SV

Bryssel den 10.7.2007

KOM(2007) 361 slutlig

2007/0143 (COD)

Förslag till

EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV

om upptagande och utövande av försäkrings- och återförsäkringsverksamhet

SOLVENS II

(framlagt av kommissionen)

{SEK(2007) 870}

{SEK(2007) 871}

MOTIVERING

1. Allmänna kommentarer

Den ekonomiska och sociala vikten av (åter)försäkringsverksamheten är så stor att ingripanden från offentliga myndigheter, i form av tillsyn, allmänt accepteras som nödvändigt. Försäkringsföretagen skyddar inte bara försäkringstagarna mot framtida händelser som kan leda till en förlust, utan styr även hushållens sparande i riktning mot den finansiella marknaden och den reala ekonomin.

(Åter)försäkringsföretag och försäkringsföretag måste uppfylla vissa solvenskrav för att garantera att de kan infria sina löften till försäkringstagarna. De befintliga solvensbestämmelserna är emellertid föråldrade. Bestämmelserna är inte riskkänsliga, de lämnar för stort utrymme för nationella variationer i medlemsstaterna, grupptillsynen hanteras inte på lämpligt sätt och näringslivet och den internationella och tvärsektoriella utvecklingen har med tiden gått om bestämmelserna. Därför är det nödvändigt att inrätta ett nytt solvenssystem, som benämns Solvens II, som fullständigt avspeglar den senaste utvecklingen på tillsynsområdet, försäkringstekniska aspekter och riskhantering, och som möjliggör framtida uppdateringar.

Solvens II-projektet är en av de viktigaste kvarvarande frågorna från handlingsplanen för finansiella tjänster (1999–2005). Genom Solvens I höjdes de minsta garantifonderna under 2002, men det var bara en tillfällig åtgärd som var nödvändig för att förbättra skyddet för försäkringstagarna till dess att en mer genomgripande reform genomfördes. Solvens II är resultatet av denna process, och innehåller förslag om en mer omfattande översyn av den finansiella ställningen för (åter)försäkringsföretag.

Till följd av kommissionens initiativ för bättre och förenklad lagstiftning har man utnyttjat det tillfälle som översynen av det nuvarande solvenssystemet erbjuder för att omarbeta de 14 befintliga (åter)försäkringsdirektiven till ett enda dokument där de nya solvensbestämmelserna har integrerats.

2. Samråd med intressenter och berörda parter

a) Samråd med intressenter och berörda parter

Under arbetet med projektet har kommissionens tjänsteavdelningar upprätthållit nära kontakter med berörda parter. Kommissionens expertarbetsgrupp om solvens, som utgörs av experter från medlemsstaterna, har träffats 3–5 gånger per år för att diskutera Solvens II sedan projektet inleddes 2004.

Europeiska tillsynskommittén för försäkringar och tjänstepensioner (CEIOPS) har varit en viktig källa till teknisk expertis för Solvens II-projektet. CEIOPS råder kommissionen i utformningen av ett nytt solvenssystem och har genomfört ett antal kvantitativa konsekvensstudier. Innan CEIOPS lämnade sina råd till kommissionen genomförde kommittén ett offentligt samråd om förslagen till rekommendationer. CEIOPS har väsentligt bidragit till projektet och kommer att behöva vara delaktigt även längre fram i processen.

I juni 2006 anordnade GD MARKT en offentlig utfrågning som samlade 191 deltagare. Dessutom tog kommissionens tjänsteavdelningar fram ett offentligt frågeformulär som publicerades på webbplatsen ”Din röst i Europa”, där 147 svar inkom. GD MARKT sände även ett detaljerat frågeformulär till 58 företag runtom i Europa, som följdes upp med personliga intervjuer med ett antal av dessa företag (främst små och medelstora företag).

Ett antal organisationer ombads att bistå kommissionen i arbetet med att uppskatta de potentiella effekterna av det nya solvenssystemet: Europeiska centralbanken (finansiell stabilitet), (åter)försäkringsbranschen (CEA/AISAM/ACME) (försäkringsprodukter och marknader), FIN-USE (konsumenter) och CEIOPS (tillsynsmyndigheter). Dessutom har DG ECFIN utarbetat en rapport om effekterna av Solvens II på makroekonomin.

b) Konsekvensanalys

Den genomförda konsekvensanalysen och gensvaret från intressenter och berörda parter bekräftar att införandet av ett nytt riskbaserat solvenssystem, där man utnyttjar Lamfalussy-systemet fullt ut, är det mest ändamålsenliga och effektiva sättet för att uppfylla de allmänna målen för Solvens II-projektet, dvs. att fördjupa integrationen av EU:s (åter)försäkringsmarknad, förbättra skyddet för försäkringstagare och förmånstagare, förbättra den internationella konkurrenskraften för EU:s försäkrings- och återförsäkringsföretag och främja bättre lagstiftning.

Ett system som bygger på sunda ekonomiska värderingsprinciper kommer att visa försäkringsföretagens verkliga finansiella ställning och öka insynen och förtroendet inom hela sektorn. Införandet av riskbaserade regleringskrav kommer att garantera att en rättvis balans nås mellan ett starkt skydd för försäkringstagarna å ena sidan och rimliga kostnader för försäkringsföretagen å den andra.

Kapitalkraven kommer i synnerhet att återspegla den specifika riskprofilen för varje (åter)försäkringsföretag. Försäkringsföretag som hanterar sina risker väl – för att de följer en strikt policy, använder lämpliga riskminskningstekniker eller sprider sin verksamhet – kommer att belönas och tillåtas inneha mindre kapital jämfört med det nuvarande EU-systemet. Å andra sidan kommer dåligt skötta försäkringsföretag eller försäkringsföretag som är mer riskbenägna att vara skyldiga att inneha ett större kapital för att garantera att försäkringstagarnas anspråk kommer att kunna lösas in när det är dags.

Genom Solvens II kommer viktiga aspekter som sund riskhantering och noggranna interna kontroller att betonas i mycket större utsträckning. Ansvaret för att försäkringsföretagen har sunda finanser kommer tydligt att återföras till företagsledningen, där det hör hemma. Försäkringsföretagen kommer att ges ökad frihet – de kommer att vara skyldiga att uppfylla sunda principer i stället för godtyckliga regler. De rättsliga kraven och branschpraxis kommer att anpassas till varandra och försäkringsföretagen kommer att belönas om de inför riskhanteringssystem som bäst passar deras behov och övergripande riskprofil. I gengäld kommer de att vara föremål för en förstärkt tillsyn och granskning. Det nya systemet kommer även att bidra till att öka insynen och offentliggörandet av information. Försäkringsföretag som tillämpar bästa praxis kommer att belönas ytterligare av investerare, marknadsdeltagare och konsumenter.

Införandet av ett nytt ekonomiskt riskbaserat system kan emellertid orsaka vissa kortsiktiga sidoeffekter. Solvens II kan leda till att täckningen för vissa typer av försäkringar minskas, eftersom riskerna kommer att behandlas rättsligt i linje med de verkliga ekonomiska kostnaderna (traditionella finansiella garantier kommer till exempel att bakas in i produkter för långsiktigt sparande). Den ökade insynen kan likaså leda till en minskning av korssubventioneringen mellan affärsprodukter (t.ex. från fordonsförsäkringar till sjuk- och olycksförsäkringar) och höja priserna inom vissa områden för specifika kategorier av försäkringstagare med högre risker. Detta är en optimal lösning eftersom det blir möjligt att skapa en effektiv och öppen försäkringssektor, men de eventuella sociala följderna av de förändringar i försäkringsföretagens beteende som detta kan leda till måste noggrant övervakas och diskuteras för att garantera att man finner långsiktiga hållbara lösningar för att ta itu med de eventuella problem som kan uppstå till följd av införandet av det nya solvenssystemet. Försäkringsbolagen och de nationella myndigheterna bör uppmuntras att fundera på om sådana problem är sannolika och hur man i så fall kan lindra de negativa effekterna. Avslutningsvis förväntas inte Solvens II leda till några större effekter på livförsäkringsbolagens beteende, men det kan inte uteslutas att andra skadeförsäkringsföretag kommer att öka sina investeringar i obligationer på bekostnad av aktier. Skadeförsäkringsföretagens aktieinnehav utgör emellertid endast en begränsad andel av kapitaliseringen av säkerheter inom EU-25 (4 %) och övergången till den nya tillgångsfördelningen förväntas bli smidig.

3. Lagstiftning och rättslig grund

a) Lagstiftning

Följande 13 direktiv på området för liv- och skadeförsäkringar, återförsäkring, försäkringsgrupper och likvidation har omarbetats till en gemensam text i samband med de nya ändringarna av Solvens II:

· Rådets direktiv 64/225/EEG av den 25 februari 1964 om avskaffande av inskränkningar i etableringsfriheten och i friheten att tillhandahålla tjänster avseende återförsäkring och retrocession [1].

· Rådets första direktiv 73/239/EEG av den 24 juli 1973 om samordning av lagar och andra författningar angående rätten att etablera och driva verksamhet med annan direkt försäkring än livförsäkring [2].

· Rådets direktiv 73/240/EEG av den 24 juli 1973 om avskaffande av inskränkningar i etableringsfriheten för verksamhet med annan direkt försäkring än livförsäkring [3].

· Rådets direktiv 76/580/EEG av den 29 juni 1976 om ändring av direktiv 73/239/EEG om samordning av lagar och andra författningar angående rätten att etablera och driva verksamhet med annan direkt försäkring än livförsäkring [4].

· Rådets direktiv 78/473/EEG av den 30 maj 1978 om samordning av lagar och andra författningar som avser koassuransverksamhet inom gemenskapen [5].

· Rådets direktiv 84/641/EEG av den 10 december 1984 om ändring, speciellt med avseende på reserisker, i första direktivet (73/239/EEG) om samordning av lagar och andra författningar om rätten att etablera och driva verksamhet med annan direkt försäkring än livförsäkring [6].

· Rådets direktiv 87/344/EEG av den 22 juni 1987 om samordning av lagar och andra författningar angående rättsskyddsförsäkring [7].

· Rådets andra direktiv 88/357/EEG av den 22 juni 1988 om samordning av lagar och andra författningar som avser annan direkt försäkring än livförsäkring, och med bestämmelser avsedda att göra det lättare att effektivt utöva friheten att tillhandahålla tjänster samt om ändring av direktiv 73/239/EEG [8].

· Rådets direktiv 92/49/EEG av den 18 juni 1992 om samordning av lagar och andra författningar som avser annan direkt försäkring än livförsäkring (tredje skadeförsäkringsdirektivet), [9]

· Europaparlamentets och rådets direktiv 98/78/EG av den 27 oktober 1998 om extra tillsyn över försäkringsföretag som ingår i en försäkringsgrupp [10].

· Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/17/EG av den 19 mars 2001 om rekonstruktion och likvidation av försäkringsföretag [11].

· Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/83/EG av den 5 november 2002 om livförsäkring [12].

· Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/68/EG av den 16 november 2005 om återförsäkring [13].

Eftersom en fullständig omskrivning av de befintliga direktiven skulle ha sträckt sig längre än en omarbetning, följer omarbetningen strukturen i de befintliga (åter)försäkringsdirektiven. De nya bestämmelserna för Solvens II införs följaktligen i olika kapitel och avdelningar i förslaget till direktiv och visas i grå skrift. Inga väsentliga ändringar har gjorts av de befintliga omarbetade direktiven, förutom de ändringar som är nödvändiga för att införa det nya solvenssystemet.

”Omarbetningstekniken” har tillämpats för förslaget (interinstitutionellt avtal 2002/C 77/01) som möjliggör väsentliga ändringar av befintlig lagstiftning utan ett fristående ändringsdirektiv. Omarbetningen bidrar till att minska komplexiteten och gör EU-lagstiftningen mer tillgänglig och begriplig. Mindre väsentliga ändringar har gjorts av ett stort antal bestämmelser i de befintliga direktiven för att förbättra formuleringarna och underlätta läsningen. Artiklar eller delar av artiklar som har blivit föråldrade har strukits. Alla ändringar markeras tydligt i texten.

De nya solvensbestämmelserna är principer som bygger på och följer fyranivåstrukturen enligt Lamfalussy-systemet för finansiella tjänster. Principerna kommer att utvecklas ytterligare med hjälp av genomförandeåtgärder. Med hjälp av det nya Lamfalussy-systemet kan det nya solvenssystemet hålla takt med framtida marknadsutveckling, teknisk utveckling och den internationella utvecklingen av regleringen av redovisning och (åter)försäkringsverksamhet.

b) Rättslig grund

Förslaget bygger på artikel 47.2 och artikel 55 i fördraget, som är den rättsliga grunden för antagandet av åtgärder som syftar till att fullborda den inre marknaden för finansiella tjänster. Den form av rättsakt som valts är direktiv, eftersom detta förefaller vara lämpligast för att uppnå de eftersträvade syftena. Bestämmelserna i direktivet går slutligen inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå de eftersträvade målen.

