildning och fortbildning 2010”: En framgång för Lissabonstrategin hänger på omedelbar a reformer. (Utkast gemensam inte-
rimrapport för implementering av detaljerat arbetsprogram om upp följning av målsättningarna för utbildnings- och fortbildnings-
system i Europa.) KOM (2003) 685 slutlig.  
14  Rådets slutsatser av den 25 november 2003 angående “Utveckli ngen av humankapital för soci al sammanhållning och konkur-
renskraft i kunskapssamhället” (EGT C 295 av den 5 december 2003). 
15  Beslut nr 1600/2002/EG (EGT L 242 av 10/09/2002).  16  Såsom markskydd, skydd och bevarande av den marina miljön,  en hållbar användning av bek ämpningsmedel, luftföroreningar, 
stadsmiljö, hållbar användning och fö rvaltning av naturtillgångar, avfa llshantering (Beslut 1600/2002/EG). 
17  WHO, Världshälsorapport 2002, Geneve, 2002. 
18  Europeiska kommissionen, strukturfonderna och samordningen med sammanhållningsfonden: Riktlinjer för programmen för peri-
oden 2000-06, EUROP, Luxemburg 1999 och kompletterande vägl edande riktlinjer för kandidatländerna – KOM(2003) 110 slutlig. 
19  SEK(2003) 106. 20  Ekonomisk reform: rapport om produkt- och kapitalmarknadernas funktion i gemensk apen, KOM(2002) 743 slutlig (“Cardiffrappor -
ten). 
21  Strömavbrottet i Italien i september 2003, som inträffade då  konsumtionen var låg, berodde inte på systemets bristande kapa citet 
eller en isolerad händelse, utan på en felande länk i beslutskedj an och en bristfällig koordineri ng av det europeiska nätverket . 
22  Beslut nr 1254/2002/EG. 23  Ett flerårigt program för åtgärder på energiområdet: ”Intelli gent energi – Europa” antogs av rådet i november 2002. Program met 
allokerar 190 miljoner EUR under fyra år för att främja användni ngen av förnybara energikällor och minska växthusgaser enligt 
avtalet i Kyoto. 
24  Beslut 1336/97/EG. 25  Detta motsvarar mindre än en fjärdedel av de totala stöden, ex klusive jordbruk, fiske och tr ansport där inga uppgifter om s um-
mornas fördelningen mellan r egioner finns tillgängliga. 
26  Artikel 87, paragraf 3 i fördraget framhåller att vissa regi oner avviker från principen som visar att statliga stöd är oför enliga med 
den gemensamma marknaden. Under punkt a i paragrafen framlägger m an att stöd som är inriktade på att stärka ekonomisk ut-
veckling i regioner där levnadsst andarden är ovanligt låg eller där arbetslösheten är mycket hög kan ses som förenliga med den 
gemensamma marknaden. 
27  År 2000 fick regionen Lisboa e Vale do Tejo c-status i stä llet för a-status. Eftersom de uppgifter som finns att tillgå int e gör det 
möjligt att skilja de två perioderna åt räknas allt stöd till denna region som ”a”. För sammanhållningsländerna är vissa typer av 
stöd inte avsedda för en specifik region, utan för hela landet. 
28  Under punkt c i paragraf 3 och artikel 87 framläggs att stöd som är avsett att stödja utveckl ingen av särskilda verksamhete r eller 
ekonomiska regioner kan anses fören liga med den gemensamma marknaden så länge de inte snedvrider handelsförhållanden i 
en sådan utsträckning att det inte tjänar allmänhetens intresse. 
29  Uppgifter om statliga stöd finns inte tillgängliga för regioner  under NUTS 2-nivå, vilket inte utgör något problem vid berä kningen 
av stödet till a-regioner, som alla är NUTS 1 eller NUTS 2-regi oner. C-regioner är emellertid ofta endast till viss del NUTS 2-
regioner. Det finns därför regioner som erhåller fullt stöd,  såsom Berlin, eller partiellt stöd, såsom Bayern. 
Del 3 — Gemenskapspolitikens inverkan på konk urrenskraft, sysselsättning och sammanhållning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING                                                                                                                                                                  
13530  EGT L 337, 13.2.2002. 
31  Källor: Europols årliga rapporter, Transparency Internat ionals globala korruptionsrap port, Världsbankens rapporter. 
32  Mott ett program för städer inom Europeiska unionen, KOM (1997) 197 final. 
33  Regionerna som deltog i undersökningen var: Hainault i Belgien,  Oberbayern, Saarland och Magdeburg i Tyskland, Kentriki Ma-
kedonia och Kriti i Grekland, Asto rias, Katalonien och Andalusien i Spanien, Bretagne, Nord-Pas-de- Calais och Limousin i Frank-
rike, Border, Midland och västra, södra oc h östra Irland, Campania, Toscana och Sard inien i Italien, Flevoland i Nederländerna,  
Steiermark i Österrike, Algarve och Azor erna i Portugal, Itä-Suomi och Estelä-Suomi i Finland, norra Mellansverige och övre 
Norrland i Sverige, västra Midlands, högländerna och de skotska öarna och Nordirland i Storbritannien. 
34  För ytterligare funderingar kring denna fråga, se europeiska ek onomiska och sociala kommittén,  genomförandet av den övriga 
gemenskapspolitikens bidrag till den ekonomiska och sociala sammanhållningen (förberedande yttrande), september 2003, som 
behandlar CAP, ekonomisk politik inom stabi litets- och tillväxtpakten, konkurrens politik, den inre marknaden, transport, utbild ning 
och fortbildning. 
   
 
  
 
  
 
  
 
   
 
  
 
  
 
  
 
  
 
  
 
  
 
  
 
   
 
  
 
  
 
  
 
  
 
  
 
  
 
Del 3 — Gemenskapspolitikens inverkan på konk urrenskraft, sysselsättning och sammanhållning 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING                                                                                                                                                                  
136  
  
 
 
 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 137 
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
 
     
Innehållsförteckning 
Introduktion................................................................................................................... .............. 138  
Strukturåtgärder i mål 1-regioner: tillväxt, konvergens och integration....................................... 140  
Åtgärder i mål 2-regioner: omstruktureringar och skapande av arbetstillfällen........................... 150  
Stöd till jordbruk, landsbygdsutveckling och fiske....................................................................... 152  
Att främja sysselsättning, utbildning och fortbildning med hjälp av Europeiska socialfonden..... 154  
Gemenskapsåtgärder:  att främja samarbete och nätverk.......................................................... 156  
Att göra förvaltningsmetoder  mer effektiva ................................................................................ 162  
Utvidgning och sammanhållningspolitik:  framtida utmaningar................................................... 170  
Debatt om sammanhållningspolitikens framtid ........................................................................... 176  
Statistisk bilaga till del 4................................................................................................... ........... 179 
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 138 Introduktion 
I denna del av rapporten granskas resultaten av 
EU:s sammanhållningspolitik och dess åtgärder, 
samt det mervärde politiken har bidragit med under perioden 1994-1999. Den redogör även för de vikti-
gaste förändringar som introducerats under perio-
den 2000-2006, samt för de preliminära resultaten av programmen som genomförts under denna peri-
od. 
Analysen granskar främst de bedömningar som 
gjorts i efterhand av nästan alla typer av åtgärder 
under perioden 1994-1999. Avsevärda framsteg har 
gjorts då det gäller att kvantitativt beräkna åtgärder-nas effekter, i synnerhet i stora mål 1-regioner, där 
de övergripande effekterna kan mätas utifrån mak-
roekonomiska modeller. Trots svårigheterna med att avgöra politikens effekter utanför mål 1-regionerna, 
kan nyligen genomförda studier  kvantitativt visa att 
EU-stöden haft positiva effekter exempelvis då det 
gäller att skapa arbetstillfä llen och bevara eller om-
fördela arbeten. Av erfarenhet vet man emellertid att det fortfarande är svårt a tt kvantitativt mäta resulta-
ten av åtgärderna eftersom kontrollsystemen inte 
har tillräckligt systematiskt insamlad data. 
De flesta av sammanhållningspolitikens effekter kan 
emellertid inte uttryckas i kvantitativa termer. Politi-
ken inverkar på BNP och sysselsättning, men dess 
mervärde är även tydligt inom andra områden. Som exempel kan nämnas hur sammanhållningspolitiken 
bidrar till den regionala utvecklingen genom strate-
gisk planering, integrerade utvecklingsåtgärder, samarbeten, utvärderingar, samt utbyte av erfaren-
heter, know-how och god praxis mellan regioner. 
Dessa aspekter studeras också i rapporten med utgångspunkt i utvärderingsstudier och kommissio-
nens syn på strukturfonderna och hur de implemen-
terats. 
Det bör redan från början framhållas att åtgärdernas 
effektivitet avgörs av om  det går att uppnå gynn-
samma förhållanden där de vidtas, i synnerhet vad 
gäller: 
• Ett livskraftigt och stabilt ekonomiskt system. • Ett omdömesgillt val av strategiska prioriteringar 
(vissa program, såsom transportnät eller in-
vesteringar i humankapital bidrar på ett mer ef-
fektivt sätt än andra program). 
• I vilken omfattning finansieringen tas upp av 
samhället, vilket beror på administrativ och insti-tutionell kapacitet. 
• Projektens kvalitet, vilket innebär att man måste 
ha effektiva urvals- och implementeringsproce-durer. 
Sex viktiga aspekter av sammanhållningspolitiken 
studeras nedan. Först under söks strukturpolitikens 
bidrag till att stärka efters atta regioner s konkurrens-
kraft och hjälpa dem att skapa en närmre ekono-misk och social integrati on, samt dess bidrag till 
tillväxt. Som andra punkt granskas strukturpolitikens 
effekter utanför mål 1-regioner och som tredje punkt 
Europeiska socialfonden (ESF) och dess roll att 
främja sysselsättning, utbildning och fortbildning. För det fjärde undersöks strukturpolitikens roll då 
det gäller att uppmuntra samarbeten och nätverk, 
inte minst på lokal nivå. Som femte punkt studeras de metoder som används för att implementera 
strukturfonderna och hur dessa bidrar till att moder-
nisera regeringspolitikens förvaltning och slutligen 
vad som åstadkommits i de nya medlemsländerna i 
form av stöd inför anslutningen och de första lärdo-
mar som kan dras av programperioden 2004-2006 (karta 4.1). 
0,00,51,01,52,02,53,0
PT EL ES IE IT FI DE UK FR AT SE NL BE DK LU0,00,51,01,52,02,53,0Övriga
Mål 1% av BNP 4.1 Strukturfonderna (alla målprogram) per land, 
2000-2006
Källa: GD Regionalpolitik
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 139Guyane (F)Guadeloupe Martinique RéunionCanarias (E)
Açores (P)
Madeira
gReoiGIS geoiGISR
© EuroGeographics Organisation för de administrativa gränserna0 100 500 km4.1 Strukturfonderna, 2004-2006: områden som kan bli beviljade stöd under mål 1 och 2
Mål 1
Mål 2 (delvis) Avveckling (till den 31/12/2005)Mål 1 Mål 2Mål 2
Avveckling (till den 31/12/2006)
SpecialprogramAvveckling (till den 31/12/2005)
Avveckling (delvis) (till den 31/12/2005)
Källa: DG REGIO
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 140  
Strukturåtgärder i mål 1-regioner: 
tillväxt, konvergens och integration 
Transfereringarnas  
omfattning och fördelning 
Strukturfondernas totala andel är liten i förhållande 
till EU:s BNP (under 0,5 procent), men resurserna 
går främst till att stödja de fattigaste regionerna med 
lägst BNP per capita. Under perioden 2000-2006 
går därmed nära tre fjärde delar av fonderna till regi-
oner där en fjärdedel av EU:s befolkning bor. 
Under perioden 2000-2006 uppgår transfereringar 
till mål 1-regioner inom EU15 till 127,5 miljarder EUR (eller 18,2 miljarder EUR om året). Dessa ut-
gör 0,9 procent av Spaniens BNP, 2,1 procent av Portugals BNP och 2,4 procent av Greklands BNP. De genomsnittliga stöden per capita  till eftersatta 
regioner är desamma under denna period som un-der den förra programperiodens sista år, 1999 (dia-gram 4.1 och tabell A4.1). 
Dessa transfererin gar gör det möjligt för de fattigas-
te medlemsländerna att uppnå högre investerings-
nivåer i fysiskt kapital och humankapital i eftersatta 
regioner än vad som hade varit möjligt annars, vilket 
hjälper dem att förbättra konkurrenskraften på lång sikt. Mellan 2000 och 2006 beräknas transferering-arna uppgå till omkring 9 procent av de totala inve-steringarna i Portugal, 8 procent i Grekland, 7 pro-
cent i italienska Mezzogiorno, 4 procent i de nya 
tyska delstaterna och 3 procent i Spanien. 
Kompletteringsprincipen:  
att beräkna totala offentliga utgifter 
I slutet av 1990-talet bemödade sig medlemslän-
derna om att stärka de offentliga finanserna  
inför EMU, samtidigt so m de respekterade  
kompletteringsprincipen, enligt vilken de totala of-
fentliga, eller motsvarande, utgifterna som går till 
strukturpolitik i berörda regioner måste ligga på 
samma nivå som genomsnittet under föregående 
programperiod, exklusive strukturfondernas bidrag 
(diagram 4.2). 
I de länder som var fullständigt eller nästan fullstän-
digt berättigade mål 1-stöd förekom en markant ök-
ning av offentliga investeringar – 66 procent på Ir-
land, 24 procent i Grekland och 18 procent i Portu-gal. I andra mål 1 eller mål 6-regioner låg ökningen 
på allt ifrån 36 procent i Österrike till 14 procent i 
Sverige
1. 
I Tyskland, Spanien och Italien var utgiftsnivån mel-lan 1994 och 1999 lägre än under den föregående 
perioden. I Tyskland och Spanien, där de offentliga utgifterna minskade med 20 respektive 2 procent 
mellan de två perioderna, frångick man ändå inte komplet-teringsprincipen eftersom ut-
giftsnivån varit ovanligt hög un-
der den föregående perioden. 
Ökad finansiering till 
utveckling med 
hävstångseffekten 
Kravet att gemenskapsanslag 
skall samfinansieras med natio-
nella medel, vilket enligt under-
sökningar till stor del respekte-ras, ökar de finanser som finns 
tillgängliga för investeringar.  26,8
24,3
23,5
18,1
17,7
13,8
-19,9
-20,219,635,8
-2,4
- 3 0 - 2 0 - 1 00 1 02 03 04 05 06 07 0AT
FI
NL
EL
FR
PT
BE
SE
ES
DE
ITProcentuell förändring4.2 Komplettering - Förändring av årliga nationella utgifter som 
går till strukturfondprogram, 1989-93 till 1994-99
SE: genomsnitt 1991-92; DE: genomsnitt 1991-93; AT, FI: genomsnitt 1993-94
Källa: GD Regionalpolitik
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 141Hävstångseffekter på offentligt och privat samarbete 
Offentliga och privata sama rbeten, PPP (public-private 
partnerships), kan vara ett sätt att finansiera invester-
ingar då det finns möjlighet a tt anlita den privata sektorn 
för att tillhandahålla verkningsfulla och kostnadseffekti-
va tjänster. Även om PPP är väl utvecklat i ett antal län-
der, i synnerhet i Storbritannien och Frankrike, är erfa-
renheterna inom detta område begränsade, delvis på grund av de restriktioner som gäller under nuvarande 
regelverk. Om ett projekt verkar kunna komma att ge en 
acceptabel avkastning finns det däremot ingen anled-ning för staten att delta i över huvud taget. I vissa fall 
kan statliga stöd till PPP komma att  minska kapital-
kostnaderna för den privata sektor n, vilket kan resultera 
i överinvesteringar. 
Då man överväger huruvida man skall ingå ett offentligt 
och privat samarbete för att genomföra ett projekt mås-te man tänka på de potent iella kostnader som upp-
kommer då man kontrakterar  ut tillhandahållandet av 
varor och tjänster. När det handlar om betydande fysisk infrastruktur, där framtida efterfrågan är osäker, kan 
kostnaderna komma att bli höga för ett långtidskontrakt om detta inte går att ändra. Om exempelvis prognosen för framtida användning är alltför ogynnsam, kan oän-
damålsenliga kontrakt leda t ill att den privata aktören 
underinvesterar i framtiden. 
I de nuvarande programmen, som är samfinansierade 
av strukturfonderna, kan PPP ta sig flera uttryck: 
1. Inom området för väg-  och vattentransport har PPP 
kommit att accepteras alltmer och ses som ett effek-
tivt sätt att finansiera byggande. I projekt som Vasco 
de Gamabron i Portugal  och Droghedamotorvägen 
på Irland är den privata sekt orn vanligtvis ansvarig 
för planering, konstruktion, drift och finansiering, medan konstruktionskostnaderna återbetalas med tiden med hjälp av användaravgifter. Den offentliga 
sektorns roll är att övervaka projektet och komma 
fram till en lämplig överenskommelse.  
2. Offentliga och privata överenskommelser kan även 
göras för att kontraktera ut specifika tjänster. Staten 
betalar då ett privat företag direkt för dessa tjänster utan att några avgifter tas ut från slutanvändarna. 
Detta blir allt vanligare inom FoU och teknologiutby-
te mellan universitet och företag. I Octopus-projektet  i regionen Oulou, ett mål 2-område i norra Finland, inledde man exempelvis ett offentligt och privat 
samarbete för att stimulera innovation och nytt före-
tagande. Inom det tvååriga projektet (2002-2004) har man etablerat ett sa marbetsnätverk under led-
ning av staden Oulou, som är ett centrum för mobil-telefontillämpningar med många högteknologiska företag, telekommunikations operatörer och utbild-
nings- och forskningscenter.  
3. PPP kan dessutom vara lämpligt i situationer då den 
offentliga sektorns deltagande kan anses berättigat 
eftersom projektet har allmänna, samhällspolitiska 
målsättningar. Samarbetet kan i dessa fall vara ett 
sätt att trygga finansieringen, men även att öka ef-
fektiviteten, bland annat genom att skynda på ge-
nomförandet. I Storbritannien har exempelvis före-tagare kunnat genomföra projekt snabbare då de 
fått tillgång till nya inkomstkällor utan att för den skull begränsas av budgetcykeln. Som exempel kan nämnas Merseyside Special Investment Fund, ett 
mål 1-program som startades 1995 och som erbju-
der eget kapital, finansiering och mindre lån till små och medelstora företag i regionen. 
PPP verkar vara ett särskilt intressant alternativ för an-slutningsländerna som har begränsade budgetar, för ökad marknadsstabilitet och privatisering och som har 
behov av samfinansiering och effektiva offentliga tjäns-
ter. Både EIB och EBRD har tidigare deltagit i sådana samarbeten för att erbjuda lån till den privata sektorn. 
PPP fungerar emellertid endas t om den offentliga sek-
torn i det berörda landet är beredd att verkligen inleda 
ett samarbete med den privata sektorn. En tydlig plan 
måste utarbetas för hur de ssa samarbeten skall fungera 
inom olika politiska områden eftersom specifika över-enskommelser kommer att variera från gång till gång, 
exempelvis beroende på i vilk en omfattning kostnader 
kan ersättas av användaravgi fter och hur viktiga de so-
ciala målen är. Varje form av offentlig och privat samar-betsplan som används inom ramen för strukturfonderna 
bör, för projekt av en viss storleksordning, alltid bedöma om det är möjligt att använda någon form av PPP. EIB 
och EIF skulle kunna bidra i detta hänseende. 
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 142 Även om detta antagligen inte har samma komplet-
teringsseffekt som gemens kapsfonderna, eftersom 
pengarna troligen skulle ha använts inom detta om-råde ändå, så styr strukturfonderna ändå över inve-steringar till de om råden där utgifte rna ger störst 
mervärde. För varje euro från strukturfonderna som gick till mål 1-regioner under perioden 1994-1999 var hävstångseffekten på nationella offentliga utgif-
ter i genomsnitt 0,6 euro och gick från 2,5 euro i 
Nederländerna till 0, 4 euro i Tyskland.  
Dessutom frammanade strukturfondernas åtgärder i 
vissa fall betydande investeringar från den privata 
sektorn, även om de initiala förväntningarna om in-vesteringarnas omfattning in te alltid infriades i mål 
1-regionerna. Under perioden 1994-1999 var häv-stångseffekten störst i Österrike, Tyskland, Neder-länderna och Belgien, där varje euro från struktur-
fonderna motsvarades av mellan 3,8 och 1,2 euro i 
utgifter från den privata sektorn. I sammanhållnings-länderna, liksom i Frankrike och Storbritannien, var 
hävstångseffekten mindre markant (tabell A4.2).  
Dessa skillnader visar även på vilken sorts åtgärder 
som vidtogs. I sammanhållningsländerna var åtgär-
derna mer inriktade på infrastruktur och mänskliga 
resurser, vilket inte lockar  lika mycket privata sats-
ningar som de åtgärder som stödjer affärsutveck-
ling. I genomsnitt uppgick de privata investeringarna 
till 18 procent av de totala utgifterna i mål 1-regioner, vilket kan jämföras 
med omkring 40 procent i mål 2-
områden. Detta visar att det sätts en större fokus på affärsut-
veckling i de sistnämnda områ-
dena (stöd som bland annat går till företagstjänster och invester-
ingsanslag till små- och medel-
stora företag). 
De utgifter som planerats inför 
perioden 2000 till 2006 ger en 
indikation om att hävstångsef-fekten på de offentliga invester-
ingarna liknar den under föregå-
ende period vad gäller de olika ländernas relativa nivåer, även om den tycks ha lägre effekt på privata investeringar. 
Strukturfonderna och EIB-lån  
kompletterar varandra 
Europeiska investeringsbanken (EIB) har mer än 
fördubblat sin utlåning till regional utveckling under 
de senaste femton åren
2. Mellan 2000 och 2002 
uppgick lånen inom detta område till i genomsnitt omkring 20 miljarder EUR om  året och lån i anslut-
ningsländerna till omkring 3 miljarder om året. Till-sammans stod de två områdena för omkring två tredjedelar av bankens totala lån. Över 50 procent 
av lånen till stödregioner i EU gick under denna pe-
riod till mål 1-regioner, inklusive de som erhöll över-gångsstöd (tabell A4.3). 
Omkring 35 procent av de individuella lånen gick till 
transport, som är det huvudsakliga området som erhåller stöd i mål 1-regioner, medan omkring 16 
procent gick till privata företag inom näringsliv, 
tjänster och jordbruk och återstoden fördelades mel-lan energi, telekommunikationer, miljö, hälsovård 
och utbildning. Trots att en relativt liten andel gick till 
investeringar i humankapital i form av lån till hälso-
vård och utbildning, ökade summan markant mellan 
2000 och 2002 och bidrog därmed till att minska 
skillnader i tillhandahållandet av utbildning och fort-bildning i stödområden. 
Övrigt
2%
Mänskliga
resurser
23%Produktiv
miljö
34%
Infrastruktur
41%4.3 Uppdelning av strukturfondernas stöd i mål 1-regioner: alla 
medlemsländer, 2000-2006
Källa: GD Regionalpolitik
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 143I anslutningsländerna är det transport-, miljö- och 
energisektorn som erhåller mest lån. Tillsammans 
stod de för 90 procent av de individuella lånen mel-
lan 2000 och 2002, samtidigt som stöd till utbildning och fortbildning var det som ökade mest (en tre-
dubbling mellan 2001 och 2002). Dessutom gick 
omkring 14 procent av lånen till att stödja små och medelstora företag och lokala infrastrukturprojekt 
via finansiärer.  
Under senare år har en rad innovativa åtgärder haft 
som mål att göra EIB:s utlåning mer effektiv för att 
stödja sammanhållningen genom att banken exem-pelvis direkt har gått in och samfinansierat individu-
ella projekt. EIB har även deltagit i Lissabonstrate-
gin genom att erbjuda lån till utbildning, hälsovård 
och högteknologisektorn, i synnerhet i anslutnings-länderna. Banken har därmed bidragit till att minska 
regionala skillnader i yrkeskompetens och innovativ 
kapacitet, samt gjort regionerna till mer attraktiva investeringsobjekt. 
Att investera i prioriterade  
områden och bidra till att uppnå EU:s mål 
Så som anges i del 1 i denna rapport har skillnader i 
många av de viktiga strukturella faktorer som på-verkar konkurrenskraft på lång sikt minskat under 
de senaste 10 till 15 åren. Sk illnader i inve steringar i 
infrastruktur, som strukturfonderna har fokuserat på, 
har minskat markant, medan utbildningsnivåerna Förbättrad tillgänglighet i Spanien 
I Spanien tillmättes  infrastruktur särskild betydelse i 
sammanhållningspolitiken under perioden 1994-1999, 
då dess brister sågs som ett hinder för regional utveck-
ling. Detta gällde i synnerhet transportväsendet, som 
fick omkring 40 procent av strukturstöden, vilket resulte-rade i avsevärda förbättringar av transportmedlen. 
Strukturfonderna (inkluderat sammanhållningsfonden) 
samfinansierade omkring 2400 km motorvägssträcka och 3400 km vägsträcka i mål 1-regioner under denna 
period. Under den nuvarande perioden, 2000-2006, 
kommer motorvägarna att förlängas med omkring 2500 km och andra vägar med omkring 700 km. Detta kom-
mer att förbättra tillgängligheten avsevärt och minska 
genomsnittlig restid med omkring 20 procent och olyck-or med omkring 40 procent till år 2006. 
Investeringar i järnvägsnätet var huvudsakligen avsed-
da att förbättra redan existerande järnvägslinjer snarare än att förlänga dem. Mellan 1989 och 1999 elektrifiera-
de man spår och byggde dubbelspår på över en tredje-
del av järnvägsnätet. Som ett resultat av dessa förbätt-ringar har antalet passagerare ökat kontinuerligt sedan 
1989. Under den nuvarande programperioden kommer 
höghastighetslinjerna att byggas ut ytterligare, från 623 km till 1140 km fram till år 2006, medan omkring 6 mil-
jarder från sammanhållningsfonderna kommer att an-
vändas till att moderniser a järnvägslinjen mellan Mad-
rid, Barcelona och den franska gränsen. Leipzig: företag och forskning  
under samma tak 
I maj 2003 öppnade staden Leipzig ett unikt bioteknik-
center, ”Biocity”, där Leipzigs universitet och företag 
kan förfoga över 20 000 m2 med moderna resurser. 
ERUF bidrog med 17 miljoner av den totala invester-
ingskostnaden på 50 miljoner EUR. 
Sex professorer inom bioteknik från Leipzigs universitet 
flyttade till det nya centret. Biocity har kommit att bli en 
omedelbar succé och 60 procent av centrets utrymme 
har tagits i bruk sedan det öppnade i december 2003. Centret tillhandahåller konsulttjänster och rådgivning till 
nya företag, däribland företag inom patent- och finans-
sektorn. Fyra av Leipzigs väletablerade bioteknikföre-tag har baserat sig i centret för att vara nära den forsk-
ning som bedrivs och potentiella samarbetspartners.  
Leipzigprojektet utgör en del av Sachsens politik att 
stödja samarbetsgrupper inom bioteknik och som ett 
nästa steg skall ett nytt ”bioinnovationscenter” öppna 
våren 2004 i Dresden. Planerna på längre sikt är att skapa ett område för bioteknikutveckling mellan städer-
na Dresden, Leipzig, Halle och Jena. 
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 144 har ökat i hela EU och mest i eftersatta regioner, 
vilket i sin tur har ökat humankapitalet. Förbättringar 
har även skett inom miljön (diagram 4.3 och tabell 
A4.4). 
Att förbättra tillgängligheten 
Strukturfonderna har bidrag it med stöd till utveck-
lingen av det transeuropeiska transportnätet (TEN-
T) i mål 1-regioner och sammanhållningsländerna. 
Under den nuvarande perioden, 2000 till 2006, 
kommer årligen omkring 1,3 miljarder EUR från sammanhållningsfonden och från 850 miljoner till 
1,4 miljarder EUR från ERUF att användas inom 
detta område. Detta är en del av fondernas totala finanser för transport, som uppgår till omkring 4,1 
miljarder om året och varav ungefär en tredjedel är 
avsatt till väg- och motorvägsbyggen (tabell A4.5).  
Det har blivit lättare att nå regioner tack vare att 
man har byggt eller moderniserat minst 4100 kilo-
meter motorvägssträcka och 32000 kilometer övrig vägsträcka. Strukturfonderna bidrog exempelvis till att bygga över 500 kilometer motorvägssträcka i Grekland under 1990-talet, medan 400 kilometer 
järnvägssträcka för höghastighetståg, mellan Sevilla 
och Madrid, redan är i bruk och omkring 1100 kilo-meter byggs för närvarande. Detta minskar restiden 
avsevärt och gör de perifera regionerna i fråga mer 
tillgängliga. 
Strukturfondernas stöd till TEN-T görs enligt en 
långsiktig planering som utgår från en strategi som 
genomgående tar hänsyn både till transport och den regionala utvecklingen i stort. Detta gör att stödet 
kan samordnas med andra åtgärder och med stöd 
till sekundära nätverk. De t gör det även möjligt att 
fokusera på förbindelserna mellan olika transportsy-
stem och alternativ till vä gar, vilket gynnar en håll-
bar utveckling. 
Mervärdet i gemenskapen kunde potentiellt sett va-
rit högre om prioriteringarna samordnats bättre och 
mer stöd getts till program såsom INTERREG. INTERREG-programmet utgår från principen om 
planering av gränsområden för att undvika att det 
blir luckor i de transeuropeiska näten vid landsgrän-ser. Vägtunneln Somport som går genom Pyrené-
erna och som öppnades i början av 2003 är ett ex-
empel på brist på gränsplanering då den nya motor-vägen, som finansierats av sammanhållningsfonden 
på den spanska sidan av gränsen, därefter övergår i 
en gammal riksväg på den franska sidan.     
Att förstärka det europeiska området för 
forskningsverksamhet 
Under det senaste årtiondet  har strukturpolitiken i 
stor utsträckning bidragit till att öka forskningskapa-
citeten, i synnerhet i mål 1-regioner. Under perioden 
2000-2006 allokerades omkring 1,2 miljarder EUR till FoU och innovationsprogram. 
Strukturfonderna har gett mervärde då de har ut-
vecklat ny forskningskapacitet i eftersatta regioner och därmed ökat möjligheterna till en hållbar tillväxt. 
I vissa fall tycks det emellertid ha skett överinvester-ingar i forskningscenter i förhållande till både behov och potentiella möjligheter, vilket har lett till att de 
inte utnyttjats maximalt. Sa mtidigt finns det tydliga Internetuppkoppling i grekiska skolor 
Det EU-finansierade nätverket för grekiska skolor 
(Greek schools network, GSN) har som målsättning att 
använda den senaste informations- och kommunika-
tionsteknologin och tillämpningar av e-lärande för att skapa ett nytt utbildningsnät verk. Nätverke t, som har 
finansierats med 35 miljoner EUR (75 procent av detta kommer från strukturfonderna)  innefattar grundskolor, 
högstadieskolor och gymnasium, liksom utbildningsmi-
nisteriets administrativa enheter och har totalt sett 8000 
uppkopplingar.  
Projektet sker i fyra olika steg. Först erhåller skolorna 
datorer och nätverkshårdvara (”skollaboratorier”). Där-
efter kopplas dessa laboratorier till kommunikationsnät-verket. Som tredje steg tillhandahåller GSN telematiska 
tjänster för utbildning, samarbete och kommunikation till 
användarna. För det fjärde har GSN-användarna till-gång till utbildningsmaterial, som tillhandahålls via en 
portal som skapats särs kilt för projektet.  
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 145exempel på att stöden har varit en framgång, i syn-
nerhet på Irland och i de nordiska länderna. 
Då man är medveten om att investeringar i infra-
struktur och utrust ning i sig inte är tillräckliga för att 
utveckla den kunskapsbaserade ekonomin, har 
strukturpolitiken även utarbet at regionala strategier 
för FoU och innovation inriktade på att möta lokala 
behov och skapa möjligheter till utveckling. 
En utveckling av informationssamhället med 
hjälp av strukturfonderna 
Totalt sett går omkring 700 miljoner EUR om året 
från strukturfonderna, något under 4 procent av de 
totala fonderna, till att utveckla informationssamhäl-let i mål 1-regioner. Detta visar att området priorite-
ras av nationella och regionala myndigheter och bidrar till att uppnå Lissabonmålen och förverkliga 
eEurope-initiativet.  
Utgifternas storleksordning från fonderna inom detta 
område avgörs av faktorer såsom i vilket stadium 
informations- och kommunikationsmarknaden be-
finner sig, befolkningstäthet, om det finns yrkeskun-
niga människor som kan använda teknologin och förmåga att planera en sådan utveckling. De 20 re-
gioner där utgifterna till in formations- och kommuni-
kationsteknologi varit som störst per capita är sex 
grekiska regioner, två spanska regioner, sju öar och 
ett stort antal mål 1-regioner, som ser informations- 
och kommunikationsteknologin som strategiskt vik-tig för deras utveckling. 
Vad gäller politikens utformning så överensstämmer 
de regionala prioriteringarna i stort sett med de prio-riteringar som definierats inom ramen för handlings-
planen eEurope 2002. I mål 1-regioner tillmäts 
emellertid ofta kunskaps utveckling inom informa-
tions- och kommunikationsteknologi och offentliga 
tjänster på nätet större uppmärksamhet. 
Investeringar i humankapital för att gynna 
sysselsättning och yrkeskunnande 
Europeiska socialfonden (ESF) ger omkring 9 mil-
jarder EUR om året i anslag till utveckling av hu-mankapital och för att främja sysselsättning under 
den nuvarande programperioden 2000-2006. Av 
detta går något över hälften (4,5 miljarder EUR om året) till mål 1-regioner, med 28 procent till Spanien, 
19 procent till de nya tyska delstaterna och respek-
tive 12-13 procent till Grek land, Portugal och Italien. 
De åtgärder som finansieras utgörs övervägande av 
aktiva arbetsmarknadsprogram som är inriktade på 
att öka anställningsmöjligheterna för missgynnade grupper, unga människor som är nya på arbets-
marknaden och långtidsarbetslösa. Åtgärderna är 
även inriktade på att tillhandahålla utbildning och fortbildning till både arbetslösa och verksamma, i 
synnerhet de som riskerar att förlora sina arbeten 
på små och medelstora företag. Åtgärderna inklude-rar även stöd för att förbättra nationella utbildnings- 
och fortbildningssystem oc h offentliga arbetstjäns-
ter. Vindkraftverk längs Portugals kust 
Det var en grupp danska affärsmän som fick idén att 
bygga en gruppstation med vindkraftverk i Portugal 
efter att en av dem hade besökt Melides. Kustområdet, 
som ligger öppet för västvindar, tycktes vara en lämplig plats för ett sådan projekt. Man valde ut en plats på sju 
hektar på Monte Chaos, en omkring 100 meter hög 
kulle belägen tre kilometer från havet i Sines. Arbetet inleddes i april 1991 och sex månader senare var de 
första vindturbinerna klara. 
I dag utgörs gruppstationen av tolv dansktillverkade 
Wind World W-2800-turbiner, som kommer att kunna 
fungera i minst tjugo år. Varje turbin är 31 meter hög 
och har en rotationsdiameter på 28 meter. Turbinerna står i tre grupper om fyra och är sammankopplade med 
ett fiberoptiksystem som gör det möjligt att övervaka 
turbinerna på distans.  
Vindkraftverket genererar en spänning på 380 volt som 
samlas i tre transformatorstationer där spänningen om-
vandlas till 15 000 volt och ansluts till det nationella nätet. Varje generator kan maximalt generera 150 kWh, 
vilket uppnås då vinden blåser 11 m/s. Den årliga utef-
fekten är omkring 2,5 miljoner kWh, vilket motsvarar den energi som konsumeras av staden Sines hushåll. 
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 146 Ekonometriska bevis på regional konvergens 
Ekonometrisk analys bekräftar att BNP per capita har 
konvergerat i unionen. Om man indelar real BNP-tillväxt per capita inom 197 (NUTS 2) regioner mellan 
1980 och 2001 i tre perioder (1980-88, 1988-94 och 
1994-2001) framträder en tydlig tendens till att det rå-der ett omvänt förhållande mellan tillväxt och initial 
BNP per capita. Denna tendens, som går under den 
tekniska benämningen betakonvergens, är påtaglig för varje period, vilket innebär att regioner med lägst BNP 
per capita under basåret i genomsnitt hade den högs-
ta BNP-tillväxten per capita. Med denna definition på konvergensen (betakoefficientens värde) ökade dess-
utom konvergenstakten under varje period då struktur-
fondernas stöd först introducerades (1988) och däref-ter ökade (1994). 
Inom mål 1-regioner hade dessutom de regioner med 
de lägsta initiala BNP-nivåerna per capita tendens att ha den snabbaste tillväxten, i synnerhet mellan 1988 
och 1994 och 1994 och 2001 (även nu enligt betakoef-ficienten). Betakonvergens inträffade därmed både 
inom mål 1-gruppen och dessa regioner och resten av unionen. (Betakonvergensen inom mål 1-regionerna 
var särskilt stor mellan 1988 och 1994, vilket delvis 
speglade den höga tillväxten i de nya tyska delstater-na). 
Analyser av denna period tyder även på att regionala 
skillnader i BNP per capita minskade mellan 1980 och 2001 (mätt enligt variationen av logaritmen av BNP 
per capita i regioner), vilket innebär att det som tek-
niskt går under benämningen sigma-konvergens även inträffade under denna period. Denna form av konver-
gens var emellertid ganska svag mellan 1994 och 
2001. (Det bör framhållas att betakonvergens inte nödvändigtvis medför sigm akonvergens eftersom det 
är möjligt för de regioner som har lägst BNP per capita att ha högre tillväxt än genomsnittet utan att de regio-nala skillnaderna minskar för den skull.) 
 
