EUROPEISKA KOMMISSIONEN Bryssel den 26.1.2017 COM(2017) 35 final RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET Det europeiska området för forskningsverksamhet: genomförande och övervakning av framsteg {SWD(2017) 21 final}



Det europeiska området för forskningsverksamhet: genomförande och övervakning av framsteg 1.INLEDNING Två år efter antagandet av kommissionens meddelande Ett stärkt partnerskap för det europeiska området för forskningsverksamhet syftande till vetenskaplig excellens och tillväxt rapporterade kommissionen 2014 att medlemsstaterna och forskningsintressenterna hade gjort goda framsteg när det gäller att förverkliga området. Det krävdes emellertid ytterligare insatser för att få området att fungera, i första hand genom nödvändiga reformer i medlemsstaterna och i de associerade länderna. Det europeiska forskningsområdet utvecklas kring sex prioriteringar: Effektivare nationella forskningssystem. Optimalt gränsöverskridande samarbete och konkurrens, inklusive ”gemensam hantering av stora utmaningar” och ”forskningsinfrastrukturer”. En öppen arbetsmarknad för forskare. Jämställdhet mellan könen och beaktande av genusaspekter i forskningen. Optimal spridning, tillgång till och överföring av vetenskaplig kunskap, däribland ”kunskapsspridning” och ”öppen tillgång”. Internationellt samarbete. I maj 2015 bekräftade Europeiska unionens råd sitt åtagande att göra det europeiska forskningsområdet fullt operativt och ställde sig bakom färdplanen 2015–2020. Färdplanen är ett levande dokument avsett att hjälpa medlemsstaterna att genomföra de nationella prioriteringarna på ett strukturerat sätt. Rådet uppmanade medlemsstaterna att genomföra färdplanen genom lämpliga åtgärder i nationella handlingsplaner och strategier. Övervakningen av färdplanens genomförande skulle integreras i lägesrapporten för det europeiska forskningsområdet 2016 och baseras på de huvudindikatorer som föreslagits av kommittén för det europeiska forskningsområdet och innovation. Hittills har 24 medlemsstater och fem associerade länder antagit nationella handlingsplaner för det europeiska forskningsområdet 2015–2020. Samtliga medlemsstater förväntas ha godkända handlingsplaner inom kort. Dessa handlingsplaner ligger till grund för de nationella politiska reformerna, vilket innebär att de ger god inblick i alla kommande strategier och politiska åtgärder som berör det europeiska forskningsområdet i medlemsstaterna och de associerade länderna. Lägesrapporten 2016 sammanfattar det aktuella läget samt genomförandet av det europeiska forskningsområdet under perioden 2014–2016. För första gången har framstegen mätts för varje land och varje prioritering med hjälp av den övervakningsmekanism som finns för det europeiska forskningsområdet. Mekanismen består av 24 kärnindikatorer definierade av medlemsstaterna, forskningsintressenterna och kommissionen tillsammans. Rapporten ger också en första inblick i hur prioriteringarna för det europeiska forskningsområdet utvecklas, hur de förhåller sig till färdplanen 2015–2020 samt de huvudområden som tas upp i de nationella handlingsplanerna. I tabellen i slutet av detta dokument redovisas tillväxttakten för huvudindikatorerna. I det åtföljande arbetsdokumentet från kommissionens avdelningar och rapporten Data gathering and information for the 2016 ERA monitoring från Science-Metrix finns kvantitativa data för ett antal indikatorer samt ytterligare kvalitativ information som är relevant i sammanhanget. 2.VIKTIGA RESULTAT 2.1.Effektivare nationella forskningssystem Mål:

Ändamålsenligt utformade och effektivt fungerande nationella system för forskning och innovation som ger maximal valuta för offentliga medel.