4. Räckvidd

De befintliga direktivens räckvidd har inte ändrats. Förslaget omfattar följaktligen samtliga livförsäkrings- och skadeförsäkringsföretag. Den nuvarande bestämmelsen om att små ömsesidiga företag skall undantas har dock utvidgats till att omfatta alla små försäkringsföretag enligt definitionen i artikel 4, oberoende av deras juridiska form. Direktivet gäller inte för pensionsfonder som omfattas av Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/41/EG av den 3 juni 2003 [14] om verksamhet i och tillsyn över tjänstepensionsinstitut. En översyn av detta direktiv kommer att genomföras 2008. Då kommer kommissionen att överväga om det är lämpligt att utarbeta solvenskrav för pensionsfonder och hur detta i så fall bör göras. Direktivet ändrar inte heller reglerna för finanskonglomerat. Om några problem skulle uppdagas kommer de emellertid att tas upp i samband med översynen av direktivet om finansiella konglomerat (2002/87/EG), som kommer ätt äga rum under 2008.

5. Kommentarer om artiklarna

Kommentarerna avser endast de artiklar som är nya eller har ändrats till följd av införandet av de nya solvensbestämmelserna.

a) Kvalitativa krav och tillsyn

De kvalitativa krav och tillsynsbestämmelser som är tillämpliga för (åter)försäkringsföretag (”andra pelaren” i Solvens II-ramverket), fastställs i två avsnitt, tillsynsmyndigheter och allmänna bestämmelser och förvaltningssystem.

Tillsynsmyndigheter och allmänna bestämmelser – artiklarna 27–38

Huvudsyfte med tillsynen – artikel 27

Det huvudsakliga syftet med förordningen om (åter)försäkring och tillsyn är lämpligt skydd för försäkringstagarna. Andra mål som finansiell stabilitet och rättvisa och stabila marknader skall också beaktas, men får inte undergräva huvudmålet.

Allmänna tillsynsprinciper – artikel 28

Tillsynen skall bygga på en framåtblickande och riskorienterad metod. Solvens II omfattar därför en ekonomisk riskbaserad metod, som återspeglar den verkliga riskprofilen för (åter)försäkringsföretag. Detta system bör bygga på sunda ekonomiska principer och den information som tillhandahålls av de finansiella marknaderna bör utnyttjas till fullo.

Särskild vikt har lagts vid att se till att det nya solvenssystemet inte blir för betungande för små och medelstora (åter)försäkringsföretag. Betoningen ligger därför särskilt på proportionalitetsprincipen, som gäller för alla krav i direktivet, men som är särskilt relevant för tillämpningen av de kvantitativa och kvalitativa kraven i solvenssystemet och insynsbestämmelserna. Detta kommer att anges närmare i genomförandeåtgärderna.

Insyn och ansvarsskyldighet – artikel 30

Insyn och ansvarsskyldighet bidrar till tillsynsmyndigheternas legitimitet och integritet och till att tillsynssystemet blir trovärdigt. I denna artikel föreskrivs det därför att tillsynsmyndigheterna skall utföra sina uppgifter på ett öppet och ansvarsfullt sätt. Offentliggörande av information främjar insynen och möjliggör meningsfulla jämförelser mellan de metoder som tillämpas av medlemsstaterna. En viktig aspekt av insynen och ansvarsskyldigheten är att garantera öppna förfaranden för utnämning och entledigande av medlemmar i tillsynsmyndigheternas styrelser eller ledningsorgan.

Tillsynsbefogenheter – artikel 34

För att garantera en effektiv tillsyn måste tillsynsmyndigheterna vara fullt bemyndigade att utföra sina uppgifter. I artikel 34 fastställs därför att medlemsstaterna måste se till att tillsynsmyndigheterna har befogenheter att vidta alla nödvändiga åtgärder för att garantera att företagen uppfyller de rättsliga krav som fastställs genom detta direktiv och för att förhindra och avhjälpa eventuella oegentligheter. I detta sammanhang är det särskilt viktigt att tillsynsorganen även har befogenheter att utöva tillsyn över verksamhet som är utlagd på direktentreprenad och underentreprenad. Alla tillsynsbefogenheter skall utövas på ett lämpligt och proportionerligt sätt.

För att garantera en effektiv tillsyn är det nödvändigt att insynen genomförs både internt och externt. Tillsynsmyndigheterna ges därför befogenhet att utföra visuella inspektioner i ett försäkrings- eller återförsäkringsföretags arbetslokaler.

Tillsynsprocessen (Supervisory Review Process (SRP)) – artikel 36

Om försäkringsföretagen eller återförsäkringsföretagen inte uppfyller de kvalitativa och kvantitativa kraven kan detta få allvarliga följder för deras finansiella sundhet. Syftet med tillsynsprocessen är därför att identifiera institutioner med finansiella eller organisatoriska egenskaper eller andra egenskaper som gör dem mer riskbenägna.

I enlighet med tillsynsprocessen ser tillsynsmyndigheterna över och utvärderar de strategier, processer och rapporteringsförfaranden som försäkrings- och återförsäkringsföretag tillämpar för att uppfylla kraven i detta direktiv samt de risker som företaget möter eller kan möta och företagets förmåga att bedöma dessa risker. Översynen består även av en utvärdering av lämpligheten av företagets metoder och förfaranden för att identifiera eventuella händelser eller framtida ändringar av de ekonomiska förhållandena som kan påverka företagets övergripande finansiella ställning negativt. För att garantera att tillsynsprocessen är effektiv är det viktigt att tillsynsmyndigheterna ges befogenheter att åtgärda de svaga punkter och brister som identifieras under tillsynsprocessen, däribland en uppföljning av resultaten.

Dessutom är det viktigt att tillsynsmyndigheterna förfogar över lämpliga kontrollverktyg som gör det möjligt att identifiera och avhjälpa försämrade finansiella förhållanden. Resultaten av SRP är till mycket stor hjälp för tillsynsmyndigheterna när det gäller att fastställa prioriteringar för det framtida arbetet, se till att tillsynsmetoderna är konsekventa mellan de olika tillsynsmyndigheterna och lämna gensvar om resultaten till företaget.

Kapitaltillägg – artikel 37

Utgångspunkten för att bedöma om de kvantitativa kraven uppfylls på lämpligt sätt inom (åter)försäkringssektorn är solvenskapitalkapitalkravet (SCR). Tillsynsmyndigheterna kan därför kräva att (åter)försäkringsföretagen endast får inneha mer kapital under strikt definierade exceptionella omständigheter. Även om syftet med standardmetoden är att ringa in riskprofilen för de flesta (åter)försäkringsföretagen inom gemenskapen, kan det finnas vissa fall där den standardiserade metoden kanske inte helt återspeglar ett företags mycket specifika riskprofil.

I händelse av materiella brister i hela eller delar av den interna metoden (se punkt e nedan) eller materiella brister i företagsledningen är det viktigt att tillsynsmyndigheterna försäkrar sig om att det berörda företaget gör allt det kan för att avhjälpa de brister som orsakat kapitaltillägget för att skydda sina försäkringstagare. Tillsynsmyndigheterna är skyldiga att minst en gång om året granska företagets framsteg i arbetet med att rätta till de brister som har uppstått. Kapitaltilläggen får endast ha en permanent karaktär när avvikelserna i ett företags risk är materiella och tillämpningen av delar av eller hela den interna metoden är ineffektiv.

Det mer harmoniserade och ekonomiska synsätt som tillämpas för (åter)försäkringssektorn jämfört med direktivet om kapitalkrav motiverar det mer harmoniserade synsättet på kapitalökningar.

Förvaltnings- eller ledningsorganets ansvar – artikel 40

(Åter)försäkringsföretagen kommer att vara skyldiga att uppfylla principer snarare än regler, vilket ökar företagsledningens ansvar jämfört med de nuvarande bestämmelserna.

I direktivet anges det tydligt att (åter)försäkringsföretagets förvaltnings- eller ledningsorgan har det slutliga ansvaret för att företaget uppfyller bestämmelserna i detta direktiv.

System för företagsstyrning – artiklarna 41–49

System för företagsstyrning och allmänna krav – artikel 41

Det är viktigt att kraven på företagsstyrning inom bank-, försäkrings- och (åter)försäkringssektorerna överensstämmer för att se till att de metoder som tillämpas i de olika sektorerna är konsekventa. Syftet med de krav på företagsstyrning som anges i direktivet är att uppnå detta mål.

Strikta företagsstyrningskrav är en nödvändig förutsättning för ett effektivt solvenssystem. Vissa risker kan endast hanteras genom att ställa krav på företagsstyrningen i stället för att fastställa kvantitativa krav. Ett robust styrningssystem är följaktligen av grundläggande vikt för att försäkringsföretagens verksamhet leds på lämpligt sätt och centralt för effektiviteten i tillsynssystemet.

Styrningssystemet omfattar krav på lämplighet, riskhantering, bedömning av egna risker och solvens, intern kontroll, internrevisioner, försäkringstekniska funktioner och utläggning på entreprenad. Proportionalitetsprincipen kommer att tillämpas för företagsstyrningskraven i genomförandeåtgärderna.

I och med att styrningsprinciper fastställs i direktivet blir det lättare för företagen att besluta om hur styrningssystemet skall tillämpas. En funktion är en administrativ befogenhet att utföra vissa fastställda uppgifter. Identifieringen av en viss funktion hindrar inte företaget från att fritt besluta hur det vill organisera denna funktion i praktiken, om inte annat anges i direktivet. Detta bör inte leda till onödigt betungande krav eftersom karaktären, omfattningen och komplexiteten i företagets verksamhet beaktas. Styrningsfunktionerna kan därför innehas av företagets egna anställda, utföras med hjälp av externa experter eller läggas ut på experter inom ramen för de begränsningar som fastställs i direktivet. Dessutom kan mer än en funktion utföras av en person eller en organisatorisk enhet i mindre och enklare sammansatta företag.

För att styrningssystemet skall fungera väl är företagen skyldiga att utarbeta och tillämpa skriftliga policydokument där de tydligt anger hur de hanterar interna kontroller, internrevisioner, riskhantering och, i förekommande fall, entreprenad. Det är mycket viktigt att förvaltnings- eller ledningsorganet är aktivt involverat i styrningssystemet. De skriftliga policydokumenten skall därför godkännas av företagsledningen och ses över minst en gång per år, eller innan några betydande förändringar görs av systemet. Det är mycket viktigt att policyn ändras innan systemändringen genomförs eftersom företaget annars skulle bryta mot bestämmelserna för sina egna interna strategier och processer. Det är tillsynsmyndighetens uppgift att se över och utvärdera styrningssystemet inom ramen för tillsynsprocessen.

Egna risk- och solvensbedömningar (ORSA) – artikel 44

Som ett led i sina riskhanteringssystem skall alla (åter)försäkringsföretag, som en integrerad del av affärsstrategin, tillämpa en konsekvent metod för att bedöma sina övergripande solvensbehov med hänsyn till riskprofilen.

ORSA (Own Risk and Solvency Assessment) består av två delar. Det är dels en intern bedömningsprocess inom företaget och ingår därför i företagets strategiska beslut, och dels är det ett hjälpmedel i tillsynsmyndigheternas verksamhet. Tillsynsmyndigheterna skall informeras om resultaten av företagets interna risk- och solvensbedömning.

Företagen är inte skyldiga att utarbeta eller använda en fullständig eller partiell intern modell enligt ORSA. Om företaget redan använder en godkänd fullständig eller partiell intern modell för beräkningen av solvenskapitalkravet (SCR), bör resultaten från modellen användas inom ramen för ORSA. ORSA utgör dock inte ett tredje solvenskapitalkrav, och kommer inte att bli onödigt betungande för små och enklare sammansatta företag. Tillsynsmyndigheterna granskar företagets egna risk- och solvensbedömningar som en del av tillsynsarbetet. Resultaten av varje utförd ORSA skall rapporteras till tillsynsmyndigheten och ingår i de upplysningar som skall lämnas om tillsynen enligt artikel 35.

Utläggning på entreprenad – artiklarna 38 och 48

Eftersom utläggning på entreprenad blir allt vanligare är det viktigt att ett konsekvent tillvägagångssätt införs på detta område. För att säkerställa en effektiv tillsyn över verksamhet som läggs ut på entreprenad är det viktigt att den tillsynsmyndighet som skall granska företag som lägger ut en del av verksamheten på entreprenad har rätt att få tillgång till alla relevanta uppgifter som den berörda tjänsteleverantören innehar och har rätt att genomföra inspektioner på plats av den verksamhet som läggs ut på entreprenad, genom att besöka tjänstetillhandahållarens arbetslokaler, oavsett om det är en reglerad eller oreglerad enhet. Om en verksamhet läggs ut på entreprenad till en tjänsteleverantör i ett tredjeland skall tillsynsmyndigheten ha rätt att få tillgång till alla relevanta uppgifter som innehas av tjänstetillhandahållaren oavsett om det är en reglerad eller oreglerad enhet. Detta omfattar både direktentreprenad och underentreprenad.