Regional konvergens    
     
BNP per capita Betakonvergens  Antal regioner 
(% tillväxttakt) takt per år (%) R2 
1980-88     
Alla EU15-regioner 197 2,0 0,5 0,94 
Mål 1-regioner 55 1,9 0,4 0,87 
Andra regioner 142 2,0 2,1 0,92 
1988-94     
Alla EU15-regioner 197 1,3 0,7 0,97 
Mål 1-regioner 55 1,4 3,1 0,94 
Andra regioner 142 1,2 0,8 0,95 
1994-2001     
Alla EU15-regioner 197 2,3 0,9 0,97 
Mål 1-regioner 55 2,6 1,6 0,92 
Andra regioner 142 2,1 0,0 0,96 
     
Källa: GD Regionalpolitik    
 
 
 
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 147Under perioden 1994-1999, då den totala summan 
som gick till mål 1-regioner uppgick till omkring 3,1 
miljarder EUR om året, bi drog ESF med betydande 
anslag till arbetsmarknadsåtgärder och finansierade 
till exempel omkring 40-50 procent av alla dessa i 
Spanien och Portugal 1998. ESF bidrog även med 
anslag då de offentliga arbet sförmedlingstjänsterna 
i Grekland, Portugal och på Irland omstrukturerades 
och utvidgades. I Portugal bidrog man dessutom 
med att öka andelen studenter inom högre utbild-ning från 26 procent till 34 pr ocent av det totala an-
talet under programperioden. I Spanien lyckades man få ett stort antal företag att erbjuda kontinuerlig fortbildning för första gången.  
I undersökningar som gjorts för att utvärdera den 
nuvarande programperioden har man beräknat att strukturåtgärderna i mål 1-regioner sannolikt kom-
mer att leda till omkring 700 000 nya arbetstillfällen och förbättra sysselsättningen i Portugal med 4 pro-cent (187 000 arbeten) oc h i Grekland med 2,5 pro-
cent (100 000 arbeten). Åtgärderna beräknas även ha en betydande effekt på sysselsättningen i de nya tyska delstaterna, södra Italien och Spanien (en 
ökning på respektive cirka 1-2 procent i de tre om-
rådena). 
Att bidra till en hållbar utveckling 
För att en långsiktig regional utveckling skall vara 
möjlig krävs även en hållbar miljömässig utveckling. De nuvarande strukturfondprogrammen antogs in-
nan EU:s strategi för en hållbar utveckling lansera-
des. Strukturåtgärderna tar emellertid miljön med i beräkningen på ett horisontellt plan och tar hänsyn 
till miljöfaktorer då man strävar efter att uppnå må-
len för ekonomisk och social sammanhållning. En-ligt en nyligen utförd bedömning skulle åtgärderna i 
många fall kunna göras ännu mer effektiva om des-
sa tre mål samverkade i större utsträckning och om de integrerades bättre i nationell och regional politik. 
Strukturåtgärderna har som målsättning att förbättra 
miljön och skydda den mot ytterligare miljöförstö-ring. En stor del av strukturfonderna har därför gått 
till att finansiera investeringar i miljöinfrastruktur, bland annat inom hantering av avfall och avlopps-
vatten och huvudsakligen i de södra delarna av EU. 
Tillväxt och faktisk  
konvergens mellan regioner… 
Så som framhölls i del 1 har ökningen av BNP per 
capita varit markant sedan 1989 i mål 1-regionerna 
sammantagna i förhållande till EU15:s genomsnitt, medan både sysselsättning och produktivitet har 
ökat i jämförelse med ökningar i övriga EU. Denna gynnsamma utveckling bekräftas ytterligare av nyli-gen genomförda undersökningar där man analyse-
rat regional konvergens
3 (se rutan om ekonometris-
ka bevis). 
Den huvudsakliga slutsats som kan dras av ekono-
metrisk analys är att mål 1-regionerna är på god 
väg att komma i kapp vad gäller BNP per capita, samt att skillnaderna minskar mellan regioner. 
Dessutom har skilln aderna i produktion mellan mål 
1-regioner och resten av EU15 minskat betydligt 
under de senaste tjugo åren, i synnerhet i de mest 
missgynnade regionerna i sammanhållningsländer-
na. Detta tyder på att regionernas ökning av BNP är hållbar och står på solida grunder, vilket ser lovande 
ut för konvergensen under kommande år. Skillna-
derna i produktivitet minskade som mest under till-växtåren i slutet av 1980-talet, vilket till viss del be-
rodde på att nya länder anslutit sig till unionen och 
kunnat dra fördel av a tt handelsbarriärerna tagits 
bort.  
Analyser visar även på att det finns ett visst sam-
band mellan strukturstödens storleksordning och den reala ökningen av BNP. De regioner som erhöll 
mest stöd per capita  hade därför oftare  större tillväxt 
och vice versa. Många av dessa regioner låg i Grek-
land och Portugal. Samtidigt ökade BNP mindre än 
vad som kunde förväntas i förhållande till omfatt-
ningen på strukturstöden i ett antal regioner i Grek-land och Portugal. Detta var även fallet i de flesta 
mål 1-regioner i Tyskland och Italien, där tillväxten, 
som konstaterades i del 1, tycks ha hämmats av den låga tillväxten i resten av landet. Däremot var 
tillväxten högre i förhållande till anslagen än vad 
som hade kunnat förväntas i de flesta spanska regi-
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 148 oner, vilket möjligtvis visar på att den nationella 
ekonomin på uppgång hade en positiv effekt på re-
gionerna (diagram 4.4). 
… och mellan medlemsländer 
Så som framhölls i del 1 var ökningen av BNP i alla 
fyra sammanhållningsländerna högre än i resten av 
EU mellan 1991 och 2002. Skillnaden var emellertid 
relativt liten i Portugal (2,2 procent per år mot 2 pro-cent i genomsnitt i EU15) och ökningen var endast 
½ procent högre per år i både Grekland och Spani-
en, medan den var betydligt högre på Irland (i ge-nomsnitt omkring 4 ½ procent högre per år). 
Simuleringar
4 visar att strukturåtgärderna5 har ökat 
tillväxten både genom att öka efterfrågan och stärka 
ekonomins utbudssida (genom att förbättra infra-
struktur och humankapital) och att de därmed har 
bidragit till konvergens. Ma n har beräknat att BNP i 
reala termer var omkring 2,2 procent högre i Grek-
land 1999 tack vare dessa åtgärder. I Spanien låg 
siffran på 1,4 procent, på Irland på 2,8 procent och i Portugal på 4,7 procent. Dessa skillnader visar till 
stor del på att de irländska och portugisiska ekono-
mierna är öppnare än ekonomierna i Grekland och Spanien. Detta gäller i synnerhet det sistnämnda 
landet och beror på att dess inre marknad är större (tabell A4.6 och A4.7); 
Ökningen av BNP var nära knuten till tillverknings-
industrin, där åtgärderna hade större effekt i Portu-gal än i de andra länderna. Detta skapade en domi-
noeffekt vad gäller marknadstjänster och utländska 
direktinvesteringar i Port ugal, vilket resulterade i 
stora förändringar i sektorn som påminde om dem 
på Irland i slutet av 1980-talet. Åtgärderna åtföljdes 
även av en betydande ökning av investeringar. 
Dessa beräknas ha varit 24 procent högre i Portugal 
och 18 procent högre i Grekland 1999. Investering-
arna gjordes i synnerhet inom infrastruktur och hu-
mankapital. 
Ökningen av BNP är även knuten till ökad arbets-
produktivitet och skillnaderna hade en tendens att 
minska under perioden. I Portugal, där tillverknings-industrin alltjämt är arbetsintensiv, beräknas struk-
turåtgärderna ha skapat en produktivitetsvinst som 
varit dubbelt så stor som ökningen i sysselsättning. I Spanien bidrog den ökade arbetsproduktiviteten 
(2 procent) och sysselsättni ngen (1,5 procent) i stort 
sett lika mycket till tillverkni ngsindustrins produktion. 
Strukturfondernas åtgärder beräknas ha haft bety-dande effekt på BNP i de nya tyska delstaterna (en 
ökning av BNP på omkring 4 procent 1999), vilket delvis berodde på det sä mre utgångsläget. Tillväx-
ten i tillverkningsindustrin var liksom i Portugal för-knippad med en stor ökning i sysselsättning under de första tre åren efter enandet. På detta följde se-
dan produktivitetsvinster då  nya teknologier introdu-
cerades i samband med ökade investeringar, som 
delvis finansierades av strukturfonderna. 
På Nordirland beräknas strukturåtgärderna ha haft 
en mindre inverkan. De ökade endast BNP med något över 1 procent 1999. Effekterna var tydligast 
inom marknadstjänster (i synnerhet affärstjänster 
och fortbildning), medan de knappast verkar ha haft någon effekt på tillverkningsindustrin. 
Finns det en motsättning mellan  
nationell och regional konvergens? 
Man hävdar ofta att skillnader i BNP per capita mel-
lan regioner har en tendens att öka under de första 
konvergensstadierna i samband med att den natio-nella tillväxten stiger till en relativt hög nivå. Med 
detta synsätt betraktas den nationella tillväxten som BEDE
DE
DEELELEL
ELELEL
ELEL EL
EL
ES ESES
ESESES
FRIEIE
ITITNL
ATPTPT
PTPT
PTPT
UK
UKUK Icke-mål  1Mål 1R2= 0 ,15
01020304050607080
012345601020304050607080Real ökning av BNP 1995-20014.4 Strukturfondsstöd och BNP-tillväxt i mål 1-regioner,
1995-2001
Årligt stöd (% av regional BNP 1995)
Källor: Eurostat, regionala räkenskaper och GD Regionalpolitik
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 149ett resultat av den ekonomiska aktiviteten i ett fåtal 
områden, i synnerhet i stora städer och stadsregio-
ner. Följaktligen brukar den första tiden då en eko-
nomi kommer i kapp karakteriseras av en motsätt-ning mellan nationell och regional konvergens. 
Denna motsättning har betydelse, inte bara för 
sammanhållningsländerna, utan även för den ut-vecklingsstrategi som anslutningsländerna i Cen-
traleuropa skall följa. Med undantag av Bulgarien är 
skillnaderna i BNP per capita större i alla större an-slutningsländer än i sammanhållningsländerna. 
Dessutom har skillnaderna ökat markant sedan mit-
ten av 1990-talet, vilket huvudsakligen beror på den 
höga tillväxttakten i storst äderna, som är de vikti-
gaste tillväxtcentrumen. I sammanhållningsländer-
na, som har erhållit mest stöd från strukturfonderna, 
har däremot inte de regionala skillnaderna föränd-
rats mycket trots att den nationella tillväxten varit 
högre än genomsnittet i EU, vilket framhölls i del 1. 
Det enda undantaget är Irland, där den ekonomiska 
aktiviteten har koncentrerats ännu mer till Dublin. 
Om den nationella konvergensen skulle ske på den 
regionala konvergensens bekostnad innebär det att 
anslutningsländerna på kort sikt står inför valet att 
uppnå högre nationell ökning av BNP per capita eller minska regionala skillnader. I vissa fall tycks 
strukturstöden ha gynnat nationell konvergens (Ir-
land), medan de i andra fall tycks ha motverkat en 
ojämn fördelning av den ekonomiska aktiviteten 
(Spanien). Erfarenhet tyder emellertid på att det till 
viss del är städernas och den ekonomiska aktivite-tens fördelning i landet som avgör huruvida det 
finns en sådan motsättning mellan regional och na-
tionell konvergens. 
Strukturfonderna – ett medel  
att uppnå ekonomisk integration 
Att ekonomierna i Europa samverkar allt mer speg-
las i ökad handel och ökade investeringsflöden mel-
lan länderna. EU-politiken har främjat denna utveck-ling, i synnerhet då det gäller att fullborda den inre 
marknaden, införa gemensam valuta och planera 
inför utvidgningen. Med hjälp av sammanhållnings-politiken, som stimulerat handeln och påverkat var den ekonomiska aktiviteten förläggs på lokal nivå, 
har denna närmre integrat ion lett till att skillnaderna 
minskat mellan ekonomierna.  
Sammanhållningsländernas handel med resten av 
EU har mer än fördubblats under de senaste tio 
åren. En del av denna ökning visar att andra länder har kunnat dra nytta av strukturstöden som gått till 
mindre gynnade regioner. Input-output-tabeller visar att då BNP och investeringar ökar, går omkring en fjärdedel av dessa utgifte r tillbaka till övriga EU i 
form av ökad export, i synnerhet av maskiner och utrustning. Denna ”läcka” är särskilt stor i Grekland 
(42 procent av strukturstöd en) och Portugal (35 pro-
cent) (tabell A4.8). 
En stor andel av strukturfonderna går till infrastruk-
tur inom transport. Detta påverkar var industrierna 
och företagen väljer att förlägga sin verksamhet och gör regionerna i fråga mer attraktiva, vilket gynnar ekonomisk aktivitet då intäkter och reala inkomster 
ökar. Simuleringar som gjorts tyder på att en rad 
transportprojekt som finansieras av sammanhåll-ningsfonden kan leda till betydande inkomstökning-
ar (motorvägsprojekten Egnathia och Pathe beräk-
nas till exempel tillsammans  ha ökat inkomsten med 
omkring 9 procent i östra Makedonien). Effekterna 
på BNP blir ännu större om  man tar strukturåtgär-
dernas mer globala inverkan med i beräkningen, 
såsom de minskade produktionskostnaderna i be-
rörda områden till följd av  kortare transporttid och 
förbättrad produktion i samband med att ekonomins 
utbudssida stärks (BNP beräknas därmed komma 
att bli omkring 3 procent högre i Andalusien och 
omkring 2 procent högre i Mezzogiorno år 2006 tack vare de EU-finansierade programmen). 
Enligt en nyligen utförd undersökning kan struktur-
fonderna även påverka var man väljer att basera FoU-intensiv verksamhet då fonderna uppmuntrar 
företagen att förlägga sin verksamhet i stödregioner 
för att därmed få en bättre spridning på tillväxtmöj-ligheterna i EU. 
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 150 Åtgärder i mål 2-regioner: 
omstruktureringar och 
skapande av arbetstillfällen 
Strukturfonderna erbjuder inte bara stöd till mål 1-
regioner, utan stödjer även ekonomisk utveckling i 
andra delar av EU, som har strukturella problem snarare än en långsam utveckling. Nedan granskas, utifrån nyligen genomförda undersökningar, de vik-tigaste effekter som dessa stöd haft under perioden 
1994 till 1999. 
Under perioden 1994-1999 erhöll totalt sett 82 regi-
oner med 62 miljoner innevånare (17 procent av 
EU15:s befolkning) mål 2-stöd, vilket var en ned-
gång i förhållande till de 73 miljoner som bodde i stödområdena under den föregående programperi-
oden. Stödet, som var inriktat på att hjälpa de om-
råden som påverkats av industrins tillbakagång, ökade däremot från 1,2 miljarder EUR om året till 
2,8 miljarder EUR om året, vilket motsvarade 11,5 
procent av de totala strukturfonderna. Stödet per person i dessa områden ökade därmed från 16 
EUR om året till 44 EUR om året. För perioden 
2000-2006 har denna summa fastställts till 3,2 mil-
jarder EUR om året (med  1999 års priser), vilket 
innebär att stödet per person i genomsnitt minskar något (41 EUR). Dessa stöd har som målsättning att hantera tillbakagången i såväl industri som 
landsbygd (vilket gjordes av mål 5b under perioden 
1994-1999). 
Mellan 1994 och 1999 var stöden koncentrerade till 
ett stort antal mindre områden i de 12 medlemslän-
derna. Storbritannien erhöll nära en tredjedel av de totala stöden och Frankrike nära en fjärdedel. De 
två länderna stod för nästan 60 procent av den tota-
la befolkningen som bodde i mål 2-regioner. Spani-en och Tyskland fick tillsammans ytterligare en fjär-
dedel av de totala stöden och åtta andra länder er-
höll de återstående 20 procenten. Stöden från EU:s strukturfond utgjorde nästan en tredjedel av de an-
slag som beviljades mål 2-program. Den offentliga 
sektorn stod för en lika st or andel och den privata 
sektorn för resten. 
Av de projekt som fick stöd, uppgick utgifterna till 
infrastruktur till omkring 27 procent av de totala stö-den under perioden 1994-1999 (vilket var en ned-
gång från 36 procent under den föregående perio-
den). Dessa anslag användes i synnerhet till att bygga om gamla industrier och bygga nya lokaler. 
Ytterligare 25 proc ent gick till företagsstöd, vilket var 
mer än dubbelt så mycket som under den föregå-
ende perioden. Dessa anslag användes i synnerhet Att vitalisera Wolverhampton i Storbritannien 
I Wolverhampton har man under några år gjort sats-
ningar för att skapa nya arbetstillfällen efter de som gått förlorade i stålindustrin och andra industrier. EU har 
haft en mycket viktig  roll att spela fö r att underlätta des-
sa förändringar. I början av 1990-talet hade EU som 
mål att använda mer strategiska åtgärder för att skapa 
arbetstillfällen, snarare än att bara finansiera individuel-
la infrastrukturprojekt, som man gjorde under 1980-talet. Efter att stadens innevånare och företag rådfrå-
gats och en omfattande undersökning genomförts, ut-
formade man ett detaljerat program för att vitalisera staden. EU-fonderna var främst riktade till två områden 
i staden:  
• Kulturkvarteret: Chubb-byggnaden där lås och 
kassaskåp tillverkades en gång i tiden, hyser nu 
ett antal små och medelstora företag inom multi-
media och utgör kvarterets centrum. Planer på att 
renovera konstmuseet, Grand Theatre och uni-
versitetets Arena Theatre, samt initiativ för fort-
bildning och företagsstöd har skapat ekonomiska möjligheter inom kultur- och medieverksamhet. 
• All Saints-området: Projektet URBAN Village ut-går från en samhällsförankrad metod för att för-bättra levnadsförhållandena i ett av de mest efter-
satta områdena i regionen. Man har drivit igång 
gemensamt företagande bland de mest missgyn-nade grupperna och skapat kultur- och medie-
verksamhet. 
Mellan 1993 och 1998 skapade vitaliseringsprogram-
met 1500 arbetstillfällen och ledde till att 75 små och 
medelstora företag startades, varav 32 ägnade sig åt 
kulturell verksamhet. 
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 151till att vidta strategiska åtgärder, såsom att göra 
avancerade konsult- och a ffärstjänster mer tillgäng-liga för små och medelstora företag, att främja inno-
vativ finansiering, samt att stödja internationell han-
del, nyföretagande och enskilda företag. Något un-
der 20 procent av stöden, som huvudsakligen finan-sierades av ESF, gick till fortbildning och förbättring 
av arbetskraftens yrkeskompetens. Därutöver gick 
något under 10 procent av utgifterna till att stödja FoU och informations- och kommunikationsteknolo-
gi (tabell A4.9). 
Dessa utgifter har varit viktiga för att hjälpa traditio-
nella industrier att genomgå omstruktureringar och 
diversifiera ekonomisk aktivitet i mål 2-områden. 
Noggranna utvärderingar har beräknat att struktur-fondernas åtgärder har lett till att omkring 700 000 
arbetstillfällen skapats i de områden som erhöll stöd 
mellan 1994 och 1999, eller något under 500 000 arbeten om man tar hänsyn till omflyttningar (det vill 
säga då de nya arbetena gör att redan existerande 
arbeten flyttas)
6. Samtidigt erhöll omkring 300 000 
små och medelstora företag stöd, vilket gjorde att 
de fick bättre tillgång till affärstjänster och hjälpte 
dem att förbättra produktionsmetoderna och hitta nya marknader. 
Tack vare åtgärderna har  arbetslösheten minskat 
mer i dessa områdena än i övriga EU under pro-
gramperioden (med i genomsnitt 3,1 procent av ar-
betskraften mellan 1996 och 2000, vilket kan jämfö-
ras med en minskning på 2,3 procent i EU som hel-het
7). Minskningen var särskilt markant i områden 
där det fanns ett stort antal traditionella industrier som undergick omstrukturering och som ofta stod för nära 40 procent av den totala sysselsättningen. 
Detta visar på att uppsägningarna inom dessa indu-
strier kompenserades mer än väl av ökningen av nya arbetstillfällen, i synner het inom tjänstesektorn. 
Trots att ökningen av BNP per capita var lägre i dessa regioner än i EU som helhet under perioden (2,1 procent mellan 1995 och 2000 mot 2,4 procent 
i EU), var skillnaden liten, vilket tyder på att regio-
nernas långsamma tillväxt på lång sikt förbättrades 
till viss del. Samtidigt tyder den något långsammare 
ökningen av BNP i kombination med den större ök-
ningen av sysselsättning på att arbetsproduktivite-ten ökade mindre i mål 2-regioner än i andra delar 
av EU. NOVI, Danmark 
När norra Danmark beviljades strukturstöd för mål 2-
områden, var arbetslösheten hög efter att fiske och andra traditionella industrier gått tillbaka. I stället för att 
ge EU-anslag till dessa områden beslutade man sig 
dock för att koncentrera sig på att utveckla kunskaps-baserade verksamheter. 
NOVI är en unik kombination av vetenskapspark, inno-
vationscenter och tillhandahållare av riskkapital. NOVI, som skapades 1989, har fungerat som en katalysator i 
utvecklingen av kunskapsbaserade företag i norra 
Danmark och fört ett nära samarbete med universitetet i Aalborg. NOVI har även spelat en viktig roll som tek-
nologi- och innovationscenter då det gäller företagsut-
veckling och har bidragit väsentligt till att skapa arbets-tillfällen i området. 
NOVI:s vetenskapspark hyser en av de största samar-
betsgrupperna för FoU-företag i Danmark. Dessutom har NOVI Innovation uppmuntrat ett aktivt samarbete 
mellan forskningscenter, fö retag och kapitalmarknader 
för att garantera att nya idéer kommersialiseras. NOVI 
har även ägnat sig åt riskkapitalinvesteringar sedan 
1989 och har kommit att bli en betydande tillgång på 
nationell nivå med en kapitalbas på över 67 miljoner EUR. Man har även bidragit med att skapa NorCOM, 
en grupp industriföretag i regionen som är specialisera-
de inom utveckling och produktion av mobiltelefoni och navigationsutrustning och som har varit föremål för allt 
större utländska investeringar.  
De totala utgifter som går till NOVI uppgår för närva-
rande till omkring 35 miljoner EUR, av vilka 21,5 miljo-
ner EUR är finansierade av den privata sektorn och 
12,5 miljoner EUR av strukturfonderna. 
Strukturfonderna har i stor utsträckning bidragit till att 
NOVI haft en sådan framgång eftersom de har gjort det 
möjligt att i ett medellångt och långt perspektiv skapa och utveckla konceptet och låta det anta sådana pro-
portioner att samarbetet mellan entreprenörer, industri 
och forskningscenter har blivit som mest effektivt. 
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 152 Noggranna analyser visar på att stöd för att sprida 
FoU, innovation och teknologi har varit särskilt ef-
fektiva för att skapa nya ar betstillfällen samt för att 
bevara arbeten. Ändå har de flesta mål 2-områden 
alltjämt en mindre utvecklad innovativ kapacitet än 
de mer framgångsrika regionerna i EU, med några 
få viktiga undantag (såsom Nordrhein-Westfalen och nordvästra England) och deras forskningsbas 
har en tendens att inte alltid stämma överens med 
den regionala produktion sstrukturen. Följaktligen 
upptar de i de flesta fall inte någon central plats i 
europeisk teknologi. 
Mot detta kan ställas regionernas investeringar i 
infrastruktur och humankapital. I de flesta mål 2-
regioner håller i synnerhet transport- och telekom-
munikationsnäten en relativt god standard och er-bjuder goda förbindelser både inom regionen och 
med resten av EU. Befolkningen i arbetsför ålder är 
dessutom jämförelsevis välutbildad och strukturfon-derna har bidragit med att förbättra yrkeskompe-
tens, vilket har skyndat på omstruktureringar och 
bromsat uppsägningarna. För att lösa problemen med bristande kompetens och kunskaper som 
snabbt blir inaktuella har man skapat fortbildnings-
program. Man har även vidtagit specifika åtgärder, bland annat i Storbritannien, för att ge missgynnade 
grupper tillträde till fortbildningsprogram och ar-
betsmarknad. Totalt sett erhöll omkring 3,6 miljoner människor fortbildning i mål 2-områden i EU mellan 
1994 och 1999 tack vare gemenskapsstöden. 
Stora insatser har dessutom gjorts, med stöd från 
strukturfonderna, för att återställa oanvända indu-
striområden och bygga om gamla industrilokaler 
(industriområden på omkring 115 miljoner kvadrat-meter beräknas ha gjorts om tack vare mål 2-
programmen). Mer allmänt har man även gjort in-
satser för att förbättra miljön, i synnerhet i stadsre-gioner. Detta har medfört stora förändringar i många 
industriområden och gjort det möjligt att använda 
dem på ett nytt produktivt sätt, exempelvis för kultu-rell verksamhet eller fritidsaktiviteter. 
Trots att traditionella industrier är på tillbakagång, 
finns det fortfarande industrier som orsakar miljöför-störingar i många områden och de områden som övergetts befinner sig alltjä mt i en prekär situation. 
Omstruktureringarna är dä rmed långt ifrån avsluta-
de i många delar av EU. Utvärderingar visar att de-ras omfattning varit mycket olika mellan olika regio-ner, vilket speglar regio nernas utvecklingspotential, 
samt hur effektivt offentliga anslag, både från ge-menskapen och nationella källor, används. Den ekonomiska aktiviteten har ofta genomgått föränd-
ringar och moderniserats inom kol- och stålsektorn, 
men det finns ett antal industrier som fortfarande är utbredda och där omstruktureringar måste ske. Det-
ta kan komma att få omfattande konsekvenser både 
på sysselsättning och reala inkomstnivåer. 
Samtidigt måste man lära sig av erfarenheterna från 
åtgärderna i mål 2-regioner. Det går att urskilja klara 
positiva effekter, men dessa måste ses i förhållande 
till två viktiga aspekter som utgjort ett hinder för pro-
grammens effektivitet och so m är knutna till det sätt 
på vilket politiken tillämpats.  För det första är många 
av de områden som beviljats stöd små, vilket har 
gjort det svårt att följa en effektiv integrerad strategi 
för hur de finansiella resurserna skall fördelas till regionerna i fråga. Eftersom de åtgärder som skall 
finansieras ofta har varit av liten omfattning, har det 
i många fall varit svårt att få ihop tillräckligt många projekt för att de skall ha en verklig effekt på den 
regionala utvecklingen. För det andra har det 
faktum att anslagen getts under en begränsad tids-period (en indelning i två perioder à tre år) gjort att 
kortsiktiga projekt gynnats (för att exempelvis stödja 
uppbådande av arbetstillfällen under långkonjunk-
tur) på bekostnad av projekt som är av större stra-
tegisk vikt för regional utveckling.  
Stöd till jordbruk, 
landsbygdsutveckling och fiske 
Man har nyligen utvärderat de åtgärder som vidtogs 
i samband med programmen mål 5a (förordning 
(EG) nr 950/97 och 951/97) och mål 5b under peri-oden 1994 till 1999. Result aten av dessa utvärde-
ringar sammanfattas nedan. 
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 153Åtgärder i mål 5a 
Den övergripande målsättningen då åtgärderna en-
ligt förordning 950/97 vidtogs var att förbättra jord-
brukens konkurrenskraft och effektivitet och samti-
digt bevara ett levande jordbrukssamhälle och vär-na om miljö och landsbygd. För att uppnå detta mål 
antogs ett antal åtgärder .  
• Ordningen för jordbruksinvesteringar gjorde det 
möjligt för jordbrukare a tt välja mellan olika for-
mer av stöd. I de södra delarna av EU, som till 
största delen utgörs av mål 1-regioner, valde 
man ofta att göra lantbruksmetoderna mer effek-
tiva och skynda på strukturella förändringar, 
medan man i övriga EU lade störst vikt vid diver-sifiering, djurens väl och miljön. Planen visade 
sig vara mer effektiv i områden där omstruktur-
eringarna var en viktig del, såsom i små lantbruk i mål 1-regioner.  
• Planen för unga jordbrukares etablering var in-
riktad på att hjälpa unga bönder att starta verk-samhet. Planen genomfördes på olika sätt inom 
EU och var mer effektiv då den kombinerades 
med fortbildning och/eller åtföljande stödåt-gärder. Andra faktorer, såsom arvslagar, 
mjölkkvoter, räntesatser och skattesystem, tycks 
emellertid ha haft större inverkan på beslut om att starta egen verksamh et. Antalet jordbrukare 
under 45 år ökade dock något i 10 medlems-länder. 
• Planen för mindre gynnade områden var avsedd 
att främja lantbruksverksamhet i dessa områden genom att kompensera för bland annat sociala, ekonomiska och naturbetingade nackdelar. 
Planen är i stort sett oförändrad sedan mitten av 
1970-talet och integrerades i de flesta fall inte fullständigt i övriga strategier för landsbygdsut-
veckling. Eftersom bidragen var fasta fick de 
sämst gynnade regionerna troligtvis för litet stöd (mål 1-regioner i bergsområden där 
möjligheterna till samfinansiering är begrän-
sade). 
Åtgärderna som vidtogs i enlighet med förordning 
951/97 var mer direkt inriktade på att öka konkur-renskraften i jordbrukets livsmedelssektor. Utvärde-
ringar av de investeringar som gjordes under perio-
den 1994 till 1999 visar på vissa förbättringar i ked-
jan av värdeskapande aktiviteter i fyra av medlems-länderna, samt nya försäljningskanaler i hälften av 
medlemsländerna. Man kunde även konstatera 
ökade inköp av nya maskiner och användning av mer effektiv teknik, som bidrog till att minska utsläpp 
och föroreningar, samt förbättrade marknadsfö-
ringskanaler i fem av medlemsländerna. 
Planen innebar endast små förändringar för produ-
centerna eftersom ett fåtal större företag har allt 
större resurser för att hantera och marknadsföra varor och återförsäljare och grossister dominerar 
marknaden. Producenterna gynnades mer i de fall 
då varuhantering och marknadsföringsverksamhe-ten organiserades av produktionsorganisationer.  
Åtgärder i mål 5b-områden 
Mål 5b-områden utgjorde 26 procent av EU:s land-yta under perioden 1994 till 1999 och 9 procent av den totala befolkningen (omkring 32,7 miljoner 
människor). Totalt sett uppgick stöden till omkring 
1,1 miljarder EUR om år et (42 procent kom från 
EUGFJ, 44 procent från ERUF och 14 procent från 
ESF). Stöden användes till att utveckla verksamhe-
ter som inte var knutna till jordbruk och skapa ar-betstillfällen (46 procent), öka jordbrukshushållens 
inkomster (23 procent), göra områden mer attraktiva och förbättra livskvaliteten (17 procent), samt skogsodling (4 procent). 
Det går att fastställa tre områden som påverkades 
av de stöd som gavs inom ramen för mål 5b under perioden 1994 till 1999: 
• Inget tyder på att inkomsten påverkades positivt 
inom jordbrukssektorn, även om sektorn tycks 
ha stärkts och diversifierats något (i synnerhet 
en övergång till produktion med högre mervärde 
och utveckling av lantbr uksturism och miljötjän-
ster).  
•  Inom de verksamheter som inte är knutna till 
jordbruk har mål 5b-programmen bidragit till 
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 154 ökad turism och ökad sysselsättning och till att 
modernisera infrastrukturen och företagens pro-
duktionspotential i större utsträckning än i andra 
regioner. 
• Programmen har gjort områden mer attraktiva 
och förbättrat livskvaliteten genom att återställa byar, utveckla offentliga tjänster och skydda mil-jön. 
I det stora hela har mål 5b haft positiva effekter, men det går att fastställa några svaga punkter: 
• Trots att det är lämpligt att vidta den här typen 
av åtgärder på regional nivå, var några av mål 
5b-områdena inte i linje med den pågående ekonomiska utvecklingsprocessen eller den stra-
tegi man anammat.  
• Åtgärderna borde ha lagt större vikt vid att 
främja och sprida god praxis för att bättre utnyt-tja stödområdenas potential.  
Enligt de uppgifter som finns att tillgå tycks befolkn-
ingen totalt sett ha ökat ungefär lika mycket i mål 
5b-områden som i andra delar av EU under pro-
gramperioden (med 0,3 procent per år mellan 1995 och 2000), medan ökningen av BNP var något lägre 
(2,4 procent mot 2,7 procent) och arbetslösheten 
sjönk i mindre utsträckning  (med 1,9 procent av ar-
betskraften mot 2,3 procent). År 2000 låg dock den 
genomsnittliga arbetslöshe tsnivån i dessa områden 
under EU:s genomsnitt (6,5 procent jämfört med 8,3 
procent). 
Programperioden 2000–2006 
Tack vare att en ny gemenskapsförordning [(EG) nr 1257/99)] har antagits, kan man nu samla en rad åtgärder som tidigare varit åtskiljda under en och 
samma lagstiftning. Detta gör det möjligt att låta 
olika åtgärder för landsbygdsutveckling följa en övergripande strategi, oavsett om det gäller mål 1 
eller mål 2-regioner eller en horisontell strategi. Det-
ta har gjort att åtgärderna i fråga är mer konsekven-ta och kan komplettera varandra bättre (tabell 
A4.10). De två systemen för progra m, förvaltning och kon-
troll, där det ena är baserat på strukturfondernas förordningar och det andra på EUGFJ:s garantisek-
tions förordningar, har emellertid upplevts som otympliga och komplicerade och anses svårförståe-
liga för medlemsländerna, i synnerhet de länder 
som har både mål 1-regioner och andra regioner. EUGFJ:s garantisektions regler, som är utformade 
för jordbruksmarknadspolitik, har ofta ansetts dåligt 
anpassade och alltför restriktiva för fleråriga pro-gramperioder. 
Åtgärder inom fiske 
Även om fiskerisektorn ger ett begränsat bidrag till BNP i medlemsländerna, brukar den vara en myck-et viktig källa till både in komst och sysselsättning i 
de regioner där den finns. Dessa regioner ligger främst i perifera delar av EU, där det ofta finns rela-tivt få andra arbetstillfällen. Det gemensamma fiske-
riprogrammets åtgärder ka n därför ge ett betydande 
bidrag till regional inkomst och utveckling av andra 
ekonomiska aktiviteter, däribland fiskodling. 
Att främja sysselsättning, 
utbildning och fortbildning med 
hjälp av Europeiska socialfonden 
Europeiska socialfondens effekt på 
sysselsättning, fortbildning och utbildning 
Under programperioden 1994-1999 erbjöd Europe-
iska socialfonden (ESF), som stod för en tredjedel 
av strukturfondernas utgift er, stöd för utveckling av 
mänskliga resurser i mål 1-regioner med en summa 
på omkring 22,1 miljarder EUR, vilket motsvarade 
49 procent av den totala summan den perioden. 
Samtidigt uppgick stödet t ill mål 3-åtgärder till 13 
miljarder EUR. Dessa inri ktades på att integrera 
unga människor, de som riskerade socialt utanför-skap och långtidsarbetslösa i arbetslivet, samt att främja lika möjligheter på arbetsmarknaden. Dess-
utom uppgick mål 4-åtgärderna till 2,2 miljarder 
EUR. Dessa var inriktade på att hjälpa yrkesverk-
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 155samma att anpassa sig i samband med förändringar 
i industrin. 
ESF bidrog med betydande stöd för att vidta aktiva 
arbetsmarknadsåtgärder, i synnerhet i sammanhåll-ningsländerna och främst inom fortbildning (46 pro-
cent av ESF:s anslag), integrationsprogram och liknande (20 procent), incitament för sysselsättning (7 procent), rådgivning (4 procent) och arbetsplacer-
ing (3 procent). Den relativa vikten av dessa åtgär-
der varierade emellertid avsevärt mellan olika län-der. Stöden fördelades mellan långtidsarbetslösa, i 
synnerhet i mål 1-regione r (21 procent av budge-
ten), unga arbetslösa (17 procent), människor som 
led av socialt utanförskap (15 procent), äldre yrkes-
verksamma (6 procent), anställda på små och me-delstora företag (3 procent) och handikappade (2 procent). 
Utvärderingar tyder på att de mest effektiva åtgär-
derna var de som gav kombinerat stöd, såsom råd-
givning, fortbildning och stöd för arbetssökande, och 
som var anpassade till enskilda behov. 
Förutom att ge individuellt stöd, bidrog ESF även 
med att modernisera utbildnings- och fortbildnings-
systemen i medlemsländerna, både på nationell och 
regional nivå. Man såg även till att göra fortbildning mer tillgänglig för arbetsgivare och arbetstagare, 
samt att offentliga investeringar ökade i berörda 
områden. 
Inom ramen för ESF-åtgärderna i mål 2 och mål 4-
områden framhölls vikten av  att yrkesverksamma 
kan anpassa sig till föränd ringar på arbetsmarkna-
den och man stödde innovativa åtgärder för att in-volvera människor mer vad gäller fortbildning och 
livslångt lärande. Åtgärder na bidrog också till att 
knyta behovet av fortbildning och tillhandahållandet 
av denna närmre varandra genom att introducera 
system för att förutse tendenser på arbetsmarkna-den. 
Dessa åtgärder bidrog dessutom till att stärka hu-
mankapitalet inom FoU i mål 1 och mål 2-regioner. I de sistnämnda regi onerna användes detta till att 
stödja kunskapsbaserad ve rksamhet i små och me-delstora företag med hjälp av fortbildning inom ma-nagement, avancerad teknologi och informations- 
och kommunikationsteknologi för att uppmuntra nya 
metoder för arbetsorganisat ion, samt finansiera till-
fälliga anställningar för ny utexaminerade forsknings- 
och teknologstudenter. 
Även om det ofta inte finns tillräcklig statistisk data, 
finns det uppgifter som tyder på att ESF-
programmen har påverkat ländernas politik vad 
gäller könsfrågor och må l 3-åtgärderna tycks ha 
spelat en viktig roll i att hjälpa kvinnor som varit 
missgynnade på arbetsmarknaden att finna ett ar-
bete. 
ESF har dessutom, genom sitt fleråriga program, 
uppmuntrat en mer långsiktig strategi för arbets-
marknadsåtgärder i medlemsländerna och en de-centralisering av sysselsättning och fortbildningspo-
litik. Omkring 30 procent eller mer av ESF-
programmen förvaltas därmed på regional nivå, medan tillämpningen av samarbetsprincipen har lett 
till att sociala parter, icke-statliga organisationer och 
regionala och lokala myndigheter har engagerat sig mer i förvaltningskommittéer och i att utforma och 
implementera programmen.  
Programperioden 2000-2006: ett närmre 
samarbete mellan ESF och EES 
Samarbetet mellan ESF och den europeiska sys-
selsättningsstrategin (EES) har stärkts under pro-
gramperioden 2000-2006. ESF, som har en budget 
på 60 miljarder EUR, är EES:s huvudsakliga finan-siär, medan EES i sin tur tillhandahåller en politisk 
struktur för ESF:s åtgärder. 
Omkring 60 procent av ES F (34 miljarder EUR un-
der perioden) är avsatt till fortbildning och moderni-
sering av utbildnings- och fortbildningssystemen, 
samt till att göra arbetss ökande mer lämpade för 
nya arbetstillfällen. Omkrin g 14 procent (8 miljarder 
EUR) går bland annat till att utveckla entreprenör-
skap och nyföretagande oc h till att etablera före-
tagsnätverk och därigenom främja företagande och 
förbättra konkurrenskraften. Cirka 19 procent (11 
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 156 miljarder EUR) går till att hjälpa företag och anställ-
da att anpassa sig till ny teknologi och nya mark-
nadsförhållanden. De återstående 7 procenten (nå-got under 4 miljarder EUR) är avsatta till åtgärder 
som skall främja jämlikhet mellan könen och även 
ett vidare engagemang att införliva principen om lika 
möjligheter för alla i samtliga program och verk-samheter. 
Reformen av EES år 2003 bör göra det möjligt att 
mer effektivt uppnå Lissabonmålen i den utvidgade unionen. Riktlinjerna för sysselsättning har förenk-
lats för att man skall uppnå tre strategiska mål: full 
sysselsättning, kvalitet oc h produktivitet i arbetet 
och social och regional sammanhållning och ge-
menskap. Bland de specifika prioriteringar som man 
önskar ge större tonvikt bör nämnas mänskliga re-surser, att ge socialt missgynnade människor tillträ-
de till arbetsmarknaden, mi nska regionala skillna-
der, öka företags och anställdas anpassningsför-
mågan, samt främja livslångt lärande och jämlikhet 
mellan män och kvinnor. 
Större vikt läggs dessutom vid att sociala parter 
skall medverka och att medlemsländerna skall im-
plementera EES på regional, lokal och nationell 
nivå. 
Gemenskapsåtgärder:  
att främja samarbete och nätverk 
Det finns ett antal gemenskapsinitiativ, som utgår 
från samarbete och gränsöverskridande samarbete, som fungerar som komplem ent till de olika målpro-
grammens stöd till sammanhållning. De flesta av dem verkar alltjämt, vissa av dem i en något annor-lunda tappning, under perioden 2000 till 2006.  
INTERREG  
Samarbete mellan länder och regioner är en ytterst viktig del av EU:s sammanhållningspolitik. De verk-samheter där sådant samarbete sker är mycket oli-
ka och visar på skillnader i utveckling och institutio-
nella och administrativa förhållanden. Samarbetena är även svårare att genomföra än andra struktur-
program. 
I jämförelse med de viktigaste programmen var IN-
TERREG II:s totala budget relativt liten, omkring 400 miljoner EUR om året (även om resurserna 
ökade markant under perioden 2000-2006 inom 
ramen för dess efterf öljare INTERREG III). 
Under perioden 1994 till 1999 erhöll 75 INTERREG 
II-program stöd, som var fö rdelade på tre avsnitt: 
gränsöverskridande samarbete (avsnitt A), färdig-
ställande av energinätverk (avsnitt B) och samarbe-
te inom regional och fysisk planering (avsnitt C). 
Inom ramen för avsnitt A genomfördes 59 program längs inre och yttre gränsområden som sträckte sig 
över mer än 15000 kilometer. Stödberättigade om-
råden utgjorde omkring 36 procent av EU:s totala landyta och 27 procent av EU:s totala befolkning. 
Elva INTERREG IIA-program erhöll mer än två tred-
jedelar av de totala stöden. 
Större INTERREG-program har åstadkommit en 
betydande output i form av  förlängda vägsträckor, 
förbättrade gränsstationer och järnvägsförbindelser, 
samt, i likhet med INTERREG IIB-programmen, nya 
transportförbindelser och alternativ energiförsörj-
ning. Dessa projekt bidrog  till en förbättrad ekono-
misk integration i EU. 
Huvudsakliga resultat och mervärde 
Avsnitt A och B innefattar en stor grupp olika pro-
gram som skiljer sig åt vad gäller resursernas stor-
leksordning, geografiska områden och inriktning. 
Utvärderingar av INTERREG II visar på att avsnitt A, som utgör den största delen, haft betydande ef-
fekter. Programmen tycks i synnerhet ha haft en 
god inverkan på livskvalitet då de förbättrat miljön och bidragit med stöd till kulturell verksamhet. De 
verkar också ha skapat vinster inom turism, etable-rat tjänster för små och medelstora företag och för-bättrat utbildning, fortbildning, hälsovård och trans-
port. Företagens direkta deltagande i programmen 
var emellertid begränsat, liksom samarbetet mellan dem. 
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 157Då det gäller att minska områdens isolering har re-
sultaten varit blandade. De program som genomför-
des i de mer isolerade mål 1-regionerna lät den 
största delen av fonderna gå till transport. I ett antal gränsområden, i synnerhet i Grekland, Tyskland 
och Finland, förbättrades vägförbindelser i gräns-
områden och över gränserna och hamnar avsevärt, medan effekterna var mindre längs den spansk-
portugisiska gränsen och i Österrike. 
En del av INTERREG IIA-programmens mervärde 
består i att de bidragit till att skapa en kultur av 
gränsöverskridande samarbete både inom EU och 
mellan EU och grannländer. De huvudsakliga förde-larna har varit daglig kontakt och ömsesidigt förtro-
ende och förståelse mellan olika instanser, där-
ibland offentliga myndigheter och privata och halv-privata organisationer. 
I många fall har INTERREG i synnerhet bidragit 
med att lösa specifika problem som andra stödpro-gram inte hade kunnat lösa. Initiativet var därmed 
den initiala drivfjäder som krävdes för att skapa om-
fattande gränsöverskridande samarbeten och där-med göra det möjligt för andra projekt att genomfö-
ras. 
De relativt få storskaliga projekt som finansierades 
inom ramen för avsnitt B (i Grekland, Italien, Spani-
en och Portugal) var inriktade på att bygga ut och 
binda samman gas- och elnätverk, även om dessa var avgränsade till enskilda länder
8.   
INTERREG II var även inriktat på att främja samar-beten i nätverk mellan länder, erfarenhetsutbyte mellan regioner och att sprida kunskap och därmed 
god praxis i EU. Avsnitt C-projekten har ett viktigt 
särdrag i den bemärkelse att de är mer experimen-tella. De utgjordes exempelvis av undersökningar, 
utveckling av databaser och kartläggning, integre-
rade planeringsmetoder och pilotprojekt. Även om det är svårt att kvantitativ t avgöra vilka effekter pro-
jekten haft, så har de bidragit till att definiera meto-der och åtgärder för samarbete.     
Det är emellertid viktigt att åtgärderna är kontinuer-
liga och livskraftiga. Även om det finns tydliga ex-Exempel på INTERREG-program 
Att minska isolering och flaskhalssituationer 
längs gränsen mellan Ir land och Nordirland. 
Programmet för Irland och Nordirland erhöll 30 miljo-
ner EUR från strukturfonderna som gick till ett väg-
och transportprogram. Programmet bidrog med att finansiera 69 projekt för att förbättra omkring 110 km 
sekundära vägar, som sågs  som flaskhalsar eller 
bristfälliga förbindelser. Ytterligare 104 projekt, som 
involverade omkring 166 km vägsträcka, var inriktade 
på att förbättra den ekonomiska utvecklingen i gräns-
regioner och förbättra de ekonomiska möjligheterna i större områden på båda sidor om gränsen. Vissa av 
projekten ledde även till förbättringar vad gäller för-
bindelserna med viktiga internationella transportvägar, däribland de som ingår i TEN-T. 
Programmet förbättrade även kollektivtrafiken. Mellan 
1994 och 2000 bidrog tre busstationsprojekt till att öka trafiken både lokalt och öv er gränsen, samt antalet 
busspassagerare.   
Gränsöverskridande företagsutveckling och sam-
arbete mellan små och medelstora företag i Skan-
dinavien. 
INTERREG IIA-programmen, som täcker gränsområ-
dena mellan Danmark, Sverige och Finland och den 
yttre gränsen med Norge, har ägnats åt att skapa nät-
verk, organisera utställningar, bygga upp databaser och affärsmarknadsföring. Programmen utgör exem-
pel på god praxis då det gäller att utveckla gränsöver-
skridande företagsverksamhet och stärka små och medelstora företag. I Öresundsregionen på den 
dansk-svenska gränsen har stöd till gränsöverskri-
dande företagsverksamhet lett till att nya företags-grupper skapats, däribland inom bioteknik (Medicon 
Valley) och livsmedelsindustrin (Öresund Food Net-work). De 41 projekten, som är inriktade på att skapa företagsnätverk, har lett till 300 nya arbetstillfällen i 
området. Programmen längs den svensk-norska gränsen rörde ett tusental företag inom olika affärsut-vecklingsnätverk, däribland ett för kvinnliga entrepre-
nörer. 
 