Medel:

Bättre anpassning av nationella riktlinjer till gemensamma europeiska prioriteringar genom att tillämpa kärnprinciperna om internationell sakkunniggranskning på anslagsgivande organisationer, finna en lämplig balans mellan konkurrensbaserad respektive institutionell finansiering samt investera i bredare utbildnings- och innovationssystem. Spetskompetensen på forskningsområdet har ökat med i genomsnitt 6,4 % per år under perioden 2010–2013 för EU-28. Nästan samtliga länder har nationella strategier för forskning och innovation, såväl enstaka övergripande strategier som flera strategier för olika regeringsorgan. Finansieringen av forskning och innovation har dock förblivit ett problem såsom beskrevs i den föregående lägesrapporten (2014). En fortsatt rationalisering av finansieringsförfarandena skulle kunna bidra till minskad fragmentering, ökad avkastning på forskningsfinansieringen och samtidigt ett bättre samarbete över gränser och mellan sektorer. Finansieringsmekanismernas kriterier och förfaranden skulle behöva finjusteras ytterligare. Nationella åtaganden om finansiering av forskning och innovation måste vara klara, tydliga och långsiktiga. Så skapas den förutsebara miljö som eftersträvas av både offentlig och privata sektor. De nationella handlingsplanerna fokuserar främst på förbättringar av det rättsliga regelverket för nationella forsknings- och innovationssystem, utveckling av långsiktiga nationella strategier för forskning och innovation, införande av nya finansieringsmekanismer med inslag av konkurrens (som exempel kan nämnas Finlands och Nederländernas arbete för att stärka universitetens forskningsprofiler) samt möjligheterna till komplementaritet mellan nationell finansiering och EU-finansiering, inklusive partnerskap mellan offentlig och privat sektor. I de nationella handlingsplanerna betonas utvecklingen av övergripande strategier, medan mindre vikt läggs vid den exakta nivån på och formerna för finansieringen. Övergripande slutsats Analysen visar att merparten av länderna har gjort framsteg i fråga om spetskompetens på forskningsområdet och att nästan alla har antagit nationella strategier för forskning och innovation. Flera medlemsstater omdefinierar sina nationella strategier utifrån ett brett innovationskoncept, som omfattar både utbildning, forskning och innovation, för att bli effektivare. En första utvärdering av de nationella handlingsplanerna visar att en mer holistisk strategisk syn på forskning och innovation kommer att förstärkas i framtiden. En nödvändig förutsättning för detta är emellertid att regeringarna investerar i stabilare finansieringsmekanismer. 2.2.Optimalt gränsöverskridande samarbete och konkurrens Gemensam hantering av stora utmaningar Mål:

Ett bättre samarbete för att klara de stora utmaningar som vi alla står inför är av central betydelse för Europas förmåga att agera i en dynamisk, föränderlig värld. Medel:

Ett närmare samarbete mellan departement och forskningsfinansieringsorganisationer för att uppnå bättre anpassning till de teman och prioriteringar som ingår i initiativen för gemensam programplanering, ömsesidigt erkännande av utvärderingsförfaranden, gemensamma terminologier och förfaranden för program för forskning och innovation, bättre integration av förslagsomgångar samt främjande av ett mer internationellt perspektiv. Resultaten visar att tillväxttakten för denna huvudindikator är en av de högsta, då anslagen i de nationella regeringsbudgetarna till EU-omfattande, transnationell, offentlig forskning och utveckling ökat med 7,8 % per år under perioden 2010–2014. Detta tyder på ökande internationalisering inom vetenskapen i allmänhet. Den ännu mycket högre tillväxttakten i den kompletterande indikatorn för nationella bidrag till gemensam programplanering (initiativ enligt artikel 185, initiativ för gemensam programplanering och ERA-NET) (42 % under perioden 2012–2014) visar samtidigt att regeringarna lägger