Ett sätt att åstadkomma detta, särskilt om tjänstetillhandahållaren är en oreglerad enhet, är att lägga särskild tonvikt vid granskningen av avtalet mellan det företag som lägger ut verksamheten och det företag som utför entreprenaden. Tillsynsmyndigheterna måste informeras på ett lämpligt och lägligt sätt innan viktig verksamhet läggs ut på entreprenad eller om materiella ändringar görs i ett senare skede.

Det gemensamma forumets arbete beaktas när det gäller de krav som fastställs i detta direktiv, och kraven är förenliga med de befintliga bestämmelserna och förfarandena inom banksektorn, direktivet om marknader för finansiella instrument (2004/39/EG) och tillämpningen av detta på kreditinstitutioner.

b) Tillsynsrapportering och offentliggörande av information

Tillsynsrapportering och offentliggörande av information utgör den tredje pelaren i Solvens II.

Information som skall lämnas för tillsynen – artikel 35

Den rådande filosofin i gemenskapsrätten på detta område har bevarats i förslaget, som innehåller ett allmänt krav för företagen att lämna alla upplysningar som är nödvändiga för tillsynen. I linje med Lamfalussy-metoden införs ett antal nyckelprinciper i förslaget, som tillsynsrapporteringen måste uppfylla och som även ger utrymme för att vidta genomförandeåtgärder för att garantera lämplig konvergens.

Offentliggörande av information – artiklarna 50–55

Enligt förslaget är företagen skyldiga att offentliggöra en årsrapport som innehåller väsentlig och koncis information om deras solvens och finansiella ställning. Undantag kan göras för kapitaltillskott under en övergångsperiod. Företagen är skyldiga att uppdatera den offentliggjorda informationen vid behov (fall där det lägsta kapitalkravet och solvenskapitalkravet inte uppfylls omfattas av särskilda bestämmelser), och de kan även frivilligt offentliggöra ytterligare information. Företagen är skyldiga att ha en policy om offentliggörande av information, och uppgifterna om företagets solvens och finansiella ställning måste godkännas av förvaltnings- eller ledningsorganet innan de offentliggörs. Slutligen införs möjligheten att vidta genomförandeåtgärder för att garantera lämplig konvergens i förslaget.

c) Främjande av konvergens på tillsynsområdet – artikel 69

Kommittén för finansiella tjänster har identifierat främjande av konvergens på tillsynsområdet som en av de största utmaningarna under de närmaste åren. Även om den gemensamma rättsliga ramen utgör grunden kan verkligt lika villkor endast åstadkommas genom att mer konsekventa och gemensamma beslutsprocesser och tillsynsförfaranden införs för tillsynsmyndigheterna. För att nå konvergens på tillsynsområdet är den dagliga tillämpningen av gemenskapsrätten, stärkandet av tillsynsmyndigheternas dagliga arbete samt genomförandet av den gemensamma marknaden särskilt viktiga aspekter. Inbördes utvärderingar och ledningsmekanismer kan fylla en viktig funktion för att främja konvergens på tillsynsområdet.

CEIOPS spelar en särskilt viktig roll för att se till att direktivet tillämpas konsekvent och att det råder konvergens mellan tillsynsförfarandena inom hela gemenskapen. Enligt denna artikel blir medlemsstaterna därför skyldiga att vidta nödvändiga åtgärder för att se till att tillsynsmyndigheterna aktivt deltar i CEIOPS verksamhet.

d) Kvantitativa krav

De kvantitativa krav som är tillämpliga för (åter)försäkringsföretag (”första pelaren” i Solvens II-ramverket) fastställs i sex avsnitt: värdering av tillgångar och skulder, tekniska avsättningar, egna medel, solvenskapitalkrav, minimikrav för kapital samt investeringar. Kraven inom den första pelaren baseras på metoden för total balansräkning. Denna metod bygger på en integrerad uppskattning av de samlade balansräkningarna för försäkrings- och återförsäkringsföretag, där tillgångar och skulder värderas konsekvent. Enligt denna metod skall företagens tillgängliga finansiella resurser täcka deras samlade finansiella krav, dvs. summan av underordnade skulder och kapitalkrav. Till följd av denna metod måste godkända egna medel (eligible own funds, se nedan) vara högre än solvenskapitalkravet.

Värdering av tillgångar och skulder – artikel 73

Genom artikel 73 införs värderingsstandarder för alla tillgångar och skulder, som bygger på den gällande IFRS-definitionen av verkligt värde. Genomförandeåtgärder kommer att utarbetas för att fastställa hur verkligt värde och specifika poster i balansräkningarna skall beräknas för att garantera att dessa poster värderas konsekvent i alla medlemsstater. När det gäller skuldsidan beaktas inte kreditställningen i redovisningsstandarderna. När det gäller tillgångar beaktas dock befintlig kredit och likviditet i standarderna.

Tekniska avsättningar – artiklarna 74–84

Tekniska avsättningar måste fastställas för att företagen skall kunna fullgöra sina (åter(försäkringsskyldigheter gentemot försäkringstagare och förmånstagare. Beräkningen av de tekniska avsättningarna kommer att grundas på de allmänna bestämmelser som anges i artikel 74:

– Beräkningen av de tekniska avsättningarna kommer i synnerhet att bygga på deras aktuella utgångsvärde. Det aktuella utgångsvärdet anger det belopp som ett försäkrings- eller återförsäkringsföretag skulle förväntas betala i dagsläget om det omedelbart överförde sina kontraktsförpliktelser till ett annat företag. Tillämpningen av aktuellt utgångsvärde är inte avsett att medföra att ett (åter)försäkringsföretag skulle kunna, vilja eller verkligen överföra dessa skyldigheter.

– Beräkningen av de tekniska avsättningarna måste vara konsekvent med marknaden och företagsspecifik information kommer endast att användas i beräkningen av de tekniska avsättningarna i den mån som informationen gör det lättare för (åter)försäkringsföretagen att ringa in sammansättningen av den underliggande försäkringsportföljen.

Beräkningen av tekniska avsättningar beskrivs i artiklarna 75–78 och 80–84. De beräknas som summan av ”bästa skattning” (best estimate) och en riskmarginal, förutom när det gäller risker som kan täckas av finansiella marknader (hedgeable) som uppstår från (åter)försäkringskrav (se nedan):

– Bästa skattning motsvarar det förväntade aktuella värdet av det framtida betalningsflödet, med hänsyn till alla kassabehållningar och utbetalningar (kalibrerat för inflation) som krävs för att lösa ut (åter)försäkringskrav under deras löptid, inklusive alla utgifter, framtida diskretionära premier, integrerade finansiella garantier och kontraktsalternativ. Beräkningen av bästa skattning skall bygga på sund försäkringsteknik och uppgifter av god kvalitet, och kontinuerligt stämmas av mot den verkliga utvecklingen.

– Riskmarginalen garanterar att det samlade värdet av de tekniska avsättningarna motsvarar det belopp som (åter)försäkringsföretagen skulle behöva betala i dagsläget om det omedelbart skulle överföra sina kontraktsrättigheter och skyldigheter till ett annat företag eller alternativt den ytterligare kostnaden över bästa skattning för att tillhandahålla kapital för att stödja (åter)försäkringskrav under portföljens löptid.

När det gäller risker som kan täckas av finansiella marknader (hedgeable) – dvs. en risk som effektivt kan neutraliseras genom att köpa eller sälja finansiella instrument – beräknas värdet av tekniska avsättningar direkt som en helhet, och erhålls genom tillämpning av värdena för dessa finansiella instrument (se artikel 75.4).

I fråga om övriga risker beräknas riskmarginalen genom att tillämpa den så kallade kapitalkostnadsmetoden (se artikel 75.5). I detta fall används samma kapitalkostnadsbelopp för alla företag (t.ex. fasta procentsatser), och motsvarar den spridning av de riskfria räntorna som ett (åter)försäkringsförtag som har kreditvärderingen BBB skulle få betala för att öka sina godkända egna medel.

Egna medel – artiklarna 85–98

Egna medel motsvarar ett (åter)försäkringsföretags tillgängliga finansiella resurser som kan tjäna som en riskbuffert och absorbera eventuella finansiella förluster. Fastställandet av beloppen för godkända egna medel som får medräknas för att täcka de två kapitalkraven bygger på en process i tre steg. Varje steg motsvarar ett moment: fastställande av egna medel, klassificering av egna medel och medräkning av egna medel.

I det första steget skall beloppen för de tillgängliga egna medlen identifieras. Egna medel är summan av

– poster i balansräkningen, eller ”poster för egna basmedel” (se artikel 86),

– poster som inte finns med i balansräkningen, eller ”tilläggsposter för egna medel” (se artikel 87).

De egna basmedlen (basic own funds) utgörs av det ekonomiska kapitalet (dvs. överskott av tillgångar mot skulder, som värderas i enlighet med avsnitt 1 och 2) och underordnade skulder (eftersom dessa skulder kan tjäna som kapital, t.ex. vid likvidation).

Tilläggsposter för egna medel består av de åtaganden som företagen kan lösa in för att öka sina finansiella resurser, såsom medlemmars uppfordran och kreditbrev. Eftersom dessa tilläggsposter för egna medel inte omfattas av de värderingsstandarder som anges i avsnitt 1 och 2 krävs det förhandsgodkännande från tillsynsmyndigheten för att fastställa dessa belopp.

Eftersom poster för egna medel är av olika kvalitet och absorberar förluster i olika grad kommer dessa poster i det andra steget att klassificeras i tre nivåer, beroende på deras karaktär och den utsträckning i vilken de uppfyller fem nyckelkriterier (dvs. underordnande, absorberande av förluster, varaktighet, beständighet och frånvaro av delgivningskostnader), som anges i artikel 92.

– Klassificeringen av de egna medlen i tre nivåer bygger på kvalitativa kriterier som kommer att specificeras mer detaljerat genom genomförandeåtgärder (se artikel 96). För att underlätta denna klassificering kommer en förteckning över förklassificerade poster även att fastställas i dessa genomförandeåtgärder.

KaraktärKvalitet | Inom balansräkningen(”egna basmedel”) | Utanför balansräkningen(tillägg till egna medel) |

Hög | Nivå 1 | Nivå 2 |

Medium | Nivå 2 | Nivå 3 |

Låg | Nivå 3 | − |

Eftersom posterna i nivå 2 och 3 inte fullständigt absorberar alla förluster under alla omständigheter förefaller det vara nödvändigt att i ett tredje steg begränsa erkännandet av dem av tillsynsskäl. I artikel 97 anges två uppsättningar begränsningar som gäller för tillgängliga egna medel och som skall tillämpas för att fastställa de belopp som får medräknas i tillsynen:

– När det gäller solvenskapitalkravet skall andelen i nivå 1 av de egna medel som får medräknas uppgå till minst en tredjedel, och andelen i nivå 3 får inte vara högre än en tredjedel.

– När det gäller lägsta kapitalkrav räknas tillägg till egna medel inte med, och andelen poster inom nivå 2 som får medräknas skall begränsas till ½.

Solvenskapitalkrav – artiklarna 99–124

Avsnitt 4 om solvenskapitalkraven är indelat i tre delar: allmän presentation av kapitalkraven, standardformeln för solvenskapitalkravet och användningen av interna solvensmodeller.

Allmänna bestämmelser för solvenskapitalkravet, med användning av standardformeln eller en intern modell

Solvenskapitalkravet motsvarar det ekonomiska kapital ett (åter)försäkringsföretag måste inneha för att begränsa konkurssannolikheten till 0,5 %, dvs. att en konkurs skulle inträffa med 200 års mellanrum (se artikel 100). Solvenskapitalkravet beräknas genom att använda Value-at-Risk-modellen, antingen enligt standardformeln eller genom att använda en intern modell: alla potentiella förluster, inklusive negativa omvärderingar av tillgångar och skulder, under de kommande 12 månaderna skall bedömas. Solvenskapitalkravet återspeglar företagets verkliga riskprofil, och alla kvantifierade risker beaktas, samt nettoeffekten av riskminskningstekniker.

Solvenskapitalkravet skall beräknas minst en gång om året och övervakas kontinuerligt, och räknas om så snart företagets riskprofil avviker markant. Det riskbaserade kapitalkravet skall täckas av ett motsvarande belopp för poster för egna medel som får medräknas (se artikel 99).