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 158 empel på åtgärder som kan fortgå utan stöd i de 
flesta INTERREG IIA-program, är gemenskapsstö-
den ändå viktiga för att många projekt skall vara 
livskraftiga och stabila, i synnerhet de projekt som är inriktade på att skapa nätverk.   
Faktorer som påverkar effektiviteten 
Under avsnitt A var de mest framgångsrika pro-
grammen de som gemensamt hade försökt uppnå 
ett begränsat antal mål och prioriteringar med en 
långsiktig strategi. Dessa innefattade ofta nära samarbeten över gränserna, både formella så som 
de formulerats i institutionella program och förvalt-
ning, samt informella. 
Trots att förvaltning (däribland ett effektivt sekretari-
at) är väsentligt, har dess vikt ofta underskattats. 
För att skapa och vidhålla ett tillräckligt antal pro-jektsamarbeten med hög kvalitet och få ut det mes-
ta av resultaten måste ak tivt stöd ges till de som 
erhåller bidragen och planer göras med initiativta-
garna. 
I vissa områden som gränsar till tredje länder har 
programmen varit mindre effektiva eftersom de olika fondernas (i synnerhet PHARE, Tacis, Cards, 
Meda) specifika förordningar har komplicerat orga-
nisationen. Det största problemet med att förvalta transnationel-la och gränsöverskridande program är att det, förut-
om språken, ofta finns mycket olika rättsliga och 
administrativa regler och traditioner i de berörda länderna. En av Interregs målsättningar är att bättre 
hantera sådana skillnader (genom att skapa ge-
mensamma förvaltningsstru kturer och sekretariat). 
Dessa svårigheter kräver att berörda medlemslän-
der vidtar ändamålsenliga åtgärder. Flera av med-
lemsländerna har gjort detta, vissa i form av bilate-rala och multilaterala avtal, andra med hjälp av 
EEIG (European Economic Interest Grouping). Inga 
av dessa åtgärder erbjuder emellertid en gemen-sam europeisk lösning på problemen att genomföra 
gränsöverskridande samarbeten. 
URBAN 
URBAN-initiativet rör 44 procent av EU:s befolkning 
som bor i stadsregioner med över 50 000 innevåna-
re. Initiativet introducerades 1994 efter ett antal pi-
lotprojekt enligt den Europeiska kommissionens riktlinjer för programperioden 2000-2006, som ma-
nade medlemsländerna till att ägna stadspolitiken 
särskild uppmärksamhet i deras mål 1 och 2-program. 
Under perioden 1994 till 1999 allokerade URBAN 
140 miljoner EUR om året till pilotprojekt i 118 städer, medan omkring 104 miljoner EUR om året har utde-
lats under perioden 2000 till 2006 för projekt i 70 stä-
der. Initiativet lägger störst vikt vid mindre stadsom-råden och bidragen går främst till integrerade pro-
gram där lokalinnevånarna medverkar aktivt.  
Utvärderingsstudier visar på att projekten har lett till 
vissa förbättringar i livskvalitet i de 118 stadsområ-
den som deltar till följd av investeringar i kollektivtra-
fik, utbildning och kulturverksamhet, samt en ökad tillgång till offentliga tjänster, vilket minskat socialt 
utanförskap. De har även bidragit till att förverkliga 
områdenas ekonomiska potential, vilket ofta även 
har gynnat stadsområdena runtomkring. 
URBAN har i synnerhet inri ktat sig på att skapa och 
förbättra socialt kapital, delvis genom att låta aktivt Fördelarna med samordnade  
åtgärder i städer 
I Magdeburg-Cracau gav URBAN stöd till mycket små 
företag, som normalt sett inte skulle beviljats ERUF-
stöd, i form av en fondplan. I stadsdelen Hakney i London hanter ade URBAN också problem, i synner-
het socialt utanförskap, som inte fick stöd från mål 2-programmet för östra London.  
I Spanien har omkring hälften av URBAN-programmen 
haft gemensamma mål med mål 1 och mål 2-
programmen och i sex spanska städer var de knutna till andra gemenskapsinitiativ. I Portugal var alla sex UR-
BAN-program avsedda att stöd ja mål 1-investeringar, 
främst vad gäller vägar, miljö och social infrastruktur. 
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 159lärande bli en del av programmen. EU:s strukturpoli-
tik har dessutom blivit mer synlig i många städer i 
Europa i och med att innevånarna har engagerat sig 
och de projekt som genomförts har haft en direkt inverkan på människors liv
9. URBAN har även bi-
dragit till att forma nationell stadspolitik i EU.  
URBAN har dessutom fungerat som en katalysator 
för att vitalisera stadsområden och har i vissa fall 
haft en mycket stor hävstångseffekt på investering-
ar. I Rostock i Tyskland beräknade man exempelvis i en undersökning att varje euro som investerats i 
renoveringar i URBAN-området genererade 3,9 
euro i och omkring detta område. 
Samtidigt kan det faktum att stöden endast gavs till 
mindre områden ha gjort att initiativet fått mindre 
effekt eftersom det därmed inte ägnat sig åt projekt inriktade på att hantera nationella och regionala 
problem, såsom förhållandet mellan stadsregioner 
och omkringliggande landsbygdsområden eller att skapa samarbetsgrupper inom särskilda industrier 
som kan komma att växa utanför det berörda områ-
det. 
Eftersom mål 1 och mål 2-program också avsätter 
stora summor till att lösa stadsproblem måste stö-
den samordnas bättre med dessa så att lokala 
myndigheter deltar mer aktivt i att utforma och för-
valta programmen och projekten som rör stadsom-
råden
10 (diagram 4.5).   ADAPT, EMPLOYMENT och EQUAL  
Två gemenskapsinitiativ, ADAPT och EMPLOYMENT, lanserades 1995 för att ge bidrag 
till politiken inom området mänskliga resurser. Ett 
nytt initiativ, EQUAL, introducerades under den nu-
varande programperioden för att bekämpa diskrimi-
nering och orättvis behandling på arbetsmarknaden. 
EMPLOYMENT och ADAPT erhöll 7,5 procent av ESF:s totala budget. De samfinansierades huvud-
sakligen av ländernas offentliga sektor, även om de 
också lockade till sig några privata finansiärer, i synnerhet ADAPT. Tillsammans gav de två initiati-
ven stöd till omkring 9300 enskilda projekt och en-
gagerade omkring 1,6 miljoner människor. 
ADAPT och EMPLOYMENT var inriktade på att in-
volvera lokalbefolkning och organisationer i olika 
länder i innovativa pr ogram avsedda att: 
• Skapa lokalt och regionalt samarbete mellan 
viktiga aktörer inom både privat och offentlig sektor och underlätta integration på ar-betsmarknaden, samt sk apa arbetstillfällen. 
• Uppmuntra ett internationellt utbyte av idéer och 
erfarenhet för att förbättra programmen och sti-mulera innovation. 
• Fungera som en katalysator för förändringar, 
bidra med nya idéer till politik och arbetsmetoder inom både den offentliga och privata sektorn ge-
nom att sprida projektresultat och visa på att de 
har varit viktiga för att tillgodose ar-betsmarknadens behov.  
Bland de finansierade projekten fanns åtgärder med målsättning att göra det enklare att få tillträde till arbetsmarknad och utbildning för alla i form av 
skräddarsydda program avsedda att öppna nya ar-
betsmöjligheter. Åtgärderna innefattade även bidrag för att skapa nya arbetstillfällen, exempelvis inom 
den sociala ekonomin, hjälp till små och medelstora 
företag för att de bättre skulle kunna förutse och anpassa sig till förändringar på marknaden, samt 
tillhandahållande av fortbildning. Ett annat mål var 
att främja flexibla arbetsarrangemang och ge kvin-nor stöd att förverkliga sin potential på arbetsmark-
naden genom att desegregera yrkesverksamhet och 
01020304050
NL UK ES DE EU15 BE LU EL FR FI IT PT IE AT SE DK01020304050Mål 1 Mål 2% av ERDF4.5 Uppskattning av stadsutgifter i mål 
1 och 2-program, 2000-2006
Källa: GD Regionalpolitiks beräkningar
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 160 verksamhetssektorer och göra det enklare för dem 
att kombinera arbete och familjeliv.  
Dessa initiativ har visat sig vara effektiva på flera 
olika sätt. I Finland tillämpas för närvarande den ”integrerade sysselsättningsmodellen”, som utveck-
lats med stöd av EMPLOYMENT, i mål 3-
programmen. I Italien har flera regionala myndighe-ter antagit en politik som utgår från EMPLOYMENT-
metoder. I Belgien var Employments projekt ”ung-
domsstart” en inspirationskälla då man utvecklade ett modulbaserat fortbildningsprogram i det flam-
ländska utbildningssystemet och i Storbritannien för 
”mentordelen” i initiativet ”n y start”. I Grekland ut-
formades politiken för handikappade under inflytan-
de av flera olika innovativa projekt. 
Vad gäller ADAPT så ledde ett pilotprojekt inom 
arbetsrotation till att ett syst em för tillfälliga vikariat 
då anställda gick fortbildning blev en del av Portu-gals arbetsmarknadspolitik. I Sverige har ADAPT-stödet banat väg för nya metoder för att utveckla 
kunnande och yrkeskompetens inom nationella pro-
gram. ADAPT-projekten har även lett till att regiona-la instanser blivit mer engagerade i sysselsättnings-
frågor i Österrike och Italien och att olika organisa-
tioners verksamhet har samordnats bättre i Frankri-ke och på Irland. 
EQUAL, som bygger på erfarenheter från dessa två 
initiativ, har som målsättning att främja nya åtgärder för att bekämpa all form av diskriminering och orätt-
visa på arbetsmarknaden. Initiativet lägger stor vikt 
vid att utveckla samarbeten mellan länder och att införliva innovativa metoder i politiken. 
LEADER 
Över 36 procent av EU:s landyta och 12 procent av befolkningen innefattades av LEADER II under pro-gramperioden 1994-1999. Nära 1000 organisationer 
erhöll stöd från initiativet för landsbygdsutveckling 
och av dessa var över 90 procent lokala handlings-grupper (LAGs). Strukturfonderna bidrog med om-
kring 300 miljoner EUR av de totala 700 miljoner 
EUR om året till LEADER II, som gick till att stödja landsbygdsturismen (den huvudsakliga verksamhet som fick stöd), små och medelstora företag, utveck-ling av lokala produkter och tekniskt stöd till lokala 
handlingsgrupper. Förutom de direkta stöd som LEADER II har bidragit med, har initiativet även haft positiva effekter på:  
• Att skapa lokala samarbeten, i synnerhet i form 
av lokala handlingsgrupper, i ett visst område el-
ler inom en verksamhet. 
• Att utveckla en bottom-up-metod som genom-
förs kollektivt med en innovativ och välkoordin-erad flersektoriell strategi för lokal utveckling. 
• Att bidra med att skapa fler samarbeten och 
nätverk mellan områden. 
• Att decentralisera förvaltningen av fonderna 
(både strukturfonderna och nationella bidrag). 
Antalet personer som erhöll stöd och området som stöden täckte var över fyra gånger större under 
LEADER II än under LEADER I under den föregå-
ende programperioden. De två initiativen bidrog med att skapa en samarbetskultur och fick männi-
skor och organisationer på lokal nivå att se den re-
gionala utvecklingen som något som rörde dem och att de hade ansvar för vad som skedde i området. 
LEADER-metoden har även gjort att lokala utveck-
lingsstrategier anpassats på ett mer flexibelt sätt till regionala förhållanden. LEADER II lade dessutom 
stor vikt vid innovation och detta har sedan tilläm-
pats i ett vidare sammanhang för att lösa problem i landsbygdsutvecklingen. 
De som erhöll stöd från initiativen var ofta positivt 
inställda till att gå med i nätverk, men erfarenhets-
utbyten skedde främst mellan de som redan var 
aktivt engagerade innan. Samtidigt resulterade 
samarbetena i gemensamma projekt i flera lands-bygdsområden och omkring 600 projekt inleddes 
med deltagare från olika länder. 
Initiativet sporrade även människor att skapa mer 
informella nätverk och lokala verksamheter och bi-
drog till att förbättra lokal styrning. Det sistnämnda 
uppmuntrades ytterligare i och med att förvaltningen av LEADER-projekt decentraliserades. Dessutom 
bidrog detta med att utveckla lokal know-how i stöd-
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 161stödområdena. Man lärde sig bland annat att sätta 
upp mål, definiera planeringsmetoder och sköta för-
valtning och utvärdering. Finansförvaltningen sågs 
däremot ofta som svårhant erlig och byråkratisk, 
mycket på grund av att det fanns tre strukturfonder 
samtidigt, var och en med sina förordningar. 
LEADER +, som introducerades under den nuva-
rande programperioden (2000-2006) med en budget 
på 300 miljoner per år, har utformats med hjälp av 
tidigare erfarenheter från  LEADER I och II. De 
grundläggande principerna förblir desamma, men 
stor vikt har lagts vid pilotprojekten och lokala ut-
vecklingsstrategier, i synnerhet kring ett begränsat antal teman som är av intresse för gemenskapen. 
Samarbetsmetoderna har definierats bättre och vill-
koren för samarbete har förenklats, medan gemen-skapsstöden endast kommer från EUGFJ. 
Vilka lärdomar kan dras av  
innovativa pilotåtgärder? 
De första pilotåtgärderna, som skulle främja innova-
tion i regional och social politik, lanserades av kom-missionen 1993-94 och banade effektivt vägen för 
utvecklingen av den kunskapsbaserade ekonomin 
på regional nivå. I dag har nära en av tre regionala myndigheter i EU15 utformat en regional innova-
tionsstrategi (RIS
11) eller ett regionalt initiativ för 
informationssamhället12 (RISI). Initiativen är inrikta-
de på att utveckla effektiva informationssystem och sprida know-how inom in formations- och kommuni-
kationsteknologi på regional nivå. De första pilotåt-
gärderna, som i de flesta fall har förlängts under 
åren, utgick från en efterfrågeinriktad planerings-
process där man arbetade enligt bottom-up-metoden och skapade nära offentliga och privata 
samarbeten mellan företag, universitet, teknologi-
center och offentliga mynd igheter i regionerna i frå-
ga. 
Omkring 30 regioner stödde företagsnätverk och 
samarbeten som en del av deras handlingsplan och en rad affärstjänster för att stödja små och medel-
stora företag utarbetades. I många fall integrerades 
de prioriterade åtgärder, som skulle främja innova-tion och som fastställts av RIS, i mål 1 och mål 2-
program, vilket resulterade i bättre projekt och stör-
re stöd för offentliga investeringar. RISI skapade även större medvetenheten vad gäller informations-
samhällets sociala och ekonomiska effekter och 
spridningen av informations- och kommunikations-teknologi, samt främjade utveckling av projekt med 
anknytning till handlingsplanen eEurope. 
De innovativa åtgärder som finansierats av ESF 
hade också positiva effekter på sysselsättning och 
social gemenskap. Pilotprojektet Local Social Ca-Att grunda den kunskapsbaserade  
ekonomin i Castilla y León i Spanien  
med hjälp av strukturfonderna 
Castilla y León, en mål 1-region i Spanien, valdes ut 
av Europeiska kommissionen för att förbereda en re-
gional teknologiplan (RTP) 1997. Strukturfondpro-grammet för mål 1-regioner finansierade planens poli-
tiska prioriteringar och åtgärder inom FoU och innova-
tion. Planens avsikt var att engagera så många viktiga organisationer som möjligt och skapa samstämmighet 
mellan dem. De första resultaten är lovande: offentliga 
utgifter har ökat med över 11 procent per år och före-tagsutgifter som går till innovation steg med över 15 
procent under senare delen av 1990-talet. För närva-
rande deltar nära 1400 företag (95 procent av dem är små och medelstora företag) i innovationsprogram 
som erhåller statliga stöd, vilket kan jämföras med 
omkring 600 företag 1995.  
De totala FoU-utgifterna steg från 0,6 procent av för-
ädlingsvärdet (exklusive jordbrukets förädlingsvärde) i 
regionen 1995, till 0,9 procent år 2000, medan de totala utgifterna som gick till innovation ökade från 1,4 
procent till 1,7 procent på de två åren. Samtidigt öka-
de antalet heltidsanställda forskare och personal inom teknologisektorn från 3 ½ procent per 1000 anställda 
till 5. Regionen har nu den andra högsta FoU-utgiften 
per capita i mål 1-regioner i Spanien och den åttonde högsta i alla spanska regioner trots att små och me-
delstora företag dominerar och att jordbruk och andra 
traditionella industrier har en viktig plats i regionen. 
 