allt större vikt vid den mer politiskt styrdagemensamma programplaneringsprocessen. De främsta utmaningar som identifierats är att nationella och internationella finansieringsformer skulle gynnas av fortsatt harmonisering, vilket också skulle underlätta forskarnas internationella rörlighet. Gemensamma programplaneringsinitiativ som inriktar sig på stora utmaningar skulle också gynnas av att mer uttryckligen vara knutna till inblandade partners strategier för smart specialisering, och omvänt. Bedömningen av forskningens samhällsnytta måste bli mer robust för att forskningsledningen ska kunna förbättras, liksom för att bättre kommunicera forskningens värde till allmänheten och visa att investeringarna ger avkastning. De flesta nationella handlingsplaner fokuserar på ett stort utbud av åtgärder och aktiviteter i medlemsstaterna och de associerade länderna för att stärka deltagandet i den gemensamma programplaneringen. Planerna inriktas på bättre anpassning mellan den nationella och den europeiska programplaneringen för forskning och utveckling inför de främsta identifierade utmaningarna. Övergripande slutsats Analysen visar på betydande framsteg i de flesta medlemsstater vad gäller deras deltagande i gemensamma initiativ för programplanering under de senaste åren. Vid en jämförelse med tidigare trender och åtgärder som genomförts eller planerats i de nationella handlingsplanerna kan man anta att den gemensamma programplaneringens omfattning, kvalitet och betydelse kommer att växa avsevärt även fortsättningsvis. Detta kommer särskilt att gälla när ett EU-ramverk och ytterligare anslag från EU:s budget fungerar som katalysator för medlemsstaternas åtgärder. Forskningsinfrastrukturer Mål: Högkvalitativa och tillgängliga forskningsinfrastrukturer finns i centrum av kunskapstriangeln och utgör nyckeln till Europas ambition att leda den globala rörelsen för öppen forskning. Medlemsstaterna har skapat en gemensam lösning genom Europeiska strategiska forumet för forskningsinfrastruktur (Esfri), Horisont 2020 samt den rättsliga ramen för ett konsortium för europeisk forskningsinfrastruktur (Eric).

Medel: Garantera kompatibilitet mellan färdplanen för Esfri och färdplanerna för nationell forskning och innovation, underlätta tillgången till forskningsinfrastrukturer för medlemsstater som inte kan investera i stora infrastrukturer samt granska de planerade ekonomiska bidragen noggrant. Resultaten visar att många medlemsstater har utvecklat och genomfört nationella färdplaner för forskningsinfrastrukturer. Medlemsstaterna har använt den övergripande färdplanen för Esfri som referens för att definiera sina prioriteringar. Det skulle dock vara en fördel om de nationella färdplanerna på ett klart och konsekvent sätt beskrev forskningsinfrastrukturernas kostnader. Dessa infrastrukturers långsiktiga hållbarhet, inklusive finansieringen av driftskostnaderna, bör dessutom kunna beaktas redan i projektets inledningsskede. Nationella finansieringsmekanismer och beslutsprocesser bör kunna koordineras ytterligare för att påskynda infrastrukturutvecklingen. Forskningsinfrastrukturernas lokalisering bör dessutom i viss utsträckning kunna bidra till en utjämning av regionala skillnader i fråga om forskningskapacitet. Om den privata sektorn redan från början involveras i forskningsinfrastrukturprojekt skulle detta kunna främja den privata sektorns engagemang i forskning och innovation i allmänhet. I många nationella färdplaner framhävs betydelsen av en samordnad hållning till forskningsinfrastrukturer på europeisk nivå. Konkreta åtgärder vidtas för att stärka det nationella engagemanget i alleuropeiska anläggningar, skapa stabila finansieringsmekanismer och övervaka genomförandet av prioriterade projekt. I färdplanerna betonas också behovet av att utvärdera den nuvarande situationen för att säkerställa ett optimalt genomförande. Vissa färdplaner innehåller dessutom nationell planering av e-infrastrukturer, de