Standardformeln för solvenskapitalkravet

I artiklarna 102–108 beskrivs målsättningarna, strukturen och den övergripande kalibreringen av standardformeln för solvenskapitalkravet. ”Modulstrukturen”, som bygger på linjära aggregationststekniker, förklaras närmare i bilaga IV till direktivet. De risker som fångas upp i de olika modulerna och undermodulerna i standardformeln definieras i artiklarna 13, 103 och 104. Detaljerade specifikationer av dessa moduler och undermoduler kommer att införas genom genomförandeåtgärder, eftersom de sannolikt kommer att utvecklas med tiden.

Syftet med standardformeln för solvenskapitalkravet är att nå rätt balans mellan riskkänslighet och praktiskhet. Den möjliggör både användning av företagsspecifika parametrar i förekommande fall (se artikel 103.7), och standardiserade förenklingar för små och medelstora företag (se artikel 107).

Eftersom tillgångarnas kredit- och likviditetsegenskaper vederbörligen beaktas i de nya kreditvärderingsnormerna, eftersom solvenskapitalkravet fångar in alla kvantifierbara risker och alla investeringar är underställda försiktighetsprincipen, kommer bestämmelserna om kvantitativa investeringsbegränsningar och kriterierna för godkända tillgångar inte att behållas. Om nya risker uppstår mot bakgrund av marknadsutvecklingen som inte omfattas av standardformeln för solvenskapitalkrav ges kommissionen rätt enligt artikel 108.2 att vidta tillfälliga genomförandeåtgärder genom att fastställa investeringsbegränsningar och kriterier för godkända tillgångar under det att formeln uppdateras.

Interna modeller

I artiklarna 109–124 beskrivs de krav som gäller för (åter)försäkringsföretag som använder eller vill använda en fullständig eller partiell intern modell för beräkningen av solvenskapitalkravet. Innan tillsynsmyndigheterna godkänner användningen av en intern modell måste (åter)försäkringsföretagen lämna in en ansökan (se artikel 109) som skall vara godkänd av företagets förvaltnings- eller ledningsorgan (se artikel 113), och som visar att företagen uppfyller användartest, statistiska kvalitetsstandarder, kalibreringsstandarder, valideringsstandarder och dokumentationsstandarder (se artiklarna 117–122). Tillsynsmyndigheterna måste besluta om de skall godkänna eller avslå ansökan inom sex månader från mottagandet av en fullständigt ifylld ansökan från ett (åter)försäkringsföretag.

När det gäller användning av partiella interna modeller införs ytterligare krav som är avsedda att förhindra att (åter)försäkringsföretagen tillämpar så kallad cherry-picking (se artikel 110). Enligt artikel 111 ges kommissionen dessutom möjlighet att vidta genomförandeåtgärder för att anpassa de standarder som anges i artiklarna 117–122 när det gäller partiella interna modeller för att ta hänsyn till den begränsade räckvidden för dessa modeller.

Enligt artikel 116 får tillsynsmyndigheterna befogenhet att kräva att ett (åter)försäkringsföretag som tillämpar standardformeln i beräkningen av solvenskapitalkravet skall utarbeta en partiell eller fullständig intern modell om solvenskapitalkravets standardformel inte fångar upp riskprofilen för förtaget i fråga på lämpligt sätt.

Lägsta kapitalkrav – artiklarna 125–128

Lägsta kapitalkrav utgör den kapitalnivå under vilken försäkringstagarnas intressen allvarligt skulle riskeras om företaget fick fortsätta sin verksamhet. Om ett företag bryter mot bestämmelsen om lägsta kapitalkrav aktiveras automatiskt den yttersta formen av tillsynsåtgärder, t.ex. att auktorisationen återkallas (se artiklarna 126 och 136). Företagen är därför skyldiga att inneha godkända egna medel för att täcka lägsta kapitalkrav (se artikel 125). Eftersom denna form av tillsynsåtgärder kan kräva godkännande från de nationella domstolarna måste lägsta kapitalkrav beräknas en gång i kvartalet enligt en enkel och robust formel på grundval av kontrollerbara uppgifter.

Artikel 126 om den specifika utformningen och kalibreringen av lägsta kapitalkrav innehåller en kort förteckning över allmänna principer. I väntan på resultaten från de kvantitativa studierna (QIS3) har en öppen metod införts, eftersom inget slutligt beslut om lägsta kapitalkrav har fattats ännu.

Genom förslaget blir det möjligt att särskilt testa följande två metoder:

– Lägsta kapitalkrav beräknat genom användning av en förenklad version av standardformeln (modulmetoden) där livförsäkringsgarantirisker, skadeförsäkringsgarantirisker och marknadsrisker beaktas, och som kalibreras till en Value-at-Risk (VaR) på ett år till 90 %.

– Lägsta kapitalkrav beräknat som en procentsats av solvenskapitalkravet (kompakt metod), kalibrerad till en tredjedel av solvenskapitalkravet.

Enligt artikel 126.1 blir det till exempel möjligt att kalibrera lägsta kapitalkrav till en förtroendenivå på mellan 80 % (en tredjedel av solvenskapitalkravet kalibrerat till 99,5 % VaR motsvarar 80 % VaR, om man utgår ifrån en normalfördelning) och 90 % (den nivå som används i den modulmetod som testas för närvarande).

För att se till att övergången till det nya systemet blir smidig (se artikel 128) skall (åter)försäkringsföretag som uppfyller Solvens I men inte uppfyller lägsta kapitalkrav på dagen för detta direktivs ikraftträdande ha ett år på sig att uppfylla bestämmelserna i det nya systemet.

Investeringar – artiklarna 129–132

Alla investeringar som innehas av ett (åter)försäkringsföretag (dvs. tillgångar som täcker tekniska avsättningar plus tillgångar som täcker solvenskapitalkravet och fria tillgångar) måste investeras, förvaltas och övervakas enligt försiktighetsprincipen, som fastställs i artikel 129. Enligt försiktighetsprincipen är (åter)försäkringsföretagen skyldiga att investera sina tillgångar på ett sätt som bäst tjänar försäkringstagarnas intresse, matcha investeringar och skulder på lämpligt sätt och vederbörligen beakta finansiella risker, såsom likviditets- och koncentrationsrisker.

e) Tillsyn över försäkringsgrupper – artiklarna 219–277

Inledning

Metoden för att utöva tillsyn av (åter)försäkringsgrupper är en central faktor för den inre marknadens framgång och Solvens II-systemet. Syftet med förslaget är därför att finna lämpliga sätt för att rationalisera tillsynen av (åter)försäkringsgrupper inom EU.

De viktigaste förbättringarna som är tillämpliga för alla (åter)försäkringsgrupper

· Tillsynsmyndighet för försäkringsgrupper – urval och utnämnande: I förslaget introduceras konceptet ”tillsyn över försäkringsgrupper”. En enda myndighet kommer att utses för varje grupp, med konkret samordning och beslutanderätt. De kriterier som har behållits har inspirerats av direktivet om finansiella konglomerat, 2002/87/EG (”FCD-direktivet”), men ökad flexibilitet införs vid behov.

· Tillsynsmyndigheten för försäkringsgrupper – rättigheter och skyldigheter: Den tillsynsmyndighet som har ansvaret för försäkringsgrupper ges det främsta ansvaret för alla grundläggande aspekter av grupptillsynen (gruppens solvens, transaktioner inom gruppen, riskkoncentration, riskhantering och intern kontroll). Detta ansvar måste utövas i samarbete och samråd med de lokala tillsynsorganen. Dessutom måste samordningsförfaranden införas för varje grupp mellan alla berörda tillsynsmyndigheter.

· Andra nyckelåtgärder för att garantera en effektiv grupptillsyn: i linje med förslaget direktivet om finansiella konglomerat införs en komplett uppsättning bestämmelser enligt vilka alla tillsynsmyndigheter är skyldiga att automatiskt utbyta information (nödvändig information) eller på begäran (relevant information), och behandla begäran om bestyrkande av information på lämpligt sätt.

· Gruppens solvens – val av metod: för att garantera att gruppen kommer att dra fördel av diversifieringseffekterna i så hög grad som möjligt förespråkas konsolideringsmetoden starkt i förslaget.

· Gruppens solvens – gruppintern modell: enligt förslaget har en grupp möjlighet att ansöka om tillstånd för att få tillämpa en intern modell för beräkningen av gruppens solvenskapitalkrav och fristående solvenskapitalkrav för berörda enheter. Förfarandet är i mångt och mycket inspirerat av kapitalkravsdirektivet (2006/48/EC, artikel 129). CEIOPS kan rådfrågas på begäran av moderföretaget eller av någon av de berörda tillsynsmyndigheterna.

· Tillsyn över undergrupper: för att begränsa bördan för grupperna anges det i huvudsak i förslaget att a) grupptillsynen normalt endast skall utföras på högsta nivå inom EU, och b) att medlemsstaterna kan ge sina tillsynsmyndigheter tillåtelse att genomföra grupptillsyn på högsta nivå i respektive medlemsstat. I praktiken bör detta leda till att antalet tillsynsnivåer begränsas till maximalt 3 (grupper på EU-nivå, nationella undergrupper och fristående enheter), vilket är i linje med kapitalkravsdirektivet.

· Genomförandeåtgärder: för att se att tillsynsmyndigheter som utövar tillsyn över grupper har så samordnade beslut och förfaranden som möjligt innehåller flera av förslagets mest grundläggande bestämmelser en hänvisning till ytterligare genomförandeåtgärder.

Ytterligare förbättringar som är tillämpliga för grupper som använder gruppstöd

Genom förslaget införs ett innovativt system i syfte att förenkla gruppernas kapitalförvaltning, framför allt genom att a) under vissa omständigheter tillåta att ett moderföretag använder deklarationer om gruppstöd för att uppfylla en del av solvenskapitalkravet för sina dotterföretag, och b) införa undantag för vissa artiklar om fristående tillsyn i förekommande fall. Förslaget ger utrymme för att vidta genomförandeåtgärder, och innehåller en bestämmelse om att hela systemet skall ses över fem år efter direktivets införlivande.

En allmän iakttagelse: grupptillsyn är inte bara kompletterande

Enligt EU:s nuvarande regelverk betraktas grupptillsyn endast som kompletterande till fristående tillsyn (fristående tillsyn utförs på samma sätt av alla enheter, vare sig de tillhör en grupp eller inte, och grupptillsynen kompletterar endast den fristående tillsynen). Denna filosofi ändras avsevärt i förslaget: grupptexten innehåller många bestämmelser som direkt kommer att påverka det sätt som fristående tillsyn utövas på av enheter som tillhör en grupp. För att den viktiga utvecklingen på detta område skall återspeglas uttryckligen har ordet ”kompletterande” strukits i hela texten (inklusive titeln).

6. Genomförandeåtgärder

Enligt direktivet tilldelas genomförandebefogenheterna kommissionen. De fall där genomförandebefogenheterna har tilldelats anges uttryckligen i varje relevant artikel. Kommissionen kommer att bistås av kommittén för europeiska myndigheter med tillsyn över försäkringar och tjänstepensioner (CEIOPS), som inrättades genom kommissionens beslut 2004/9/EG, i utövandet av genomförandebefogenheterna. Kommissionen skall vidta åtgärder enligt det rådgivande förfarande eller det föreskrivande förfarande med kontroll som avses i artikel 3 och 5 a.1–7 och artikel 7 i beslut 1999/468/EG.

Genomförandeåtgärderna kommer att tillämpas för att ytterligare definiera de principer som anges i direktivet i syfte att öka harmoniseringen och samordningen i tillsynsverksamheten. Åtgärderna kommer att utarbetas på grundval av ett mandat som kommissionen ger CEIOPS och de kommer att vara föremål för samråd med intressenter samt en konsekvensbedömning.

2007/0143 (COD)

2002/83/EG (anpassad)

Förslag till

EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV …/…/EG

av den […]

om livförsäkring om upptagande och utövande av försäkrings- och återförsäkringsverksamhet

(Text av betydelse för EES)

EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV

med beaktande av Ffördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artiklarna 47.2 och 55 i detta,

· [15],

· [16],

· [17],

· [18], och

av följande skäl:

ny

· [27] . Av tydlighetsskäl bör därför dessa direktiv omarbetas.

(2) För att göra det lättare att starta och driva försäkrings- och återförsäkringsverksamhet är det nödvändigt att undanröja de största skillnaderna mellan de lagregler som gäller för försäkrings- och återförsäkringsföretag i de olika medlemsstaterna. Därför bör rättsliga ramar införas för försäkrings- och återförsäkringsföretag när det gäller försäkringsrörelse inom hela den inre marknaden, så att det blir lättare för försäkrings- och återförsäkringsföretag med huvudkontor inom gemenskapen att täcka åtaganden och risker som är belägna på denna marknad.

(3) För att den inre marknaden skall fungera väl är det väsentligt att samordnade bestämmelser införs för tillsynen över försäkringsgrupper och, med hänsyn till skyddet av borgenärerna, för rekonstruktions- och likvidationsförfaranden beträffande försäkringsföretag.