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 162 pital pilot project (ESF-stöd på 3,5 miljoner EUR 
om året) gav bidrag till 3350 små projekt, som vart 
och ett erhöll ett genomsnittligt bidrag på 8000 
EUR. Bidragen nådde därmed många olika männi-skor som antagligen inte skulle ha erhållit andra 
former av stöd. 
Ett nytt system för ERUF:s innovativa åtgärder in-
troducerades 2001 för att främja gemenskapens 
prioriteringar och öka regional konkurrenskraft, 
teknologi och innovation (enligt vad som hade överenskommits i Lissabon år 2000) genom att 
använda nya former av IT (handlingsplanen eEu-
rope) och främja en hållbar utveckling. Målet är att garantera att varje EU-region har de resurser som 
krävs för att prova nya åtgärder för att utveckla 
den kunskapsbaserade ekonomin och därmed öka innovationerna i mål 1 och mål 2-program. Regio-
nala myndigheter kunde inom ramen för program-
met ansöka om en samfinansiering med ERUF på upp till 3 miljoner EUR för tvååriga program. Kra-
ven för programmen var ett nära offentligt och pri-
vat samarbete, hävstångseffekt på privata finanser och strategiska metoder för innovation. För närva-
rande utvecklar tre av fyra regioner i unionen så-
dana program med en total budget på nära 1 mil-jard EUR och ERUF-stöd på omkring 400 miljoner 
EUR. Enskilda nätverk har dessutom skapats inom 
ramen för de tre strategiska teman. Dessa nätverk inbegriper 40 regioner och förvaltas i samarbete 
med kommissionen för att främja kollektivt lärande 
och utbyte av god praxis.  
Att göra förvaltningsmetoder  
mer effektiva 
I den senaste granskningen av strukturfondernas 
förordningar som gjordes 1999 försökte man klar-göra kommissionens och medlemsländernas re-
spektive roller och ansvarsområden. Målet var att 
förenkla systemet och samtidigt garantera en stör-re decentralisering av ansvar till medlemsländerna. 
Kommissionen har samtidig t försökt att inta en 
mindre aktiv roll i den dagliga förvaltningen. 
Det råder emellertid fortfarande en viss spänning. 
Medan kommissionen alltjämt är ansvarig för fon-dernas utgifter inför Europaparlamentet och rådet, 
får medlemsländerna allt större ansvar för hur des-
sa används. Detta skapar spänningar och visar 
tydligt att fondernas förvaltningssystem varken har blivit enklare eller effektivare. 
I samband med den nyligen genomförda förenk-
lingen
13 försökte man reda ut begreppen kring 
strukturstödens bidrag och förordningar, samtidigt 
som man försökte skapa bättre samordning och 
större flexibilitet. Man måste nu vända uppmärk-samheten mot hur förordningarna kan förändras 
för att öka effektiviteten, garantera proportionalitet 
och göra dem enklare. Dessa förändringar av de administrativa kraven bör utgå från en analys av 
styrkor och svagheter i det nuvarande systemet 
och avgöras i god tid innan systemet implemente-ras i samband med den nya fondperioden. Kom-
missionen ordnade därför ett seminarium år 2003 
med över 600 deltagare där man höll en vidare debatt om hur framtiden såg ut för den politik som 
kommissionen lanserat 2001
14. 
Grundprinciperna  
Programplanering, samarbete, koncentration och 
komplettering introducerades som de sammanbin-
dande principerna för strukturfonderna i 1988 års 
reform. De har alltjämt en central plats i fondernas 
förvaltning och är avsedda att göra dem mer effek-
tiva och se till att de får större effekt. Man har ut-
vecklat en mängd förvaltningsmetoder som tar 
hänsyn till de grundläggande principerna, men 
även till de enskilda medlemsländernas institutio-
ner och administrativa k apacitet, som också de har 
en tendens att utvecklas med tiden.  
Programplanering lede r till stabilitet och 
sammanhållning men måste rationaliseras 
Flerårig programplanering har varit en av struktur-
fondernas framgångar och fördelarna med denna 
metod har bara blivit tydligare med tiden då med-lemsländerna blivit bättre på att planera fleråriga 
program. Programmen har varit relativt konsekven-
ta och sammanhängande sedan 1989, vilket har 
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 163gjort det lättare att planera mer strategiskt och 
långsiktigt.   
Sett ur ett ekonomiskt perspektiv innebär ett fler-
årigt program säkrare och mer stabil tillgång till anslagen än en årlig budget. Detta är särskilt vik-
tigt i samband med stora investeringar i infrastruk-
tur som tar flera år att slutföra. 
Man har kommit att utveckla planeringsprocessen 
med tiden: 
• Att ta med baslinjedata i planeringsdokumen-
ten som stöd för att göra en socioekonomisk 
analys och fastställa kvantifierbara mål och 
därmed få bättre översikt över programgenom-förandet. 
• Förlängda programperioder, vilket visar på de 
fleråriga programmens allt större möjligheter, men samtidigt innebär utmaningar som att ga-
rantera att procedurerna är tillräckligt flexibla för 
att programmen skall kunna anpassas i sam-band med förändringar. 
• En mindre positiv utveckling är att godkän-
nandet av programdokumenten tar allt längre tid och blir alltmer komplicerat. Detta beror till 
viss del på att programkomplementet intro-
ducerats. 
En stor utmaning för sammanhållningspolitiken är 
att skapa balans mellan behovet av översikt och 
ansvar för programmen (som kräver mer detaljerad information och kontrollsystem), åstadkomma mer 
flexibla program och göra samarbetet med kom-
missionen till en strategisk övning snarare än en övning i mikrostyrning. 
Samarbeten stärks och innefattar fler 
Samarbeten har blivit fler och stärkts under de se-
naste femton årens sammanhållningspolitik. I vissa 
fall har de skett utanför ramarna för strukturfon-
derna och inom andra områden i nationell och re-gional administration. Medan samarbeten främst 
sågs som ett vertikalt förhållande mellan kommis-
sionen och nationella, regionala och lokala myn-digheter 1988, har den horisontella dimensionen av samarbete, däribland ett större antal aktörer på lokal, regional och nationell nivå, blivit viktigare 
med tiden. Då samarbetena är effektiva kan de ge 
mervärde på många olika sätt:  
• De gör att uppmärksamheten, då program-
mens åtgärder skall utformas, riktas mot re-
gionens eller specifika målgruppers behov. 
• De stimulerar projektidéer eftersom samarbe-
tena gör att aktörerna diskuterar de möjligheter som blir aktuella tack vare strukturfonderna.  
• De förser kontrollsystemen med information 
eftersom goda kunskaper finns om åtgärderna på lokal nivå. Därmed bidrar de med lösningar på implementeringsproblem. 
• De innebär att fler åsikter förs fram i samband 
med utvärderingsprocessen.  
• De bidrar med att sprida information om struk-
turfonderna och vilka effekter dessa har på om-rådet i fråga. 
Samarbeten är en mycket viktig princip för förvalt-
ning, kontroll och utvärdering av strukturfonderna 
och kan ge ett stort mervärde, i synnerhet i de fall då deltagarnas roller och ansvarsområden är tyd-
ligt definierade. De territ oriella sysselsättningspak-
terna utgör bra exempel på hur väl ett samarbete 
kan fungera. Dessa gav ett mervärde till lokal ut-
veckling och sysselsättning genom: 
• Ökad resursfördelning på lokal och regional 
nivå 
• Överensstämmelse mellan utbud och efter-
frågan 
• Minskad dubbel administration 
• En mer väldefinierad politik. 
Strukturfondernas viktigaste program har med ti-
den även ökat de sociala parternas engagemang i 
programplanering och förvaltning. Europeiska eko-
nomiska och sociala kommittén antog i september 2003 ett förberedande yttrande om Samarbeten för 
att implementera strukturfonderna . I yttrandet re-
kommenderades stärkta samarbeten då dessa bi-drog till att programmen l yckades eftersom de för-
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 164 enklade samordningen, gjorde dem mer effektiva 
och gav bättre översikt. Fördelarna med samarbe-
ten är särskilt tydliga i ESF-program där många 
aktörer på lokal nivå deltar direkt i EU-finansierade program. 
Medan man i allmänhet är överens om att samar-
beten gör strukturfonderna mer effektiva och ökar deras effekter på utvecklingen, kan det emellertid 
även bli mer komplicerat att utforma och genomfö-
ra åtgärder, vilket kan göra att beslutsprocesserna tar längre tid. Man måste därmed göra en avväg-
ning eftersom samarbeten kan komplicera utfor-
mandet av åtgärder, men samtidigt förbättra ut-formningen och genomförandet av dessa.  
Koncentration 
Idén med koncentration är avsedd att garantera att 
strukturfondernas effekter inte sprids för mycket 
och därmed får för liten verkan, oavsett om det rör 
sig om geografiska, ekonomiska eller politiska prio-riteringar. Samtidigt vill man garantera att alla re-
gioner med allvarliga strukturella problem erhåller 
stöd. 
De geografiska målen har fastställts utifrån struk-
turfondernas mål och de områden som beviljats 
stöd. Vissa framsteg har skett i detta hänseende. Programperioden 2000-2006 har en högre kon-
centration av stöden än de två föregående perio-
derna och 41 procent av EU:s befolkning erhåller stöd från mål 1 och mål 2-programmen. Att identi-
fiera mål 2-regioner var emellertid alltför komplice-
rat under den nuvarande perioden och ledde i vis-sa fall till en splittring av regioner och resurser. 
Mellan 2004 och 2006 kommer alla regioner i de 
tio nya medlemsländerna att ha mål 1-status utom Prag, Bratislava och Cypern, där sammanlagt 31 
procent av befolkningen kommer att erhålla mål 2-
stöd. 
Koncentrationen vad gäller politiska prioriteringar 
framgår av kommissionens riktlinjer som fastställer 
prioriteringar inom transport, energi, konkurrens-kraft, mänskliga resurser, landsbygdsutveckling 
och, i allt större utsträckning, hänsyn till miljön. Dessa riktlinjer har ibland haft en alltför vid inrikt-
ning, vilket har minskat fondernas effekter. 
Framsteg har onekligen gjorts, men utvärderingar 
visar på att strukturfonderna ibland är alltför breda och uddlösa. Program som inkluderar varje tänkbar 
åtgärd som kan beviljas stöd kommer sannolikt inte 
att ha en effektiv inverkan, samtidigt som förvalt-ningen av ett sådant program troligtvis kommer att 
vara komplicerad och svårhanterlig med en rad im-
plementeringsenheter och alltför många indikatorer. 
Komplettering 
Kompletteringsprincipen innebär att strukturfon-
derna inte skall användas för att ersätta redan exi-sterande offentliga investeringar. Den garanterar 
att strukturfonderna verkligen ökar de resurser 
som går till att stimulera regional utveckling. Prin-cipen har bevisligen respekterats i mål 1-regioner, 
där man trots att det är komplicerat kan identifiera 
de summor som investerats. Det har varit svårare att etablera kompletteringsprincipen i mål 2 och 
mål 3-regioner, i synnerhet i de sistnämnda områ-
dena, vilket underminerar kompletteringens värde som en av strukturfondernas grundläggande prin-
ciper i alla målområden.  
Strukturpolitikens utveckling  
och att eftersträva effektivitet 
Kunskap om hur strukturfondernas program skall 
genomföras har ökat med erfarenhet. Med tiden 
har man fastställt krav i förordningarna där man 
mer i detalj preciserat kommissionens, ländernas regeringars och regionala myndigheters respektive 
roller och ansvarsområden. En viktig utmaning in-
för framtiden kommer att bli att uppnå balans mel-lan en rigorös förvaltning och de administrativa 
kostnader som följer å ena sidan och program-
mens effektivitet å andra sidan. 
Finansiell förvaltning och kontroll –  
den rätta balansen? 
Hanteringen av finansiell förvaltning och kontroll 
har med tiden stärkts markant. Kommissionen är 
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 165alltjämt ansvarig inför budgetmyndigheten och fö-
remål för revisionsrättens externa kontroll av struk-
turfondernas utgifter. Detta gäller även sedan med-
lemsländerna fått större ansvar i samband med decentraliseringar, vilket skapar vissa spänningar 
mellan de sistnämnda och kommissionen. 
Enligt fördraget har gemenskapen och medlems-
länderna ett delat ansvar för att värna om EU:s 
finanser och kommissionen har maktbefogenhet 
att bekämpa bedrägeri, korruption och olagliga aktiviteter som går emot gemenskapens intressen. 
I mitten av perioden 1994-1999 infördes mer detal-
jerade kontrollkrav, vilka generellt sett resulterade i ett mer effektivt och rigoröst kontrollsystem i med-
lemsländerna. Det har emellertid varit svårt för 
medlemsländerna, vilket problemen vid program-periodernas slut har visat, att ge tillfredsställande 
garantier för de utgifter som uppgetts under hela 
implementeringsperioden.  
Under perioden 2000-2006 arbetade kommissio-
nen tillsammans med medlemsländerna för att ut-
veckla kontrollkraven ytterligare och klargöra för-valtande och betalande myndigheters respektive 
ansvarsområden. Det system som utarbetades för 
att garantera finansiell förvaltning och kontroll och principerna som fastslogs är allmänt accepterade, 
även om det bland kraven finns utrymme för en 
större tillämpning av proportionalitet.  
Att förordningen antogs så lång tid efter att pro-
gramperioden börjat och att slutet av den föregå-
ende programperioden var överlappande, skapade dessutom stora svårigheter att effektivt inleda åt-
gärderna. Detta tillsammans med att nya regler 
infördes vad gäller åtaganden och betalningar kan förklara de stora summor som fortfarande skulle 
utbetalas i slutet av år 2002
15. 
De totala utgifterna som gick till strukturåtgärder 
ökade markant 2003 och överskred för första 
gången 2000 års nivå med utbetalningar som upp-
gick till 28,6 miljarder EU R. Detta tycks spegla:  
• En kombinerad effekt av den finansiella disci-
plin som infördes i och med ”n+2”-regeln, de åtgärder som infördes i avsikt att förenkla förordningarna och en massiv inledning av pro-
gram på lokal nivå under perioden 2000-2006.  
• En betydande minskning av utbetalningar som 
väntar på att betalas ut för perioden 1994-1999. 
I förhållande till åtaganden var utgifterna högst 
inom sammanhållningsfonden, där 100 procent betalades ut, och ERUF, där 96,5 procent betala-
des ut. 
Medan regionala myndigheter medger att kontrol-
ler är avsedda att förbättra förvaltning och styrning, 
upplevs kravens omfattning ofta som en börda 
vars vinster inte väger upp de administrativa kost-nader som följer. Det finns uppfattningar om att det 
under den nuvarande programperioden råder brist 
på flexibilitet, i synnerhet vad gäller ”n+2”-regeln (enligt vilken budgetanslag måste användas inom 
två år för att inte gå förlorade). Det råder också 
missnöje över att de nationella systemens proce-durer upprepas i onödan. Man kritiserar även det 
faktum att de nya kraven införts på ett så sent sta-
dium att de tvingat regioner att ändra system som redan fastställts. Detta har lett till att programmen 
genomförts för sent och att en dominoeffekt upp-
stått tillsammans med ”n+2”-regeln eftersom man fått press på sig att spendera, vilket därmed skett 
på bekostnad av kvalitet och innovation. Enligt vis-
sa medlemsländer och regioner är kostnaderna för att införa alla finansiella kontrollprocedurer som 
krävs av kommissionen för höga i förhållande till 
de vinster görs. Kostnadsfrågan är särskilt angelä-gen för mål 2-åtgärder. Det finns uppgifter som 
visar på att implementeringskostnaderna för kon-
troll av åtgärderna utgör en stor del av de totala utgifterna.  
Urval av projekt och genomförande 
Förutom för stora projekt (över 50 miljarder EUR i 
totala kostnader under perioden 2000-2006) är det 
medlemslandet eller regionen i fråga som väljer 
projekt. Enligt de utvärderingar som gjorts har ur-valsprocedurerna, som både innefattade konkur-
rens- och kösystem, uppfattats som formella men 
korrekta. I vissa fall ansåg man att procedurerna 
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 166 var för komplicerade och att detta kunde ha en 
avskräckande effekt på potentiella projektförslag. 
För mål 1-programmen kunde man konstatera att 
det rådde viss brist på överskådlighet, medan upp-gifter visade på att man i mål 2-regioner utgick 
alltmer från formella kriterier och att det rådde 
ökad professionalism och bättre överskådlighet. I mål 6-regioner var urvalsprocessen i vissa fall 
oklar och involverade endast ett fåtal deltagare. 
Man fäste inte heller tillräcklig vikt vid hur projekten sedan utvecklades eftersom systemet var nytt i 
dessa områden. 
Trots att förvaltningen av statliga stöd har utveck-
lats, finns det fortfarand e utrymme för ytterligare 
förbättringar, i synnerhet vad gäller urval och ge-nomförande av stora investeringsprojekt. Enligt utvärderingen av mål 1-program var endast en 
tredjedel av projekten genomförda inom den plane-
rade tidsramen och en tredjedel överskred denna med över ett år. Två tredjedelar av projekten 
överskred budgeten och av dessa kostade 20 pro-
cent över 30 procent mer än vad som planerats från början. Anledningarna fanns vara felaktig pla-
nering, däribland att man varit oförmögen att förut-
se problem med landegendomar, bristfälliga kost-nadsberäkningar och administrativa förseningar.  
Att ge kontrollsystem en mer strategisk roll 
Även om kontroll är en mycket viktig del i syste-
met, visar erfarenhet att kontrollkommittéer fokuse-
rar alltför mycket på frågor som rör finansiell för-valtning, i synnerhet då det gäller att garantera att 
strukturfondernas finanser tas upp, snarare än 
strategisk förvaltning. Detta påverkar beslutspro-cessen och gör att det finns en tendens till att re-
surserna går till områden där man redan har sett 
att de tagits upp väl, vilket hindrar mer innovativa åtgärder och vägar. En av utmaningarna för att 
förbättra sammanhållningspolitiken är att ge kon-
trollkommittéer en mer strategisk roll. I detta hän-seende är det viktigt att förvaltande myndigheter 
tillkännager kontrollkommittéernas viktiga roll för 
samarbete och att de inte endast ses som enheter som godkänner beslut någon annanstans. De utvärderingar som gjorts av strukturfondernas program har uppmärksammat kontrollsystemens 
bristfälliga kvalitet under perioden 1994-1999, 
även om det var tydligt att det skett förbättringar. Utvärderingarna framhöll vikten av att kontroll-
kommittéerna hade tillgång till användbar informa-
tion om hur programgenomförandet fortskred.  
Även om kontrollen har skärpts under perioden 
2000-2006 och lagt större tonvikt vid indikatorer 
och att sätta mål, förekommer alltjämt problem. Det är i synnerhet indikatorerna som ofta saknar 
tydliga definitioner och lätt blir för många, särskilt 
då programmen har en alltför vid inriktning. Dess-utom är många kontrollsystem ännu inte, tre år 
efter programstarten, redo att användas och kom-
pliceras av ERUF:s, ESF:s och EUGFJ:s olika krav. 
Utvärderingar 
Utvärderingarna av strukturfondernas program ut-
vecklades och förbättrades under 1990-talet, vilket 
ledde till att förvaltningen av fonderna blev mer 
överskådlig och förståelig. Medan huvudvikten 1988 lades på att ekonomiskt granska fonderna, 
kom uppmärksamheten med tiden att bli vidare 
och att även gälla stödens resultat. Även om alla medlemsländerna följer kraven på att utvärdera 
hur fonderna använts, och i vissa fall har infört 
proceduren inom andra politiska områden, är sät-ten som utvärderingarna utförs på mycket olika 
mellan medlemsländerna till följd av skilda traditio-
ner och kulturer. 
Tidigare hade utvärderingarna endast en liten in-
verkan eftersom de genomfördes för sent för att 
kunna påverka de viktiga beslut som skulle base-ras på denna information. För att lösa detta pro-
blem fastställer man i den nuvarande strukturfon-
dens förordning särskilda tidsfrister för utvärde-ringarna som är knutna till resultatreserven. Under 
2004 kommer kommissionen att förbereda en 
kommuniké som anger resultaten av utvärdering-arna efter halva programperioden och hur resultat-
reserven fördelats.  
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 167Man begär numera av medlemsländerna att de 
skall göra utvärderingar på ett förstadium, då halva 
perioden gått, i samarbete med kommissionen och 
att utvärderingarna efteråt sedan görs av kommis-sionen. Utvärderingen efter halva tiden, med en 
fastställd tidsram för att garantera att resultaten 
kan användas, uppfattas av vissa som alltför by-råkratisk
16. Vissa menar även att det är svårt att 
effektivt använda resultaten av den sista utvärde-ringen eftersom den genom förs två år efter pro-gramperiodens slut.  
Då regioner och medlemsstater blir mer involvera-
de i utvärderingen kommer den med största san-nolikhet att förbättras och bli mer användbar och 
relevant. Detta innebär att man bör fästa större vikt 
vid hur utvärderingsprogrammen utformas och att dessa anpassas till lokala och nationella behov. 
De första resultaten från  
utvärderingen efter halva tiden 
Alla strukturfondernas program har under perioden 
2000-2006 varit föremål för utvärderingar efter hal-
va programtiden. Dessa genomfördes innan slutet av år 2003. En första analys av resultaten visar 
följande: 
• Utvärderingarna bekräftar i stor utsträckning att 
de strategiska val som gjordes år 2000, i syn-
nerhet den vikt som lades vid Lissabonprioriter-
ingarna (innovation, informationssamhället och nätverk), var väl lämpade. Utgifterna uppgick till 
60 miljarder, vilket motsvarar 30 procent av 
strukturfonderna. Det finns emellertid utrymme att lägga ännu större vikt vid dessa prioriterin-
gar, i synnerhet vad gäller innovation och luckor 
i nätverken.  
• Trots en långsam start så har takten på finan-
siellt upptagande av stöden ökat och n+2-regeln tycks ha stimulerat länderna att genom-föra programmen fortare. I vissa fall verkar 
emellertid en alltför mekanisk tillämpning av 
denna regel ha haft en negativ effekt på kvalitet och innovation. • Projektens urvals- och implementeringssystem 
bedöms vara bättre än tidigare, även om 
otympliga byråkratiska procedurer i vissa fall 
gjort dem ineffektiva. 
• Moderniseringen av administrationer, som del-
vis stimuleras av strukturfonderna, måste åtföl-jas av ”intelligenta” informationssystem för att förvaltare och beslutsfattare skall kunna ut-
värdera åtgärderna fortlöpande och anpassa 
åtgärderna då det är nödvändigt. De kontroll-system som är baserade på en mängd indika-
torer måste förenklas och använda informa-
tionen på ett mer strategiskt sätt. 
• Inom vissa program har många mål uppnåtts, i 
synnerhet inom området för tranportinfrastruk-tur. 
Det är ännu för tidigt att avgöra investeringarnas 
effekter för hela perioden 2000-2006, men mellan 
2000 och 2002 beräknas investeringarna i Spani-en, inom gemenskapens stödramar, Community 
Support Framework (strukturfonderna plus natio-
nella offentliga utgifter), ha haft en effekt på 0,4 procent av BNP (och beräknas bli 2,4 procent år 
2006). 
Resultatreserven – att belöna framgång 
Resultatreserven tar hänsyn till flera aspekter av 
god förvaltningspraxis, i synnerhet finanskontroll, 
effektiv implementering, kontroll och utvärdering. Reserven är en innovation och under nuvarande 
programperiod avsätter man 4 procent av struktur-
fondernas resurser fram till den 31 mars 2004. Ut-delningen baseras på om de mål som initialt fast-
ställdes i programdokumentet uppnåtts. Målen är 
relaterade till effektivitet (produktion och erhållna resultat), finansiella frågor och förvaltning. Hanter-
ingen av reserven måste självfallet fortfarande pro-
vas i praktiken, men den är ett första steg mot en målinriktad förvaltning. Dessutom introducerar den 
för första gången ett ekonomiskt incitament för god 
styrning, vilket är ett mål som medlemsländer och regioner självfallet är intresserade av att uppnå. 
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 168 Det råder en viss oro över att reserven kommer att 
visa sig vara komplicerad och byråkratisk. Reser-
ven ser emellertid främst till de viktigaste resulta-
ten, såsom finansiell upptagning av stöden och kvaliteten på den data som används vid kontroll. 
Samtidigt är man orolig över att vikten som läggs 
på finansiell upptagning kommer att vända bort uppmärksamheten från kvaliteten på projekten och 
endast fokusera på utgifterna.  
Olika förvaltningsmetoder  
Även om strukturfondernas procedurer har beskri-
vits som enhetliga, har utvärderingar och andra 
undersökningar visat a tt det finns mycket olika 
procedurer och att myndigheter blir allt bättre på 
att förvalta fonderna. De bästa förvaltningsprinci-
perna finns i förordningarna och har förtydligats och förbättrats i samband med varje programperi-
od. Samtidigt har varje medlemsland gått igenom 
sin specifika utvecklingscykel och med tiden blivit bättre på att implementera fonderna mer effektivt. 
Några preliminära resultat i spanska  
mål 1-regioner mellan 2000 och 2002 
• Förbättrad tillgänglighet: 476 km väg- eller mo-
torvägssträcka och 173 km järnvägssträcka har 
byggts eller förbättrats.  810 km energidistribu-
tionsnätverk och 250 km gasledningar har 
byggts. 
• Stöd till en produktiv miljö: 4 600 små och me-
delstora företag har fått stöd, med en hävstångs-effekt på investeringar på omkring 12,2 miljarder 
EUR. 
• Utveckling av kunskaps samhället: 1 503 forsk-
ningscenter och 48 199 fors kare har erhållit stöd. 
26 864 ADSL-linjer har installerats. 
• Mänskliga resurser: omkring 7 miljoner männi-
skor erhöll stöd från ESF. Av dessa fick 57 pro-
cent fortbildning. 
 Uppfattningen om EU:s  
strukturpolitik i regionerna 
I fallstudierna om regionala tjänstemäns syn på 
EU:s politik, som redogjordes för i del 3 ovan, bad 
man även att få deras ås ikt om strukturfondernas 
åtgärder. Alla var överens om att fonderna hade en 
positiv effekt på mål 1- regioner, i synnerhet vad 
gäller infrastruktur och särskilt i sammanhållnings-länderna där konvergensen av BNP per capita mot EU:s genomsnitt var ett mycket viktigt mål för den 
nationella politiken. 
I andra mål 1-regioner, som erhöll mindre anslag 
(exempelvis i Flevoland och Skottlands högland och 
öar), tillkännagav man att ländernas regionalpolitik 
prioriterat dem mer efter at t de blivit beviljade mål 1-
stöd. 
I mål 2-regioner bekräftar fallstudierna att det fanns 
svårigheter att få fram data på regional nivå och att därmed utvärdera utvecklingen, samt att summorna i 
fråga ofta inte var tillräckliga för att vända den dåliga 
utvecklingen i berörda regioner. 
Det är ofta i mål 2-områden som problemen ökar, 
oavsett om det rör sig om  demografisk utveckling, 
utbildningsnivå, omstruktur eringar av traditionella 
industrier, arbetslöshet, miljö och så vidare. Före-tagsinvesteringar har en ten dens att koncentreras till 
andra delar av regionen eller till närliggande områ-
den, vilket gör att det enda stödet kommer från 
strukturfonderna.  
I många fall låg fokus på strukturfondernas kvalitet 
snarare än på deras kvantitat iva effekt, i synnerhet i 
regioner där strukturfonder nas bidrag var relativt 
små, antingen i förhållande till BNP, investeringar 
eller statsbudget. I dessa fall nämndes oftast sam-
arbete, projekt och sträv andet efter en integrerad 
strategi på regional nivå som de största fördelar som 
gemenskapsåtgärderna fört med sig. Dessa ansågs 
ha stärkt institutionell k apacitet och i synnerhet de 
kunskaper som krävs för utvä rdering, särskilt inom 
horisontella teman såsom lika möjligheter, hållbar utveckling och innovation.  
 
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 169Det går att identifiera tre huvudsakliga typer av 
förvaltning av strukturfonderna:  
• En mycket centraliserad metod som huvudsak-
ligen innefattar sektoriella program. 
• En kombination av centraliserade och decen-
traliserade program. 
• En decentraliserad metod som tillämpas på 
mer regionala program. 
Systemen har utvecklats med tiden och ofta gått 
från en centraliserad metod till en decentraliserad 
metod via en kombination av de båda. Resultaten av utvärderingarna visar på att det antingen är den centraliserade eller den decentraliserade me-toden som är effektiv, även om den sistnämnda 
oftast är mer effektiv eftersom den lättare kan till-
fredsställa regionala behov.  
En centraliserad metod har en tendens att vara 
mer effektiv eftersom beslutsfattandet går snab-
bare och flexibiliteten är större, men den är mind-re lyhörd  för regionala behov och brukar även 
använda mer traditionella procedurer, vilket mot-
verkar innovation. De flesta sammanhållningslän-derna och regioner i södra Italien använde sig av  
Med undantag av de regioner som hade stor 
självbestämmanderätt, tycks gemenskapspolitiken 
generellt sett inte ha tillämp ats på ett helt koordinerat 
sätt. Samtidigt försvårades  möjligheterna till samord-
ning av att det rådde brist på en stark regional förvalt-ningsstruktur. Nästan alla ansåg emellertid att den nuvarande programperioden va r bättre koordinerad 
än tidigare perioder eftersom man hade fått större erfarenhet. 
Den avsevärda kostnadsökning som var relaterad till 
förvaltning, utvärdering och kontroll under perioden 
2000-2006 kritiserades emellertid  kraftig (en av studi-
erna nämnde en ökning från 5 procent av de totala 
kostnaderna till 20 procent). Det rådde också stort 
missnöje över att procedurerna för att förvalta sam-manhållningspolitiken var komplicerade och att de 
hade blivit alltmer komplicerade för varje programpe-
riod. Däremot såg man samarbetet mellan sociala parter, företag och andra organisationer som ett av-
sevärt framsteg och so m något man borde utveckla 
mer. 
Regionkommitténs förslag till att förbättra förvalt-
ningen av strukturfonderna 
Regionkommittén fick i uppgift att utarbeta en rapport 
om hur man kunde förenkla förvaltningen av sam-
manhållningspolitiken efter 2006 utifrån en omfattan-
de studie av de myndigheter som ansvarar 
 
 för administrationen av strukturfonderna på lokal nivå. 
Resultaten diskuterades på en konferens i Leipzig i 
maj 2003 och presenterades för Europeiska kommis-
sionen i juli 2003. Kommittén gav följande rekommen-
dationer: 
• Bättre sammanhållning och närmre samordning
både internt (mellan olika fonder, kommissions-
enheter och regeringsdepar tement) och externt 
(mellan nationella och regionala program och 
gemenskapsprogram). 
• Bättre tillämpningar av subsidiaritets - och propor-
tionalitetsprincipen. Det är viktigt att acceptera att regionala och lokala myndigheter oftast är de som 
är mest lämpade att fatta politiska beslut och im-
plementera dessa effektivt. 
• Att fortfölja en gemenskapsbaserad regional 
strategi. 
• Att vidhålla resurserna då en sammanhållnings-
politik med minskade resurser är otänkbart  
• Att låta den sektoriella politiken bidra mer till sammanhållning. 
• Förenklade procedurer och större medansvar. 
• Större erkännande av vikten av regionalt samar-bete för att uppnå integration. 
 
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 170 centraliserade system under den första program-
perioden, men övergick till en mer decentraliserad 
metod under senare programperioder. Denna 
övergång var mindre tydlig i Portugal, medan Ita-lien, Spanien och Grekland började decentralise-
ra under perioden 1994-1999 och Irland 2000-
2006. 
Mål 1-regioner i östra Tyskland och dessa regio-
ner i andra länder har decentraliserade system, 
som trots att de ibland kan vara komplicerade även fungerar väl. 
Strukturfondernas förvaltning i mål 2-regioner är 
generellt sett decentraliserad. Även i länder som traditionellt sett har en centraliserad styrning, så-
som Frankrike och Storbritannien, har beslutsmakt 
och administration decentraliserats i mål 2-regioner. I mer allmän bemärkelse har mål 2-
program integrerats alltmer i regionalpolitiken. 
Utvidgning och 
sammanhållningspolitik: 
framtida utmaningar 
Strukturfondernas stöd kommer att inta en central 
plats för de nya medlemsländerna då det gäller 
att stärka deras konkurrenskraft och hjälpa dem att komma i kapp med resten av EU och dess 
BNP per capita. Nedan granskas erfarenheter 
från de olika föranslutn ingsfonderna och vissa 
lärdomar dras från förhandlingarna om de natio-
nella utvecklingsplanerna och programmen för att 
implementera strukturfonderna under perioden 2004-2006. 
Erfarenheter från föranslutningsfonderna  
Under perioden 2000-2006 bidrar EU med om-kring 3 miljarder EUR om året i finansiellt stöd till anslutningsländerna. Detta kommer från tre olika 
källor: ISPA (Instrument for Structural Policies for 
Pre-accession aid), som finansierar transport- och miljöprojekt, SAPARD (S pecial Action for Pre-
Accession measures for Agriculture and Rural development), som går till jordbruk och lands-bygdsutveckling, och PHARE som bidrar ekono-
miskt med att stärka admi nistrativ och institutio-
nell kapacitet som ett förberedande steg inför an-
slutningen.   
Stöden inför anslutningen var till viss del avsedda 
att lära länderna hur de skulle använda dessa effektivt innan de fick betydligt större stöd efter 
anslutningen. De förväntades därför utveckla in-
stitutionella åtgärder som passade lokala förhål-landen och behov och samtidigt möta EU:s  krav 
för hur offentliga stöd skall förvaltas. 
PHARE  
PHARE har sedan år 2000 varit inriktad på att 
förbereda anslutningsländerna inför anslutningen. 
Budgeten, som har ökats till 1,6 miljarder EUR om året, skall huvudsakligen gå till tre prioriterade 
områden: 
• Skapande av institutioner (30 procent) 
• Investeringar i legal infrastruktur för att ga-
rantera överensstämmelse med EU:s regelverk 
(35 procent) 
• Stöd för ekonomisk och social sammanhållning 
(35 procent). 
De tio nya medlemsländerna kommer att fortsätta att erhålla PHARE-stöd i åtminstone tre år efter 
att de gått med i EU i maj 2003, medan Bulgarien 
och Rumänien kan fortfölja programmet ytterliga-re en tid. 
ISPA  
Ispa motsvaras i stort sett av sammanhållnings-
fonden och stödjer investeringar i transportsystem och miljöinfrastruktur. Dessa båda områden förbi-
sågs i årtionden innan övergångsperioden börja-
de och de kan i dag inte tillgodose kraven för en modern ekonomi. Vad gäller transporten så priori-
terar man större vägar, som definierats i TINA-
nätet (bedömning av transportinfrastrukturbeho-ven) och som förbinder anslutningsländerna till 
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 171nuvarande medlemsländer. Miljöstöden är främst 
inriktade på vattenförsörjning och hantering av 
avloppsvatten och avfall. 
Stöden, som totalt sett uppgår till något över 1 
miljard EUR per år, ges endast till projekt som 
överstiger 5 miljoner EUR. År 2000 och 2001, de 
två första implementeringsåren, gjordes stora satsningar för att förbereda projekt som kunde 
beviljas stöd och den administrativa organisation 
som krävdes för att genomföra projekten. I slutet av 2002 hade 249 projekt med Ispa-stöd på 3,2 
miljarder EUR godkänts av kommissionen. Dessa 
var jämnt fördelade mellan transport och miljö och inom transport mellan väg- och järnvägssektorn. 
De flesta projekten var inriktade på att renovera 
och modernisera redan exis terande infrastruktur. 
Länderna har i allt större ut sträckning valt projekt 
i linje med nationella transport- och miljöstrategier för att använda de begränsade resurserna så ef-fektivt som möjligt. 
Ispa har även bidragit till att bygga upp know-how 
och administrativ kapacitet  med hjälp av teknisk 
assistens vad gäller utbildning inom upphand-
lingsprocedurer, finansiell förvaltning, förbere-
dande av projekt och teknisk dokumentation, 
kostnads- och intäktsanalys, samt hur man an-
vänder kommissionens decentraliserade genom-
förandesystem (EDIS)  
SAPARD 
Sapard allokerar 500 miljoner EUR om året för att 
hjälpa anslutningsländerna att införa EU:s regel-verk enligt den gemensamma jordbrukspolitiken 
och omstrukturera jordbrukssektor och lands-
bygdsområden. Stödet är baserat på en utveck-lingsplan, som utarbetats av länderna och som 
innefattar ett begränsat antal åtgärder, såsom att 
skapa bättre förhållanden fö r kvalitet, att tillämpa 
veterinärkontroller och kontroll av grödor och or-
ganisera producentgrupper och jordregister. Stö-
dens omfattning för de olika åtgärderna varierar mellan länderna, även om en stor del går till inve-
steringar inom produktberedning och marknadsfö-ring (26 procent av de totala stöden) och jordbruk 
och landsbygdsinfrastruktur (cirka 20 procent). 
Trots att genomföringen av Sapard har gått lång-
samt17, har stöden haft en positiv effekt på an-slutningsländerna då de har sporrat dem att ska-
pa finans- och kontrollsystem som liknar dem i de 
nuvarande medlemsländerna, vilket har hjälpt dem att förbättra den administrativa kapaciteten. 
Lärdomar från de  
nationella utvecklingsplanerna 
Övergången – en utmaning 
För anslutningsländerna är den första programpe-
rioden under vilken de kan beviljas stöd relativt 
kort, från 2004 till 2006. Perioden innebär dels en möjlighet att fastställa en följdriktig regional ut-
vecklingsstrategi, dels en utmaning då det gäller 
att integrera principerna för EU:s strukturpolitik i det nationella politiska systemet och skapa lämp-
liga åtgärder för att införa dessa. 
Man har kommit överens om att strukturåtgärder-
na under denna korta programperiod främst skall 
gälla ett begränsat antal områden för att få störs-
ta möjliga effekt och förenkla genomförandet. I de fyra största medlemsländerna (Polen, Ungern, 
Tjeckien och Slovakien) kommer stödet att im-
plementeras genom ett program för gemenskaps-stöd, kombinerat med åtgärdsprogram, och i 
andra länder genom ett programplaneringsdoku-
ment (Single Programming Document). 
De totala stöden, inklusive de som kommer från 
sammanhållningsfonden, uppgår till något över 
7,3 miljarder EUR om året, enligt 1999 års priser. Dessa kommer att öka i och med ländernas of-
fentliga samfinansiering, som även den kommer 
att öka markant i förhållande till nuvarande nivå-er. Detta ställer nya krav på offentliga budgetar, 
som under senare år varit belastade av en relativt 
låg tillväxt i ett antal av länderna (tabell A4.11).  
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 172 Nya strategier 
Det viktigaste målet i alla  anslutningsländer är att 
uppnå och bevara en hög ekonomisk tillväxttakt 
för att öka levnadsstandarden och sysselsätt-
ningsnivån. De nationella utvecklingsplanerna 
skiljer sig markant i fördelningen av bidrag till om-råden där åtgärder skall göras, vilket speglar 
skillnader i sociala och ekonomiska förhållanden 
och vad man uppfattar som viktigt. Den andelen av fonderna som går till investeringar i infrastruk-
tur varierar därmed från 19 procent i Slovenien till 
78 procent på Cypern. Stöden till utbildning, fort-bildning och andra program går från 14 procent 
på Malta till 28 procent i Slovenien och stöden till 
produktionsinvesteringar går från 14 procent i Tjeckien till 54 i Slovenien,  av vilka en stor del 
går till små och medelstora företag. 
Länderna har utarbetat programplaneringsdoku-
ment för att identifiera och ta itu med de huvud-
sakliga utvecklingsbehoven. Detta är viktigt med 
tanke på att strukturfonderna och ländernas sam-finansiering tillsammans antagligen kommer att 
uppgå till omkring 25 procent  av alla offentliga 
utgifter som går till strukt urella investeringar. De 
övergripande åtgärderna för att uppnå tillväxt är i linje med Lissabonstrategin. I Polen, Ungern och 
Tjeckien har åtgärdsprogram för regional utveck-ling utarbetats. Inom dessa delar centrala och 
regionala myndigheter ansvaret för att genomföra 
åtgärderna och en avsevärd del av budgeten har avsatts till dessa program. 
De flesta länders program identifierar emellertid 
ett stort antal skilda åtgärdsområden och saknar ofta en tydlig inriktning och strategisk vision. Nu-
varande medlemsländers erfarenheter tyder på 
att om detta inte rättas till kommer det att kompli-cera genomförandet av programmen och minska 
deras effekt och hållbarhet. 
De analytiska metoder och informationskällor som 
används behöver även de utvecklas ytterligare för 
att garantera program med högre kvalitet efter 
2006. Det finns endast begränsade analyser av många av programmen vad gäller samverkan mellan strukturfonderna och nationell politik, sam-tidigt som horisontella teman såsom miljö och lika 
rättigheter för alla inte är tillräckligt integrerade. 
Då programmen skulle utformas fick alla länderna 
stöd i form av utvärderingar för att bedöma vilken 
effekt de skulle komma att få. Dessa utfördes till 
största delen av externa expertteam. Enligt dessa beräknades gemenskapens stödramar (CSF) öka 
BNP med omkring 4 procent i Ungern och något 
över 3 procent i Polen om man tar multiplikatoref-fekter med i beräkningen (BNP kommer med 
andra ord att bli så många procent högre än vad 
den annars skulle ha blivit). Investeringarna i Ungern beräknas öka BNP med 8 procent, medan 
arbetslösheten i Polen beräknas minska med 
nära 2 procent av arbetskraften 2007. 
Att implementera stöden – en utmaning 
Strukturfonderna kräver noggranna förberedelser. 
Man måste skapa en administrativ struktur och åtgärder för att hantera de summor som kommer 
att utbetalas. Dessa förberedelser inleddes för en 
tid sedan i samband med förhandlingarna om an-slutningsfördragen. 
Under det förberedande stadiet har anslutnings-
länderna gjort tydliga framsteg i att skapa ett mer effektivt samarbete mellan olika administrativa 
myndigheter, vilket lett till mer koordinerade och 
effektiva program. Stora satsningar har gjorts för att utbilda personal, i synnerhet i viktiga ministe-
rier och implementeringsorgan, medan förbätt-
ringar gjorts inom många regionala och lokala myndigheter. Då strukturfonderna implementeras 
kommer emellertid många olika delar av administ-
rationen i anslutningsländerna att påverkas, allt-ifrån enheter för strategisk planering i regeringar 
till lokala myndigheter ansvariga för urval av en-
skilda projekt. Frågan om administrativ kapacitet kommer alltjämnt att vara mycket viktig under pe-
rioden 2004-2006 och därefter. Att denna stärks, 
till viss del genom erfarenhet, är ett villkor för att programmens implementering skall kunna decent-
raliseras ytterligare efter år 2006. 
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 173Som en allmän slutsats kan sägas att program-
planeringsdokumenten och de åtgärder som pla-
neras speglar den nuvarande periodens över-
gångskaraktär och förbereder för de strategier som skall följas och de strukturer som skall un-
derlätta deras genomförande under nästa pro-
gramperiod. 
  
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 174 Utmaningarna för anslutningsländerna 
Man kan lätt se anslutningsländerna som en enda en-
het med lika karakteristika  och problem, men detta är 
långt ifrån sanningen. Även om problemen nästan 
överallt är akuta och omfatta nde och en stor del av den 
grundläggande infrastrukturen är illa åtgången, omo-dern eller inte finns alls, så är problemen olika och inte 
av samma omfattning i olika länder och regioner. Detta 
syns i skillnaderna i BNP per capita, som är större än i nuvarande EU15, både mellan länder och regionerna 
inom dessa. Av ännu större vikt är att skillnader inom 
många olika områden har en tendens att vara mycket större än i nuvarande mål 1- regioner. Detta får stora 
konsekvenser på hur strukturpolitiken skall utformas. Målsättningen för varje region måste vara att försöka identifiera de viktigaste problemen som hämmar kon-
kurrenskraft och investeri ngar i regionen och att först 
och främst lösa dessa så att en hög tillväxttakt kan upp-
nås så snabbt som möjligt. 
Regionala skillnader har dessutom en tendens att öka 
snarare än minska då utveck lingen främst sker i och 
omkring storstäderna, i sy nnerhet i huvudstäderna, som 
utgör centrum för nya växande verksamheter, särskilt inom tjänstesektorn. Denna tendens blir ännu mer utta-lad då utländska direktinvest eringar främst görs i sam-
ma områden eftersom de lockas av de tjänster och det utbud och yrkeskunnande som finns där. 
Transportförbindelserna  är däremot bristfälliga i alla 
länderna. Pendling, till oc h med till huvudstäder, sker 
därmed i mycket mindre skala än i nuvarande med-
lemsländer (under en tredjedel mindre). Förbättringar av 
transportsystemen måste få högsta prioritet, inte bara 
för att möjliggöra utveckling,  utan även för att underlätta 
ökad handel mellan regioner och länder. För närvaran-de är handeln mellan länderna låg trots att de är naturli-
ga handelspartners och skulle behöva öka handeln för att gynna en gemensam tillväxt. Trots att länderna 
kommer att vinna på den planerade utbyggnaden av 
det transeuropeiska transportnätet, så är de nya vägar som planerats främst avsedda att förbinda dem med 
nuvarande medlemsländer snarare än att förbinda dem 
sinsemellan.  
 Målet att fördela tillväxten jämnare  försvåras av att 
många regioner är relativt glesbebodda och saknar stör-
re städer som skulle kunna locka investerare och tjäna 
som centrum för ekonomisk utveckling. Det är endast i 
Polen som det finns fler a stora städer (med över 
250 000 innevånare) som skulle kunna tjäna som till-
växtcentrum utöver huvudsta den. I 8 av de 41 NUTS2-
regionerna i de nya medlemsländer na (fem i Polen, två i 
Slovakien och en i Tjeckien) finns det inga städer med över 100 000 innevånare och den största delen av be-
folkningen bor i städer elle r byar med mindre än 20 000 
innevånare. Detta boendemönster, kombinerat med den dominerande strukturen på den ekonomiska aktivi-
teten kommer troligen att bromsa utvecklingen om det inte finns goda transportförbindelser mellan städerna 
som gör det möjligt för människor att lätt ta sig från en 
stad till en annan, pendla till arbet et eller få tillgång till 
tjänster som flera städer på det viset kan samsas om. 
För att åstadkomma en hållbar utveckling är det alltså 
nödvändigt att förbättra tran sportnäten. Detta måste 
dock göras utan att miljön  tar alltför stor skada, i syn-
nerhet med tanke på att den försummats i årtionden och att industriell verksamhet lämnat efter sig områden som befinner sig i mycket dåligt skick. Med tanke på 
bristen på motorvägar och vägarnas allmänt dåliga 
skick, måste varje åtgärd för att förbättra transporten in-kludera ett relativt storskaligt program för att bygga nya 
vägar och bredda redan existe rande vägar. Hänsyn till 
miljön och risken för trafikstockningar gör dock att man 
parallellt med detta även måste förbättra järnvägsnätet 
för att begränsa övergången från järnväg till väg. Detta 
innebär att man måste förbättra spåren, göra elektrifie-rade spår och öka antalet dubbelspår, samt garantera 
att systemen kan samverka mellan olika länder (genom att standardisera spårvidd och elsystem till fullo). Det betyder också att man måste ta skillnader i lokala för-
hållanden med i beräkningen för att utforma en sam-
ordnad transportpolitik, so m kan uppnå regionernas ut-
vecklingsmål och samtidigt minska miljöförstöringen. 
Denna typ av samordnad transpor tpolitik saknas för öv-
rigt i ett antal av de nuvarande medlemsländerna. 
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 175 
Det räcker dock inte med att genomföra förbättringar 
inom transport. Dessa måste ingå i en sammanhäng-
ande utvecklingspolitik som äv en lägger vikt vid att för-
bättra utbildnings- och fortbildningssystem  så att 
dessa överensstämmer m ed arbetsmarknadens behov. 
Dessa har, i likhet med trans portkraven, en tendens att 
vara olika i olika regioner beroende på ekonomisk akti-
vitet. Även om utbildningsnivåerna skenbart är höga, i 
den bemärkelse att en större andel av befolkningen i arbetsför ålder har högre ut bildning än grundskoleut-
bildning, förser inte utbildnings- och fortbildningspro-grammen unga människor med de kunskaper som krävs för den nya ekonomins arbetsmarknad. Dessut-
om har en relativt liten del  av befolkningen högre utbild-
ning, samtidigt som möjligheterna till fortbildning för livs-
långt lärande är begränsade när man väl är ute i arbets-
livet. 
Det är även viktigt att ge stöd för produktiva invester-
ingar , i synnerhet med tanke på de storskaliga struktu-
rella förändringar i ekonomisk aktivitet som måste ske 
och detta på olika sätt i de olika länderna enligt respek-tive gällande mönster. (Jordbruk står för 19 procent av 
sysselsättningen i Litauen och Polen och 5 procent i 
Tjeckien. Företags- och finanstjänster står för 17 pro-cent av sysselsättningen i Prag och Bratislava och 3 
procent i vissa områden i Polen). Stöd för affärsinve-
steringar är emellertid svår a att organisera effektivt då 
de flesta företag inom växande sektorer fortfarande är 
mycket små (under tio anställda) och har begränsad till-
gång till affärstjänster. Detta gäller i synnerhet de regio-ner där tjänstesektorn är som mest underutvecklad och 
där behovet av omstruktur ering är som störst.  
En viktig del av stödet till företag är att hjälpa dem att 
stärka den innovativa kapaciteten , samt att etablera 
tjänster för rådgivning och finansiellt stöd för affärsut-veckling. Än en gång bör framhållas att behoven är oli-ka i olika regioner, vilket sp eglar variationer i utgifter 
som går till FoU, huruvida det finns forskningscenter och hur väl dessa och lokala företag samarbetar. (FoU-utgifter varierar exempelvi s mellan 1 ½ procent av BNP 
i Slovenien och nära 4 procent av BNP i Stredni Cechy, området kring Prag och är  endast under ½ procent i 
Lettland, Bulgarien och Rumänien och under 0,2 pro-
cent i vissa områden i Polen, Ungern och Bulgarien.)  
Att identifiera strukturella behov är emellertid bara det 
första steget då det gäller att utforma regionala utveck-
lingsstrategier. Alla dessa behov kan inte tillgodoses samtidigt. Det är därför lika viktigt att fastställa en rad 
prioriterade handlingsområden och avgöra i vilken ord-
ning investeringsprojekten skall genomföras. Dessa pri-
oriteringar måste göras m ed hänsyn till den långsiktiga 
ekonomiska utveckling som regionen i fråga valt att följa och till hur regionerna påverkar varandra för att uppnå maximal tillväxt. 
En central fråga för beslutsfattare, som gäller för alla 
länder men i synnerhet för de större länderna, är att av-göra i vilken utsträckning st rukturstöden skall koncentre-
ras till tillväxtcentrum där  investeringsintäkterna med 
största sannolikhet kommer att komma snabbast och hur mycket de skall fördelas till regionerna utifrån deras 
behov. Att stärka de regioner som redan är mest kon-
kurrenskraftiga kan komma att ge dem bäst möjligheter att uppnå hög tillväxt på kort sikt, medan fördelning av 
stöd enligt behov antagligen kommer att förbättra sam-
manhållningen och skapa en mer balanserad utveckling på lång sikt. Det är ett svårt val. Om stöd ges till städer-
na kommer de svagare regionerna ändå att behöva en 
minimal infrastrukturnivå och andra former av kapital för att kunna dra nytta av denna strategi på lång sikt., vilket 
innebär att det inte går att bortse från deras behov ens 
på kort sikt. Samtidigt måste man ta de administrativa problem som uppstår då man tillför stora mängder stöd 
till de minst utvecklade regionerna med i beräkningen.  
Den senaste punkten kan inte  ignoreras. Det måste till-
kännages att den regionala utvecklingspolitiken kom-
mer att implementeras i ett kontext där det finns läge att 
ifrågasätta administrationens  förmåga att utforma och 
förvalta denna politik, där er farenhet och kunskap i att 
hantera strukturella problem är bristfällig och det saknas 
samordning mellan olika myndigheter. Detta utgör oundvikligen ett hinder för programmen som skall 
genomföras. Det innebär att anslagen till de strukturella 
investeringarna måste ko mbineras med fortlöpande 
stöd för att förbättra administration på lokal nivå, utbilda 
personal och utveckla medel för förvaltning, samord-
ning, kontroll och utvärder ingsprogram, i synnerhet på 
regional nivå.   
  