horisontella element som möjliggör nätbyggnad, bearbetning, databehandling och öppen tillgång. Slutsatsen är att betydande framsteg har gjorts för att koppla de nationella beslutsprocesserna om forskningsinfrastrukturer till prioriteringar som definierats på europeisk nivå. Mer skulle dock kunna göras för samordnad finansiering av genomförande och drift. Övergripande slutsats Analysen av de nationella färdplanerna för forskningsinfrastrukturer visar att betydande framsteg har gjorts för att koppla de nationella prioriteringarna till de som definieras i ramverket för Esfri. Detta ökar enhetligheten inom de europeiska forskningsinfrastrukturerna och främjar det europeiska forskningsområdets konkurrenskraft. För att offentliga investeringar i forskningsinfrastrukturer ska få ännu större verkan måste medlemsstaterna emellertid enas om en strategi som garanterar den långsiktiga hållbarheten. 2.3.En öppen arbetsmarknad för forskare Mål: Ett europeiskt forskningsområde som verkligen är öppet och drivs av spetskompetens, där mycket skickliga och kvalificerade människor obehindrat kan röra sig över gränserna dit där deras talang kan utnyttjas på bästa sätt. Medel: Regeringar och intressenter bör beakta hur reglerna för nationella finansieringssystem bättre kan stödja principerna om öppenhet, insyn och meritbaserad rekrytering, avlägsna rättsliga hinder för en öppen rekrytering av forskare inom forskningsinstitutioner samt definiera nya vägar till karriärutveckling för forskare. Resultaten visar att antalet lediga forskartjänster som utannonserats via jobbportalen Euraxess har ökat med i genomsnitt 7,8 % per år under perioden 2012–2014 för EU-28. Rapporten visar att Euraxess används i mycket olika utsträckning i olika länder. Fördelarna med öppna, transparenta och meritbaserade rekryteringsformer är också viktigare för forskare i början av sin karriär än för etablerade forskare, där andra kriterier verkar spela större roll vid anställning och befordran. Resultaten visar att politiska insatser som syftar till att öka möjligheterna att ta med sig anslag (modellen ”Money follows researcher”) kan bidra till att rörligheten förbättras ytterligare för internationella forskare. Det finns fortfarande olikheter mellan de sociala trygghetssystemen, vilket motverkar rörligheten från länder med högre skyddsnivå. För att förbättra såväl rekrytering som arbetsförhållanden är det viktigt att ytterligare utveckla personalpolitiken. Två särskilt framträdande frågor är möjligheten att föra över pensionsrättigheter samt språkkrav för undervisning. Kommissionen har tagit itu med den första frågan genom att 2016 lansera en alleuropeisk tilläggspensionsfond för forskare, kallad pensionssparverktyget för europeiska forskningsinstitutioner (Resaver).

Vad beträffar den andra frågan tycks rättsliga hinder för rekrytering ha avskaffats i de flesta länder. Den viktigaste återstående frågan när det gäller rekrytering av etablerade utländska forskare verkar vara det nationella språkkravet för undervisning. I många nationella handlingsplaner ligger fokus på att främja Euraxess för att öka forskarnas rörlighet, både över gränser och mellan sektorer. Att främja den personalpolitiska strategin för forskare tjänar samma syfte, liksom mer fokus på karriärvägar. I de nationella handlingsplanerna framhävs också betydelsen av öppna, transparenta och meritbaserade rekryteringsformer samt frågor relaterade till rörliga forskares socialförsäkringar. Övergripande slutsats Resultaten visar att öppna, transparenta och meritbaserade rekryteringsformer på nationell nivå uppmärksammas alltmer. Ett fortsatt främjande av Euraxess-portalen som en bank för forskares rättigheter är central för detta. Möjliga åtgärder för att ytterligare underlätta forskarnas internationella rörlighet omfattar likställd tillgång till nationella forskningsfinansieringsprogram för utländska forskare samt ökade möjligheter att ta med sig forskningsanslag. Bland ytterligare åtgärder märks fortsatt utveckling av personalpolitiken inom forskningsinstitutionerna. Möjligheten att föra över pensionsrättigheter samt språkkrav för undervisning är frågor under utveckling. 