(4) Det är lämpligt att vissa företag som tillhandahåller försäkringstjänster inte omfattas av det system som införs genom detta direktiv på grund av sin storlek, rättsliga form eller art –genom att de har nära koppling till de offentliga försäkringssystemen – eller med hänsyn till det speciella slag av tjänster som de erbjuder. Det är också önskvärt att i flera medlemsstater undanta vissa institut, vilkas verksamhet täcker endast en mycket begränsad sektor och som genom författning är begränsad till ett särskilt territorium eller till särskilda personer.

· [32] fastställs allmänna regler och definitioner på områdena för redovisning, ansvarsförsäkring för motorfordon, finansiella instrument och kreditinstitut Det är lämpligt att vissa av dessa definitioner också tillämpas i det här direktivet.

(6) Innan försäkrings- och återförsäkringsverksamhet får börja bedrivas bör det krävas auktorisation. Det är därför nödvändigt att fastställa villkoren och förfarandet för att bevilja sådan auktorisation och även för eventuella avslag på ansökan.

(7) Eftersom detta direktiv är ett centralt instrument för att fullborda den inre marknaden, bör försäkrings- och återförsäkringsföretag som är etablerade i sina hemmedlemsstater kunna bedriva några eller alla sina verksamheter inom hela gemenskapen genom att upprätta filialer eller tillhandahålla tjänster. Det är därför lämpligt att åstadkomma den harmonisering som är nödvändig och tillräcklig för att uppnå ett ömsesidigt erkännande av auktorisationer och tillsynssystem och därigenom en enda auktorisation som är giltig inom hela gemenskapen och som medger att tillsynen av ett företag utövas av hemmedlemsstaten.

· [33] fastställs regler för utseende av skaderegleringsrepresentanter. Samma regler bör gälla även enligt detta direktiv.

· [34]. Detta krav innebär dock under inga omständigheter att orelaterad bank- och finansverksamhet får bedrivas.

(10) En förutsättning för skyddet av försäkringstagarna är att försäkrings- och återförsäkringsföretag omfattas av effektiva solvenskrav. Utvecklingen på marknaden har gjort att det nu gällande systemet inte längre fyller sin funktion. Det är därför nödvändigt att införa nya rättsliga ramar.

(11) I överensstämmelse med den senaste utvecklingen inom riskhantering, med beaktande av arbetet inom organisationer som International Association of Insurance Supervisors, International Accounting Standards Board och International Actuarial Association och med hänsyn till utvecklingen inom andra finansiella sektorer bör en riskbaserad ekonomisk metod väljas som ger försäkrings- och återförsäkringsföretagen incitament att mäta och hantera sina risker på ett adekvat sätt. Harmoniseringen bör utvidgas genom särskilda regler för värdering av tillgångar och skulder, däribland försäkringstekniska avsättningar.

(12) Denna nya solvensordning bör inte vara alltför betungande för små och medelstora försäkringsföretag.

(13) Det centrala syftet med regleringen av och tillsynen över försäkring och återförsäkring är att ge försäkringstagarna tillräckligt skydd. Dessutom syftar denna reglering och tillsyn till att säkerställa finansiell stabilitet och korrekt fungerande stabila marknader, vilket också bör beaktas men inte tillåtas inkräkta på det centrala syftet.

(14) Medlemsstaternas tillsynsmyndigheter måste därför ha tillgång till de medel som krävs för att säkerställa att försäkrings- och återförsäkringsföretagen bedriver sin verksamhet på ett korrekt sätt inom hela gemenskapen, oavsett om denna verksamhet utövas med stöd av etableringsfriheten eller friheten att tillhandahålla tjänster. För att tillsynen skall bli effektiv bör alla åtgärder som tillsynsmyndigheterna vidtar stå i proportion till arten av och komplexiteten hos de inneboende riskerna i varje försäkrings- eller återförsäkringsföretags verksamhet, oavsett den betydelse det berörda företaget har för den övergripande finansiella stabiliteten på marknaden.

(15) Tillsynsmyndigheterna bör kunna erhålla all information som krävs för tillsynen från försäkrings- och återförsäkringsföretagen.

(16) Hemmedlemsstatens tillsynsmyndigheter bör ansvara för övervakningen av försäkrings- och återförsäkringsföretagens finansiella sundheten. De bör därför regelbundet utföra genomgångar och utvärderingar.

(17) Utgångspunkten för att ställa adekvata kvantitativa krav inom försäkringssektorn är solvenskapitalkravet. Tillsynsmyndigheterna bör därför endast under strikt definierade särskilda omständigheter föreskriva kapitaltillägg utöver solvenskapitalkravet efter att en samlad tillsynsbedömning utförts. Standardformeln för solvenskapitalkravet är avsedd att återspegla riskprofilen hos de flesta försäkrings- och återförsäkringsföretagen. Det kan dock finnas vissa fall där standardmetoden inte ger adekvat uttryck för en mycket speciell riskprofil hos ett företag. Om en sådan avvikelse från ett företags riskprofil är påtaglig och det inte skulle ge önskad effekt att utarbeta en partiell eller fullständig intern modell, får ett kapitaltillägg ges permanent karaktär. I händelse av påtagliga brister hos en partiell eller fullständig intern modell eller i företagsstyrningen bör tillsynsmyndigheterna se till att företaget i fråga vidtar alla ansträngningar för att avhjälpa de brister som ledde till föreläggandet av kapitaltillägget.

(18) För vissa risker är det endast krav på företagsstyrningen, inte kvantitativa krav, återspeglade i solvenskapitalkravet, som kan ge önskat resultat. Ett effektivt system för företagsstyrning är därför av central betydelse för att säkerställa en tillfredsställande ledning av ett försäkringsföretag och för regleringssystemet.

(19) Alla försäkrings- och återförsäkringsföretag bör som en integrerad del i sin affärsstrategi ha som rutin att regelbundet bedöma sitt solvensbehov med hänsyn till sin specifika riskprofil. Resultaten av bedömningen bör rapporteras till tillsynsmyndigheten som en del av den information som skall lämnas i tillsynssyfte.

(20) För att säkerställa en effektiv tillsyn över verksamheter som lagts ut på entreprenad är det av avgörande betydelse att tillsynsmyndigheterna för det företag som lägger ut uppgifter på entreprenad har tillgång till alla relevanta uppgifter som finns hos tjänste, leverantören, oavsett om denne är en reglerad eller oreglerad enhet, och rätt att genomföra inspektioner på plats. För att de skall kunna ta hänsyn till marknadsutvecklingen och förvissa sig om att villkoren för utläggning på entreprenad fortfarande efterlevs bör tillsynsmyndigheterna underrättas innan viktiga verksamheter läggs ut på entreprenad. Dessa krav beaktar arbetet i Joint Forum och är förenliga med nu gällande bestämmelser och praxis inom banksektorn samt med direktivet om marknader för finansiella instrument och dess tillämpning på kreditinstitut.

(21) För att säkerställa överblickbarhet bör försäkrings- och återförsäkringsföretag minst en gång per år offentliggöra väsentlig information om sin solvens och finansiella ställning. Företagen bör frivilligt kunna offentliggöra kompletterande uppgifter.

(22) Föreskrifter bör införas för utbyte av information mellan tillsynsmyndigheterna och myndigheter eller organ som i kraft av sin uppgift bidrar till att stärka stabiliteten hos det finansiella systemet. Det är därför nödvändigt att närmare ange under vilka förhållanden som sådant informationsutbyte bör vara möjligt. När information får offentliggöras endast med tillsynsmyndigheternas uttryckliga tillstånd bör dessa vidare, när så är lämpligt, få ställa stränga krav som villkor för tillståndet.

· [35] bör spela en viktig roll i detta avseende och regelbundet rapportera om den utveckling som skett

(24) För att minska den administrativa bördan och undvika dubbelarbete bör tillsynsmyndigheterna och de nationella statistikorganen samarbeta och utbyta information.

· [36] vara skyldiga att omgående rapportera varje förhållande som kan antas få allvarliga följder för ett försäkrings- eller återförsäkringsföretags finansiella ställning eller administrativa organisation.

(26) Försäkringsföretag som bedriver såväl liv- som skadeförsäkringsverksamhet bör ha separat ledning av dessa verksamheter för att skydda livförsäkringstagarnas intressen. Särskilt bör företagen omfattas av samma kapitalkrav som de som gäller för en motsvarande försäkringsgrupp, bestående av ett livförsäkrings- och ett skadeförsäkringsföretag, med hänsyn tagen till de ökade möjligheterna att överföra kapital i försäkringsföretag med blandad verksamhet.

(27) Bedömningen av försäkrings- och återförsäkringsföretags finansiella ställning bör bygga på sunda ekonomiska principer och på bästa sätt utnyttja informationen från de finansiella marknaderna och allmänt tillgänglig information om försäkringstekniska risker.

(28) De värderingsstandarder som används för tillsynsändamål bör i största möjliga utsträckning vara förenliga med den internationella utvecklingen på redovisningsområdet för att begränsa det administrativa bördan på försäkrings- och återförsäkringsföretagen.

(29) I enlighet med detta bör kapitalkraven täckas med kapitalbasmedel, oavsett om det rör sig om poster i eller utanför balansräkningen. Eftersom inte alla finansiella resurser är fullständigt förlustabsorberande, vid likvidation och under pågående verksamhet, bör posterna i kapitalbasen klassificeras enligt kvalitetskriterier och det belopp av kapitalbasen som får medräknas för att täcka kapitalkraven begränsas i motsvarande utsträckning. Gränsvärdena för posterna i kapitalbasen bör endast tillämpas för att fastställa försäkrings- och återförsäkringsföretagens solvensstatus och inte ytterligare begränsa dessa företags frihet när det gäller den interna kapitalplaneringen.

(30) För att försäkrings- och återförsäkringsföretagen skall kunna uppfylla sina åtaganden mot försäkrings- och förmånstagare bör medlemsstaterna kräva att dessa företag upprättar tillräckliga försäkringstekniska avsättningar. Beräkningen av dessa försäkringstekniska avsättningar bör harmoniseras inom hela gemenskapen i syfte att skapa ökad jämförbarhet och överblickbarhet.

(31) Denna beräkning bör vara förenlig med värderingen av tillgångar och övriga skulder, med marknaden och med den internationella utvecklingen inom redovisning och tillsyn.

(32) De försäkringstekniska avsättningarnas belopp bör återspegla det underliggande försäkringsbeståndets särskilda egenskaper. Företagsspecifik information bör därför endast användas vid beräkningen i den utsträckning som den gör det möjligt för försäkrings- och återförsäkringsföretagen att bättre återspegla dessa särskilda egenskaper hos försäkringsbeståndet.

(33) Det förväntade nuvärdet av försäkringsskulderna måste beräknas utifrån aktuell och trovärdig information och realistiska antaganden med beaktande av finansiella garantier och optioner i försäkrings- och återförsäkringsavtal för att ge en ekonomisk värdering av försäkrings- och återförsäkringsåtagandena. Det bör krävas att effektiva och harmoniserade försäkringsmatematiska tekniker används.

(34) För att ta hänsyn till de små och medelstora företagens situation bör det finnas förenklade metoder för beräkning av de försäkringstekniska avsättningarna.

(35) Tillsynsordningen bör innefatta ett riskkänsligt krav, baserat på en prospektiv beräkning för att säkerställa korrekta ingripanden i god tid av tillsynsmyndigheterna (solvenskapitalkravet) och en miniminivå för säkerheten som de finansiella resurserna inte får underskrida (minimikapitalkravet). Båda dessa kapitalkrav bör harmoniseras inom hela gemenskapen så att en enhetlig skyddsnivå för försäkringstagarna kan uppnås.

(36) Solvenskapitalkravet bör motsvara en nivå på den medräkningsbara kapitalbasen som gör det möjligt för försäkrings- och återförsäkringsföretagen att absorbera betydande förluster och som ger försäkrings- och förmånstagare rimlig säkerhet för att få sina ersättningar när de förfaller till betalning.

(37) För att främja en god riskhantering och anpassa de lagfästa kapitalkraven till branschpraxis bör solvenskapitalkravet definieras som det ekonomiska kapital som försäkrings- och återförsäkringsföretag skall hålla för att säkerställa att ruin inträffar högst en gång vart tvåhundrade år. Detta ekonomiska kapital bör beräknas utifrån företagens faktiska riskprofil med beaktande av effekterna av möjliga riskreduceringstekniker och diversifieringseffekter.

(38) Det bör beslutas om en standardformel för beräkningen av solvenskapitalkravet så att alla försäkrings- och återförsäkringsföretag kan bedöma sitt ekonomiska kapital. För standardformelns struktur bör en modulmetod väljas, vilket innebär att den individuella exponeringen för varje riskkategori bedöms som ett första steg, varefter värdena aggregeras i nästa steg. Om företagsspecifika parametrar gör det möjligt att bättre fånga in företagets verkliga teckningsriskprofil, bör detta tillåtas förutsatt att parametrarna har härletts med en standardiserad metod.