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 176 Debatt om 
sammanhållningspolitikens framtid 
Kommissionen startade en debatt om sammanhåll-
ningspolitikens framtid så tidigt som i början av år 
2001. Kommissionärskollegiet var även engagerat i debatten. Kommissionens ordförande och några av 
kommissionärerna deltog i olika konferenser. Kolle-
giet har hållits informerade om alla frågor som be-
handlats under debatten genom de rapporter som 
kollegiet antagit under denna period. 
Den 31 januari 2001 antog kommissionen den 
andra rapporten om ekonomisk och social sam-
manhållning [KOM(2001) 24 slutlig]. Rapporten ana-
lyserade för första gången de utmaningar som ut-vidgningen kommer att föra med sig och inledde en 
diskussion om sammanhållningspolitikens allmänna 
principer efter år 2006. 
Den 21 och 22 maj 2001 höll kommissionen det 
andra europeiska forumet om sammanhållning med 
ett stort antal deltagare (nära 2000 anmälda och 1700 andra närvarande) oc h politiskt medverkande 
på mycket hög nivå.  
På rådet ”allmänna affärer” den 11 juni 2001 note-
rade kommissionen nuvarande och blivande med-
lemsländers oro, i synnerhet memorandumet som 
presenterades av den spanska delegationen röran-de utvidgningens effekter på ekonomisk och social 
sammanhållning. Kommissionen tillkännagav även 
att man skulle fortsätta sitt arbete och regelbundet rapportera till rådet. Kommissionen meddelade att 
man skulle förbereda den tredje rapporten om 
sammanhållning med förhoppning om att lämna lämpliga förslag till sammanhållningspolitiken efter 
år 2006. 
Flera medlemsländer och representanter från regio-
ner, städer och sociala parter kom med åsikter om 
de frågor som togs upp i debatten. I linje med det 
åtagande som gjordes i juni 2001, antog kommis-sionen två utvecklingsrapporter om ekonomisk och 
social sammanhållning den 30 januari 2002 
[KOM(2002) 46 slutlig] och den 30 januari 2003 [KOM(2003) 34 slutlig]. Dessa dokument uppdate-rade uppgifterna i den andra sammanhållningsrap-porten (januari 2001), i synnerhet de som rörde eko-
nomiska och sociala skillnader mellan regioner. 
Kommissionen höll ett antal diskussionsmöten i vil-
ka många av de som ansvarade för politiken inom 
detta område från medlemsländer, regioner och 
städer deltog: 
• Den 26 och 27 maj 2002 hölls ett seminarium 
om unionens regionala prioriteringar med om-
kring 600 deltagare. 
• Den 8 och 9 juli 2002 hölls ett seminarium om 
stadsregioner. 
• Den 30 september 2002 hölls ett seminarium 
om prioriteringar för sysselsättning och social 
sammanhållning. 
• Den 9 oktober 2002 hölls ett möte med minis-
trarna som ansvarade för regionalpolitik. Man var ense om att förenkla strukturfondernas ge-
nomförande under perioden 2000-2006. 
• Den 17 och 18 oktober 2002 hölls ett seminar-
ium om bergsområden. 
• Den 3 och 4 mars 2003 hölls ett seminarium om 
strukturfondernas framtida förvaltning. 
• Den 8 juli 2003 hölls en konferens om ”Sam-
manhållning och konstitution: regionernas roll och ansvarsområden”, där över 180 regionsans-
variga och lokala och regionala representanter 
från medlemsländerna och anslutningsländerna deltog. 
• Den 13 november 2003 hölls en konferens i 
Salzburg om landsbyg dsutvecklingspolitikens 
framtid. 
Kommissionens generaldirektorat för regionalpolitik har nyligen lagt ut alla bidrag som erhållits från ge-menskapsinstitutioner, medlemsländer, nya med-
lemsländer, regioner, städer, regionala organisatio-
ner, sociala parter och forskningsinstitut på webb-platsen:  
http://europa.eu.int/comm/regional_policy/debate/ref
lex_en.htm  
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 177Över hundra bidrag finns att tillgå. De kommer hu-
vudsakligen från debatter, seminarier, interministe-
riella underkommittéer och olika undersökningar. De 
utgör en ny kollektiv satsning att skapa debatt kring ett av EU-politikens områden. 
Kommissionens representanter har deltagit i hund-
ratals möten, konferenser och seminarier som hål-lits runtom i unionen i detta ämne. Kommissionen 
har även mottagit hundratals delegationer för att 
diskutera gällande frågor. 
Tre informella möten med ministrar ansvariga för 
regionalpolitik organiserade s av det belgiska ordfö-
randeskapet (Namur, 13 och 14 juli 2001), det gre-
kiska ordförandeskapet (Hal kidiki, 16 maj 2003) och 
det italienska ordförandeskapet (Rom, 20 oktober 2003). Ett annat ministeriellt möte kommer att äga rum på det irländska ordförandeskapets initiativ den 
27 och 28 februari 2004. 
En innehållsrik debatt har även ägt rum i Europa-
parlamentet, som ledde till att flera resolutioner om 
sammanhållningspolitik antogs, däribland: 
• Den 7 november 2002 antogs en resolution om 
Schroedterrapporten (Gruppen de gröna, Tysk-
land). 
• Den 3 september 2003 antogs resolutioner om 
Mastorakisrapporten (Europeiska socialistpartiet, Grekland) och Pomés Ruizrapporten (Eu-
ropeiska folkpartiet, Spanien). 
Regionkommittén antog en förklaring i Leipzig den 5 och 6 maj 2003, som uppmanade de europeiska institutionerna att stärka EU:s politik inom regional 
utveckling. Kommittén antog även två viktiga yttran-
den i denna fråga den 2 juli 2003: 
• Schneiderrapporten om den andra utvecklings-
rapporten om ekonomisk och social samman-
hållning. 
• En gemensam framtidsrapport av herr Fitto (Eu-
ropeiska folkpartiet, Italien) och herr Van Cau-wenberghe (Europeiska socialistpartiet, Belgien) om styrning och förenkling av strukturfonderna 
efter 2006. 
Europeiska och sociala kommittén har även bidragit 
till debatten om sammanhållningspolitikens framtid 
genom att anta yttranden om de två utvecklingsrap-
porterna och två förberedande yttranden den 25 september 2003 om: 
• Barros-Valerapporten om ”Samarbete för att 
implementera strukturfonderna”. 
• Dassisrapporten om ”Medverkan från övrig ge-
menskapspolitik till ekon omisk och social sam-
manhållning”. 
 
                                            
1  I Danmark, Luxemburg och Storbritannien finns det ännu inte tillräcklig information att tillgå. 
2  EIB stöder huvudsakligen regional utveckling genom att ge ensk ilda lån för stora projekt eller program och genom att ge glob ala 
lån till finansiärer för mindre pl aneringsprogram. Den Europeiska investeringsf onden (EIF) investerar i riskkapitalfonder och e r-
bjuder garantiportföljer genom kredithöjning, kreditförsäkring och strukturerade transak tioner för att utveckla små och medelst ora 
företag. EIB:s låneåtgärder kompletterar ofta stöden från stru kturfonderna med avsikt att ge budgetens och kapitalmarknadens 
resurser maximal effekt. 
3  Dessa undersökningar har framfört flera förklaringar till k onvergensen och kommit fram till en rad bedömningar av sammanhåll -
ningspolitikens effekter, som till viss del beror på tidsperioden, de länder eller regioner som studerats, de uppgifter som fun nits 
tillgängliga och den använda modellens tekniska särdrag. De flesta av undersökningarna följer den ”allmänna” metoden och mä-
ter därmed regional konvergens i för hållande till EU:s eller landets BNP.  
4  Utförd enligt Hermins makroekonomiska modell, som utarbetades  i början av 1990-talet och som sedan har använts i stor ut-
sträckning för att beräkna gemenskapens stödpolitiks effekter. 
5  Här definierad som åtgärder inom ramen för gemenskapens stödprogram Community Support Frameworks (CSF), som samord-
nar EU:s regionala åtgärder som är knutna till strukt urfonderna och offentliga utgifter för samfinansiering. 
6  Beräkningen av de arbetstillfällen som skapats brutto är re lativt säker, medan de arbetstillfällen som skapats netto är någo t osä-
ker med tanke på att det är svårt att ta förflyttningar och ersättningar med i beräkningen. Det finns också vissa svårigheter a tt iso-
lera gemenskapsprogrammens effekter från de nati onella politiska åtgärder som genomförts samtidigt. 
7  Dataproblem gör att det är svårt att få fram tillförlitliga uppgifter för programperioden 1994 till 1999. 
8  Under perioden 2000-2006 inleddes MEDOC-programmet (Méditerr anée occidentale) inom ramen för INTERREG IIIB. Program-
met omfattade regioner i Portugal, Spanien, Frankrike och Grekl and (från 2003) samt Gibraltar och erhöll sammanlagt omkring 
119 miljoner EUR från ERUF. Det huvudsakliga målet var att främja  samarbete mellan dessa regioner inom fyra områden (eko-
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING                                                                                                                                                 
178 nomisk utveckling, territoriell planering, tr ansport- och informations- och kommunikationsteknologi och miljöskydd) för att stä rka 
förbindelserna med andra Medelhavsländer och få dem att delta i projekt. 
9  Undersökningarna, som utfördes i utvalda programområden i EU , visade att 68 procent av de tillfrågade tyckte att stadsmiljön  
hade förbättrats eller förbättrats avsevärt under de senaste  tio åren och omkring 49 procent ansåg att URBANs målområden 
hade blivit mer attraktiva områden att bo i. 
10  Omkring 16 miljarder EUR är avsatta till stadspolitik under perioden 2000-2006 (omkring 14 proc ent av strukturfonderna). Öv er 
15 miljarder EUR av dessa utdelas inom ramen för de viktigaste  programmen mål 1 och mål 2, som huvudsakligen är inriktade på 
vitalisera stadskärnor. Förutom dessa specifika åtgärder genomfö rs dessutom nästan alla program  i stor utsträckning i städer 
utan att för den skull kallas ”stadsåtgärder”. Dessa inkluderar a lla former av stadsutveckling, däribland investeringar i infra struk-
tur, stöd till små och medelstora företag och ak tiviteter för att bekämpa socialt utanförskap. 
11  Sex regionala teknologiplaner lanserades mellan 1993 och 1994, 33 regionala innovationsstrategier  (RIS) 1996, följt av 25 R IS+ 
(genomförande av RIS) 1999. Dessa utgick från en metod som ko mmissionen hade föreslagit. Trettio av dessa projekt beskrivs 
och analyseras i ”Regionala innovationsstrat egier inom ramen för ERUF:s innovativ a åtgärder 2000-2002”, Europeiska kommis-
sionen, GD Regionalpolitik, 2002. 
12  Sex RISI-regioner lanserades 1994, följt av 22 RI SI-pilotåtgärder 1996 och ett dussintal RISI+ 1999.  
13  Meddelande: Om förenkling, klarläggande, samordning och fl exibilitet i förvaltningen av strukturpolitiken 2000-2006, K(2003 ) 
1255. 
14  “Att förvalta strukturfonderna i framtiden: v ilken ansvarsfördelning?”, Bryssel, 3-4 mars 2003.  
15  Under perioden 2000-2006 görs utbetalningar, efter ett försko tt på 7 procent, endast efter det att utgifterna har använts, medan 
medlemsländerna under de föregående perioderna kunde få förs kott upp till en begränsad summa om de kunde intyga att de tidi-
gare förskotten till viss del redan använts.  
16  Debatt på den femte konferensen om utvärder ing av strukturfonderna, Budapest, 26-27 juni 2003. 
17  Antalet projekt där förmånstagarna fått kontrakt steg från 2 100 i slutet av 2002 till över 4 300 i slutet av april 2003. D en EU-
budget som är avsatt för dessa projekt motsvarar över 80 procent av summan som fanns tillgänglig för länderna första året. I sl u-
tet av 2002 hade endast 40 procent av denna summ a slutmottagare. De totala utbetalningarna uppgick till över 201 miljoner EUR 
i slutet av maj 2003. 
 
Källor  
Ex post  evaluation of Objective 1 1994 1999, 2003 
Ex post  evaluation of 1994-99 Objective 2 programmes, June 2003  
Ex post  evaluation URBAN Community Initia tive (1994-1999), August 2003  
Ex post  evaluation of the INTERREG II Community Initiative (1994-99), 2003 
Efficiency of Structural Funds Implementation Methods, 2003 
An examination of the ex-post macroeconomic impacts of CS F 1994-99 on Objective 1 countries and regions: Greece, Ire-
land, Portugal, Spain, East Germany and Northern Ireland, December 2002 Assessing the Regional Economic Effects of St ructural Funds Investments, September 2003  
The Socio Economic Impact of Cohesion Fund Interventions, 1987 (3 volumes) 
The economic impact of objective 1 interventions for the period 2000–2006, May 2002  
Thematic Evaluation of Information Society, October 2002  The Thematic Evaluation on the Contribution of the Structural Funds to Sustainable Development, December 2002 
Thematic Evaluation of the Territorial Employment Pacts, October 2002  
Human capital in a global and knowledge based economy, Angel de La Fuente and Antonio Ciccone, May 2002 A study on the impact of Member State policies on social and economic cohesion at regional level, London School of Eco-
nomics, December, 2003 
A study on regional factors of competitiveness, Cambridge Econometrics, November 2003 
Impact of Community policies on social and economic cohesion, LABOR, October 2003 
A study on the needs of regions in current Member States and the candidate countries in areas that are eligible for Struc-
tural Funds, Alphametrics, November, 2003 
Relocation and European Integration. Is Structural Spending ju stified? K.Midelfart-Knarvik, H. Overman, Economic Policy 
October 2002 Regional Policy in the European Union, R. Leonardi, 2003. 
 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 179Statistisk bilaga till del 4 
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 180  
 
 
EU15 
 
127544 
8411 
19735 
2718 
24050 
11552 
194010 
17836 
212010 
0,0 
 
 
22,3 
3,4 
18,1 
74,3 
 
 
217,4 
93,6 
41,4 
12,3 
 
  
 
UK 
 
5085 
1167 
3989 
706 
4568 
1061 
16576 
 
16576 
0,2 
 
 
8,6 
3,5 
23,4 
87,9 
 
 
143,0 
81,9 41,4 
12,6 
 
  
 
SE 
 
722 
0 
354 
52 
720 
375 
2223 
 
2223 
0,1 
 
 
10,6 
0,0 
13,0 
89,4 
 
 
104,1 
: 
41,4 
12,3 
 
   
FI 
 
913 
0 
459 
30 
403 
316 
2120 
 
2120 
0,2 
 
 
21,0 
0,0 
30,9 
79,0 
 
 
121,1 
: 
41,4 
14,2 
 
   
PT 
 
16124 
2905 
0 
0 
0 
733 
19762 
3060 
22822 
2,9 
 
 
66,6 
33,4 
0,0 
0,0 
 
 
348,2 
125,3 
: 
: 
 
  
AT 
 
261 
0 
578 
102 528 
379 
1848 
 
1848 
0,1 
 
 
3,4 
0,0 
24,8 
96,6 
 
 
135,3 
: 
41,4 
9,7 
 
  
NL 
 
0 
123 
676 
119 
1686 
620 
3223 
 
3223 
0,1 
 
 
0,0 
1,8 
15,0 
98,2 
 
 
: 
63,2 41,4 
15,8 
 
  
LU 
 
0 
0 
34 
6 
38 
15 92 
 
92 
0,1 
 
 
0,0 
0,0 
28,3 
100,0 
 
 
: 
: 
41,4 
13,0 
  
IT 
 
21935 
187 
2145 
377 
3744 
1247 
29636 
 
29636 
0,4 
 
 
33,6 
0,6 
12,9 
65,8 
 
 
162,3 
80,7 41,4 
14,2 
  
IE 
 
1315 
1773 
0 
0 
0 
159 
3247 
556 
3803 
0,6 
 
 
26,6 
73,4 
0,0 
0,0 
 
 
194,7 
95,2 
: 
: 
  
FR 
 
3254 
551 
5439 
612 
4540 
1273 
15669 
 
15669 
0,2 
 
 
2,7 
1,9 
31,3 
95,4 
 
 
282,7 
70,7 
41,4 
11,3 
  
ES 
 
37744 
352 
2553 
98 
2140 
2250 
45137 
11160 56297 
1,4 
 
 
58,5 
1,3 
22,2 
40,2 
 
 
232,2 
95,3 41,4 
19,2 
  
EL 
 
20961 
0 0 
0 
0 
858 
21820 
3060 
24880 
2,9 
 
 
100,0 
0,0 
0,0 
0,0 
 
 
285,8 
: : 
: 
  
DE 
 
19229 
729 
2984 
525 
4581 
1748 
29797 
 
29797 
0,2 
 
 
17,3 
1,6 
12,6 
81,1 
 
 
194,1 
80,2 41,4 
9,8 
  
DK 
0 
0 
156 
27 
365 
274 822 
 
822 
0,1 
 
0,0 
0,0 
10,2 
100,0 
 
: 
: 
41,4 
9,9 
  
BE 
0 
625 368 
65 
737 
245 
2038 
 
2038 
0,1 
 
0,0 
12,6 12,5 
87,4 
 
: 
69,5 41,4 
11,9 
 A4.1 Strukturfondsstöd per mål och land, 2000-2006 
  
Anslag 2000-2006  
(miljoner EUR, 1999 års priser) 
Mål 1 
Utfasning 
Mål 2 
Utfasning 
Mål 3 
Övriga* 
Totala strukturfonder 
Sammanhållningsfonden Totalt 
Totalt (%av BNP år 2000, 1999 års  priser) 
 
Berörd befolkning (% av total befolkning)  
Mål 1 
Utfasning 
Mål 2 
Mål 3 
 
Anslag per innevånare och år (EUR)  
Mål 1 
Utfasning 
Mål 2 
Mål 3 
 
*Gemenskapsinitiativ, ej mål 1 FFU (Fonden för fiskets utveckling), Peace  
Källa: GD Regionalpolitik 
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 181 
A4.2 Strukturfondernas hävstångseffekt på offentliga och privata utgifter  
inom ramen för mål 1, 1994-1999 och 2000-2006 
    EUR 
 1994-1999* 2000-2006 
 Nationella offentliga  
utgifter per SF-euro Privata utgifter  
per SF-euro Nationella offentliga  
utgifter per SF-euro Privata utgifter  
per SF-euro 
BE 0,77 1,18  1,02 1,43 
DE 0,37 1,53  0,58 0,02 
EL 0,52 0,28  0,50 0,48 
ES 0,51 :**  0,52 0,04 
FR 0,54 0,23  0,88 0,33 
IE 0,43 0,34  0,76 0,25 
IT 1,40 :**  0,89 0,45 
NL 2,49 1,42  2,15 0,55 
AT 1,59 3,79  0,33 1,76 
PT 0,42 0,30  0,60 0,46 
UK 0,53 0,24  0,85 0,43 
Total  EU11 0,62 0,36  0,63 0,29 
     
* baserat på effektiva utgifter 1994-2000   
ES, IT: för 1994-1999 inkluderar nationella offentliga utgifter även privata utgifter  
EU11: med undantag av FI, SE     
Källa: GD Regionalpolitik 
    
 
 
  
A4.3 EIB-utlåning, 1989-2002    
    
 Miljoner EUR 
 1989-93 1994-99 2000-02 
Totala lån i EU15 70,9 128,9 95,3 
Regionalutveckling bestående av : 47,2 86,7 59,3 
Individuella lån 37,8 66,6 40,7 
Globala lån 9,4 20,1 18,6 
Årligt genomsnitt bestående av : 9,4 14,4 19,8 
Mål 1  5,0 6,8 10,5 
Mål 2 3,4 5,5 6,6 
Blandat och övrigt 1,0 2,1 2,7 
Total utlåning till anslutnings länder bestående av: 1,7 9,3 9,2 
Individuella lån 1,3 8,4 7,8 
Globala lån 0,4 0,9 1,4 
Årligt genomsnitt 0,3 1,6 3,1 
    
Källor: EIB och Europeiska kommissionen    
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 182  
 
 
Totalt per  
kategori 
% 
33,8 
5,1 
1,4 
6,5 0,7 
1,9 9,5 
2,7 6,0 
23,1 
6,8 
3,1 1,3 
7,0 4,9 
41,3 19,8 
3,5 
12,8 
1,2 3,9 
1,8 
100,0 
 
 
  
Hela EU 
45903 
6874 
1905 
8892 
984 
2553 
12849 
3706 8138 
31378 
9231 
4237 1737 
9473 6701 
56169 26986 
4723 
17433 
1663 5363 
2504 
135955 
100,0 
 
  
UK 
2500 
135 
33 
205 
102 
157 
1248 
206 412 
2014 
493 
384 
96 
510 530 
1608 
465 
363 569 
109 102 
130 
6252 
14,0 
  
 
SE 
Miljoner EUR 
457 
72 
6 
53 11 
0 
179 
42 94 
149 
13 
18 19 
21 77 
102 
33 
56 
6 
3 4 
14 
722 
4,6 
  
FI 
 
596 
83 23 
80 
6 
75 
201 
8 
119 
259 
67 
19 19 
65 89 
44 11 
11 
7 
7 8 
14 
913 
0,5 
  
PT 
 
6368 
1165 
391 
773 210 
123 
2638 
389 678 
3868 
397 
673 
51 
2473 
273 
8433 3211 
496 
2429 
469 
1827 
360 
19029 
0,2 
  
AT 
 
190 
17 
5 
14 
1 
23 76 
36 19 
48 29 
3 2 
1 
12 
16 
0 
8 4 
4 0 
7 
261 
0,7 
  
NL 
 
57 
1 0 
11 
6 
3 
22 
8 6 
31 17 
11 
1 
1 3 
30 
3 
7 
18 
1 3 
3 
123 
0,1 
  
LU 
 
0 
0 0 
0 0 
0 0 
0 0 
0 0 
0 0 
0 0 
0 0 
0 0 
0 0 
0 0 
0 
  
IT 
 
9838 
1609 
249 
1552 
185 
235 
2103 
1404 2501 
4005 1140 
208 384 
1552 
722 
7470 3134 
1103 2721 
269 243 
809 
22122 
16,3 
  
IE 
 
910 
122 
32 
42 99 
0 
306 
56 
252 
844 
50 
210 
10 
409 165 
1319 
954 
104 218 
44 
0 
15 
3088 
2,3 
  
FR 
 
1298 
244 
55 
380 
68 
80 
231 
152 
87 
1237 
99 
206 
25 
787 120 
1216 
439 
94 
451 
43 
189 
54 
3805 
2,8 
  
ES 
 
10693 
1543 
884 
2328 
0 
1084 2368 
546 
1940 
8858 4162 
531 240 
1248 2678 
18363 
9128 
802 
6405 
287 
1740 
182 
38096 
28,0 
  
EL 
 
4587 
985 127 
1099 
293 
133 953 
585 410 
3975 
766 
729 345 
1411 
724 
11841 
6497 
1496 2190 
411 
1247 
559 
20961 
15,4 
  
DE 
 
8041 
869 
98 
2343 
0 
602 
2370 
235 
1524 
5902 1994 
1218 
546 
935 
1209 
5664 3102 
177 
2373 
11 
0 
353 
19959 
14,7 
  
DK 
 
0 
0 0 
0 0 
0 0 
0 0 
0 0 
0 0 
0 0 
0 0 
0 0 
0 0 
0 0 
0,0 
  
BE 
 
368 
30 
3 
8 2 
38 
152 
40 96 
190 
4 
27 
0 
61 99 
62 
9 
6 
43 
5 0 
5 
625 
0,5 
 A4.4 Mål 1: Uppdelning av strukturf onderna i utgiftskategorier, 2000-2006 
 
 
 
Produktiv miljö 
Jordbruk 
Skogsbruk 
Landsbygdsutveckling Fiske 
Stöd till stora företag Stöd till SMF & hantverk 
Turism FoTU 
Mänskliga resurser 
Arbetsmarknadspolitik 
Social sammanhållning Arbetsmarknadsåtgärder för kvinnor 
Utbildning och fortbildning Entreprenörskap 
Infrastruktur 
Transport 
Telekom. & informationssamhället Miljö 
Energi Social & Hälsa 
Övrigt TOTALT 
Del av tot. mål 1-stöd (%) 
 
Källa : GD Regionalpolitik 
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 183A4.5  Strukturfondernas utgifter som går till  
transport inom mål 1, 2000-2006  
 % of totala stöd 
Vägar 33,1 
Järnvägar 29,4 
Motorvägar 16,5 
Stadstransport 6,1 
Hamnar 6,1 
Kombination av transportmedel 3,9 
Flygplatser 2,4 
Övrigt 2,0 
Vattenvägar 0,4 
Intelligenta transportsystem 0,3 
Totalt 100,0 
  
Källa: GD Regionalpolitik  
 
 
A4.6 Ex post Strukturpolitikens makroekonom iska effekter 1994-1999: HE RMIN simuleringsresultat 
       
  Procentuell skillnad jämfört med om ingen strukturpolitik skulle funnits 1999 
 Grekland Spanien Irland Portugal Östra Tyskland Nordirland 
BNP 2,2 1,4 2,8 4,7 3,9 1,3 
Tillverkningsproduktion 3,4 3,7 4,7 10,6 3,2 0,6 
Marknadstjänstsproduktion 2,4 1,2 2,4 4,8 4,4 2,2 
Fasta investeringar* 18,1 9,1 12,1 24,8 7,8 1,2 
Arbetsproduktivitet* 2,3 2,1 2,2 6,6 1,2 0,5 
Sysselsättning* 1,0 1,5 4,7 3,7 2,0 0,1 
       
* endast tillverkningssektorn     
Källa: GD Regionalpolitik    
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 184  
A4.7  Strukturpolitikens effekter på fysisk infrastruktur och humankapital,  
1994-2010: HERMIN simuleringsresultat 
             
     Procentuell skillnad jämfört med om strukturpolitiken inte skulle funnits 2010 
År Grekland Spanien Irland Portugal Östra Tyskland Nordirland 
 Fysisk Human Fysisk Human Fysisk Human Fysisk Human Fysisk Human Fysisk Human 
             
1993 0,0 0,0 0,0 0,0 0,0 0,0 0,0 0,0 0,0 0,0 0,0 0,0 
1994 1,1 1,0 1,2 0,7 1,1 1,5 3,5 3,8 0,9 0,4 0,1 0,3 
1995 2,7 1,9 2,3 1,4 2,3 2,9 6,3 7,2 1,6 0,8 0,2 0,5 
1996 3,9 2,7 3,3 2,0 3,3 4,1 8,8 11,0 2,3 1,2 0,4 0,8 
1997 4,9 3,5 4,3 2,6 4,3 5,5 11,0 14,2 2,9 1,5 0,5 1,0 
1998 6,0 4,1 5,4 3,4 5,1 6,6 13,2 17,4 3,5 1,8 0,6 1,2 
1999 7,0 4,8 6,5 4,0 5,8 7,6 15,3 20,5 4,0 2,1 0,7 1,4 
2010 4,8 2,8 4,6 2,1 2,5 4,1 8,7 11,5 2,0 1,2 0,6 0,8 
             
Källa: GD Regionalpolitik        
 
 
A4.8 Mål 1-åtgärdernas effekter på handeln, 2000-2006 
   
 Läckor till EU-länder*  
(% av mål 1-åtgärder) Läckor till länder utanför EU*  
(% av mål 1-åtgärder) 
Grekland 42,6 3,8 
Spanien 14,7 13,2 
Irland 26,7 11,1 
Portugal 35,2 6,7 
Nya tyska delstaterna 18,9 9,4 
Mezzogiorno 17,4 8,6 
Totalt 24,3 9,1 
   
*Import i % av utgifter under strukturfonderna 
Källa: Eurostat, Input-output-tabeller 
 
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 185 
 
Totalt per 
kategori 
% 
29,1 
0,4 
0,1 
4,5 
0,1 
1,1 
14,6 
3,7 4,5 
0,1 
53,3 
15,6 
11,3 
4,1 
10,5 
11,8 
14,1 
3,5 
1,7 
7,5 
0,4 
0,7 0,3 
3,4 
100,0 
  
Hela 
EU 
16913 
248 
84 
2601 
46 
662 
8456 
2168 2594 
53 
30963 
9075 
6571 
2398 
6076 
6843 8198 
2037 
1006 
4343 
229 
424 
159 
1981 
58055 
100,0  
UK 
3469 
0 
0 
211 
5 
13 
2884 
139 
219 
0 
5641 
1269 
1634 
366 
1418 
954 
779 
82 
165 
478 
8 
45 
0 
435 
10324 
1,3  
SE 
Miljoner EUR  
414 
12 
1 
63 
2 
2 
222 
56 56 
0 
902 
193 
146 
63 
152 
349 
136 
52 
40 
35 
4 
6 
0 
49 
1501 
17,8  
FI 
 
442 
11 
3 
71 
1 
10 
202 
40 
103 
0 
594 
149 
81 
41 
136 
187 130 
29 
32 
65 
2 
1 
0 
42 
1208 
2,6  
PT 
 
309 
26 
9 
182 
5 
3 
60 
9 
15 
0 
204 
10 
53 
19 
60 
62 
203 
73 
11 
60 
11 
46 
2 
18 
733 
2,7 AT 
 
770 
3 
1 
84 
0 
147 265 
137 
132 
0 
710 
264 
140 
83 
102 
121 
69 
8 
15 
29 
11 
6 0 
38 
1587 
2,1 NL 
 
573 
0 
0 
187 
1 
7 
265 
92 
21 
0 
2149 
808 
745 
21 
505 
71 
340 
38 58 
228 
0 
15 
0 
38 
3101 
5,3 LU 
 
21 
0 0 
2 
0 
3 
3 
3 
10 
0 
46 
18 15 
2 
5 
6 
24 
1 
1 
16 
5 
0 
0 
2 
92 
0,2 IT 
 
1605 
18 
5 
247 
3 
9 
867 
328 104 
25 
4367 
1429 
266 
451 
1191 
1030 1113 
251 
98 
696 
28 
40 
0 
429 
7514 
12,9 IE 
 
70 
3 
1 
51 
2 
0 7 
1 
6 
0 
53 
7 
14 
2 
18 
11 32 
21 
3 
7 1 
0 0 
4 
159 
0,3 FR 
 
3361 
42 
13 
443 
18 
196 
1324 
785 
511 
30 
5831 
1074 
1496 
342 
1545 
1373 
2259 
593 
287 
1123 
70 
72 
114 
414 
11864 
20,4 ES 
 
2177 
30 17 
560 
0 
58 
621 
58 
832 
0 
3280 
1025 
441 
298 
216 
1300 1523 
501 
68 
792 
32 
130 
0 
61 
7041 
12,1 EL 
 
294 
45 
3 
144 
8 
3 
50 
30 11 
0 
206 
45 
30 
20 
48 
63 
327 
169 
40 
68 14 
36 
0 
32 
858 
1,5 DE 
 
2806 
28 
3 
317 
0 
158 
1489 
344 467 
0 
5700 
2387 
1145 
581 
542 
1046 
998 
191 
74 
662 
34 
15 22 
334 
9838 
16,9 DK 
 
153 
0 
0 
25 
0 
11 39 
43 
35 
0 
597 
235 
142 
0 
54 
166 
41 
5 
20 
8 
4 
3 0 
32 
822 
1,4 BE 
 
451 
29 
28 
14 
3 
41 
159 
103 
73 
0 
683 
165 222 
108 
84 
105 
225 
22 
94 
73 
7 
9 
21 
55 
1414 
2,4 A4.9 Ej mål 1:Uppdelning av strukturfonderna i utgiftska tegorier, 2000-2006  
 
 
Produktiv miljö 
Jordbruk 
Skogsbruk 
Landsbygdsutveckling 
Fiske 
Stöd till stora företag 
Stöd till SMF & hantverk 
Turism 
FoTU 
Övrigt 
Mänskliga resurser 
Arbetsmarknadspolitik 
Social sammanhållning 
Arbetsmarknadsåtgärder för kvinnor 
Utbildning och fortbildning 
Entreprenörskap 
Infrastruktur 
Transport 
Telekom. & informationssamhälle  
Miljö 
Energi 
Social & hälsa Övrigt 
Övrigt 
TOTALT 
Del av totala stöd, ej mål (%) 
  
Källa: GD Regionalpolitik  
Del 4 — Strukturpolitikens effekter och mervärde  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 186 A4.10 Strukturfondsanslag till landsbygdsutveckling, 2000-2006   
     
 EUGFJ :s utvecklingssektion ERUF 
 Miljoner EUR  % av total Miljoner EUR  % av total 
Jordbruk 6786 39,1 88 6,3 
Skogsbruk 1842 10,6 27 1,9 
Främja en anpassning av landsbygdsutvecklingen 8712 50,2 1276 91,8 
av vilka stöd går till andra områden än jordbruk och 
skogsbruk 2588 14,9 664 47,8 
     
Källa: GD Regionalpolitik 
    
 
 
 
A4.11 Strukturfondsstöd som avsatts till de nya medlemsländerna, 2004-2006* 
            
    Miljoner EUR, 1999 års priser 
 CY CZ EE HU LT LV MT PL SI SK % av total 
Mål 1 0 1286 329 1765 792 554 56 7321 210 921 61,0 
Mål 2 25 63 0 0 0 0 0 0 0 33 0,6 
Mål 3 (utanför mål 1) 20 52 0 0 0 0 0 0 0 40 0,5 
Fonden för fiskets  
utveckling (FFU) 3 0 0 0 0 0 0 0 0 0 0,0 
Interreg 4 61 9 61 20 14 2 196 21 37 2,0 
Equal 2 28 4 27 11 7 1 119 6 20 1,0 
Sammanhållningsfonden 48 836 276 994 544 461 20 3733 169 510 35,0 
Totalt 101 2328 618 2847 1366 1036 79 11369 405 1560 21708 
            
* Uppdelningen per land är ungefärlig      
Källa: GD Regionalpolitik      
 
 
 
A4.12 Ungefärlig uppdelning av strukturfondsstöd avsatta till de nya medl emsländerna, 2004-2006 
           
    % av total 
 CY CZ EE HU LT LV MT PL SI SK 
Grundläggande infrastruktur  16,9 37,2 16,4 39,4 32,6  14,1  40,5 
Konkurrenskraft/Industri och företag  17,9 19,7 21,5 25,3 25,0 60,0 15,2 57,5 14,5 
Utveckling av mänskliga resurser  21,9 20,5 28,2 18,3 21,2 17,0 17,8 31,9 27,2 
Jordbruk, landsbygdsutveckling, fiske 67,5 12,0 18,7 15,9 15,3 18,5 11,0 16,7 9,9 17,7 
Regional utveckling  31,2  18,0   10,0 35,9   
Vitalisering av städer 30,0          
Övrigt* 2,5  3,9  1,7 2,7 2,0 0,3 0,8  
Totalt 100,0 100,0 100,0 100,0 100,0 100,0 100,0 100,0 100,0 100,0 
           
* inklusive tekniskt stöd         
Källa: GD Regionalpolitik 
        
  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 187Regionala indikatorer 
Regionala indikatorer  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 188  
           Regionala indikatorer  
           