2.4.Jämställdhet mellan könen och beaktande av genusaspekter i forskningen Mål: Att främja vetenskaplig spetskompetens genom att fullt ut utnyttja mångfald och jämställdhet samt undvika ett oförsvarligt slöseri med talanger. Medel: Utveckla jämställdhetsarbetet genom att särskilt uppmärksamma områden där kvinnor är underrepresenterade, uppmuntra till att genusaspekterna beaktas och ett genusperspektiv förs in i forskningen. Rapporten visar att andelen kvinnor på toppositioner inom den högre utbildningssektorn har ökat med i genomsnitt 3,4 % per år under perioden 2007–2014 i EU-28. År 2014 var andelen 23,5 % för EU-28. Framsteg har noterats i nästan alla medlemsstater. Analysen visar också att en av de viktigaste utmaningar som länderna står inför fortfarande är det glastak som hindrar kvinnor att nå högre positioner. Detta återspeglas av att en tredjedel av forskarna är kvinnor medan andelen kvinnor på högre positioner endast är en fjärdedel. Även om resultaten visar att situationen förbättras går det långsamt. De nationella handlingsplanerna visar en markant förbättring i fråga om jämställdhetens främjande inom forskning och innovation i jämförelse med lägesrapporten 2014. Övervakning av jämställdhetsarbetet pågår eller planeras. Detta indikerar ett växande intresse och engagemang på nationell nivå för att nå jämställdhet i nationella system för forskning och högre utbildning. Omfattningen och kvaliteten på jämställdhetsåtgärderna varierar mellan medlemsstaterna. Införandet av ett genusperspektiv i forskningsprogrammen är fortfarande en utmaning för många medlemsstater. Övergripande slutsats Analysen visar att de flesta medlemsstater har gjort framsteg i fråga om att införa eller planera mer systeminriktade strategier för jämställdhet inom forskning och innovation. De åtgärder som beskrivs i de nationella handlingsplanerna kommer även fortsättningsvis att stödja institutionella förändringar genom jämställdhetsplaner som katalyserar medlemsstaternas åtgärder. Det stora antalet planerade åtgärder skapar förhoppningar om betydande framsteg under kommande år. De faktiska framstegen är beroende av medlemsstaternas förmåga att på sikt upprätthålla och förstärka de strategier för institutionella förändringar som antagits hittills. 2.5.Optimal spridning, tillgång till och överföring av vetenskaplig kunskap, bl.a. genom det digitala europeiska området för forskningsverksamhet

Kunskapsöverföring och öppen innovation Mål:

Att avlägsna hinder för ett bredare kunskapsutnyttjande för att öka Europas tillväxt och konkurrenskraft genom att fullt ut genomföra kunskapsöverföringspolitiken. Medel: Att främja effektiva mekanismer för kunskapsöverföring genom att etablera riktlinjer och förfaranden för förvaltning av immateriella rättigheter. Analysen bekräftar att avsevärda ekonomiska vinster finns att hämta genom överföring, spridning och praktisk användning av forskningsresultat. Detta kan till och med ses som ett fundamentalt steg för att klara de stora utmaningarna (prioritering 2a) och förbättra välståndet. Trots fördelarna med kunskapsspridning är Europa ännu inte redo att utnyttja regionens potential för att få avkastning av forskningsinvesteringarna och den potential dessa har för tillväxt. Rapporten visar en genomsnittlig årlig tillväxt på 3,5 % under perioden 2008–2012 för innovativa företag som samarbetar med offentliga eller privata forskningsinstitutioner, och 1,3 % för innovativa företag som samarbetar med institutioner för högre utbildning. Det viktigaste hindret för kunskapsöverföring är bristen på intresse för och stöd till marknadsutnyttjande av forskningsresultat. Detta område är fortfarande underutvecklat på både EU-nivå och nationell nivå. Ett stort hinder är