(39) För att ta hänsyn till de små och medelstora företagens situation bör det finnas förenklade metoder för beräkning av solvenskapitalkravet med standardformeln.

(40) I enlighet med den riskorienterade metod som valts för solvenskapitalkravet bör det under särskilda omständigheter vara möjligt att använda partiella eller fullständiga interna modeller för beräkningen av detta krav i stället för standardformeln. För att ge försäkrings- och förmånstagare en likvärdig skyddsnivå bör det krävas att tillsynsmyndigheten ger sitt förhandsgodkännande av sådana interna modeller utifrån harmoniserade processer och standarder.

(41) I princip innefattar den nya riskbaserade metoden inte några kvantitativa placeringsbegränsningar och kriterier för tillgångars valbarhet. Det bör dock vara möjligt att införa placeringsgränser och valbarhetskriterier för tillgångar för att bemöta risker som inte täcks tillräckligt genom en undermodul i standardformeln.

(42) Om beloppet av det medräkningsbara primärkapitalet faller under minimikapitalkravet bör försäkrings- eller återförsäkringsföretagets auktorisation återkallas om det inte inom kort tid kan återupprätta medräkningsbart primärkapital i nivå med minimikapitalkravet.

(43) Minimikapitalkravet måste kunna beräknas med en enkel formel utifrån data som kan kontrolleras.

(44) Försäkrings- och återförsäkringsföretagen bör ha tillgångar av tillräcklig kvalitet för att täcka sina samlade finansiella åtaganden. Alla placeringar som hålls av försäkrings- och återförsäkringsföretag bör förvaltas enligt aktsamhetsprincipen.

(45) Medlemsstaterna får inte kräva att försäkrings- och återförsäkringsföretagen skall placera de tillgångar som täcker de försäkringstekniska avsättningarna i särskilda tillgångsslag, eftersom ett sådant krav skulle vara oförenligt med den liberalisering av kapitalrörelserna som avses i artikel 56 i fördraget.

(46) Det är nödvändigt att förbjuda alla bestämmelser som ger medlemsstaterna möjlighet att kräva pantsättning av tillgångar som täcker ett försäkrings- eller återförsäkringsföretags försäkringstekniska avsättningar, oavsett formen för ett sådant krav, om försäkringsföretaget har återförsäkring hos ett försäkrings- eller återförsäkringsföretag som auktoriserats enligt detta direktiv eller hos ett företag i tredje land om tredjelandets tillsynsordning har bedömts vara likvärdig.

(47) På grund av att medborgarna i Europa förflyttar sig i allt högre grad erbjuds ansvarsförsäkring för motorfordon i ökande utsträckning över nationsgränserna. För att säkerställa att systemet med grönt kort och överenskommelserna mellan de nationella byråerna för trafikförsäkringsföretag fortsätter att fungera väl är det lämpligt att medlemsstaterna kan kräva att försäkringsföretag som erbjuder ansvarsförsäkring för motorfordon inom deras territorier genom tillhandahållande av tjänster skall ansluta sig till den nationella byrån och delta i finansieringen av denna och av den garantifond som upprättats i medlemsstaten i fråga. Den medlemsstat där tjänsterna tillhandahålls bör kräva att företag som tillhandahåller ansvarsförsäkring för motorfordon utser en representant inom dess territorium som skall samla in all nödvändig information beträffande försäkringsfall och representera företaget i fråga.

(48) På den inre marknaden ligger det i försäkringstagarnas intresse att de skall ha tillgång till största möjliga urval av försäkringsprodukter inom gemenskapen. Den medlemsstat där åtagandet görs eller den medlemsstat där risken är belägen bör därför se till att det inte finns någonting som förhindrar marknadsföring inom deras respektive territorier av produkter som erbjuds för försäljning inom gemenskapen, så länge som de inte står i strid med gällande rättsliga bestämmelser till skydd för det allmänna bästa i den medlemsstaten och det inte finns motsvarande bestämmelser till skydd för det allmänna bästa i hemmedlemsstaten.

(49) Det bör införas ett sanktionssystem som skall tillämpas om ett försäkringsföretag i den medlemsstat där åtaganden görs eller där risken är belägen inte följer gällande bestämmelser till skydd för det allmänna bästa.

(50) På en inre marknad för försäkringar får konsumenterna ett bredare och mer varierat utbud av försäkringar att välja mellan. Om de skall kunna utnyttja denna mångfald och den ökade konkurrensen fullt ut bör de ges all nödvändig information innan de ingår ett avtal och under hela avtalstiden så att de kan välja den försäkring som bäst passar deras behov.

(51) Företag som tillhandahåller räddningsservice bör förfoga över erforderliga medel för att kunna tillhandahålla de erbjudna serviceförmånerna tillräckligt snabbt. Det bör fastställas särskilda bestämmelser för beräkning av det solvenskapitalkrav och den absolut minsta nivå på minimikapitalkravet som sådana företag skall täcka.

(52) Ett effektivt utövande av koassuransrörelse inom gemenskapen för verksamheter som på grund av sin art eller omfattning är lämpade att täckas av internationell koassurans bör underlättas genom ett minimum av harmonisering för att förhindra snedvridning av konkurrensen och diskriminerande behandling. I sådana sammanhang bör det ledande försäkringsföretaget bedöma försäkringsfordringarna och fastställa beloppet för de försäkringstekniska avsättningarna. Ett särskilt samarbete bör dessutom komma till stånd beträffande koassuransverksamheten inom gemenskapen, både mellan medlemsstaternas tillsynsmyndigheter och mellan dessa myndigheter och kommissionen.

(53) För att skydda de försäkrade bör medlemsstaternas lagar om rättsskyddsförsäkring harmoniseras. Varje intressekonflikt som kan uppstå bland annat på grund av det förhållandet att försäkringsföretaget täcker en annan person eller täcker en person såväl i fråga om rättsskydd som inom en annan försäkringsklass skall så långt möjligt förhindras eller kunna lösas. I detta syfte kan en lämplig nivå på skyddet av försäkringstagarna nås på olika sätt. Vilken lösning som än väljs, bör de rättsskyddsförsäkrades intressen skyddas genom tillräckliga garantier.

(54) Konflikter mellan försäkringsföretag som erbjuder rättsskyddsförsäkring och de försäkrade bör lösas så korrekt och snabbt som möjligt. Det är därför lämpligt att medlemsstaterna föreskriver ett skiljeförfarande eller ett förfarande som ger jämförbara garantier.

(55) I vissa medlemsstater utgör privat eller frivillig sjukförsäkring helt eller delvis ett alternativ till det skydd vid sjukdom som ingår i socialförsäkringssystemet. Den särskilda naturen hos sådan sjukvårdsförsäkring särskiljer den från andra klasser av skade- och livförsäkring, i den utsträckning det är nödvändigt att kontrollera att försäkringstagarna i realiteten har tillgång till privat eller frivilligt tecknat skydd vid sjukdom oberoende av sin ålder eller riskprofil. Arten och de sociala konsekvenserna av sjukförsäkringsavtal gör det berättigat för tillsynsmyndigheterna i den medlemsstat där risken är belägen att kräva att de kontinuerligt underrättas om de allmänna och särskilda avtalsvillkoren i fråga om privat eller frivillig sjukvårdsförsäkring för att kunna avgöra om dessa avtal helt eller delvis är ett alternativ till det skydd vid sjukdom som ingår i socialförsäkringssystemet. En sådan kontroll bör inte vara en förutsättning för att produkterna skall få marknadsföras.

(56) I detta syfte har några medlemsstater antagit särskilda rättsregler. Till skydd för det allmänna bästa bör det vara möjligt att anta eller behålla sådana rättsregler, förutsatt att de inte på ett otillbörligt sätt inskränker etableringsfriheten eller friheten att tillhandahålla tjänster, och förutsatt att bestämmelserna tillämpas lika. Dessa rättsregler kan skilja sig åt beroende på förhållandena i den enskilda medlemsstaten. Målet att skydda det allmänna bästa kan även uppnås genom att krav ställs på de företag som erbjuder privat eller frivilligt tecknade sjukvårdsförsäkringar att de skall använda standardavtal som motsvarar det skydd som ges i de lagstadgade socialförsäkringsprogrammen med en premiesättning som inte får överskrida ett fastställt maximum samt att de deltar i förlustutjämningsprogram. En ytterligare möjlighet är att kräva att privat eller frivilligt tecknade sjukvårdsförsäkringar tekniskt utformas på liknande sätt som livförsäkringar.

(57) Värdmedlemsstaterna bör kunna kräva att alla försäkringsföretag, som på egen risk erbjuder obligatorisk arbetsskadeförsäkring inom deras territorier, skall följa de särskilda bestämmelser för sådan försäkring som ingår i deras nationella lagstiftning. Detta krav får dock inte gälla bestämmelserna om finansiell tillsyn som fortfarande uteslutande är hemmedlemsstatens ansvar.

(58) Lämpliga bestämmelser bör införas för specialföretag som övertar risker från försäkrings- och återförsäkringsföretag utan att själva vara något sådant företag. Belopp som kan återvinnas från specialföretag bör betraktas som belopp som kan dras av enligt återförsäkrings- och retrocessionsavtal.

(59) På grund av den särskilda karaktären hos finansiell återförsäkring bör medlemsstaterna säkerställa att försäkrings- och återförsäkringsföretag som ingår avtal om finansiell återförsäkring eller bedriver verksamheter med sådan återförsäkring på ett tillfredsställande sätt kan identifiera, mäta och kontrollera risker som uppstår genom sådana avtal eller verksamheter.

(60) För att beakta återförsäkringsrörelsens internationella aspekter bör bestämmelser införas som möjliggör att internationella avtal ingås med tredje land i syfte att fastställa formerna för tillsyn över återförsäkringsenheter som bedriver verksamhet inom de avtalsslutande parternas territorier. Det bör vidare skapas förutsättningar för ett smidigt förfarande för prövning av likvärdighet i stabilitetsavseende på gemenskapsbasis i förhållande till tredje land i syfte att öka liberaliseringen av återförsäkringstjänster i tredje land, såväl genom etableringsrätten som genom rätten att tillhandahålla tjänster över nationsgränserna.

(61) Åtgärder beträffande tillsynen över försäkrings- och återförsäkringsföretag som ingår i en försäkringsgrupp bör göra det möjligt för de myndigheter som ansvarar för tillsynen över ett försäkrings- eller återförsäkringsföretag att göra en mer välgrundad bedömning av dettas finansiella ställning.

(62) Sådan grupptillsyn bör i nödvändig utsträckning beakta försäkringsholdingbolag och försäkringsholdingbolag med blandad verksamhet. Detta direktiv bör dock inte i något hänseende innebära att medlemsstaterna är skyldiga att utöva tillsyn över vart och ett av dessa företag för sig.

(63) Även om tillsyn över enskilda försäkrings- och återförsäkringsföretag fortfarande är huvudprincipen för försäkringstillsynen är det nödvändigt att fastställa vilka företag som bör omfattas av tillsyn på gruppnivå.

(64) Grupptillsynen bör under alla omständigheter omfatta det företag med yttersta ägarintresse som har sitt huvudkontor inom gemenskapen. Medlemsstaterna bör dock kunna låta sina tillsynsmyndigheter tillämpa grupptillsyn på ett begränsat antal lägre nivåer om de så anser nödvändigt.

(65) Det är nödvändigt att beräkna solvensen på gruppnivå för försäkrings- och återförsäkringsföretag som ingår i en grupp.

(66) Försäkrings- och återförsäkringsföretag som ingår i en grupp bör kunna ansöka om godkännande av en intern modell som skall användas för solvensberäkningen på både gruppnivå och individuell nivå.

(67) Det är nödvändigt att säkerställa att kapitalbasen fördelas på ett lämpligt sätt inom gruppen och att den är tillgänglig för att skydda alla försäkrings- och förmånstagare oavsett var behovet uppkommer. Försäkrings- och återförsäkringsföretag inom en grupp bör därför ha tillräcklig kapitalbas för att täcka sitt solvenskapitalkrav, om inte målet att skydda försäkrings- och förmånstagare på annat sätt kan uppnås effektivt. Försäkrings- och återförsäkringsföretag inom en grupp bör därför under särskilda omständigheter ha tillåtelse att täcka sitt solvenskapitalkrav med grupptillskott som deras moderföretag utfäst. För att bedöma behovet av och förbereda en eventuell framtida ändring av grupptillskottsordningen bör kommissionen rapportera om medlemsstaternas bestämmelser och tillsynsmyndigheternas praxis på detta område.