Befolkning Ekonomi Arbetsmarknad 
BNP per capita (köpkraft)Sysselsättning per sektor 
(% av total), 2002 Sysselsättningsnivå 
(åldrar 15-64 i % av bef.  
åldr.15-64), 2002  
Region * 
1000 innevånare, 2001 
Befolkningstäthet (inv./km²), 2001 
BNP-tillväxt (årlig genomsnittlig 
procentuell förändring) 1995-2001 
2001, EU15 = 100 
Genomsnitt 1999-2000-
2001, EU15 = 100 
2001, EU25 = 100 
Jordbruk Industri Tjänster 
Patentansökningar till EPO per 
miljoner inv. genomsnitt 1999-2000-2001 
Totalt 
Kvinnor Män EU15 379604 117,0 2,5 10 10 109,7 4,0 28,2 67,7 153,6 64,2 55,6 72,9 
N10 74745 101,7 4,8 46,1 45,5 50,5 13,2 32,1 54,7 6,9 55,9 50,1 61,9 
EU25 454349 114,2 2,6 91,1 91,0 10 5,4 28,8 65,8 128,6 62,8 54,6 71,1 
N12 105066 96,9 4,1 39,9 39,3 43,8 18,5 31,6 5 5,3 55,9 50,3 61,6 
EU27 484670 112,0 2,6 87,0 86,8 95,4 7,0 28,9 64,1 120,5 62,4 54,4 70,4 
Belgique-België 10281 336,9 2,4 106,9 106,4 117,3 1,7 25,4 72,9 151,5 59,9 51,4 68,2 
 Reg. Bruxelles-Cap. / Brussels Hfdst. Gew.  971 6015,3 2,6 217,3 217,8 238,5 0,1 13,1 86,9 161,4 54,5 48,2 61,0 
 Vlaams Gewest  5959 441,0 2,5 105,5 104,9 115,8 1,8 28,1 70,2 163,2 63,5 55,1 71,6 
     Antwerpen 1648 574,8 2,1 123,8 123,9 135,9 1,2 29,7 69,2 190,8 61,6 52,4 70,5 
     Limburg 796 328,7 2,3 89,9 89,4 98,7 1,6 32,9 65,5 84,8 61,1 51,3 70,5 
     Oost-Vlaanderen 1364 457,5 2,2 92,5 91,8 101,5 1,8 28,2 7 14 64,3 56,3 72,1 
     Vlaams Brabant 1020 484,3 3,7 112,5 110,5 123,4 1,6 18,4 8 259,7 66,5 59,6 73,3 
     West-Vlaanderen 1131 360,7 2,5 99,4 98,7 109,1 3,0 31,3 65,8 119,1 64,4 56,5 72,1 
 Région Wallonne  3351 198,9 1,9 77,3 77,1 84,9 2,1 23,5 74,4 79,5 54,8 45,6 64,1 
     Brabant Wallon 353 324,0 4,3 103,1 100,8 113,1 1,7 18,9 79,4 460,1 59,5 50,9 68,3 
     Hainaut 1280 338,0 1,4 69,1 69,1 75,9 1,7 25,4 72,9 65,8 52,0 42,6 61,5 
     Liège 1022 264,5 1,4 80,3 80,5 88,1 1,8 25,0 73,3 112,4 54,7 45,4 63,9 
     Luxembourg 249 56,2 1,7 74,8 75,9 82,1 4,6 22,4 73,0 116,8 60,5 50,2 70,4 
     Namur 447 121,8 2,5 75,2 74,8 82,5 2,2 2 77,8 85,2 56,4 47,5 65,2 
Danmark 5357 124,3 2,5 115,3 115,8 126,5 3,3 24,2 72,5 192,9 75,9 71,7 8 
Deutschland 82339 230,6 1,6 100,4 102,0 110,2 2,5 32,4 65,2 296,2 65,4 58,8 71,8 
 Baden-Württemberg 10561 295,4 2,2 114,0 115,9 125,2 2,1 39,9 58,0 536,7 69,9 62,8 76,8 
     Stuttgart 3950 374,2 2,4 125,6 127,1 137,8 2,1 41,7 56,2 655,8 70,7 63,2 78,0 
     Karlsruhe 2692 389,1 1,8 115,9 118,1 127,1 1,1 36,5 62,4 464,8 68,1 61,6 74,6 
     Freiburg 2146 229,4 2,3 99,4 100,9 109,1 2,7 39,2 58,1 475,0 69,6 62,7 76,5 
     Tübingen 1772 198,7 2,0 103,3 105,5 113,4 2,6 42,0 55,4 455,6 71,2 64,1 78,1 
 Bayern  12280 174,1 2,5 117,3 118,8 128,7 3,3 35,3 61,3 480,1 70,7 63,4 77,9 
     Oberbayern 4112 234,6 3,6 147,9 148,7 162,3 3,1 30,6 66,3 781,6 72,3 65,0 79,5 
     Niederbayern 1181 114,3 1,9 93,7 94,6 102,8 4,0 38,8 57,2 181,3 71,2 63,8 78,4 
     Oberpfalz 1082 111,7 2,5 10 102,5 109,8 5,0 38,9 56,1 376,3 69,2 61,5 76,7 
     Oberfranken 1113 154,0 1,1 96,7 98,6 106,2 3,0 42,0 55,0 241,6 69,2 64,2 74,1 
     Mittelfranken 1694 233,8 2,2 117,7 119,6 129,2 2,3 34,8 63,0 486,7 68,6 61,5 75,7 
     Unterfranken 1338 156,9 1,9 97,2 98,8 106,6 2,9 37,8 59,3 330,5 69,4 60,5 78,1 
     Schwaben 1760 176,1 1,4 100,2 103,2 109,9 3,9 37,2 58,9 309,0 71,5 64,1 78,7 
 Berlin  3386 3798,0 -1,0 89,9 92,5 98,6 0,6 19,3 80,1 193,0 60,1 57,6 62,6 
 Brandenburg  2596 88,1 2,2 67,0 68,3 73,5 4,2 28,4 67,4 72,7 61,9 58,8 64,9 
     Brandenburg - Nordost 1177 76,0 2,3 62,4 63,6 68,4        
     Brandenburg - Südwest 1419 101,5 2,2 70,9 72,1 77,8        
 Bremen  660 1633,6 1,5 135,7 136,5 149,0 1,1 25,2 73,7 92,4 60,7 55,0 66,5 
 Hamburg  1721 2278,5 1,8 170,7 173,3 187,3 0,9 20,5 78,5 203,5 64,9 60,2 69,6 
 Hessen  6073 287,6 2,0 123,6 125,2 135,7 1,6 30,3 68,1 362,9 67,5 61,0 73,8 
     Darmstadt 3742 502,7 2,2 142,3 143,9 156,1 1,4 28,9 69,8 477,1 68,5 61,9 74,9 
     Gießen 1064 197,7 1,8 91,1 92,0 10 2,0 32,9 65,1 259,5 66,4 59,8 73,0 
     Kassel 1266 152,8 1,4 95,9 98,1 105,2 2,2 32,7 65,1 115,5 65,4 59,4 71,2 
 Mecklenburg-Vorpommern  1768 76,3 1,2 65,9 67,3 72,3 7,4 25,8 66,8 39,7 58,9 55,8 61,9 
 Niedersachsen  7939 166,7 1,6 90,7 92,3 99,6 3,4 30,9 65,7 202,5 64,6 57,0 72,0 
     Braunschweig 1667 205,9 2,2 99,1 100,7 108,7 2,1 36,4 61,5 337,4 63,1 55,1 70,9 
     Hannover 2161 238,9 0,6 97,6 100,8 107,1 2,3 28,5 69,2 233,6 64,9 58,9 70,9 
 
Regionala indikatorer  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 189 
            
            
Arbetsmarknad Ålders struktur Utbildning 
Arbetslöshetsnivå (%) % av befolkningen i åldrarna: 
(2000) Uppnådd utbildningsnivå hos 
människor i åldrarna 25-64 (% 
av totalt antal), 2002 Totalt, 1992 
Totalt, 2002 
Långtidsarbetslösa, 2002 
(%av tot. antal arbetslösa) 
Kvinnor, 2002 
Unga, 2002 <15 15-64 65+ låg medium hög  
Region * 
8,9 7,8 40,2 8,8 15,2 16,8 66,9 16,3 35,4 42,9 21,8 EU15 
: 14,9 54,5 15,6 32,4 18,3 68,7 12,9 18,9 66,3 14,8 N10 
: 9,0 44,3 1 18,1 17,1 67,2 15,7 32,6 46,7 20,6 EU25 
: 13,7 55,5 14,0 30,6 18,2 68,6 13,2 21,8 64,0 14,2 N12 
: 9,1 45,4 1 18,6 17,1 67,3 15,6 32,4 47,5 20,1 EU27 
6,9 7,5 48,8 8,6 17,7 17,6 65,6 16,8 39,2 32,6 28,1 Belgique-België 
9,3 14,5 55,1 14,4 32,9 17,8 65,4 16,8 36,8 25,9 37,3  Reg. Bruxelles-Cap. / Brussels Hfdst. Gew.  
4,9 4,9 35,2 5,7 11,6 17,1 66,2 16,7 37,9 34,3 27,9  Vlaams Gewest  
5,7 5,5 44,0 6,2 10,8 17,2 65,9 16,9 37,4 35,3 27,4      Antwerpen 
7,1 5,3 32,5 6,7 13,2 17,4 68,8 13,8 42,4 33,4 24,2      Limburg 
4,7 5,5 31,8 6,2 14,5 16,6 66,3 17,1 39,0 33,1 27,9      Oost-Vlaanderen 
3,8 4,0 31,0 4,5 10,4 17,1 66,1 16,8 31,5 33,9 34,6      Vlaams Brabant 
3,8 3,8 29,8 5,0 9,0 17,0 64,9 18,1 39,9 35,2 25,0      West-Vlaanderen 
9,8 10,5 58,6 12,6 26,5 18,6 64,6 16,8 42,5 31,7 25,8  Région Wallonne  
5,8 7,0 40,5 8,4 20,7 19,7 65,6 14,7 26,6 31,8 41,5      Brabant Wallon 
12,1 12,6 63,6 15,1 32,5 18,2 64,6 17,3 46,1 32,4 21,5      Hainaut 
1 10,8 58,1 12,6 22,0 18,1 64,6 17,2 44,6 29,4 25,9      Liège 
5,2 6,5 38,3 8,7 18,7 20,4 63,4 16,2 42,9 31,0 26,1      Luxembourg 
8,8 9,4 61,0 11,6 27,4 19,0 64,7 16,3 39,4 35,3 25,2      Namur 
8,3 4,6 19,1 5,0 7,4 18,4 66,8 14,8 19,4 52,6 28,0 Danmark 
6,3 9,4 47,9 9,1 10,7 15,7 68,1 16,3 17,0 60,7 22,3 Deutschland 
2,7 4,7 37,5 4,6 6,0 16,8 67,7 15,5 20,6 55,6 23,8  Baden-Württemberg  
2,5 4,5 38,3 4,3 5,9 16,8 68,0 15,3 21,0 55,2 23,8      Stuttgart 
3,0 5,4 37,5 4,8 7,5 15,9 68,1 16,0 19,3 56,7 24,0      Karlsruhe 
2,8 4,5 40,7 4,4 5,9 17,1 67,0 15,9 20,2 57,5 22,4      Freiburg 
2,5 4,5 31,7 4,9 4,6 18,0 67,2 14,8 22,1 52,7 25,2      Tübingen 
2,8 5,0 37,3 5,0 5,7 16,4 67,6 16,0 19,4 59,4 21,3  Bayern  
2,3 3,8 31,0 3,8 3,9 15,7 69,0 15,4 17,2 56,6 26,2      Oberbayern 
3,1 5,1 38,4 4,8 7,2 17,1 67,0 15,9 20,4 62,6 16,9      Niederbayern 
3,7 5,5 39,7 5,5 6,1 17,2 67,0 15,9 20,7 63,9 15,5      Oberpfalz 
3,4 7,8 40,3 7,8 8,3 16,1 66,4 17,4 22,3 60,3 17,4      Oberfranken 
3,1 6,1 43,6 6,0 6,5 16,0 67,7 16,4 21,0 56,9 22,0      Mittelfranken 
3,0 5,7 41,6 6,0 6,8 17,1 66,8 16,1 19,0 61,9 19,1      Unterfranken 
2,5 4,4 31,8 4,5 5,0 17,5 66,5 16,1 19,9 61,1 19,0      Schwaben 
9,9 18,7 50,8 15,9 24,7 13,8 72,1 14,2 16,0 53,6 30,4  Berlin  
13,8 20,4 53,8 21,3 20,7 14,1 71,1 14,9 6,4 65,6 28,0  Brandenburg  
                Brandenburg - Nordost 
                Brandenburg - Südwest 
7,1 11,2 46,6 8,7 19,3 14,0 67,9 18,1 21,9 59,9 18,1  Bremen  
5,2 9,0 44,4 7,8 10,9 13,5 69,8 16,7 19,8 57,0 23,2  Hamburg  
3,5 6,3 45,1 5,6 8,5 15,5 68,3 16,2 18,2 58,7 23,2  Hessen  
3,0 6,0 46,0 5,4 7,9 15,1 69,3 15,7 18,9 56,0 25,1      Darmstadt 
4,1 5,9 36,5 5,0 8,0 16,4 67,4 16,2 17,9 61,5 20,6      Gießen 
4,6 7,9 48,3 6,8 10,4 16,0 66,1 17,8 16,1 64,6 19,3      Kassel 
17,6 23,6 52,2 23,7 18,0 14,5 71,0 14,5 10,5 62,5 27,0  Mecklenburg-Vorpommern  
5,0 7,9 51,1 6,9 10,3 16,6 66,8 16,6 17,1 64,0 18,9  Niedersachsen  
5,9 1 59,9 9,8 11,3 15,5 66,8 17,7 17,8 63,5 18,7      Braunschweig 
4,8 8,0 49,5 6,4 10,4 15,4 67,1 17,5 16,0 64,9 19,2      Hannover 
Regionala indikatorer  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 190  
            Regionala indikatorer  
            
Befolkning Ekonomi Arbetsmarknad 
BNP per capita (köpkraft)Sysselsättning per sektor 
(% av total), 2002 Sysselsättningsnivå 
(åldrarna 15-64 i % av bef. 
i åldrarna 15-64), 2002  
Region * 
1000 innevånare, 2001 
Befolkningstäthet (inv./km²), 2001 
BNP-tillväxt (årlig genomsnittlig 
procentuell förändring), 1995-2001  
2001, EU15 = 100 
Genomsnitt 1999-2000-
2001, EU15 = 100 
2001, EU25 = 100 
Jordbruk Industri Tjänster 
Patentansökningar till EPO per 
miljoner inv. Genomsnitt 1999-2000-2001 
Totalt 
Kvinnor Män      Lüneburg 1677 108,2 1,3 75,2 76,6 82,5 4,0 28,2 67,7 165,4 66,4 58,5 74,2 
     Weser-Ems 2434 162,7 2,2 89,6 89,8 98,3 4,8 31,3 63,9 106,8 64,0 55,5 72,3 
 Nordrhein-Westfalen  18027 529,0 1,2 101,5 103,3 111,3 1,4 32,8 65,8 284,3 63,2 55,0 71,5 
     Düsseldorf 5254 993,2 1,5 114,2 115,1 125,3 1,4 31,4 67,2 338,9 63,4 55,1 71,9 
     Köln 4295 583,2 1,1 107,3 110,3 117,8 1,0 29,2 69,8 361,5 63,4 54,8 72,1 
     Münster 2615 378,7 0,9 82,6 84,4 90,7 2,0 32,7 65,4 200,2 62,9 54,4 71,4 
     Detmold 2059 315,9 1,4 97,6 99,8 107,2 1,9 38,0 60,2 231,5 65,5 58,0 73,1 
     Arnsberg 3804 475,3 1,0 92,2 94,0 101,2 1,2 36,1 62,8 208,6 61,7 53,7 69,7 
 Rheinland-Pfalz  4041 203,6 1,3 9 91,7 98,7 2,5 32,5 65,0 315,7 67,0 58,8 75,0 
     Koblenz 1522 188,5 1,2 84,0 85,8 92,1 2,1 32,8 65,1 189,2 67,2 58,4 75,8 
     Trier 512 104,1 1,1 80,9 82,0 88,7 3,2 28,6 68,2 91,9 66,5 58,8 73,7 
     Rheinhessen-Pfalz 2007 292,9 1,3 96,8 98,6 106,2 2,7 33,2 64,1 468,4 67,0 59,0 74,8 
 Saarland  1067 415,3 0,8 92,7 93,7 101,7 1,4 33,0 65,6 153,5 61,9 53,5 70,1 
 Sachsen  4405 239,2 1,0 67,3 68,1 73,8 2,4 32,8 64,9 99,4 61,0 57,8 64,0 
     Chemnitz 1612 264,5 1,3 63,9 64,5 70,1 2,3 38,1 59,6 57,6 61,1 56,7 65,5 
     Dresden 1704 214,9 1,3 68,4 68,9 75,1 2,6 31,0 66,4 173,1 61,3 59,0 63,5 
     Leipzig 1088 248,1 0,3 70,6 72,0 77,4 2,1 27,7 70,2 45,7 60,1 57,6 62,6 
 Sachsen-Anhalt  2598 127,1 1,6 65,3 65,9 71,7 4,0 31,0 65,0 47,8 59,5 56,2 62,7 
     Dessau 539 125,8 0,8 60,1 60,5 66,0 3,3 33,8 62,9 28,0 57,6 54,2 60,9 
     Halle 858 193,6 1,4 68,3 68,8 74,9 3,0 31,5 65,5 63,1 56,9 53,6 60,1 
     Magdeburg 1202 102,4 2,1 65,6 66,3 72,0 4,9 29,5 65,7 45,8 62,2 58,9 65,5 
 Schleswig-Holstein  2796 177,4 1,3 92,1 94,2 101,1 4,0 23,5 72,5 147,6 65,8 59,1 72,4 
 Thüringen  2421 149,7 2,1 66,2 66,9 72,6 3,1 35,1 61,9 88,2 62,5 58,3 66,6 
Ellada 10938 83,1 3,5 67,1 66,3 73,7 16,1 22,5 61,5 7,3 56,7 42,5 71,4 
 Voreia Ellada  3516 62,3 3,8 63,4 63,1 69,6 22,8 23,4 53,8 4,8 55,2 40,5 70,8 
     Anatoliki Makedonia, Thraki 600 42,3 2,9 53,4 52,9 58,6 35,5 2 44,5 0,6 58,6 46,6 71,4 
     Kentriki Makedonia 1881 10 4,2 67,1 66,5 73,6 16,2 24,9 58,9 8,3 54,2 39,3 70,1 
     Dytiki Makedonia 294 31,1 3,5 68,7 68,1 75,4 20,4 33,5 46,1 1,1 53,6 39,0 68,4 
     Thessalia 741 52,8 3,4 60,2 60,5 66,1 29,7 18,8 51,5 0,9 55,9 38,9 72,8 
 Kentriki Ellada  2425 45,0 3,2 66,0 62,8 72,4 30,3 19,7 5 2,4 57,7 42,2 73,2 
     Ipeiros 336 36,5 5,0 54,0 50,6 59,3 25,8 21,1 53,1 0,4 56,1 41,0 71,9 
     Ionia Nisia 210 91,1 4,6 59,9 58,9 65,8 23,2 12,5 64,4  57,7 43,6 72,3 
     Dytiki Ellada 723 63,7 2,3 52,7 51,7 57,8 32,8 17,0 50,2 5,5 55,0 38,9 71,6 
     Sterea Ellada 558 35,9 2,1 94,9 86,7 104,1 24,8 29,9 45,3 0,5 55,7 38,4 72,4 
     Peloponnisos 598 38,6 4,3 63,9 61,2 70,2 36,5 15,7 47,8 2,8 63,5 50,1 76,7 
 Attiki  3904 1025,1 3,4 71,2 71,3 78,1 1,2 24,5 74,3 14,0 57,0 44,1 70,7 
 Nisia Aigaiou, Kriti  1094 62,7 4,1 67,2 67,2 73,8 25,5 17,1 57,4 4,8 58,0 43,4 73,2 
     Voreio Aigaio 202 52,7 4,8 62,0 61,8 68,1 22,4 18,0 59,6  51,9 34,2 69,8 
     Notio Aigaio 296 56,1 4,9 76,5 76,6 83,9 7,1 21,8 71,2 2,4 55,5 38,0 74,4 
     Kriti 595 71,4 3,4 64,4 64,3 70,6 34,9 14,7 50,4 7,4 61,6 49,7 73,8 
España 40266 79,8 3,7 84,2 83,9 92,4 5,9 31,2 62,9 24,1 58,4 44,1 72,6 
 Noroeste  4307 95,1 2,9 69,9 69,5 76,7 10,8 32,6 56,6 3,2 55,7 42,9 68,6 
     Galicia 2726 92,6 2,8 66,5 66,3 73,0 12,9 32,8 54,3 5,0 57,1 45,0 69,3 
     Principado de Asturias 1052 99,5 2,4 72,4 71,9 79,4 7,2 31,4 61,4 9,3 51,5 38,2 65,0 
     Cantabria 530 10 4,2 82,7 81,3 90,7 6,6 33,9 59,5 7,5 56,7 41,3 72,0 
 Noreste  4044 57,5 3,6 100,5 99,3 110,3 4,5 37,3 58,2 27,0 61,8 47,5 75,8 
     Pais Vasco 2068 284,9 3,9 105,1 103,6 115,4 2,0 37,9 60,1 35,4 61,1 48,1 74,0 
     Comunidad Foral de Navarra 541 51,9 3,6 106,2 106,2 116,5 6,6 37,5 55,9 49,6 64,4 5 78,2 
 
Regionala indikatorer  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 191 
            
            
Arbetsmarknad Ålder sstruktur Utbildning 
Arbetslöshetsnivå (%) % av befolkningen i åldrarna: 
(2000) Uppnådda utbildningsnivåer 
hos människor i åldrarna 25-64 
(% av totalt antal), 2002 Totalt, 1992 
Totalt 2002 
Långtidsarbetslösa, 2002 
(% av tot. antal arbetslö-sa) 
Kvinnor, 2002 
Unga, 2002 <15 15-64 65+ låg medium hög  
Region * 
4,3 6,9 46,7 6,3 12,0 17,1 66,8 16,1 15,8 63,1 21,0      Lüneburg 
5,0 7,1 47,3 6,0 8,4 18,3 66,5 15,2 18,5 64,3 17,2      Weser-Ems 
5,3 7,9 45,5 6,8 9,5 16,3 67,1 16,6 20,1 61,2 18,7  Nordrhein-Westfalen  
5,8 8,0 46,5 6,8 9,3 15,5 67,3 17,2 20,9 61,1 18,0      Düsseldorf 
5,1 7,0 47,1 6,2 8,0 16,1 68,2 15,7 19,9 58,0 22,1      Köln 
5,0 7,4 53,6 6,5 9,5 17,6 66,6 15,9 19,4 61,2 19,4      Münster 
4,2 8,2 34,0 7,5 11,7 17,6 65,6 16,8 17,9 64,7 17,4      Detmold 
5,6 8,8 44,1 7,6 10,3 16,1 66,8 17,1 21,1 62,9 16,0      Arnsberg 
3,5 5,9 38,0 5,5 9,2 16,4 66,6 17,0 18,9 60,8 20,4  Rheinland-Pfalz  
3,2 5,5 42,0 5,5 9,9 16,8 65,7 17,5 18,0 62,7 19,3      Koblenz 
3,4 4,9 39,8 3,4 4,5 16,5 65,8 17,7 18,2 61,6 20,2      Trier 
3,7 6,3 34,7 6,1 9,9 16,1 67,4 16,5 19,6 59,2 21,1      Rheinhessen-Pfalz 
5,9 8,3 45,7 7,1 12,3 15,0 67,2 17,8 20,8 62,7 16,5  Saarland  
13,7 21,3 53,2 21,8 17,7 13,0 69,1 18,0 4,7 66,4 28,9  Sachsen  
13,7 20,6 56,5 23,6 13,7 12,7 68,2 19,1 3,9 69,1 27,1      Chemnitz 
13,7 20,8 50,3 20,3 20,9 13,4 69,2 17,4 5,0 64,1 30,9      Dresden 
13,7 23,1 52,8 21,4 19,0 12,8 7 17,2 5,3 66,2 28,4      Leipzig 
15,5 23,5 59,9 26,1 18,4 13,5 69,7 16,9 8,2 66,4 25,3  Sachsen-Anhalt  
: 25,9 62,3 28,4 24,1 13,1 69,8 17,1 10,1 65,3 24,6      Dessau 
: 27,1 61,0 31,0 22,7 13,1 69,6 17,3 7,5 65,0 27,6      Halle 
: 20,2 57,5 22,0 13,4 13,8 69,7 16,5 8,0 68,1 24,0      Magdeburg 
4,4 8,5 44,7 7,7 12,7 16,1 67,6 16,4 16,0 53,2 30,9  Schleswig-Holstein  
15,2 17,6 47,9 19,8 13,7 13,5 70,3 16,3 6,6 64,8 28,6  Thüringen  
7,8 1 51,2 15,0 26,5 15,2 67,6 17,3 47,3 35,1 17,6 Ellada 
6,7 11,3 52,8 17,6 29,5 15,4 67,6 17,0 53,6 30,1 16,3  Voreia Ellada  
6,9 10,4 53,6 15,4 24,5 16,0 66,2 17,9 62,5 24,9 12,7      Anatoliki Makedonia, Thraki 
6,4 11,5 48,6 17,5 29,4 15,3 68,6 16,1 48,4 33,1 18,5      Kentriki Makedonia 
7,4 14,7 63,1 23,3 36,8 15,8 66,3 17,9 58,1 29,2 12,7      Dytiki Makedonia 
7,3 10,6 58,3 17,6 32,4 15,2 66,7 18,2 58,4 27,0 14,5      Thessalia 
8,0 9,3 57,1 14,5 29,7 14,0 66,6 19,4 60,3 28,5 11,2  Kentriki Ellada  
7,4 10,6 54,4 16,9 36,4 13,2 67,2 19,6 58,8 26,2 15,0      Ipeiros 
2,5 9,0 22,7 10,9 21,5 14,8 64,7 20,5 63,1 26,4 10,5      Ionia Nisia 
8,6 10,5 67,6 16,8 32,6 15,5 67,1 17,4 61,1 27,0 11,9      Dytiki Ellada 
10,8 9,8 67,5 17,1 28,8 13,2 67,7 19,1 63,1 29,1 7,8      Sterea Ellada 
7,3 7,3 44,5 10,1 26,0 13,2 65,3 21,5 56,7 31,5 11,8      Peloponnisos 
9,7 9,2 51,9 13,3 22,5 15,3 68,8 15,9 33,7 43,3 23,0  Attiki  
3,6 9,7 31,3 14,4 27,2 16,8 65,6 17,6 56,4 30,8 12,8  Nisia Aigaiou, Kriti  
4,8 9,2 46,2 13,5 29,0 15,4 61,6 23,0 54,7 34,4 10,9      Voreio Aigaio 
3,5 14,2 21,6 21,3 30,6 17,5 67,5 15,0 59,2 31,5 9,3      Notio Aigaio 
3,3 7,7 34,7 11,5 24,3 16,9 66,1 17,1 55,5 29,1 15,5      Kriti 
17,5 11,4 34,2 16,4 22,2 14,9 68,4 16,8 58,3 17,3 24,4 España 
16,2 11,4 42,7 16,5 24,2 12,0 68,2 19,8 60,3 17,4 22,4  Noroeste  
15,9 12,2 40,5 17,5 24,6 12,3 68,0 19,7 62,5 15,9 21,6      Galicia 
17,4 9,8 46,9 13,8 23,1 10,9 68,3 20,8 56,6 20,2 23,1      Principado de Asturias 
16,0 10,1 49,7 15,1 23,4 12,7 68,8 18,6 56,1 19,0 24,9      Cantabria 
15,0 7,7 36,5 12,0 17,9 12,6 68,8 18,6 51,4 17,3 31,2  Noreste  
18,6 9,4 41,2 14,2 22,1 12,1 70,7 17,2 48,2 17,7 34,1      Pais Vasco 
10,3 5,6 25,9 9,5 12,9 13,7 68,3 18,0 50,4 15,6 34,0      Comunidad Foral de Navarra 
 
Regionala indikatorer  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 192  
           Regionala indikatorer  
           
Befolkning Ekonomi Arbetsmarknad 
BNP per capita (köpkraft)Sysselsättning per sektor 
(% av total), 2002 Sysselsättningsnivå 
(åldrarna 15-64 i % av bef. 
i åldrarna 15-64), 2002  
Region * 
1000 innevånare, 2001 
Befolkningstäthet (inv./km²), 2001 
BNP-tillväxt (årlig genomsnittlig 
procentuell förändring), 1995-2001  
2001, EU15 = 100 
Genomsnitt 1999-2000-
2001, EU15 = 100 
2001, EU25 = 100 
Jordbruk Industri Tjänster 
Patentansökningar till EPO per 
miljoner inv. Genomsnitt 1999-2000-2001 
Totalt 
Kvinnor Män      La Rioja 267 53,1 3,7 96,9 94,7 106,3 9,1 40,4 50,5 10,5 61,3 44,8 77,0 
     Aragón 1168 24,5 2,9 90,5 89,6 99,3 7,2 35,2 57,6 30,8 62,0 45,9 77,6 
 Comunidad de Madrid  5218 652,6 4,2 112,4 112,3 123,3 0,8 24,5 74,7 39,8 62,8 49,9 76,0 
 Centro  5264 24,5 2,8 69,4 69,4 76,2 1 30,9 59,1 7,2 56,1 38,9 72,6 
     Castilla y León 2465 26,2 2,4 78,0 77,5 85,6 9,2 30,9 59,9 9,9 57,4 41,4 72,9 
     Castilla-la Mancha 1722 21,7 3,1 67,1 67,5 73,7 9,5 33,6 56,9 6,0 57,6 38,5 75,9 
     Extremadura 1078 25,9 3,5 53,5 53,8 58,7 13,3 25,7 61,0 2,7 50,7 33,7 67,0 
 Este  11123 184,6 3,7 93,8 93,7 103,0 3,0 36,8 60,2 42,2 63,3 50,2 76,3 
     Cataluña 6220 194,8 3,3 100,7 101,2 110,5 2,5 38,5 58,9 57,5 64,7 52,0 77,2 
     Comunidad Valenciana 4094 175,7 4,3 81,1 80,8 89,0 4,1 36,7 59,2 27,0 60,8 46,9 74,6 
     Illes Balears 810 161,6 5,3 105,4 102,4 115,7 2,0 24,3 73,7 15,6 65,8 53,9 77,3 
 Sur 8573 86,9 4,0 64,3 63,7 70,5 10,3 25,6 64,1 5,6 50,7 34,6 66,7 
     Andalucía 7291 83,6 3,9 63,1 62,5 69,2 10,5 25,3 64,3 6,6 49,6 33,6 65,6 
     Región de Murcia 1140 100,8 4,4 71,2 70,5 78,1 10,7 28,9 60,4 11,7 57,8 41,4 74,0 
     Ceuta y Melilla 142 457 1,0 3,9 68,0 69,6 74,6 0,8 7,7 91,5  49,7 31,5 65,8 
     Ciudad Autónoma de Ceuta 75 3952,7 : : : :        
     Ciudad Autónoma de Melilla 67 5550,1 : : : :        
 Canarias  1737 239,8 4,8 79,1 79,6 86,8 4,6 21,3 74,1 8,9 57,6 44,1 70,7 
France 60912 96,2 2,6 104,8 104,4 115,0 4,1 25,4 70,5 140,3 62,9 56,4 69,6 
 Île de France  11055 920,3 2,8 164,6 163,7 180,7 0,3 17,3 82,4 309,1 66,4 61,7 71,2 
 Bassin Parisien  10486 72,0 1,9 92,4 92,5 101,4 5,6 30,3 64,0 90,4 63,2 56,0 70,5 
     Champagne-Ardenne 1339 52,3 2,0 96,1 97,1 105,4 8,9 28,7 62,4 7 62,6 54,5 70,9 
     Picardie 1866 96,2 1,5 84,1 84,6 92,3 5,1 32,0 62,9 88,3 62,3 54,5 70,1 
     Haute-Normandie 1786 145,0 2,4 98,6 97,5 108,2 3,0 31,9 65,1 106,2 61,1 53,9 68,6 
     Centre 2455 62,7 1,7 93,3 93,4 102,4 4,7 32,0 63,3 108,0 63,8 56,7 71,2 
     Basse-Normandie 1431 81,4 2,0 87,1 87,2 95,6 7,9 26,3 65,9 58,2 65,0 59,0 71,1 
     Bourgogne 1609 50,9 2,1 95,5 95,9 104,8 6,1 28,6 65,4 94,3 65,0 58,5 71,6 
 Nord - Pas-de-Calais  4014 323,3 2,2 83,0 82,4 91,1 2,4 29,7 67,9 46,3 54,1 44,2 64,1 
 Est 5202 108,3 1,8 94,1 93,9 103,3 3,1 33,4 63,5 121,9 64,8 57,2 72,4 
     Lorraine 2316 98,3 1,2 85,6 85,6 94,0 2,8 29,6 67,6 78,0 63,2 54,6 71,7 
     Alsace 1762 212,8 2,2 105,9 106,0 116,2 2,3 35,2 62,5 176,0 67,1 60,6 73,4 
     Franche-Comté 1124 69,4 2,4 93,1 92,3 102,2 4,9 38,5 56,6 128,2 65,0 57,8 72,2 
 Ouest  7884 92,6 3,0 90,6 89,8 99,4 6,5 29,0 64,5 69,4 64,9 59,3 70,4 
     Pays de la Loire 3277 102,1 3,1 93,4 92,7 102,5 6,4 32,2 61,5 62,2 65,9 60,1 71,5 
     Bretagne 2950 108,4 3,2 90,2 89,3 99,0 6,3 26,8 66,9 84,3 63,9 58,8 69,1 
     Poitou-Charentes 1657 64,2 2,3 85,6 85,3 93,9 7,2 26,9 65,9 57,2 64,8 58,7 70,9 
 Sud-Ouest  6267 60,5 2,8 92,2 91,6 101,1 6,4 23,8 69,8 71,3 62,9 56,0 69,9 
     Aquitaine 2956 71,5 3,0 94,4 93,9 103,6 7,4 22,5 70,1 48,6 61,4 53,6 69,3 
     Midi-Pyrénées 2602 57,4 2,7 91,3 90,8 100,1 4,8 25,5 69,8 103,3 64,5 57,9 71,0 
     Limousin 710 41,9 2,2 86,0 85,2 94,4 8,7 22,8 68,5 48,8 64,1 60,3 68,1 
 Centre-Est  7055 101,2 2,8 103,1 103,2 113,2 4,7 28,6 66,7 21 64,8 58,6 71,0 
     Rhône-Alpes 5743 131,4 2,9 106,6 106,6 116,9 4,1 28,6 67,3 233,7 64,8 58,7 71,0 
     Auvergne 1312 50,4 2,4 88,1 88,3 96,6 7,8 28,3 63,9 107,4 64,6 58,3 71,0 
 Méditerranée  7226 107,1 2,9 9 89,5 98,8 5,2 17,4 77,4 88,1 56,5 49,8 63,8 
     Languedoc-Roussillon 2361 86,2 3,2 80,2 80,5 88,1 7,7 17,7 74,6 60,7 54,8 47,7 62,4 
     Provence-Alpes-Côte d'Azur 4602 146,6 2,8 95,6 94,7 104,9 3,9 17,4 78,7 106,6 57,9 51,5 64,9 
     Corse 264 30,4 3,4 79,9 79,6 87,7 7,5 12,2 80,2 9,3 44,8 34,5 55,0 
 Départements d'Outre-Mer  1724 19,3 3,5 58,0 58,4 63,8 3,0 12,9 84,1  44,3 38,0 50,9 
 
Regionala indikatorer  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 193 
            
            
Arbetsmarknad Ålder sstruktur Utbildning 
Arbetslöshetsnivå (%) % av befolkningen i åldrarna: 
(2000) Uppnådd utbildningsnivå hos 
människor i åldrarna 25-64 (% 
av totalt antal), 2002 Totalt, 1992 
Totalt 2002 
Långtidsarbetslösa, 2002 
(% av tot. antal arbetslö-sa) 
Kvinnor, 2002 
Unga, 2002 <15 15-64 65+ låg medium hög  
Region * 
12,7 6,9 37,4 10,3 14,6 13,3 67,4 19,3 58,3 15,7 26,0      La Rioja 
10,7 5,5 26,0 9,1 13,8 12,8 65,9 21,4 56,4 17,8 25,8      Aragón 
12,3 7,1 39,7 10,3 15,0 14,6 70,1 15,4 45,9 20,1 34,0  Comunidad de Madrid  
18,1 11,9 33,3 19,1 23,3 14,5 65,4 20,1 62,2 16,5 21,3  Centro  
16,9 10,4 37,2 16,9 24,3 12,4 66,0 21,6 56,9 18,2 24,8      Castilla y León 
15,0 9,4 30,8 16,4 17,4 16,1 64,7 19,2 66,9 15,2 18,0      Castilla-la Mancha 
25,8 19,2 30,4 28,5 31,7 16,6 65,3 18,1 67,3 14,4 18,3      Extremadura 
14,6 9,7 31,3 13,3 19,4 14,5 68,7 16,8 59,4 17,7 22,8  Este  
12,8 9,6 37,1 13,1 19,5 13,9 68,6 17,5 56,6 18,4 25,0      Cataluña 
18,3 10,3 24,9 14,4 20,1 15,1 68,9 16,1 63,7 15,9 20,4      Comunidad Valenciana 
10,5 7,3 16,7 9,3 14,9 16,4 68,3 15,3 59,6 21,8 18,7      Illes Balears 
25,4 18,3 32,6 26,6 3 17,9 68,1 14,1 64,4 15,4 20,2  Sur 
26,4 19,6 33,1 28,5 31,5 17,8 68,1 14,1 65,1 15,1 19,9      Andalucía 
19,0 11,3 27,1 16,6 22,2 18,0 67,8 14,3 61,8 16,0 22,2      Región de Murcia 
25,0 5,3 41,3 8,5 13,1 21,4 66,5 12,2 53,4 26,4 20,2      Ceuta y Melilla 
                Ciudad Autónoma de Ceuta 
                Ciudad Autónoma de Melilla 
24,3 11,1 32,1 15,4 19,8 17,1 71,0 11,9 60,9 17,1 22,0  Canarias  
9,8 8,7 32,7 9,8 18,9 18,9 65,1 16,0 35,9 40,6 23,5 France 
7,9 8,1 33,5 7,9 15,0 19,8 68,1 12,1 31,4 33,6 35,0  Île de France  
1 8,6 32,7 1 19,6 19,2 64,4 16,4 41,3 40,9 17,7  Bassin Parisien  
9,7 9,3 36,5 11,0 27,0 19,2 65,1 15,7 43,2 41,3 15,5      Champagne-Ardenne 
10,1 8,5 30,6 9,9 20,6 20,6 65,2 14,2 44,8 38,9 16,3      Picardie 
12,0 10,1 37,6 10,8 22,2 20,3 65,2 14,5 41,4 38,0 20,6      Haute-Normandie 
9,7 8,6 27,2 10,4 16,0 18,4 63,8 17,8 41,0 42,4 16,6      Centre 
9,4 7,9 25,1 9,4 15,9 19,1 63,6 17,3 38,5 41,7 19,7      Basse-Normandie 
9,1 6,9 41,5 8,4 16,7 17,7 63,4 18,9 38,1 43,5 18,3      Bourgogne 
12,5 13,4 39,7 16,0 29,4 21,3 64,8 13,9 44,3 38,2 17,5  Nord - Pas-de-Calais  
7,4 7,5 24,0 8,7 18,0 19,1 65,9 15,0 34,9 45,3 19,8  Est 
8,8 7,8 27,1 9,2 19,9 19,0 65,6 15,4 35,9 45,9 18,2      Lorraine 
5,4 6,7 21,4 7,0 13,4 19,2 66,8 13,9 32,0 45,6 22,4      Alsace 
8,0 8,3 21,3 1 21,8 19,1 65,0 15,9 36,9 43,7 19,3      Franche-Comté 
10,1 7,4 27,6 9,0 15,6 18,4 63,9 17,7 33,5 45,4 21,1  Ouest  
10,1 7,7 28,5 9,6 14,6 19,2 64,4 16,4 34,9 44,7 20,4      Pays de la Loire 
9,6 6,7 23,4 8,2 16,0 18,3 63,8 18,0 30,9 45,8 23,2      Bretagne 
11,2 8,0 33,0 9,4 17,0 17,0 63,1 19,9 35,8 46,0 18,1      Poitou-Charentes 
9,8 8,5 31,6 10,3 18,3 16,6 63,8 19,6 33,5 44,0 22,4  Sud-Ouest  
11,5 9,2 30,7 11,5 18,8 16,9 64,0 19,1 36,0 43,5 20,4      Aquitaine 
8,4 8,1 32,1 9,9 17,6 16,7 64,1 19,2 30,1 43,4 26,5      Midi-Pyrénées 
8,8 6,4 35,6 7,0 19,2 14,6 62,4 23,0 34,9 48,4 16,7      Limousin 
9,5 6,9 25,5 7,8 16,5 18,9 65,3 15,8 32,3 42,1 25,6  Centre-Est  
9,3 6,9 24,9 7,9 17,0 19,5 65,5 15,0 31,8 41,2 27,0      Rhône-Alpes 
10,5 6,9 28,0 7,6 13,6 16,2 64,3 19,6 34,4 46,3 19,3      Auvergne 
13,4 12,0 41,2 13,4 24,9 17,8 63,5 18,7 40,3 39,5 20,2  Méditerranée  
14,9 13,1 42,7 15,0 31,3 17,5 63,2 19,3 40,7 39,4 19,9      Languedoc-Roussillon 
12,9 11,4 39,9 12,4 21,4 18,0 63,7 18,4 39,4 40,1 20,6      Provence-Alpes-Côte d'Azur 
10,8 13,3 56,6 18,3 44,2 16,9 64,4 18,7 58,9 26,1 15,0      Corse 
: 26,5 76,1 29,4 51,3 27,6 64,3 8,1 : : :  Départements d'Outre-Mer  
 