att antalet forskare anställda inom den privata sektorn är litet samt att forskare har begränsad erfarenhet utanför den akademiska världen. Detta gäller särskilt unga forskare. Centrumbildningar för teknik och innovation är mycket viktiga redskap för att uppnå optimal kunskapsspridning. Deras kärnverksamhet är att matcha industrins behov mot pågående forskning och att stödja forskningens kommersialisering. Merparten av de nationella handlingsplanerna tar upp de viktigaste frågorna, exempelvis förvaltningen av immateriella rättigheter, liksom möjlig lagstiftning. Planerna tar också upp utvecklingen av samarbetsformer mellan offentlig och privat sektor, liksom utbildningsprogram för entreprenörskap. Övergripande slutsats Analysen visar att kunskapsöverföring sker på mycket olika sätt inom Europa. Man måste beakta hur finansieringen kan integreras i varje länk i kunskapskedjan och se till att forskningen oftare förs ut till marknaden. Representanter för forskningsinstitutioner framförde flera förslag såsom gemensamma evenemang för industrin och den akademiska världen, ansökningsomgångar och praktik som anordnas gemensamt av industri och forskningsinstitutioner samt karriärutvecklingsinitiativ där doktorander integreras med den privata industrin. Detta skapar förtroende och intensifierar samarbetet mellan offentliga och privata aktörer samt främjar rörligheten mellan olika sektorer. Öppen tillgång till publikationer och data Mål: Öppen tillgång till vetenskapliga publikationer och data ger en bredare och snabbare spridning av vetenskapliga idéer, vilket leder till ökade vinster både för vetenskapen och för samhället i stort. Detta är en central del av den större rörelsen för öppen vetenskap. Medel: Främja öppen tillgång på guldnivå eller grön nivå i enlighet med kommissionens rekommendationer från 2012 om tillgång till och bevarande av vetenskaplig information, diskutera anpassade och samordnade förhandlingar med utgivare av vetenskapliga publikationer för att stödja en övergång till nya och mer balanserade affärsmodeller. Analysen visar att 24 medlemsstater 2016 har antagit riktlinjer som stödjer öppen tillgång. Merparten av dessa åtgärder har varit antagna sedan 2012 och några länder som antog riktlinjer tidigt har senare kompletterat med ytterligare åtgärder. Utvecklingen mot öppen tillgång har gått mycket snabbt och under de senaste åren har brytpunkten 50 % passerats. Under publiceringsåret 2014 fanns ungefär 52 % av publikationerna inom EU-28 öppet tillgängliga.

Både riktlinjerna för öppen tillgång och deras praktiska tillämpning varierar dock stort, både mellan länder och mellan forskningsfinansieringsorganisationer. För att uppnå fullständigt öppen tillgång måste man ytterligare utveckla publiceringsmodeller och belöningssystem, och även föra samman infrastrukturer för att dela och återanvända forskningsdata. Bland de upplevda hindren för fortsatta framsteg hör kostnaden för att gå över till öppen tillgång, skillnader i upphovsrättslagstiftning mellan olika länder, oklarheter i fråga om upphovsrättens rättsliga aspekter samt den privata sektorns tveksamhet inför skyldigheten att dela med sig av data. Forskarna frågar sig dessutom vilka konsekvenser öppen tillgång får på mätningar av artiklars genomslagskraft och därmed på karriärutvecklingen. Utvecklingen när det gäller öppen tillgång till forskningsdata har också gått framåt under de senaste åren, men har inte kommit lika långt som tillgången till publikationer. Viktiga tekniska och ekonomiska hinder står i vägen för en övergång till ändamålsenlig lagring och återanvändning av data, och bristen på dataspecialister och otillräckliga datakunskaper hos forskarna utgör en flaskhals för ett framgångsrikt genomförande. Medlemsstaterna antog den 27 maj 2016 rådets slutsatser om övergången till ett öppet vetenskapssystem. Där välkomnas fri tillgång till vetenskapliga publikationer som standardalternativ vid offentliggörande av