(68) Ett försäkringsföretags solvens kan, i det fall det rör sig om ett försäkrings- eller återförsäkringsföretag som är dotterföretag till ett försäkringsholdingbolag, ett försäkringsföretag i tredje land eller ett återförsäkringsföretag i tredje land, påverkas av de finansiella resurserna i den grupp som försäkringsföretaget ingår i och av fördelningen av de finansiella resurserna inom gruppen. Tillsynsmyndigheterna bör därför ges möjlighet att utöva grupptillsyn och att vidta lämpliga åtgärder på försäkrings- eller återförsäkringsföretagets nivå när dess solvens äventyras eller riskerar att äventyras.

(69) Riskkoncentrationer och transaktioner inom en grupp kan påverka försäkrings- och återförsäkringsföretags finansiella ställning. Tillsynsmyndigheterna bör därför kunna utöva allmän tillsyn över vissa slag av sådana riskkoncentrationer och transaktioner inom en grupp och vidta lämpliga åtgärder på försäkrings- eller återförsäkringsföretagets nivå om dess solvens äventyras eller riskerar att äventyras.

(70) Försäkrings- och återförsäkringsföretag som ingår i en grupp bör ha lämpliga system för företagsstyrning som bör bli föremål för tillsynsmyndighetens bedömning.

(71) Alla försäkrings- och återförsäkringsgrupper som är föremål för grupptillsyn bör ha en grupptillsynsmyndighet som är utsedd bland de berörda tillsynsmyndigheterna. Grupptillsynsmyndighetens rättigheter och skyldigheter bör omfatta tillräckliga befogenheter i fråga om samordning och beslutsfattande. Myndigheter som medverkar i tillsynen över försäkrings- och återförsäkringsföretag som tillhör samma grupp bör upprätta rutiner för samordning

(72) De behöriga myndigheterna bör ha tillgång till all information som är relevant för att utöva grupptillsyn. Samarbete bör inledas mellan de myndigheter som ansvarar för tillsyn över försäkrings- och återförsäkringsföretag samt mellan dessa myndigheter och myndigheter som ansvarar för tillsyn över företag som är verksamma inom andra finansiella sektorer.

(73) Försäkrings- och återförsäkringsföretag som ingår i en grupp vars ledande företag befinner sig utanför gemenskapen bör omfattas av lämpliga likvärdiga tillsynsarrangemang. Det är därför nödvändigt att skapa överblickbarhet beträffande bestämmelserna och utbyta information med myndigheter i tredje land om alla relevanta förhållanden.

(74) Eftersom de nationella lagreglerna om rekonstruktionsåtgärder och likvidationsförfaranden inte har harmoniserats är det lämpligt att för den inre marknaden säkerställa ömsesidigt erkännande av rekonstruktionsåtgärder och likvidationslagstiftning i medlemsstaterna och också det samarbete som krävs med hänsyn till behovet av enhet, allmängiltighet, samordning och publicitet för sådana åtgärder och av likabehandling och skydd av försäkringsborgenärer.

(75) Det bör också säkerställas att rekonstruktionsåtgärder som beslutas av de behöriga myndigheterna i en medlemsstat och som syftar till att bevara eller återställa ett försäkringsföretags finansiella soliditet och i största möjliga utsträckning förhindra ett likvidationsförfarande får full effekt inom hela gemenskapen. Effekten gentemot tredje land av sådana rekonstruktionsåtgärder och likvidationsförfaranden bör dock inte påverkas.

(76) Det bör göras en åtskillnad mellan å ena sidan de myndigheter som är behöriga i fråga om rekonstruktionsåtgärder och likvidationsförfaranden och å andra sidan försäkringsföretagens tillsynsmyndigheter.

(77) Definitionen av ”filial” bör i insolvenssammanhang ta hänsyn till att försäkringsföretaget är en enda juridisk person. Hemmedlemsstatens lagstiftning bör dock avgöra hur tillgångar och skulder, som innehas av oberoende personer som har ständig behörighet att agera för försäkringsföretaget som försäkringsombud, bör behandlas vid likvidationen av försäkringsföretaget.

(78) Villkor bör fastställas, enligt vilka likvidationsförfaranden som, utan att vara grundade på insolvens, inbegriper en prioriteringsordning för utbetalning av försäkringsersättningar, skall omfattas av detta direktiv. Fordringar på ett försäkringsföretag som härrör från arbetstagares anställningsavtal eller anställningsförhållanden bör genom övertagande av rättigheter (subrogation) kunna gå över till ett nationellt lönegarantisystem. Sådana fordringar bör ges den behandling som bestäms av hemmedlemsstatens lag (”lex concursus”).

(79) Rekonstruktionsåtgärder hindrar inte att ett likvidationsförfarande inleds. Likvidationsförfaranden bör därför kunna inledas såväl när inga rekonstruktionsåtgärder har vidtagits som efter det att sådana åtgärder inletts och de kan avslutas genom förlikning eller genom liknande åtgärder, däribland rekonstruktionsåtgärder.

(80) Endast de behöriga myndigheterna i hemmedlemsstaten bör ha befogenhet att besluta om likvidationsförfaranden när det gäller försäkringsföretag. Besluten bör få verkan i gemenskapen som helhet och bör erkännas av alla medlemsstater. De bör offentliggöras enligt förfarandena i hemmedlemsstaten och i Europeiska unionens officiella tidning. Information bör också lämnas till kända borgenärer som är bosatta inom gemenskapen och som bör ha rätt att framställa fordringar och inkomma med synpunkter.

(81) Alla tillgångar och skulder i försäkringsföretaget bör beaktas av likvidationsförfarandet.

(82) Alla förutsättningar för att inleda, genomföra och slutföra ett likvidationsförfarande bör i normala fall därför regleras av hemmedlemsstatens lag.

(83) För att säkerställa samordning mellan medlemsstaternas åtgärder bör tillsynsmyndigheterna i hemmedlemsstaten och i alla övriga medlemsstater omedelbart underrättas om att likvidationsförfaranden inletts.

(84) Det är av yttersta vikt att försäkrade, försäkringstagare, förmånstagare samt skadelidande som har rätt att rikta anspråk som härrör från försäkringsverksamhet direkt mot försäkringsföretaget skyddas vid likvidationsförfaranden. Detta skydd gäller dock inte fordringar som inte är hänförliga till försäkringsavtal eller försäkringsverksamhet utan till skyldigheter som följer av annat civilrättsligt ansvar som förorsakats av försäkringsombud vid förhandlingar som detta ombud, enligt den lagstiftning som gäller för försäkringsavtalet eller försäkringsverksamheten, inte själv är ansvarig för enligt försäkringsavtalet eller försäkringsverksamheten. För att detta mål skall kunna uppnås bör medlemsstaterna se till att försäkringsborgenärer får en särskild behandling enligt en av två alternativa metoder som anges i detta direktiv. Vidare bör en lämplig avvägning göras mellan skyddet av försäkringsborgenärerna och andra prioriterade borgenärer som skyddas genom den berörda medlemsstatens lagstiftning.

(85) När ett likvidationsförfarande inleds bör detta innebära att den erhållna auktorisationen att driva verksamhet som beviljats försäkringsföretaget återkallas om inte detta redan skett.

(86) Borgenärer bör ha rätt att vid likvidationsförfaranden anmäla fordringar eller lägga fram skriftliga synpunkter. Fordringar från borgenärer som är bosatta i en annan medlemsstat än hemlandet bör behandlas på samma sätt som motsvarande fordringar i hemlandet utan någon som helst diskriminering på grund av nationalitet eller bosättning.

(87) För att skydda rättmätiga förväntningar och skapa rättslig förutsebarhet när det gäller vissa transaktioner som genomförs i andra medlemsstater än hemmedlemsstaten måste det fastställas vilken lag som är tillämplig på de verkningar som rekonstruktionsåtgärder och likvidationsförfaranden får på pågående mål och på enskilda exekutiva tvångsåtgärder som beslutats under rättegång.

· [37]. Kommissionen bör särskilt ges befogenhet att anta åtgärder i fråga om anpassning av bilagorna och åtgärder för att närmare definiera tillsynsmyndigheternas befogenheter och åtgärder som skall vidtas samt närmare fastställa kraven på områden som system för företagsstyrning, offentliggöranden, beräkning av försäkringstekniska avsättningar och kapitalkrav, placeringsregler och grupptillsyn. Eftersom detta är åtgärder med allmän räckvidd som syftar till att ändra icke-centrala delar av detta direktiv och till att komplettera det genom tillägg av nya icke-centrala inslag skall de antas enligt det föreskrivande förfarande med kontroll som avses i artikel 5a i beslut 1999/468/EG.

(89) Eftersom målen för den föreslagna åtgärden inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna och de därför på grund av sin omfattning och sina verkningar bättre kan uppnås på gemenskapsnivå, kan gemenskapen vidta åtgärder i enlighet med subsidiaritetsprincipen i artikel 5 i fördraget. I enlighet med proportionalitetsprincipen i samma artikel går detta direktiv inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå dessa mål.

· [41] har blivit föråldrade och bör därför upphöra att gälla.

(91) Skyldigheten att genomföra detta direktiv i nationell lagstiftning bör begränsas till de bestämmelser som utgör en avsevärd förändring jämfört med tidigare direktiv. Skyldigheten att införliva de oförändrade bestämmelserna faller inom ramen för de tidigare direktiven.

(92) Detta direktiv bör inte påverka medlemsstaternas skyldigheter vad gäller tidsfristerna för införlivande med nationell lagstiftning av de direktiv som anges i del B av bilaga VI.

2002/83/EG (anpassad)

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

AVDELNING I

ALLMÄNNA BESTÄMMELSER OM UPPTAGANDE OCH UTÖVANDE AV VERKSAMHET MED DIREKT FÖRSÄKRING OCH ÅTERFÖRSÄKRING

KAPITEL I

SYFTE, TILLÄMPNINGSOMRÅDE OCH DEFINITIONER OCH RÄCKVIDD

Avsnitt 1 – Syfte och tillämpningsområde

2002/83/EG art. 2 (anpassad)

Artikel 1

Syfte

Genom Ddetta direktiv rör fastställs bestämmelser avseende

(1). rätten att inom gemenskapen starta och driva självständig direkt försäkrings-verksamhet, utövad av försäkringsbolag etablerade i en medlemsstat eller som önskar etablera sig där, avseende de former av verksamhet som anges nedan. och återförsäkringsverksamhet,

(2) extra tillsyn över försäkrings- och återförsäkringsgrupper, och

(3) rekonstruktion och likvidation av direktförsäkringsföretag.

84/641/EEG art. 1 och 2002/83/EG art. 2 (anpassad)

Artikel 2

Tillämpningsområde

1. Detta direktiv avser startande och drift av verksamhet som egenföretagare med skall tillämpas på företag som är verksamma med direkt liv- och skadeförsäkring försäkring och som är , inklusive tillhandahållande av räddningsservice enligt punkt 2, som bedrivs av företag etablerade inom en viss medlemsstat eller företag som vill etablera sig där.

2005/68/EG art. 1 (anpassad)

1. Genom detta direktiv fastställs regler för rätten att starta och driva självständig återfärsäkringsverksamhet, utövad av Det skall också, med undantag av avdelning IV, tillämpas på återförsäkringsföretag som uteslutande bedriver återförsäkringsverksamhet och som är etablerade inom en medlemsstats territorium eller som önskar etablera sig där.

84/641/EEG art. 1 (anpassad)

2. I punkt 1 första stycket skall med ”skadeförsäkring” även avses Vverksamhet med räddningsservice skall avse som utgör assistans för personer som råkar i svårigheter under resa, när de befinner sig utanför hemorten eller på annan plats än sin fasta bostad. Verksamheten skall bestå i att mot förskottsbetald premie tillhandahålla försäkringstagaren omedelbar hjälp i enlighet med ett avtal som täcker de svårigheter som försäkringstagaren utsätts för på grund av en oförutsedd händelse i de olika fall och under de olika omständigheter som anges i avtalet.

Hjälpen kan bestå av kontanta medel eller serviceförmåner. De senare kan också tillhandahållas med hjälp av försäkringsgivarens egen personal och utrustning.

Räddningsservice täcker skall inte täcka fordonsservice, underhåll, uppföljningstjänster eller enbart angivande att assistans tillhandahålles i egenskap av mellanhand eller tillhandahållande av assistans i sådan egenskap.