Regionala indikatorer  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 194  
           Regionala indikatorer  
           
Befolkning Ekonomi Arbetsmarknad 
BNP per capita (köpkraft)Sysselsättning per sektor 
(% av total), 2002 Sysselsättningsnivå 
(åldrarna 15-64 i % av bef. 
i åldrarna 15-64), 2002  
Region * 
1000 innevånare, 2001 
Befolkningstäthet (inv./km²), 2001 
BNP-tillväxt (årlig genomsnittlig 
procentuell förändring), 1995-2001  
2001, EU15 = 100 
Genomsnitt 1999-2000-
2001, EU15 = 100 
2001, EU25 = 100 
Jordbruk Industri Tjänster 
Patentansökningar till EPO per 
miljoner inv. Genomsnitt 1999-2000-2001 
Totalt 
Kvinnor Män      Guadeloupe 432 253,6 4,4 60,8 60,9 66,7 2,8 12,8 84,4 6,7 45,9 40,3 52,1 
     Martinique 387 343,2 3,6 67,8 67,9 74,5 5,7 12,5 81,9 0,6 48,2 43,6 53,2 
     Guyane 170 2,0 -0,4 48,2 48,9 52,9 2,4 13,9 83,7 0,7 44,0 35,2 52,8 
     Réunion 735 291,6 4,4 53,5 53,8 58,7 1,7 12,9 85,4 2,6 41,3 34,2 48,7 
Ireland 3853 54,8 9,2 117,6 115,0 129,1 6,9 27,8 65,3 83,6 65,0 55,2 74,7 
     Border, Midland and Western 1016 30,5 8,1 85,4 83,8 93,7 11,4 31,4 57,3 62,1 62,2 51,7 72,4 
     Southern and Eastern 2837 76,7 9,5 129,2 126,2 141,8 5,5 26,6 67,9 91,3 65,9 56,4 75,5 
Italia 57927 192,2 1,9 100,1 101,3 109,9 5,0 31,8 63,2 73,2 55,5 42,0 69,1 
 Nord-Ovest  15180 262,0 1,8 124,2 125,9 136,3        
 Nord Ovest  6030 176,9 1,5 113,4 115,2 124,5 3,5 34,0 62,5 98,9 61,1 50,4 71,7 
     Piemonte 4291 168,9 1,3 115,1 117,5 126,3 3,4 38,1 58,4 115,9 62,0 51,6 72,2 
     Valle d'Aosta/Vallée d'Aoste 121 37,0 0,6 123,9 124,7 136,0 4,9 25,6 69,5 43,2 66,3 56,1 75,9 
     Liguria 1619 298,7 2,1 108,2 108,2 118,7 3,7 22,7 73,7 61,7 58,2 46,8 69,8 
 Lombardia  9150 383,4 1,9 131,3 133,1 144,0 1,9 40,1 58,0 158,5 63,2 51,8 74,5 
 Nord-Est  10715 172,9 1,9 120,9 122,9 132,7        
 Nord Est  6692 167,9 1,9 117,7 119,7 129,1 4,4 37,2 58,4 100,3 63,4 51,4 75,2 
     Trentino-Alto Adige 947 69,6 2,4 133,0 134,8 146,0 7,8 27,3 64,9 62,7 66,4 54,7 77,8 
     Provincia Autonoma Bolzano/Bozen 467 63,1 2,7 143,4 144,9 157,4        
     Provincia Autonoma Trento 480 77,3 2,1 123,0 125,0 135,0        
     Veneto 4555 247,7 1,9 115,8 118,0 127,1 4,0 40,2 55,7 106,2 63,2 50,7 75,4 
     Friuli-Venezia Giulia 1190 151,5 1,4 112,5 114,3 123,5 3,1 33,5 63,3 107,9 62,0 51,7 72,2 
 Emilia-Romagna  4022 181,8 1,9 126,2 128,3 138,5 5,4 35,6 59,1 163,0 67,5 58,9 76,0 
 Centro  11191 191,8 2,0 108,9 110,1 119,5        
 Centro  5870 142,7 2,2 106,6 107,6 116,9 4,0 35,0 61,0 60,1 61,5 50,7 72,2 
     Toscana 3553 154,6 2,2 111,1 112,0 121,9 3,9 33,0 63,2 64,2 61,5 50,6 72,6 
     Umbria 843 99,7 2,0 97,9 99,4 107,4 4,6 33,0 62,4 38,2 59,0 47,8 70,2 
     Marche 1473 152,0 2,2 100,7 101,7 110,5 4,1 40,7 55,2 62,9 62,7 52,7 72,6 
 Lazio  5321 309,2 1,8 111,4 112,9 122,2 3,3 19,9 76,7 44,2 55,0 41,1 69,3 
 Sud 14123 192,7 2,1 66,9 67,5 73,4        
 Abruzzo-Molise  1609 105,6 1,7 82,8 83,0 90,9 6,6 31,1 62,3 48,5 54,8 40,2 69,5 
     Abruzzo 1282 118,8 1,6 84,0 84,3 92,2 5,8 31,6 62,6 58,6 55,6 41,1 70,1 
     Molise 327 73,6 2,2 78,1 78,1 85,7 1 29,1 60,9 9,1 51,8 36,8 66,8 
 Campania  5783 425,5 2,3 65,1 65,4 71,5 6,4 24,4 69,3 10,9 41,9 24,1 60,1 
 Sud 6731 151,4 2,0 64,6 65,5 70,9 10,9 25,5 63,6 8,5 44,4 27,3 61,8 
     Puglia 4087 211,0 1,9 65,0 66,1 71,3 10,3 26,9 62,8 9,1 45,3 27,5 63,7 
     Basilicata 604 60,4 2,1 70,5 72,5 77,3 10,4 33,2 56,4 8,7 46,1 29,4 62,8 
     Calabria 2040 135,3 2,2 62,1 62,2 68,1 12,4 19,9 67,7 7,1 41,9 26,4 57,5 
 Isole  6717 134,9 2,1 67,9 68,0 74,5        
 Sicilia  5071 197,3 2,1 65,3 65,4 71,7 9,3 20,4 70,3 14,2 41,9 24,2 60,2 
 Sardegna  1646 68,3 2,2 76,0 76,1 83,4 8,7 23,5 67,8 11,2 46,7 31,2 62,2 
Luxembourg (Grand-Duché) 442 170,9 6,1 194,0 194,4 212,9 2,0 20,1 77,9 203,5 63,6 51,5 75,5 
Nederland 16043 473,6 3,3 113,3 111,5 124,3 3,0 20,8 76,2 222,9 74,4 66,2 82,4 
 Noord-Nederland  1678 201,1 2,8 105,9 102,1 116,3 4,1 23,8 72,1 76,8 72,1 63,7 80,1 
     Groningen 568 242,9 2,8 133,2 125,1 146,1 2,8 21,3 75,9 87,1 70,8 63,2 78,2 
     Friesland 633 188,6 3,2 93,8 91,9 103,0 4,3 25,6 70,1 64,6 72,7 64,3 80,7 
     Drenthe 477 179,9 2,4 89,5 87,9 98,3 5,4 24,5 70,2 80,8 72,8 63,5 81,8 
 Oost-Nederland  3367 345,6 3,2 95,5 94,1 104,8 3,6 22,7 73,7 131,3 74,5 65,9 82,7 
     Overijssel 1090 326,7 3,1 96,1 94,4 105,5 4,2 26,1 69,7 139,9 73,4 64,9 81,5 
  
Regionala indikatorer  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 195 
            
            
Arbetsmarknad Ålder sstruktur Utbildning 
Arbetslöshetsnivå (%) % av befolkningen i åldrarna: 
(2000) Uppnådd utbildningsnivå hos 
människor i åldrarna 25-64 (% 
av totalt antal), 2002 Totalt, 1992 
Totalt, 2002 
Långtidsarbetslösa, 2002 
(% av tot. antal arbetslö-sa) 
Kvinnor, 2002 
Unga, 2002 <15 15-64 65+ låg medium hög  
Region * 
: 26,0 77,2 28,6 57,8 25,2 65,2 9,6 : : :      Guadeloupe 
: 22,9 79,7 26,0 55,2 23,5 65,1 11,5 : : :      Martinique 
: 24,4 74,6 29,0 46,5 35,6 60,6 3,8 : : :      Guyane 
: 29,3 74,4 32,1 48,6 29,5 64,2 6,3 : : :      Réunion 
15,3 4,3 29,3 3,8 7,8 21,9 66,9 11,2 39,7 34,9 25,4 Ireland 
15,1 5,5 31,2 5,5 9,6 22,3 64,9 12,8 46,8 33,5 19,6      Border, Midland and Western 
15,4 3,8 28,3 3,2 7,1 21,7 67,7 10,6 37,3 35,3 27,4      Southern and Eastern 
 9,0 59,6 12,2 27,2 14,4 67,6 18,0 55,9 33,9 10,2 Italia 
            Nord-Ovest  
 5,4 5 7,6 17,0 11,5 67,0 21,5 56,5 33,7 9,8  Nord Ovest  
 5,1 47,5 7,3 15,5 11,9 67,7 20,4 57,6 33,0 9,4      Piemonte 
 3,6 19,3 5,5 10,6 12,6 68,7 18,7 58,6 33,8 7,7      Valle d'Aosta/Vallée d'Aoste 
 6,3 57,4 8,6 23,0 10,4 64,9 24,7 53,4 35,5 11,1      Liguria 
 3,8 36,5 5,6 11,4 13,0 69,5 17,5 53,7 35,2 11,0  Lombardia  
            N o r d - E s t  
 3,3 26,2 5,1 7,5 13,3 68,5 18,2 55,6 35,5 8,9  Nord Est  
 2,6 11,7 3,8 5,0 15,9 67,5 16,6 52,4 38,5 9,1      Trentino-Alto Adige 
                Provincia Autonoma Bolzano/Bozen 
                Provincia Autonoma Trento 
 3,4 28,6 5,2 7,6 13,3 69,0 17,8 57,4 33,9 8,7      Veneto 
 3,7 25,8 5,6 9,4 11,2 67,7 21,1 51,3 39,0 9,7      Friuli-Venezia Giulia 
 3,3 25,5 4,6 9,0 11,2 66,7 22,1 51,9 36,6 11,5  Emilia-Romagna  
            C e n t r o  
 4,8 38,6 7,3 14,6 12,0 66,2 21,8 55,0 34,5 10,5  Centro  
 4,8 38,8 7,3 16,2 11,5 66,6 21,9 56,5 33,3 10,2      Toscana 
 5,7 44,9 8,9 16,5 12,2 65,6 22,2 48,1 40,4 11,5      Umbria 
 4,4 33,8 6,4 10,5 12,9 65,8 21,3 55,1 34,1 10,7      Marche 
 8,6 68,7 11,9 32,0 14,2 68,8 17,0 48,3 38,9 12,8  Lazio  
            S u d  
 7,5 56,5 11,7 23,0 14,4 65,7 19,9 52,6 36,6 10,8  Abruzzo-Molise  
 6,2 54,1 1 20,1 14,4 65,9 19,8 52,2 36,9 10,9      Abruzzo 
 12,6 61,0 18,7 34,3 14,7 64,8 20,5 54,4 35,2 10,4      Molise 
 21,1 73,7 30,6 59,5 19,3 67,2 13,6 59,8 31,0 9,1  Campania  
 17,4 63,8 25,8 44,4 17,2 67,1 15,7 60,6 30,2 9,1  Sud 
 14,0 65,8 20,6 37,8 17,3 67,7 15,1 62,1 28,8 9,1      Puglia 
 15,3 60,3 23,8 43,4 16,3 66,0 17,8 58,6 33,3 8,1      Basilicata 
 24,6 62,2 35,6 58,2 17,4 66,3 16,3 58,2 32,2 9,6      Calabria 
            Isole  
 20,1 69,3 28,4 51,2 18,0 65,9 16,1 61,7 29,2 9,2  Sicilia 
 18,5 58,5 26,4 48,3 14,6 70,2 15,3 62,8 29,0 8,2  Sardegna 
2,0 2,6 27,4 3,6 7,0 18,9 66,8 14,3 38,4 43,0 18,7 Luxembourg (Grand-Duché) 
5,4 2,8 26,5 3,1 5,0 18,6 67,9 13,6 32,2 42,8 25,0 Nederland 
7,3 3,5 27,7 4,3 7,3 18,2 67,2 14,7 34,0 45,8 20,2  Noord-Nederland  
7,8 4,2 29,2 5,2 8,3 16,8 68,7 14,5 32,2 43,6 24,2      Groningen 
7,1 3,2 27,0 4,0 6,7 19,0 66,7 14,3 33,8 46,8 19,4      Friesland 
7,0 3,1 26,0 3,6 6,6 18,6 66,1 15,3 36,4 47,1 16,5      Drenthe 
5,1 2,7 24,6 3,2 4,6 19,6 67,3 13,2 32,6 44,7 22,6  Oost-Nederland  
5,2 2,9 23,4 3,1 4,8 19,5 66,9 13,7 34,1 45,7 20,2      Overijssel 
  
Regionala indikatorer  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 196  
           Regionala indikatorer  
           
Befolkning Ekonomi Arbetsmarknad 
BNP per capita (köpkraft)Sysselsättning per sektor 
(% av total), 2002 Sysselsättningsnivå 
(åldrarna 15-64 i % av bef. 
i åldrarna 15-64), 2002  
Region * 
1000 innevånare, 2001 
Befolkningstäthet (inv./km²), 2001 
BNP-tillväxt (årlig genomsnittlig 
procentuell förändring), 1995-2001  
2001, EU15 = 100 
Genomsnitt 1999-2000-
2001, EU15 = 100 
2001, EU25 = 100 
Jordbruk Industri Tjänster 
Patentansökningar till EPO per 
miljoner inv. Genomsnitt 1999-2000-2001 
Totalt 
Kvinnor Män      Gelderland 1941 389,6 3,0 97,4 96,1 106,9 3,1 21,9 75,0 148,0 74,9 66,6 83,1 
     Flevoland 335 235,9 5,8 82,4 81,3 90,4 4,0 16,8 79,2 107,8 75,1 65,5 84,6 
 West-Nederland  7473 859,6 3,4 125,8 123,9 138,0 2,5 16,2 81,3 117,7 74,9 67,0 82,8 
     Utrecht 1123 824,0 4,5 142,8 140,9 156,7 1,1 14,8 84,1 184,4 76,2 68,9 83,7 
     Noord-Nederländerna 2542 956,7 3,5 132,5 131,4 145,5 2,0 15,3 82,7 130,8 76,1 68,5 83,6 
     Zuid-Nederländerna 3431 1196,8 3,3 118,5 116,0 13 3,0 16,4 80,6 148,1 73,8 65,6 81,8 
     Zeeland 376 208,3 0,7 95,4 95,6 104,7 4,8 26,1 69,1 102,4 73,1 62,5 83,3 
 Zuid-Nederland  3525 497,0 3,3 107,3 106,3 117,7 3,3 27,4 69,2 535,2 74,4 65,9 82,6 
     Noord-Brabant 2383 483,4 3,6 111,5 110,4 122,3 3,2 27,6 69,3 697,8 75,9 67,6 83,9 
     Limburg 1143 528,2 2,7 98,5 97,8 108,1 3,7 27,2 69,2 199,9 71,3 62,4 79,8 
Österreich 8032 95,8 2,4 111,9 113,5 122,8 5,7 29,4 65,0 157,6 69,0 61,5 76,5 
 Ostösterreich  3395 144,1 2,2 119,0 121,2 130,6 4,8 25,2 7 65,6 68,4 62,1 74,7 
     Burgenland 275 69,5 3,1 76,2 76,3 83,6 5,3 30,1 64,7 69,2 67,9 59,3 76,2 
     Niederösterreich 1531 79,9 2,9 92,3 94,5 101,3 8,8 30,6 60,6 133,3 7 62,2 77,7 
     Wien 1588 3827,5 1,7 152,2 154,7 167,0 0,9 19,1 8 146,0 67,0 62,5 71,6 
 Südösterreich  1743 67,3 2,6 96,2 97,0 105,6 8,0 32,6 59,4 141,5 67,5 58,7 76,4 
     Kärnten 556 58,3 2,3 96,3 97,6 105,6 6,5 30,6 62,9 124,4 66,9 56,9 77,1 
     Steiermark 1188 72,5 2,7 96,2 96,8 105,5 8,7 33,5 57,8 149,6 67,8 59,5 76,2 
 Westösterreich  2893 84,1 2,6 113,1 114,4 124,1 5,3 32,3 62,4 192,2 70,6 62,4 78,8 
     Oberösterreich 1367 114,1 2,7 108,2 108,9 118,7 6,8 35,3 57,9 189,7 70,9 62,9 78,8 
     Salzburg 513 71,7 2,0 123,6 126,5 135,7 4,5 24,9 70,7 139,5 71,8 65,1 78,8 
     Tirol 667 52,7 2,7 113,4 114,8 124,4 4,6 27,8 67,7 136,0 69,5 61,0 78,1 
     Vorarlberg 347 133,5 2,6 116,2 117,8 127,5 2,1 40,4 57,5 387,8 69,6 58,9 80,2 
Portugal 10293 112,0 3,5 70,7 70,6 77,6 12,4 33,9 53,8 4,7 68,2 60,8 75,9 
 Continente  9811 110,5 3,5 70,9 70,8 77,8 12,3 34,1 53,6 4,7 68,5 61,3 75,9 
     Norte 3646 171,3 2,6 56,9 57,3 62,5 11,4 43,3 45,4 4,3 67,8 59,9 76,0 
     Centro 1784 75,4 3,4 56,9 56,8 62,5 26,9 30,8 42,3 4,8 73,6 67,3 80,1 
     Centro 2402 83,5 3,7 57,9 57,7 63,5        
     Lisboa e Vale do Tejo 3462 290,1 4,1 94,7 94,4 103,9 4,5 29,1 66,5 6,3 67,1 60,7 73,8 
     Lisboa 2603 1011,2 3,9 105,1 105,0 115,4        
     Alentejo 526 19,5 2,1 56,9 56,5 62,5 14,6 23,4 62,0 1,2 65,2 56,5 74,0 
     Alentejo 766 24,6 3,2 60,7 59,8 66,6        
     Algarve 394 78,9 5,4 72,4 71,4 79,4 9,7 21,3 69,0 3,1 68,6 6 77,1 
 Açores  237 101,9 3,9 55,8 54,5 61,2 13,7 29,1 57,2  61,5 44,5 78,3 
 Madeira  244 313,6 5,0 78,4 77,4 86,0 12,8 27,4 59,8 2,7 65,1 56,5 74,5 
Suomi/Finland 5188 17,0 4,1 103,9 103,4 114,1 5,4 27,0 67,6 325,2 68,1 66,2 7 
 Manner-Suomi  5162 17,0 4,1 103,7 103,2 113,8 5,4 27,1 67,6 326,2 68,0 66,1 69,9 
     Itä-Suomi 679 9,7 2,0 75,7 75,5 83,0 10,3 25,6 64,1 8 59,9 57,7 62,0 
     Väli-Suomi 704 16,4 3,1 85,8 86,0 94,1 9,7 29,7 60,6 171,9 65,9 62,4 69,3 
     Pohjois-Suomi 557 4,3 3,0 90,2 89,4 99,0 7,3 27,0 65,8 292,4 62,0 61,1 62,8 
     Uusimaa (Suuralue) 1401 153,8 5,9 140,3 139,4 153,9 1,1 20,6 78,4 588,0 75,3 74,4 76,2 
     Etelä-Suomi 1821 34,8 3,6 97,2 97,0 106,7 5,5 32,5 62,0 291,4 67,7 65,1 70,3 
     Etelä-Suomi 2537 62,1 5,0 121,5 120,9 133,3        
     Länsi-Suomi 1319 22,6 3,5 91,1 91,0 99,9        
     Pohjois-Suomi 628 4,7 3,1 89,0 88,2 97,7        
 Åland  26 17,0 5,4 141,6 140,9 155,4 5,2 17,2 77,6 108,0 77,6 73,8 81,4 
Sverige 8896 21,6 2,9 106,1 107,8 116,5 2,5 23,0 74,5 345,5 73,6 72,2 74,9 
     Stockholm 1831 282,1 4,7 144,9 148,2 159,0 0,6 13,7 85,8 582,1 78,4 77,5 79,4 
 
Regionala indikatorer  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 197 
            
            
Arbetsmarknad Ålder sstruktur Utbildning 
Arbetslöshetsnivå (%) % av befolkning i åldrarna: 
(2000) Uppnådda utbildningsnivåer 
hos människor i åldrarna 25-64 
(% av total), 2002 Totalt 1992 
Totalt, 2002 
Långtidsarbetslösa, 2002 
(% av tot. antal arbetslö-sa) 
Kvinnor, 2002 
Unga, 2002 <15 15-64 65+ låg Medium hög  
Region * 
5,0 2,4 23,6 2,9 4,0 19,0 67,5 13,6 32,3 43,5 24,1      Gelderland 
6,2 3,7 30,8 5,4 7,4 23,8 67,3 8,9 29,7 48,5 21,8      Flevoland 
5,2 2,6 27,3 2,8 4,7 18,4 68,0 13,6 30,1 41,3 28,6  West-Nederland  
4,5 2,2 23,1 2,4 4,3 19,0 68,6 12,5 26,6 38,7 34,7      Utrecht 
5,5 2,6 25,3 2,6 3,9 17,8 68,8 13,5 27,4 41,8 30,8      Noord-Nederländerna 
5,1 2,9 30,3 3,2 5,4 18,6 67,6 13,8 33,0 41,2 25,8      Zuid-Nederländerna 
5,7 2,3 22,0 2,8 4,2 18,5 65,2 16,4 33,9 46,9 19,1      Zeeland 
5,0 2,7 25,9 3,1 5,0 18,2 68,5 13,4 35,2 42,8 21,9  Zuid-Nederland  
5,0 2,4 23,0 2,8 4,3 18,6 68,6 12,8 34,0 42,9 23,0      Noord-Brabant 
5,2 3,3 30,4 4,0 6,6 17,3 68,2 14,6 37,7 42,7 19,6      Limburg 
3,3 4,0 28,1 3,9 6,2 16,8 67,7 15,5 21,7 62,6 15,7 Österreich 
3,5 5,4 33,3 4,9 8,1 15,8 67,9 16,3 21,2 62,0 16,9  Ostösterreich  
2,4 4,2 21,2 4,8 7,1 15,2 66,7 18,1 27,5 61,0 11,6      Burgenland 
2,6 3,5 27,3 3,7 5,7 16,8 66,6 16,5 20,1 66,2 13,7      Niederösterreich 
4,4 7,2 37,1 6,0 11,1 15,0 69,3 15,7 21,1 58,4 20,6      Wien 
3,8 3,4 26,9 3,5 5,7 16,5 67,2 16,4 19,6 65,9 14,5  Südösterreich  
3,8 2,7 24,6 3,2 5,5 16,9 66,9 16,2 14,2 70,9 14,9      Kärnten 
3,8 3,8 27,6 3,7 5,8 16,2 67,3 16,5 22,0 63,6 14,3      Steiermark 
2,7 2,7 17,0 2,9 4,7 18,2 67,7 14,0 23,7 61,3 15,1  Westösterreich  
2,5 3,1 21,1 3,4 5,1 18,0 67,1 14,9 24,8 60,3 14,9      Oberösterreich 
2,6 2,8 12,4 2,8 5,4 17,9 68,6 13,5 19,9 65,0 15,1      Salzburg 
3,6 2,0 11,7 1,8 3,4 18,4 68,2 13,4 21,7 62,9 15,4      Tirol 
2,3 2,5 12,6 2,8 4,4 19,2 68,4 12,4 28,7 56,3 15,0      Vorarlberg 
4,1 5,1 34,5 6,1 11,6 16,0 67,6 16,4 79,6 11,1 9,3 Portugal 
4,1 5,2 34,5 6,2 11,8 15,8 67,7 16,5 79,3 11,2 9,5  Continente  
3,4 4,9 37,0 5,9 1 17,5 68,5 14,0 84,1 8,7 7,2      Norte 
2,7 3,0 27,4 3,8 11,2 14,9 65,5 19,6 82,6 8,7 8,8      Centro 
                Centro 
5,2 6,5 36,9 7,6 13,6 14,9 68,8 16,3 72,8 14,8 12,4      Lisboa e Vale do Tejo 
                Lisboa 
8,0 6,6 21,0 9,2 16,9 13,6 62,9 23,5 79,8 10,1 10,1      Alentejo 
                Alentejo 
3,0 5,3 28,2 6,7 14,3 14,7 66,6 18,7 80,4 12,9 6,7      Algarve 
3,7 2,5 38,6 4,3 7,9 21,9 65,8 12,4 86,3 8,9 4,9  Açores 
3,3 2,5 33,4 3,0 5,2 19,4 67,2 13,4 85,9 9,3 4,8  Madeira  
 9,1 24,9 9,1 21,0 18,2 66,9 14,8 25,0 42,6 32,4 Suomi/Finland 
 9,1 25,0 9,1 21,0 18,2 66,9 14,8 25,0 42,6 32,4  Manner-Suomi  
 13,3 26,4 13,7 29,3 17,6 65,4 17,0 27,0 46,6 26,3      Itä-Suomi 
 9,3 27,4 10,4 20,4 18,8 64,9 16,4 26,7 43,8 29,4      Väli-Suomi 
 14,1 19,7 13,1 28,0 20,7 66,2 13,2 24,4 47,4 28,2      Pohjois-Suomi 
 5,8 22,6 5,0 14,7 18,6 69,9 11,5 22,3 37,2 40,5      Uusimaa (Suuralue) 
 9,1 27,1 9,6 22,0 17,3 66,3 16,4 26,0 43,6 30,3      Etelä-Suomi 
                E t e l ä - S u o m i  
                Länsi-Suomi 
                P o h j o i s - S u o m i  
 2,9  2,8 17,7 18,8 65,2 16,0 31,0 43,0 26,1  Åland  
 5,1 19,9 4,6 12,8 18,5 64,2 17,3 18,5 55,1 26,4 Sverige 
 4,0 12,1 3,7 11,5 18,6 67,0 14,4 13,5 51,8 34,7      Stockholm 
 
Regionala indikatorer  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 198  
           Regionala indikatorer  
           
Befolkning Ekonomi Arbetsmarknad 
BNP per capita (köpkraft)Sysselsättning per sektor 
(% av totalt antal), 2002 Sysselsättningsnivå 
(åldrarna 15-64 i % av bef. 
i åldrarna 15-64), 2002  
Region * 
1000 innevånare, 2001 
Befolkningstäthet  (inv./km²), 2001 
BNP-tillväxt (årlig genomsnittlig 
procentuell förändring), 1995-2001  
2001, EU15 = 100 
Genomsnitt 1999-2000-
2001, EU15 = 100 
2001, EU25 = 100 
Jordbruk Industri Tjänster 
Patentansökningar till EPO per 
miljoner inv. Genomsnitt 1999-2000-2001 
Totalt 
Kvinnor Män      Östra Mellansverige 1495 38,9 2,1 91,1 92,5 10 2,9 26,1 71,0 315,3 72,2 70,1 74,2 
     Sydsverige 1283 91,9 3,3 98,3 99,7 107,9 2,8 23,7 73,6 402,5 70,7 68,6 72,8 
     Norra Mellansverige 831 13,0 0,4 89,3 91,8 98,0 3,7 27,0 69,3 200,3 69,7 68,4 70,9 
     Mellersta Norrland 375 5,3 0,8 98,8 98,7 108,4 3,8 21,2 75,0 132,6 68,9 69,0 68,7 
     Övre Norrland 511 3,3 0,5 92,6 93,7 101,6 3,2 23,7 73,1 207,7 68,6 68,4 68,7 
     Småland med Öarna 797 24,0 2,1 95,8 97,3 105,1 4,1 30,7 65,2 127,0 75,2 73,3 77,1 
     Västsverige 1774 60,3 3,2 102,5 103,5 112,5 2,4 25,3 72,3 339,3 75,5 74,2 76,7 
United Kingdom 58837 241,3 3,0 105,4 103,1 115,7 1,4 24,3 74,3 124,4 71,7 65,3 78,0 
 North East  2517 292,2 0,8 80,3 78,6 88,1 0,9 27,2 71,9 72,6 65,6 61,0 70,1 
     Tees Valley & Durham 1133 371,9  76,1 75,0 83,5 0,8 30,8 68,4 66,1 64,0 58,6 69,4 
     Northumberland and Tyne & Wear 1384 248,6 1,4 83,7 81,5 91,8 0,9 24,4 74,8 78,0 66,9 63,1 70,6 
 North West (inc. Merseyside)  6732 475,2 2,3 94,8 92,4 104,0 0,8 26,0 73,2 96,0 69,4 63,8 74,9 
     Cumbria 488 71,5 -0,9 79,1 80,2 86,8 3,6 30,9 65,5 75,7 69,3 62,6 76,0 
     Cheshire 984 422,0 2,8 117,7 113,6 129,1 0,9 27,7 71,4 204,6 72,9 67,9 77,7 
     Greater Manchester 2483 1930,8 3,2 102,6 99,3 112,6 0,3 25,4 74,3 68,7 69,4 63,7 75,0 
     Lancashire 1416 461,1 1,8 9 87,9 98,8 1,0 28,1 70,8 69,2 72,1 66,6 77,4 
     Merseyside 1362 2078,3 1,9 74,5 73,7 81,8 0,2 21,8 78,1 104,5 64,2 58,7 69,6 
 Yorkshire & the Humber  4967 319,1 2,1 90,8 89,2 99,7 1,2 27,1 71,7 81,1 70,5 63,8 77,0 
     East Riding & North Lincolnshire 869 237,6 0,3 87,1 86,3 95,6 2,0 29,5 68,5 63,3 68,6 60,7 76,5 
     North Yorkshire 751 90,4 3,1 96,2 93,6 105,6 2,5 24,2 73,3 130,3 75,6 68,7 82,5 
     South Yorkshire 1267 812,2 2,0 77,1 75,4 84,6 0,6 28,6 70,9 52,7 67,9 61,1 74,4 
     West Yorkshire 2080 1022,6 2,5 98,7 97,4 108,3 0,6 26,5 72,9 88,5 71,1 64,9 77,0 
 East Midlands  4175 267,2 2,5 96,6 95,6 106,0 1,4 30,3 68,3 104,9 73,5 66,8 80,1 
     Derbyshire & Nottinghamshire 1972 411,9 2,5 95,8 93,9 105,1 0,5 31,8 67,6 111,3 71,3 65,3 77,3 
     Leicestershire, Rutland & Northants 1555 316,2 3,0 104,4 104,4 114,5 1,3 29,8 69,0 139,1 76,6 68,7 84,3 
     Lincolnshire 648 109,4 1,6 80,7 79,3 88,5 4,4 26,8 68,8 42,2 73,0 66,7 79,2 
 West Midlands  5267 405,0 2,3 95,2 93,6 104,5 1,0 30,6 68,5 94,4 71,2 64,1 78,1 
     Herefordshire, Worcestershire & Warks 1223 207,3 3,3 96,6 94,0 106,0 1,6 3 68,4 172,4 76,3 69,0 83,6 
     Shropshire & Staffordshire 1489 240,1 1,4 79,7 81,0 87,4 1,5 30,6 67,9 73,6 74,2 67,6 80,3 
     West Midlands 2554 2842,3 2,2 103,6 100,8 113,7 0,3 30,9 68,8 70,2 67,1 59,7 74,2 
 Eastern  5395 282,2 3,3 101,4 98,8 111,3 1,5 25,0 73,5 238,6 76,1 69,0 83,1 
     East Anglia 2177 173,2 2,0 95,7 92,8 105,1 2,6 25,3 72,1 310,9 75,5 68,4 82,5 
     Bedfordshire, Hertfordshire 1601 557,0 4,8 122,6 119,3 134,5 0,6 23,8 75,6 213,7 78,3 71,5 84,8 
     Essex 1616 439,8 3,2 88,1 86,4 96,7 1,0 25,9 73,1 165,2 74,9 67,5 82,2 
 London  7188 4538,8 4,6 164,7 159,5 180,7 0,3 13,9 85,8 102,3 68,7 61,5 75,6 
     Inner London 2772 8648,1 5,2 263,4 251,4 289,1 0,1 11,4 88,5 131,1 63,4 56,9 69,7 
     Outer London 4416 3496,2 3,8 102,7 102,0 112,7 0,4 15,4 84,3 84,1 72,3 64,7 79,6 
 South East  8007 419,0 4,1 115,9 112,9 127,2 1,4 22,4 76,2 209,8 77,0 7 83,8 
     Berkshire, Bucks & Oxfordshire 2093 364,5 5, 2 149,0 146,4 163,5 1,5 22,7 75,8 318,8 79,4 72,9 85,6 
     Surrey, East & West Sussex 2555 467,9 3,8 113,6 110,5 124,6 1,3 19,6 79,2 151,7 76,4 69,4 83,4 
     Hampshire & Isle of Wight 1778 426,1 3,9 103,0 100,4 113,0 1,0 24,4 74,6 233,5 78,1 71,2 84,8 
     Kent 1581 423,3 3,0 90,3 86,4 99,1 2,2 24,3 73,5 133,0 73,4 65,8 81,1 
 South West  4934 205,8 2,7 93,8 92,4 103,0 2,0 23,7 74,3 132,9 76,2 70,4 81,9 
     Gloucestershire, Wiltshire & N Somerset 2163 284,5 3,3 112,1 110,4 123,0 1,3 23,0 75,6 228,8 78,3 72,5 84,0 
     Dorset & Somerset 1192 195,3 2,1 82,8 83,0 90,9 2,1 24,3 73,6 80,6 76,6 70,9 82,2 
     Cornwall & Isles of Scilly 502 141,1 1,9 59,5 59,1 65,3 3,0 22,5 74,5 65,5 71,3 64,2 78,2 
     Devon 1077 160,6 1,9 85,3 82,0 93,6 2,9 25,0 72,1 57,1 73,6 68,4 78,8 
 Wales  2903 139,8 1,8 83,0 81,5 91,1 2,6 26,2 71,2 69,7 66,3 59,4 73,2 
 