resultat från offentligt finansierad forskning, och man stödjer en övergång till omedelbar fri tillgång som standard senast till 2020. I de nationella handlingsplanerna behandlas främst utveckling och stöd till öppen tillgång till publikationer, särskilt genom att skapa e-infrastrukturer, strategier och handlingsplaner för att stödja öppen tillgång till publikationer.Den huvudsakliga tyngdpunkten ligger fortfarande på mjuka åtgärder som understöder en öppen tillgång till data och publikationer, medan regleringsaspekterna däremot får mindre uppmärksamhet. Övergripande slutsats Öppen tillgång till forskningsresultat (publikationer och data) stöds numera av allt fler universitet, forskningscentra och finansieringsorgan runt om i Europa. I takt med att antalet riktlinjer och initiativ har ökat har ett system med mycket stora variationer vuxit fram i Europa. Som nästa steg vore det lämpligt att i större utsträckning samordna och anpassa riktlinjerna över nationsgränserna. Därvid bör man utgå från bästa praxis. När det gäller riktlinjer för öppna vetenskapliga data återstår mycket att göra och Horisont 2020 utgör en användbar referensmodell. 2.6.Internationellt samarbete Mål: Att säkerställa att Europa som helhet kan dra maximal fördel av de bästa möjligheterna till forskning och innovation i ett globalt perspektiv. Medel: Att definiera nationella strategier för internationalisering för att främja bättre samarbete med viktiga tredjeländer, bättre samordning av EU:s, medlemsstaternas och de associerade ländernas mål och aktiviteter gentemot länder utanför EU och internationella organisationer, bättre utnyttjande av resultaten från multilaterala EU-projekt och mellanstatliga projekt samt bättre användning av bi- och multilaterala överenskommelser mellan EU:s medlemsstater och internationella partnerländer. Analysen visar på en betydande årlig tillväxt, 4,1 %, för sampublikationer med partner utanför det europeiska forskningsområdet under åren 2005–2014. Detta var något högre än tillväxttakten för sampublikationer med partner inom det europeiska forskningsområdet, som uppgick till 3,6 % under samma period. De viktigaste resultaten är att det internationella samarbetet med tredjeländer utvecklas, även om de västeuropeiska staterna går i spetsen och avståndet växer till övriga länder inom det europeiska forskningsområdet. Internationella rekryteringar blir också allt vanligare, men även på denna front går Västeuropa i täten och drar ifrån övriga stater. Ett bredare geografiskt fokus när det gäller personalfrågor kommer att bli viktigt för att ta itu med de skillnader som finns mellan forskningsmiljöer. I de flesta nationella handlingsplaner ligger fokus på att utveckla strategier för att underlätta samarbete inom EU, informationsåtgärder samt åtgärder för att främja uppsökande verksamhet och nätverkande. Medlemsstaterna blir alltmer medvetna om det internationella samarbetets relevans och om vikten av gemensamma åtgärder, i synnerhet gentemot framväxande vetenskapsnationer. Övergripande slutsats Analysen visar att många medlemsstater under de senaste åren har fått betydligt bättre förutsättningar för internationellt samarbete. Alla verkar nu vara överens om att det finns ett mervärde med gemensamma strategier för internationellt samarbete mellan medlemsstaterna och EU som ett strategiskt element vid sidan av existerande bilateralt samarbete. I synnerhet de mindre medlemsstaterna understryker behovet av gemensamma strategier, främst gentemot stora existerande och framväxande vetenskapsnationer, och betonar också att dessa strategier ger ett mervärde. 3.SLUTSATSER Rapporten bekräftar att det europeiska forskningsområdet har utvecklats starkt under de senaste åren. Samtliga huvudindikatorer visar på framsteg över tid i fråga om medelvärden för EU-28, även om det finns stora skillnader mellan staterna både i fråga om uppnådd nivå och tillväxttakt (se översiktstabell för tillväxttaktvärden).