3. Uppdelningen av verksamhet enligt denna artikel i klasser redovisas i bilagan.

2002/83/EG (anpassad)

ny

3. När det gäller livförsäkringar skall detta direktiv omfatta följande:

a) 1. Följande försäkringsformer livförsäkringsverksamheter, när dessa grundar sig på avtal:

ai) Livförsäkring, dvs. försäkring som omfattar särskilt kapitalförsäkring för livsfall och/eller dödsfall, tontiner, livförsäkring med återbetalning av erlagda premier, försäkring som utfaller vid äktenskaps ingående och försäkring som utfaller vid födelsen.

bii) Livräntor.

ciii) Tilläggsförsäkring som tecknas för att komplettera livförsäkring meddelas av livförsäkringsföretag, särskilt försäkring mot personskada inklusive arbetsoförmåga, försäkring mot dödsfall på grund av olyckshändelse och försäkring mot invaliditet förorsakad av olyckshändelse eller sjukdom, i de fall sådan försäkring tecknas som tillägg till livförsäkring.

div) Detn slags permanenta, inte uppsägningsbara sjukförsäkring som finns i Irland och i Storbritannien (”permanent health insurance not subject to cancellation”).

b) 2. Följande verksamhetsformer, när dessa grundar sig på avtal och i den utsträckning de är föremål för tillsyn av de administrativa myndigheter som svarar för tillsynen av privat försäkringsverksamhet:

ai) Tontiner, Verksamhet som innebär inrättande av medlemssammanslutningar för gemensam kapitalisering av bidragen och för fördelning av därigenom uppbyggda medel bland de överlevande eller förmånstagare till den avlidne (så kallade ”tontiner”) .

bii) Verksamhet avseende ”capital redemption” grundad på försäkringstekniska beräkningar, som omfattar förpliktelser med fastställd varaktighet och beloppsstorlek mot inbetalning av ett engångsbelopp eller fastställda periodiska inbetalningar.

ciii) Förvaltning av pensionsfonder , dvs verksamhet som för ifrågavarande företag består i att förvalta som omfattar förvaltning av placeringar, speciellt av tillgångar för täckning av reserverna i de verksamhetsenheter som svarar för betalningar vid dödsfall, under försäkringstagarnas livstid eller i händelse av nedläggning eller inskränkning av verksamhetskälla.

div) Verksamhet som avses i led ciii, när den är förenad med försäkring för värdesäkring av kapital eller betalning av minimiränta.

ev) Verksamhet som bedrivs av försäkringsföretag livförsäkringsföretag som avses i kapitel 1 avdelning 4 i bok IV av den franska ”Code des assurances”.

3. c) c) Verksamhet som relateras till livslängd och som regleras i lagstiftningen rörande socialförsäkring, när i den mån som sådan verksamhet bedrivs eller förvaltas på egen risk av försäkringsföretag livförsäkringsföretag i enlighet med lagstiftningen i medlemsstaten.

73/239/EEG art. 2.1 d och 2002/83/EG art. 3.4 (anpassad)

ny

Avsnitt 2 – Undantag från tillämpningsområdet

Underavsnitt 1 – Allmänt

Artikel 3

Lagfästa system

Utan att det påverkar tillämpningen av punkt c i artikel 2.3 skall detta direktiv inte tillämpas på direkt försäkring som omfattas av ett lagfäst socialförsäkringssystem., om annat inte följer av bestämmelserna i artikel 2.3,

ny

Artikel 4

Undantag från tillämpningsområdet beroende på storlek

1. Utan att det påverkar artiklarna 5–10 skall detta direktiv inte tillämpas på försäkringsföretag vilkas årliga premieinkomster inte överstiger fem miljoner euro.

2. Om det belopp som anges i punkt 1 överskrids under tre på varandra följande år, skall detta direktiv tillämpas från och med det fjärde året.

73/239/EEG art. 2 (anpassad)

Underavsnitt 2 – skadeförsäkring

Artikel 5

Verksamhet

För skadeförsäkringsföretag skall Ddetta direktiv gäller ej inte gälla

1. 1. följande slag av försäkring:

a) Livförsäkring, dvs. försäkring som omfattar särskilt kapitalförsäkring för livsfall och/eller dödsfall, livförsäkring med återbetalning av erlagda premier, tontiner, försäkring som utfaller vid äktenskaps ingående och försäkring som utfaller vid födelsen.

b) Livräntor.

c) Tilläggsförsäkring som meddelas av livförsäkringsföretag, dvs. försäkring mot personskada inklusive arbetsoförmåga, försäkring mot dödsfall på grund av olyckshändelse och försäkring mot invaliditet förorsakad av olyckshändelse eller sjukdom, i de fall dessa försäkringar tecknas som tillägg till livförsäkring.

e) Det slags permanent, inte uppsägningsbar sjukförsäkring som finns i Irland och i Storbritannien (permanent health insurance).

2. följande former av verksamhet:

a1. Verksamhet avseende ”capital redemption” såsom denna definieras i enskilda medlemsstaters lagstiftning.

b2. Verksamhet som utövas av ömsesidiga understödsinstitut där förmånerna varierar med tillgången på medel, medan bidragen från medlemmarna utgörs av ett fast belopp.

c3. Verksamhet som utövas av sammanslutningar som inte är juridiska personer och vars ändamål är att tillhandahålla medlemmarna ömsesidig försäkring utan betalning av premier eller upprättande av försäkringstekniska avsättningar.

87/343/EEG art. 1,1 (anpassad)

d4. I avvaktan på ytterligare samordning, eExportkreditförsäkring för statens räkning eller med statlig garanti eller med staten som försäkringsgivare.

84/641/EEG art. 2 (anpassad)

ny

Artikel 6

Räddningsservice

1. Detta direktiv skall inte tillämpas på Rräddningsservice som uppfyller samtliga följande villkor:

a) där ansvaret är begränsat till följande tjänster Räddningsservicen tillhandahålls i händelse av vanligen förekommande olyckor eller maskinhaverier med vägfordon när olyckorna eller maskinhaverierna inträffar inom den medlemsstat där försäkringsgivaren är verksam.:

b) Ansvaret för räddningsservicen är begränsat till följande tjänster:

i) Maskinskadeservice på platsen, som i de flesta fall utförs av försäkringsgivaren med hjälp av egen personal och utrustning.

ii) Bbortforsling av fordon till närmaste eller lämpligaste ställe där reparation kan utföras och eventuell samtidig transport, normalt med samma färdmedel, av förare och passagerare till närmaste plats från vilken de kan fortsätta sin resa på annat sätt.,

iii) Ttransport av fordonet, om bestämmelser beträffande sådan transport utfärdats av den medlemsstat där försäkringsgivaren är verksam, eventuellt tillsammans med förare och passagerare, till deras dessa personers hem eller till platsen för deras avresa eller till det ursprungliga resmålet inom samma medlemsstat.,

c) Såvida inte sådana tjänster utförs Räddningsservicen utförs inte av ett företag för vilket bestämmelserna i detta direktiv gäller.

2. I de fall som avses i de första två strecksatserna punkt 1 b i–ii skall villkoret att olyckan eller maskinhaveriet måste ha inträffat inom den medlemsstat där försäkringsgivaren är verksam a) inte gälla i fall där försäkringsgivaren är en organisation i vilken förmånstagaren är medlem i den organisation som är försäkringsgivare , och där maskinskadeservice eller borttransport av fordonet tillhandahålls av en liknande organisation i respektive land inom ramen för ett ömsesidigt avtal, mot företeende enbart av ett medlemskort och utan att någon tilläggspremie betalas, b) inte hindra tillhandahållande av sådan assistans på eller, när det gäller Irland och i Förenade Kkungariket , när räddningsservicen tillhandahålls av en och samma organisation som är verksam i båda dessa länder.

3. Detta direktiv skall inte gälla för verksamhet Under de omständigheter som nämnts avses i tredje strecksatsens led iii i punkt 1 b och när olyckan eller maskinhaveriet inträffat ipå Irland eller, när det gäller Förenade Kungariket, på Nordirland, får och fordonet, eventuellt tillsammans med förare och passagerare, transporteras till dessa personers hem eller till platsen för deras avresa eller till det ursprungliga resmålet , plats för avresan eller ursprungliga resmål inom ettdera av dessa territorier.

4. Detta Ddirektivet skall inte gällaer dessutom inte räddningstjänster som utförs av automobilklubben i Luxemburg när i händelse av en olyckan eller ett maskinhaveriet med ett vägfordon, som har inträffat utanför Luxemburg, och där tjänsterna består i att transportera fordonet, eventuellt tillsammans med förare och passagerare, till deras dessa personers hem, och där dessa tjänster utförs av automobilklubben i Luxemburg.

Företag för vilka detta direktiv gäller får bedriva sådan verksamhet som nämnts i denna punkt, endast om de beviljats auktorisation för klass 18 i punkt A i bilagan, utan att detta inverkar på giltigheten av punkt C i samma bilaga. I sådant fall skall detta direktiv gälla för sådan verksamhet.

2002/13/EG art. 1.1 (anpassad)

Detta direktiv skall inte gälla företag som uppfyller samtliga följande villkor, nämligen

företaget bedriver inte någon verksamhet som omfattas av detta direktiv annat än sådan som anges i klass 18 i punkt A i bilagan,

verksamheten bedrivs endast lokalt och består endast av tillhandahållande av naturaförmåner, och

den totala årliga intäkten av räddningstjänster till personer som råkat i svårigheter överstiger inte 200000 euro.

Artikel 7

Ömsesidiga företag

1. Detta direktiv gäller inte ömsesidiga institut som uppfyller samtliga nedanstående villkor:

a) Bolagsordningen skall innehålla bestämmelser som medger uttag av extra bidrag eller minskning av förmånerna.

b) Verksamheten får inte omfatta ansvarsförsäkring, såvida inte dessa utgör underordnad försäkring i den mening som avses i punkt C i bilagan, eller kredit- och borgensförsäkring.

c) Den årliga premieinkomsten från de verksamhetsgrenar som omfattas av detta direktiv får inte överstiga 5000000 euro. och

d) Minst hälften av premieinkomsten från de verksamhetsgrenar som omfattas av detta direktiv måste komma från personer som är medlemmar i det ömsesidiga institutet.

73/239/EEG art. 3 (anpassad)

2. Vidare skall dDetta direktiv skall inte gälla ömsesidiga institut företag som bedriver skadeförsäkringsverksamhet och som med andra institut av samma karaktär ömsesidiga företag har ingått avtal, som omfattar full återförsäkring av ingångna försäkringsavtal eller som innebär att det övertagande företaget inträder i det överlåtande företagets förpliktelser enligt försäkringsavtalen. I sådant fall skall det övertagande företaget omfattas av bestämmelserna i detta direktiv.

73/239/EEG art. 4 (anpassad)

Artikel 8

Institut

Detta direktiv gäller inte nedanstående institut som bedriver skadeförsäkringsverksamhet , såvida inte deras stadgar eller tillämplig författning ändras med avseende på deras behörighet:

84/641/EEG art. 4 (anpassad)

1. I Danmark, Falcks Redningskorps A/S, København Danmark .

73/239/EEG art. 4

2. I Tyskland,

Följande offentligrättsliga institut med monopolställning ("Monopolanstalten"):

1. Badische Gebäudeversicherungsanstalt, Karlsruhe,

2. Bayerische Landesbrandversicherungsanstalt, München,

3. Bayerische Landestierversicherungsanstalt, Schlachtviehversicherung, München,

4. Braunschweigische Landesbrandversicherungsanstalt, Braunschweig,

5. Hamburger Feuerkasse, Hamburg,

6. Hessische Brandversicherungsanstalt (Hessische Brandversicherungskammer), Darmstadt,

7. Hessische Brandversicherungsanstalt, Kassel,

8. Hohenzollernsche Feuerversicherungsanstalt, Sigmaringen,

9. Lippische Landesbrandversicherungsanstalt, Detmold,

10. Nassauische Brandversicherungsanstalt, Wiesbaden,

11. Oldenburgische Landesbrandkasse, Oldenburg,

12. Ostfriesische Landschaftliche Brandkasse, Aurich,

13. Feuersozietät Berlin, Berlin,

14. Württembergische Gebäudebrandversicherungsanstalt, Stuttgart.

Den territoriella behörigheten skall emellertid inte anses ändrad genom ett samgående mellan institut som nu nämnts och som innebär att det nya institutet övertar den territoriella behörigheten hos de sammanslagna instituten; inte heller skall behörigheten avseende försäkringsklasser anses ändrad genom att något av dessa institut avseende samma territorium övertar en eller flera försäkringsklasser från något av de övriga instituten.

fFöljande halvstatliga institut:

a) ”Postbeamtenkrankenkasse”.

2. b) ”Krankenversorgung der Bundesbahnbeamten”.

b) I Frankrike

Följande institutioner:

1. Caisse départementale des incendiés des Ardennes,

2. Caisse départementale des incendiés de la Côte-d'Or,

3. Caisse départementale des incendiés de la Marne,

4. Caisse départementale des incendiés de la Meuse,

5. Caisse départementale des incendiés de la Somme,

6. Caisse départementale grêle du Gers,

7. Caisse départementale grêle de l'Hérault.

c3. I Irland, ”Voluntary Health Insurance Board”.

Anslutningsakten för Spanien och Portugal, art. 26 och bilaga I, s. 156 (anpassad)

ny

(g4. I Spanien,

Följande institutioner:

1. Comisaría de Seguro Obligatorio de Viajeros,

2. ”Consorcio de Compensación de Seguros”.,

3. Fondo Nacional de Garantía de Riesgos de la Circulación.

73/239/EEC Art.