Regionala indikatorer  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 199 
            
            
Arbetsmarknad Ålder sstruktur Utbildning 
Arbetslöshetsnivå (%) % av befolkningen i åldrarna: 
(2000) Uppnådd utbildningsnivå hos 
människor i åldrarna 25-64 (% 
av totala antalet), 2002 Totalt, 1992 
Totalt, 2002 
Långtidsarbetslösa, 2002 
(% av tot. antal arbetslö-sa) 
Kvinnor, 2002 
Unga, 2002 <15 15-64 65+ låg medium hög  
Region * 
 5,2 23,0 4,9 13,6 18,7 64,0 17,3 19,8 55,9 24,3      Östra Mellansverige 
 6,2 25,1 5,9 15,2 18,2 63,9 18,0 19,9 53,7 26,3      Sydsverige 
 6,3 19,1 5,7 13,7 18,0 62,3 19,7 20,4 59,4 20,2      Norra Mellansverige 
 5,9 19,3 4,5 13,7 17,5 62,5 2 20,2 58,5 21,3      Mellersta Norrland 
 6,1 17,6 4,6 13,1 18,4 64,2 17,4 13,8 61,6 24,6      Övre Norrland 
: 3,9 18,1 4,1 9,6 18,8 62,3 18,9 23,4 56,3 20,3      Småland med Öarna 
: 4,9 21,7 4,3 12,9 18,9 63,8 17,3 19,6 54,1 26,3      Västsverige 
9,6 5,1 21,9 4,5 12,0 19,1 65,4 15,6 18,1 52,4 29,5 United Kingdom 
 6,8 27,0 5,2 14,2 18,8 65,2 16,1 21,2 55,7 23,0  North East  
 7,2 24,6 6,0 16,6 19,3 65,2 15,5 22,5 55,9 21,6      Tees Valley & Durham 
 6,4 29,1 4,5 12,4 18,3 65,2 16,5 20,2 55,6 24,3      Northumberland and Tyne & Wear 
 5,3 26,6 4,3 12,6 19,4 65,0 15,6 20,7 54,1 25,2  North West (inc. Merseyside)  
 5,1 28,0 4,1 11,7 17,7 64,3 17,9 17,1 58,5 24,4      Cumbria 
 4,2 20,3 3,2 11,8 19,0 65,6 15,5 14,4 54,9 30,6      Cheshire 
 5,6 27,4 4,6 12,2 20,1 65,4 14,5 22,1 52,3 25,6      Greater Manchester 
 4,4 21,7 3,7 12,4 19,3 64,3 16,4 20,1 55,9 24,0      Lancashire 
 6,6 31,6 5,4 14,3 19,4 64,5 16,1 24,5 53,3 22,3      Merseyside 
9,5 5,2 21,3 4,3 12,6 19,2 65,0 15,8 20,2 54,9 24,9  Yorkshire & the Humber  
 6,3 26,3 5,2 15,5 19,3 64,2 16,5 19,0 58,1 22,9      East Riding & North Lincolnshire 
 3,7 18,6 3,6 7,6 17,8 64,4 17,8 15,1 55,1 29,8      North Yorkshire 
 5,2 24,6 3,7 12,4 18,9 65,3 15,8 21,5 56,2 22,3      South Yorkshire 
 5,4 17,9 4,5 13,1 19,9 65,4 14,7 21,7 52,8 25,5      West Yorkshire 
8,5 4,5 22,9 4,4 10,6 18,8 65,3 15,9 19,7 55,7 24,6  East Midlands  
 5,1 28,9 4,5 11,2 18,6 65,4 16,0 20,7 55,7 23,6      Derbyshire & Nottinghamshire 
 4,0 17,5 4,6 10,4 19,6 65,9 14,5 19,1 53,9 27,0      Leicestershire, Rutland & Northants 
 4,3 13,2 3,4 9,5 17,7 63,3 19,0 17,7 60,1 22,2      Lincolnshire 
10,3 5,6 20,7 5,2 14,2 19,5 64,9 15,6 21,4 53,3 25,2  West Midlands  
 3,5 13,1 4,1 8,9 18,3 65,2 16,5 16,7 53,6 29,7      Herefordshire, Worcestershire & Warks 
 4,6 21,8 4,0 11,2 18,7 65,8 15,6 18,0 56,6 25,5      Shropshire & Staffordshire 
 7,4 22,1 6,7 18,2 20,5 64,2 15,3 26,1 51,2 22,8      West Midlands 
 3,7 18,2 3,5 9,4 18,9 65,1 16,0 15,8 57,0 27,2  Eastern  
7,4 3,7 16,5 3,3 9,8 18,4 64,4 17,2 16,6 56,9 26,5      East Anglia 
 3,5 17,6 3,2 8,4 19,9 66,0 14,2 12,3 54,9 32,8      Bedfordshire, Hertfordshire 
 4,0 20,8 4,0 1 18,7 65,0 16,3 18,2 59,1 22,7      Essex 
11,9 6,7 23,6 6,0 14,2 19,3 68,2 12,5 17,5 41,1 41,4  London  
: 9,0 27,1 7,7 18,4 19,2 69,8 10,9 20,4 31,6 48,0      Inner London 
: 5,3 19,9 4,9 11,6 19,4 67,1 13,6 15,5 47,4 37,0      Outer London 
 3,7 14,9 3,5 8,9 18,8 65,2 16,0 12,7 53,3 34,0  South East  
 3,4 11,4 3,0 8,6 19,6 67,5 12,9 13,4 49,3 37,4      Berkshire, Bucks & Oxfordshire 
 3,8 17,9 3,6 7,8 17,9 63,7 18,4 11,8 52,7 35,5      Surrey, East & West Sussex 
 3,5 9,5 3,7 9,9 18,6 65,4 16,0 10,5 55,8 33,7      Hampshire & Isle of Wight 
 4,2 19,7 3,9 9,8 19,3 64,4 16,4 15,9 57,3 26,8      Kent 
8,8 3,7 14,0 3,3 9,1 18,0 63,6 18,4 12,8 57,1 30,1  South West  
 3,6 9,2 3,3 8,5 18,7 65,2 16,1 12,5 55,1 32,4      Gloucestershire, Wiltshire & N Somerset 
 3,6 13,3 3,4 8,5 17,4 61,9 20,7 13,1 57,0 29,9      Dorset & Somerset 
: 4,2 20,9 3,2 11,0 17,4 62,6 2 13,8 58,3 27,9      Cornwall & Isles of Scilly 
: 4,2 20,7 3,2 10,6 17,5 62,6 19,9 12,7 60,8 26,6      Devon 
9,4 5,6 20,1 5,0 14,0 19,0 63,8 17,3 21,4 51,5 27,1  Wales  
  
Regionala indikatorer  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 200  
           Regionala indikatorer  
           
Befolkning Ekonomi Arbetsmarknad 
BNP per capita (köpkraft)Sysselsättning per sektor 
(av totalt antal), 2002 Sysselsättningsnivå 
(åldrarna 15-64 i % av bef. 
i åldrarna 15-64), 2002  
Region * 
1000 innevånare, 2001 
Befolkningstäthet (inv./km²), 2001 
BNP-tillväxt (årlig genomsnittlig 
procentuell förändring), 1995-2001  
2001, EU15 = 100 
Genomsnitt 1999-2000-
2001, EU15 = 100 
2001, EU25 = 100 
Jordbruk Industri Tjänster 
Patentansökningar till EPO per 
miljoner inv. genomsnitt 1999-2000-2001 
Totalt 
Kvinnor Män      West Wales & the Valleys 1853 141,2 0,9 69,6 69,4 76,4 2,9 25,9 71,3 47,9 64,0 57,6 70,4 
     East Wales 1050 137,3 3,1 106,7 102,7 117,1 2,2 26,7 71,1 107,8 70,2 62,5 77,7 
 Scotland  5064 64,8 1,5 99,5 98,3 109,2 1,9 23,5 74,6 85,5 70,3 65,8 74,8 
     North Eastern Scotland 503 68,6 1,6 136,6 138,7 149,9 3,2 30,9 65,9 220,1 76,0 67,6 84,5 
     Eastern Scotland 1904 105,9 1,6 101,2 100,4 111,0 1,9 23,1 75,0 103,6 72,2 67,7 76,8 
     South Western Scotland 2287 175,5 1,5 94,3 91,9 103,5 0,9 23,1 76,0 52,0 66,5 62,5 70,7 
     Highlands & Islands 369 9,3 0,4 72,4 72,1 79,4 4,2 19,8 76,0 41,8 73,5 70,7 76,3 
 Northern Ireland  1689 119,3 2,7 82,4 81,2 90,4 4,5 26,0 69,5 35,4 64,8 57,5 72,2 
               
              
Bălgarija 7913 71,3  26,0 24,9 28,6 9,6 32,7 57,7 3,1 50,6 47,5 53,7 
     Severozapaden 535 50,5 -0,2 23,7 22,2 26,0 12,5 34,6 52,9 : 43,7 42,2 45,1 
     Severen Tsentralen 1201 67,0 0,2 22,4 21,5 24,6 1 37,2 52,9 : 49,3 46,5 52,1 
     Severoiztochen 1309 65,5  22,7 21,8 24,9 15,1 27,6 57,3 : 47,7 43,3 52,2 
     Yugozapaden 2097 103,4 1,0 36,3 33,9 39,9 3,3 31,4 65,2 : 56,4 53,9 58,9 
     Yuzhen Tsentralen 1975 71,8 -1,7 21,7 20,7 23,8 12,3 35,0 52,7 : 49,9 47,5 52,4 
     Yugoiztochen 796 54,4  22,1 23,9 24,3 11,4 31,6 57,0 : 47,4 42,0 52,9 
Kypros 706 119,7 3,8 77,8 76,1 85,4 5,3 23,2 71,6 11,9 68,5 59,0 78,8 
Česká Republika 10219 129,6 1,5 60,6 59,8 66,5 4,8 39,9 55,3 11,3 65,5 57,1 74,0 
     Praha 1164 2348,1 4,4 135,5 129,8 148,7 0,5 21,3 78,2 : 72,0 65,8 78,5 
     Střední Čechy 1124 102,0 3,0 5 49,6 54,9 5,1 38,9 56,0 : 68,6 58,1 79,0 
     Jihozápad 1175 66,7 0,9 55,1 55,0 60,5 8,1 41,6 50,3 : 68,0 59,5 76,5 
     Severozápad 1124 129,9 -1,2 47,9 48,6 52,6 3,6 41,4 55,0 : 62,4 53,8 70,9 
     Severovýchod 1486 119,5 1,0 50,8 50,6 55,7 5,0 46,3 48,8 : 67,0 57,9 76,1 
     Jihovýchod 1645 117,6 1,3 53,4 52,3 58,6 7,5 40,2 52,3 : 64,7 56,2 73,1 
     Střední Morava 1233 135,5 0,4 48,1 47,8 52,8 5,0 46,3 48,6 : 63,2 54,8 71,7 
     Moravskoslezsko 1268 228,4 -0,7 50,6 50,3 55,5 2,8 43,9 53,3 : 59,2 51,2 67,1 
Eesti 1367 30,2 5,2 38,5 37,1 42,3 7,0 31,3 61,7 9,4 62,0 57,9 66,5 
Magyarország 10188 109,5 4,0 51,5 49,5 56,5 6,0 34,2 59,8 17,1 56,6 5 63,5 
     Közép-Magyarország 2830 409,1 5,2 81,3 76,3 89,2 1,8 26,3 71,9 : 61,3 54,6 68,8 
     Közép-Dunántúl 1121 99,5 4,6 48,0 46,8 52,7 5,7 44,6 49,6 : 60,6 54,0 67,3 
     Nyugat-Dunántúl 1003 89,7 4,3 53,6 54,8 58,8 5,5 42,0 52,5 : 64,1 56,5 71,5 
     Dél-Dunántúl 996 70,3 2,6 38,7 37,6 42,5 9,8 33,8 56,3 : 51,9 46,1 58,0 
     Észak-Magyarország 1300 96,8 2,3 33,7 32,4 37,0 4,3 39,9 55,8 : 50,1 44,3 56,1 
     Észak-Alföld 1561 87,9 3,0 34,2 32,1 37,5 7,5 33,8 58,8 : 49,5 42,8 56,2 
     Dél-Alföld 1377 75,2 1,6 36,9 36,0 40,5 14,2 33,0 52,8 : 54,7 47,5 62,1 
Lietuva 3481 53,3 5,1 37,2 35,6 40,8 17,9 27,5 54,6 1,4 59,9 57,2 62,7 
Latvija 2355 36,5 5,7 33,4 31,8 36,6 15,3 25,8 58,9 5,4 60,4 56,8 64,3 
Malta 393 1182,4 3,6 69,5 70,7 76,2 2,3 31,2 66,5 13,0 53,7 33,1 74,1 
Polska 38641 123,6 6,3 40,9 41,1 44,9 19,3 28,6 52,0 2,3 51,5 46,2 56,9 
     Dolno śląskie 2971 148,9 5,8 41,6 42,1 45,6 9,5 32,4 58,2 : 47,6 43,9 51,4 
     Kujawsko-Pomorskie 2100 116,9 4,7 37,0 36,8 40,5 19,1 29,4 51,4 : 50,6 45,0 56,3 
     Lubelskie 2230 88,8 4,5 28,6 28,6 31,4 39,4 18,1 42,5 : 56,1 51,6 60,7 
     Lubuskie 1024 73,2 4,7 36,3 37,0 39,9 10,2 31,3 58,5 : 45,9 41,4 50,5 
     Łódzkie 2638 144,8 5,8 36,9 37,2 40,5 19,8 30,6 49,7 : 52,8 47,8 58,1 
     Małopolskie 3238 213,8 6,2 35,3 36,3 38,8 23,7 27,0 49,3 : 54,6 50,2 59,3 
     Mazowieckie 5075 142,6 10,4 63,7 62,2 69,9 20,4 21,6 58,0 : 57,1 52,9 61,4 
     Opolskie 1083 115,1 2,7 33,2 34,1 36,4 18,5 32,9 48,7 : 50,3 44,3 56,5 
 
Regionala indikatorer  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 201 
            
            
Arbetsmarknad Ålder sstruktur Utbildning 
Arbetslöshetsnivå (%) % av befolkningen i åldrarna: 
(2000) Uppnådd utbildningsnivå hos 
människor i åldrarna 25-64 (% 
av totalt antal), 2002 Totalt, 1992 
Totalt, 2002 
Långtidsarbetslösa, 2002 
(% av totalt antal arbets-lösa) 
Kvinnor, 2002 
Unga, 2002 <15 15-64 65+ låg medium hög  
Region * 
: 5,9 19,1 5,6 14,6 18,8 63,3 17,9 23,2 51,7 25,1      West Wales & the Valleys 
: 5,1 21,9 4,1 13,0 19,4 64,6 16,1 18,5 51,2 30,3      East Wales 
9,4 6,5 23,5 5,2 14,5 18,3 66,3 15,4 18,7 48,6 32,7  Scotland  
: 3,6 1 4,1 7,2 18,4 67,4 14,2 17,8 45,8 36,4      North Eastern Scotland 
: 5,8 21,4 4,9 13,7 18,0 66,4 15,7 15,3 49,4 35,2      Eastern Scotland 
: 7,9 28,8 6,1 17,0 18,5 66,3 15,2 22,4 47,6 30,1      South Western Scotland 
: 5,9 11,9 4,0 15,0 18,6 64,8 16,6 17,0 51,9 31,1      Highlands & Islands 
15,1 5,8 37,5 5,0 11,8 22,5 64,5 13,0 27,2 47,8 25,0  Northern Ireland  
             
            
: 18,2 66,0 17,3 37,2 15,9 67,9 16,2 28,4 50,5 21,2 B ălgarija 
: 26,9 77,8 25,3 53,6 15,3 63,4 21,3 29,3 54,2 16,5      Severozapaden 
: 18,1 62,1 16,9 36,5 14,8 66,5 18,7 25,7 53,4 20,8      Severen Tsentralen 
: 22,3 63,2 22,6 4 16,9 68,6 14,5 37,6 45,1 17,3      Severoiztochen 
: 13,3 65,2 12,4 28,3 14,9 69,6 15,5 18,0 52,5 29,5      Yugozapaden 
: 17,2 67,1 15,7 38,5 16,4 68,2 15,4 32,7 49,5 17,8      Yuzhen Tsentralen 
: 22,3 65,8 23,0 44,8 17,4 67,5 15,1 33,3 49,5 17,2      Yugoiztochen 
: 3,3 20,1 4,2 7,7 23,2 65,5 11,3 33,5 37,4 29,1 Kypros 
: 7,3 50,3 9,0 16,9 16,6 69,6 13,8 12,1 76,0 11,9 Česká Republika 
: 3,6 28,1 4,5 9,4 13,9 69,8 16,3 4,4 68,4 27,1      Praha 
: 5,0 45,1 7,4 8,5 16,3 69,3 14,4 13,7 77,8 8,5      St řední Čechy 
: 4,9 44,1 5,9 8,9 16,6 69,6 13,8 12,1 77,1 10,7      Jihozápad 
: 11,4 58,5 13,3 26,2 17,3 70,7 12,0 17,5 75,3 7,2      Severozápad 
: 5,4 43,3 7,1 13,0 17,1 69,1 13,9 11,9 78,7 9,3      Severovýchod 
: 6,8 47,1 7,9 17,0 16,9 69,0 14,1 11,1 76,0 12,9      Jihovýchod 
: 8,8 51,1 10,8 21,4 17,0 69,5 13,6 13,1 77,4 9,5      Střední Morava 
: 13,4 58,8 16,3 29,1 17,6 70,2 12,2 13,5 76,8 9,7      Moravskoslezsko 
: 10,3 52,4 9,7 17,6 18,0 67,5 14,5 12,4 57,1 30,5 Eesti 
: 5,9 43,6 5,4 12,4 17,1 68,3 14,6  28,4 57,3 14,3 Magyarország 
: 4,0 51,1 3,9 8,8 15,5 69,3 15,2 20,7 57,8 21,5      Közép-Magyarország 
: 5,0 39,6 4,7 10,3 17,4 69,5 13,2 28,9 59,2 12,0      Közép-Dunántúl 
: 4,1 38,6 4,2 8,8 16,3 68,9 14,8 26,9 60,8 12,2      Nyugat-Dunántúl 
: 7,9 44,9 7,1 15,9 17,1 68,3 14,7 32,7 56,5 10,8      Dél-Dunántúl 
: 8,9 45,9 7,6 19,4 18,2 67,0 14,8 32,4 56,3 11,3      Észak-Magyarország 
: 7,9 42,2 7,0 14,9 19,4 67,1 13,5 34,3 54,2 11,5      Észak-Alföld 
: 6,3 35,5 6,5 13,9 17,1 67,5 15,5 32,4 57,0 10,5      Dél-Alföld 
: 13,7 53,5 12,9 23,0 19,8 66,9 13,4 15,1 40,1 44,8 Lietuva 
: 12,1 45,3 11,0 20,8 17,8 67,5 14,7 17,8 63,0 19,3 Latvija 
: 5,2 : 6,1 11,0 20,8 67,2 12,0 : : : Malta 
: 19,9 54,8 20,9 42,5 18,8 68,9 12,3 19,1 68,3 12,5 Polska 
: 26,1 52,7 25,6 50,2 17,2 70,4 12,4 17,8 69,6 12,6      Dolno śląskie 
: 21,5 53,3 22,0 43,2 19,4 69,1 11,4 19,8 69,8 10,4      Kujawsko-Pomorskie 
: 16,6 46,7 16,5 37,8 19,8 66,6 13,6 22,4 63,9 13,8      Lubelskie 
: 26,3 47,7 26,7 50,1 19,4 69,8 10,8 16,7 72,7 10,5      Lubuskie 
: 20,3 62,5 21,4 42,1 17,0 68,7 14,3 23,0 64,0 13,0      Łódzkie 
: 16,2 58,6 16,5 37,5 2 67,7 12,3 16,8 69,2 14,0      Małopolskie 
: 17,0 56,0 17,5 36,9 17,8 68,3 14,0 18,2 65,2 16,6      Mazowieckie 
: 19,7 53,0 21,0 45,3 18,1 70,2 11,7 19,0 69,3 11,7      Opolskie 
  
Regionala indikatorer  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 202  
         Regionala indikatorer  
         
Befolkning Ekonomi Arbetsmarknad 
BNP per capita (köpkraft)Sysselsättning per sektor 
(% av totalt antal), 2002 Sysselsättningsnivå 
(åldrar 15-64 i % av bef. i 
åldrarna 15-64), 2002  
Region * 
1000 innevånare, 2001 
Befolkningstäthet (inv./km²), 2001 
BNP-tillväxt (årlig genomsnittlig 
procentuell förändring), 1995-2001  
2001, EU15 = 100 
Genomsnitt 1999-2000-
2001, EU15 = 100 
2001, EU25 = 100 
Jordbruk Industri Tjänster 
Patentansökningar till EPO per 
miljoner inv. genomsnitt 1999-2000-2001 
Totalt 
Kvinnor Män      Podkarpackie 2130 118,8 5,1 29,2 29,5 32,0 30,8 28,2 41,1 : 53,2 47,9 58,3 
     Podlaskie 1221 60,5 6,3 31,0 30,5 34,0 36,5 18,6 45,0 : 54,8 5 59,6 
     Pomorskie 2202 120,4 6,5 40,6 41,3 44,6 9,5 31,1 59,4 : 50,2 42,9 57,9 
     Ślaskie 4840 393,7 3,9 44,6 45,2 49,0 4,1 39,5 56,4 : 46,9 40,1 54,0 
     Świętokrzyskie 1321 113,2 5,5 31,2 31,8 34,3 31,0 24,9 44,2 : 50,3 45,6 55,0 
     Warmi ńsko-Mazurskie 1469 60,7 4,8 29,6 30,8 32,5 17,9 28,1 54,0 : 46,0 40,9 51,0 
     Wielkopolskie 3363 112,8 7,8 43,4 43,5 47,6 20,3 32,7 47,0 : 52,9 46,0 59,9 
     Zachodniopomorskie 1735 75,8 5,8 40,5 41,1 44,5 8,3 29,6 62,2 : 45,8 41,2 50,7 
România 22408 94,0 -0,1 24,4 23,7 26,8 36,8 29,7 33,5 0,9 57,6 51,8 63,6 
     Nord-Est 3835 104,1 -1,8 17,2 18,8 18,9 51,3 23,6 25,1 : 59,1 55,3 62,9 
     Sud-Est 2935 82,1 -2,0 21,3 20,8 23,4 38,1 26,1 35,9 : 54,7 46,3 63,4 
     Sud 3463 100,5 -2,3 20,5 19,5 22,6 44,3 28,0 27,7 : 57,9 51,0 65,0 
     Sud-Vest 2397 82,0 -1,6 21,6 20,5 23,7 51,3 23,2 25,5 : 61,3 56,4 66,2 
     Vest 2032 63,4 -0,4 26,4 25,3 29,0 27,9 34,7 37,4 : 57,5 50,5 64,8 
     Nord-Vest 2839 83,1 -1,2 21,6 21,3 23,7 34,2 32,3 33,5 : 57,8 53,2 62,4 
     Centru 2640 77,4 -2,0 23,5 24,0 25,8 26,1 41,1 32,8 : 55,8 50,5 61,2 
     Bucure şti 2269 1245,7 7,4 52,3 46,5 57,3 2,7 35,0 62,4 : 56,9 51,0 63,4 
Slovenija 1992 98,3 5,1 67,8 67,1 74,4 9,2 38,7 52,1 30,5 63,4 58,6 68,2 
Slovenská Republika 5403 110,2 3,9 44,7 43,9 49,0 6,2 38,5 55,4 5,7 56,8 51,4 62,4 
     Bratislavský 602 293,0 5,7 101,8 97,4 111,7 2,3 23,1 74,7 : 67,2 62,7 72,1 
     Západné Slovensko 1878 125,3 3,4 40,9 41,0 44,9 7,3 42,4 50,3 : 57,2 51,6 62,9 
     Stredné Slovensko 1360 83,7 3,2 36,9 36,1 40,5 6,5 40,7 52,8 : 55,4 5 60,8 
     Východné Slovensko 1564 99,3 3,5 34,0 33,1 37,3 6,5 39,4 54,1 : 53,2 47,4 59,2 
                            
              
N10: nya medlemsländer; N12: nya medlemsländer samt Bulgarien och Rumänien 
* NUTS 1-nivå (understruket) och 2-nivå. De nya regioner som introducerades i maj 2003 står i rött, de gamla regionerna i kursi vt. 
Följande förändringar har skett: i Tysklan d har Brandenburg delats in i två NUTS 2 -regioner. I Spanien har även Ceuta y Melilla  delats in i två regioner. I Italien har den nordvästra 
NUTS 1-regionen omdefinierats och inkluderar nu Lombardia, tidigare NUTS 1-region, medan nordöst inkluderar Emilia-Romagna, cen trala Italien inkluderar Lazio och södra Itali-
en inkluderar Abruzzo-Molise och Campania, medan en ny NUTS 1-region, Isol e, har bildats för att täcka Sardinien och Sicilien. I Portugal har den före detta NUTS 2-regionen 
Lisboa e Vale do Tejo delats mellan Centro, en ny Lisboa-region och Alentejo. I Finland har fyra före detta NUTS 2-regioner i N UTS 1-regionen Manner-Suomi (alla utom Itä-
Suomi) omdefinierats till tre nya NUTS 2-regioner.  
BNP-tillväxt: franska utom europeiska departementen: 1995-2000; BNP per capita: franska utomeur opeiska departementen: 2000 och g enomsnitt 1999-2000 
Sysselsättning per sektor : franska utomeuropeiska departementen: skattningar; MT: nationella källor 
Långtidsarbetslöshet : exkl. MT 
Sysselsättningsnivåer: MT: nationella källor Befolkning per åldersgrupp: franska utomeuropeiska departementen: 1998; MT: 1999 Källor: Eurostat (REGIO, LFS), nationella centralbyråer och GD Regionalpolitiks beräkningar 
 
Regionala indikatorer  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 203 
            
            
Arbetsmarknad Ålder sstruktur Utbildning 
Arbetslöshetsnivå (%) % av befolkningen i åldrarna: 
(2000) Uppnådda utbildningsnivåer 
hos människor i åldrarna 25-64 
(% av totalt antal), 2002 Totalt, 1992 
Totalt, 2002 
Långtidsarbetslösa, 2002 
(% av tot. antal arbetslö-sa) 
Kvinnor, 2002 
Unga, 2002 <15 15-64 65+ låg medium hög  
Region * 
: 18.2 67.5 19.2 45.7 21.4 66.8 11.8 2 68.8 11.1      Podkarpackie 
: 16.8 58.0 17.1 37.9 20.1 66.4 13.5 23.9 62.4 13.6      Podlaskie 
: 21.5 39.5 23.7 45.1 19.8 69.4 10.7 19.4 67.5 13.1      Pomorskie 
: 20.1 62.3 23.2 42.0 17.3 71.2 11.5 15.0 74.4 10.6      Ślaskie 
: 18.8 53.9 19.4 48.7 18.8 67.4 13.8 20.2 67.1 12.6      Świętokrzyskie 
: 25.9 59.2 27.7 52.2 20.7 69.0 10.4 25.9 63.2 10.9      Warmi ńsko-Mazurskie 
: 18.2 45.3 20.2 38.0 19.8 68.9 11.3 17.9 71.5 10.6      Wielkopolskie 
: 26.0 52.7 26.3 54.6 18.7 70.4 10.9 20.7 68.0 11.3      Zachodniopomorskie 
: 8.4 54.0 7.7 23.2 18.5 68.3 13.2 28.9 61.2 9.8 România 
: 7.8 50.8 7.1 19.6 21.2 66.2 12.6 32.8 60.2 7.0      Nord-Est 
: 10.6 52.8 11.2 26.7 18.8 68.7 12.6 32.2 58.5 9.3      Sud-Est 
: 9.8 53.4 9.1 29.8 18.2 67.0 14.7 31.1 61.8 7.1      Sud 
: 6.7 55.6 6.2 22.4 18.5 67.0 14.5 27.5 64.0 8.5      Sud-Vest 
: 7.2 51.5 6.8 18.6 17.7 69.4 12.9 28.7 60.8 10.5      Vest 
: 7.6 55.2 6.6 19.4 19.0 68.6 12.4 31.7 58.9 9.4      Nord-Vest 
: 8.4 53.7 7.0 22.8 18.5 69.2 12.3 26.5 65.6 7.9      Centru 
: 8.8 61.3 7.3 26.1 14.3 72.1 13.6 16.9 60.9 22.1      Bucure şti 
: 6.3 55.6 6.8 16.5 16.1 7 13.9 23.0 61.8 15.3 Slovenija 
: 18.7 65.2 18.7 37.7 19.8 68.8 11.4 14.0 75.1 10.9 Slovenská Republika 
: 8.7 53.3 9.2 18.4 16.4 71.6 12.0 9.1 66.6 24.3      Bratislavský 
: 17.5 69.8 18.1 35.5 18.5 69.5 12.0 15.5 76.0 8.5      Západné Slovensko 
: 21.4 61.9 21.3 40.6 20.2 68.4 11.5 15.2 75.2 9.7      Stredné Slovensko 
: 22.2 65.7 21.7 44.4 22.4 67.2 10.4 13.2 77.6 9.2      Východné Slovensko 
                        
            
            
            
            
           
 
            
            
            
            
            
             
Regionala indikatorer  
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 204  
 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 205Diagram 
I Utgifter som går till samm anhållningspolitik , 2000-2013 .................................................................xxxvi ii 
1.1 Ökning av BNP per capita i Spanien, Portugal och Grekland relativt EU15:s 
genomsnitt, 1992-2002.......................................................................................................... ................  3 
1.2 Sysselsättningsni vå, 1998 oc h 2002 ......................................................................................... ............. 9 
1.3 BNP per capita (PPS) per land och extremom råden, 2001.................................................................. 11 
1.4 BNP per capi ta (PPS), 2002................................................................................................. ................ 11 
1.5 Förändring av sektoriell syssel sättningsnivå i EU 15, 1996-2 002......................................................... 14 
1.6 Simulering av BNP per ca pita (PPS) i anslutningsländer na, 2004-2040 (a ntagande om  
relativt tillväxt på 1, 5 procent per år). ...................................................................................... ............. 17 
1.7 Simulering av BNP per ca pita (PPS) i anslutningsländer na, 2004-2040 (a ntagande om  
relativ tillväxt på 2, 5 procent per år). ....................................................................................... ............. 17 
1.8 Projektnedgång i befolkning i arbetsför ål der, 2000- 2025................................................................... . 18 
1.9 Befolkning som risk erar fattigdom *, 2000................................................................................... .......... 24 
1.10 Inrikes bruttokonsumti on av energi, 1995 och 2001 ......................................................................... ... 43 
1.11 Förändring av inrikes bruttokonsumtion av ener gi per enhet BNP,  1995-2001. .................................. 43 
1.12 Sammansättning av in rikes bruttokonsumtion av energi från brän sle, 2001........................................ 44 
1.13 Deltagarandel i fortbil dning, 1999........................................................................................ ................. 48 
1.14 Antal huvudtelefonlinje r och spridningsnivå på m obiltelefoner,  2001/ 2002 ......................................... 56 
1.15 Nivå på hushålls t illgång till inte rnet, 2002. ............................................................................ .............. 57 
2.1 Offentliga utgifter i medl emsländerna, 19 95 och 2002....................................................................... .. 85 
2.2 Offentliga utgifter per region i Storbritannien, gen omsnitt 2000-2001.................................................. 89 
2.3 Offentliga utgifter* per region i Italien,  2000 ............................................................................ ............. 90 
2.4 Offentliga utgifter per region i Spanien, genomsn itt 1992-1999........................................................... 91  
2.5 Skatteintäkter och intäkter från so ciala avgifter per st atlig nivå, 2001 ................................................. 92  
2.6 Tillförsel av direkta utlandsinvesteringa r till medlemsländer och anslutningsländer,  
genomsnitt 1 999-200 1........................................................................................................... ............... 98 
3.1 Utgifter från EUGFJ:s garantisekti on, 2002................................................................................. ....... 125 
3.2 Statligt stöd i medl emsländerna, 2001. ..................................................................................... ......... 128 
4.1 Strukturfonderna (alla målp rogram) per land,  2000-2006. ................................................................. 138  
4.2 Komplettering – Förändring av  årliga nationella utgifter som går till  
strukturfondprogram, 1989-93 till 1994-99. ..................................................................................... ... 140 
4.3 Uppdelning av strukturfondernas stöd  i mål 1-regioner, alla medlemsländer, 
2000-2006...................................................................................................................... ..................... 142 
4.4 Strukturfondsstöd och BNP-tillväx t i mål 1-regioner , 1995-2001.......................................................  147 
4.5 Uppskattning av stadsutgifter i mål 1 och 2-progr am, 2000- 2006. ..................................................... 159 
Kartor 
1 BNP per capita  (PPS), 2001................................................................................................... ................ 5 
2 Sysselsätttnings nivåer, 2002................................................................................................. ................. 8 
3 Älrdeberoendekvote r, 2000 and 2025 ........................................................................................... ....... 19 
4 Arbetslöshetsn ivåer, 2002 .................................................................................................... ................ 21 
5 Arbetslös het, 2002........................................................................................................... ..................... 22 
6 Befolkningsförändringar, 1996-199 9: huvudsakliga förändri ngar......................................................... 32 
7 Territoriell mångfald –  splittrade nat urområden............................................................................. ...... 35 
8 Motorvägst äthet, 2001........................................................................................................ .................. 39 
9 Uppnådda utbildni ngsnivåe r, 2002 ............................................................................................. .......... 46 
10 FoU-utgi fter, 2000.......................................................................................................... ....................... 52 
11 Sysselsättning i högt eknologisekt orer, 2002 ................................................................................. ....... 54 
12 Kommunal avfallshanter ing genom nedgrävning ................................................................................. 61 
A1.1 Sysselsättnin g per sekt or, 2002. .......................................................................................... ................ 73 
A1.2 BNP per sysse lsatt (EUR ), 2001. ........................................................................................... .............. 74 
 
TREDJE RAPPORTEN OM EKONOMISK OCH SOCIAL SAMMANHÅLLNING 206 A1.3 Förändring i befolkning i arbet sför ålder (15- 64), 2000-2025 .............................................................. .75 
A1.4 Förändring i befolkn ing över 65,  2000-2025................................................................................ .........76 
A1.5 Potentiell tillgäng lighet via väg, 2001................................................................................... .................77 
A1.6 Potentiell tillgänglig het via järn väg, 2001............................................................................... ...............78 
A1.7 Potentiell tillgäng lighet med flyg, 2001 .................................................................................. ...............79 
A1.8 Personer som slutar  skolan tidigt, 2002................................................................................... .............80 
A1.9 Patentansökningar t ill EPO, genomsni tt 1999-2001.......................................................................... ...81 
3.1 Projekt av europeiskt intres se inom ramen för det transe uropeiska trans portnätet ...........................122 
4.1 Strukturfonderna, 2004-2006: områden som kan bli bev iljade stöd under må l 1 och 2 .....................139 
Tabeller 
A1.1 Sysselsättning i EU15, 1996 och 2 002...................................................................................... ...........66 
A1.2 Förändring av BNP, sysselsättning, produktivi tet och befolkning i olika mål 1-regioner, 1994-2001...66 
A1.3 Statistiska effekten i mål 1-regioner (baserad på BNP per capita mätt i köpkraft,  
genomsnitt 1 999-200 1).......................................................................................................... ...............66 
A1.4 Sysselsättningsnivåernas sammansättn ing i anslutningslände rna och EU, 2002................................67 
A1.5 Arbetslöshetsnivåer  i EU15, 1996 och 2002................................................................................. ........67 
A1.6 Befolkning som lever på gränsen till fa ttigdom, 2000*..................................................................... .....68 
A1.7 Fördelning av hushåll på gränsen till fa ttigdom, 2000*.................................................................... .....69 
A1.8 Områden med geografiska nack delar, huvudindika torer, 2001............................................................70 
A1.9 Statliga stöd till FoU och tillver kningsindustri, gen omsnitt 1999- 2001..................................................71  
A1.10 Utsläpp av växthusgase r, 2000............................................................................................ .................72 
A1.11 Utsläpp av växthus gaser per se ktor, 2001. ................................................................................ ..........72 
A2.1 Offentliga utgifter per ekon omisk kategori, 1995 och 2 002 ................................................................1 02 
A2.2 Offentliga utgifter som går till ålderspensioner  och arbetslöshetsersä ttning, 1995 och 2000 ........... 103 
A2.3 Offentliga utgifter per område, 1995 och 2001 ............................................................................. ......104 
A2.4 Offentliga utgifter per regi on i Storbritan nien, 2000-01* ................................................................. ....105 
A2.5 Offentliga utgifter per  region i Italien,  2000............................................................................ .............106 
A2.6 Offentliga utgifter per region  i Spanien, genomsn itt 1992- 1999 .........................................................107  
A2.7 Intäkter från skatter och sociala avgifter per statlig ni vå, 1995 och 2001.......................................... 108 
A2.8 Fördelning av utländska di rektinvesteringar in i länderna per region i utvalda EU-länder .................109 
A2.9 Utländska direktinvesteringar in i länderna i EU15 och anslutningsländerna,  
genomsnitt 1 999-200 1. .......................................................................................................... .............110 
A2.10 Fördelning av utländska direktinvesteringar som går in i länderna per NUTS 2-region i utvalda  
nya medlem sländer.............................................................................................................. ...............111 
3.1 Statligt stöd per capita i medlemsländer na, 1997-2001 .....................................................................1 29 
A4.1 Strukturfondsstöd pe r mål och land,  2000-2006............................................................................. ....180 
A4.2 Strukturfondernas hävstångseffekt på offentliga oc h privata utgifter inom ramen för mål 1,  
1994-1999 och 2000-2006....................................... ......................................................... ................ ..181 
A4.3 EIB-utlåni ng, 1989-2002. .................................................................................................. ..................181 
A4.4 Mål 1: Uppdelning av strukturf onderna i utgiftskategor ier, 2000-2 006...............................................182 
A4.5 Strukturfondernas utgifter som går till transport inom mål 1, 2000 -2006. ..........................................183 
A4.6 Strukturpolitikens makroek onomiska effekter 1994-1999: HERM IN simuleringsr esultat .................. 183 
A4.7 Strukturpolitikens effekter på fysisk infr astruktur och humankapital 1994-2010: HERMIN  
simuleringsresultat. ........................................................................................................... ..................184 
A4.8 Mål 1-åtgärdernas effekter på handel, 2000-2006 
A4.9 Ej mål 1: Uppdelning av strukt urfonderna i utgiftska tegorier, 2000-2006 ...........................................185 
A4.10 Strukturfondsanslag till l andsbygdsutveckli ng, 2000-2006................................................................. 186 
A4.11 Strukturfondsstöd som avsatts till de nya medlemsl änderna, 2004 -2006 ..........................................186 
A4.12 Ungefärlig uppdelning av strukturfondstöd avsatta till de nya medlem sländerna, 2004-2006. ..........186 
 Regionala indi katorer .......................................................................................................... ..........................188 
 
Europeiska kommissionen 
 
Tredje rapporten om ekonomisk och social sammanhållning – KOM (2004) 107 den 18 februari 2004 
 
Luxemburg: Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer 
 
2004 — 248 s. — 21 x 29,7 cm 
 
ISBN 92-894-4924-1