4.1

Diskussionerna om Europarådets stadga om regionala språk och minoritetsspråk (8) får inte tränga undan andra frågor, exempelvis följande: a) Språkens status. Ett språk kan vara officiellt, ett arbetsspråk, ett samhällsspråk, ett minoritetsspråk, ett dominerande språk, ett språk för kulturellt och vetenskapligt utbyte och handel, ett institutionellt språk, ett diplomatspråk, ett talspråk, ett yrkesspråk (hälsovård, undervisning, byggsektorn, industrin, modesektorn osv.). Den språkliga mångfald som EU förespråkar och försvarar kan endast respekteras om man lägger fram olika balanserade lösningar som kan tillämpas på samtliga dessa varianter och behov. Ett enda förslag som eftersträvar att begränsa språkfrågan enligt slutledningen ”undervisning – examen – arbete” eller ”språkteknik – marknad för nya produkter – inre marknaden” skulle inte ge möjlighet att uppnå målet att varje EU-medborgare skall tala två främmande språk utöver sitt modersmål. I stället kan ett sådant förslag motverka sitt syfte och begränsa det antal språk som man behärskar eller talar inom den europeiska kultursfären. Kommittén rekommenderar att allt yrkesmässigt, kulturellt, politiskt, vetenskapligt osv. språkbruk skall tillåtas och uppmuntras på sina respektive domäner. Kommittén stöder vidare en lång rad invånarinitiativ som tagits inom det civila samhället. All muntlig eller skriftlig kommunikation som får stöd på originalspråket utvidgar det offentliga rummet för friheter, utan att den nödvändigtvis måste bli översatt eller tolkad. Frågan om hur många språk som används är alltså inte underkastad kostnaden för översättning, tolkning eller språkundervisning. b) Ett visst mått social makt är kopplad till förmågan att använda ett visst eller flera språk. Tillgången och spridningen av mångspråkiga inlärningsresurser avgör i viss mån social integrering eller utslagning samt materiell eller kulturell fattigdom eftersom språkkunskaper ger tillträde till samhälleliga och yrkesmässiga nätverk men framför allt till kultur och samhörighet. Att tillhöra ett nätverk bidrar till ökat individuellt handlingsutrymme och utgör en integrationsfrämjande faktor i nutidssamhället. Man får inte utesluta vissa befolkningsgrupper genom att skjuta garantierna för dessa mångspråkiga strävanden på framtiden, utan de bör genomföras på alla berörda samhällsnivåer, också bland utsatta och missgynnade grupper. c) Demokratin: Kommittén stöder strävandena att varje medborgare skall kunna tala eller använda två främmande språk utöver sitt modersmål, men hur många medborgare har i dag möjligheter att uppnå detta mål under sin livstid? För eliten inom vissa yrkesgrupper samt politiska och ekonomiska miljöer i den förra vuxengenerationen skulle redan detta mål vara svårt att uppnå inom ramen för handlingsplanen för att främja språkinlärning och språklig mångfald för åren 2004–2006 eller kulturprogrammet för 2007–2013 (9), både på EU-nivå och på nationell nivå, men där det ambitiösa målet om ”varje medborgare” bibehålls vill kommittén mäta omfattningen av strävandena. Man vet till exempel vilka främmande språk som införts i ett tidigt skede av språkinlärningen. Språk som betecknas vara sällsynta eller mindre talade (10) behärskas av färre personer eftersom studierna i dessa inleds i ett senare skede i skolan eller på universitetet. Kommittén stöder vidare rekommendationen som syftar till att skapa möjligheter för inlärning av ett främmande språk i mycket ung ålder på villkor att utbudet av språk som kan studeras ses i ett övergripande perspektiv som borde vara den viktigaste punkten i meddelandet. Det handlar om framtiden och den typ av samhälle som skall överlämnas till kommande generationer. d) Språkens överlevnad som en del av det europeiska språkliga arvet. Det går inte ut på ett att sträva efter att ett stort antal medborgare talar ett andra eller tredje språk och att sträva efter att ett stort antal europeiska språk hålls levande i Europa och i världen. Det är inte fråga om motstridiga målsättningar men de kräver var för sig särskilda metoder och genomförandeformer. Med särskild hänsyn till detta bör kommissionens initiativ gällande normativt arbete för att göra användningen av dessa språk förenliga med ny informations- och kommunikationsteknik beakta risken för utarmning om insatserna inriktas på ett obalanserat sätt på detta speciella område (11). Kommittén rekommenderar att anknutna sakkunniga inte endast skall vara specialister på samhälleliga eller vetenskapliga områden utan även inbegripa lingvister, tolkar, översättare, lärare och språkkonsulter. Ovan nämnda deklarationer och konventioner från Unesco visar till exempel tydligt på att det redan nu finns alldeles för få språk på Internet med tanke på antalet språk i världen, och att denna begränsade språkanvändning påverkar kvaliteten och antalet språk när det gäller nu levande språk. e) Bevarandet av levande minoritetsspråk och/eller regionala och lokala språk i Europa får inte mätas i undervisningskostnader. Det finns rikligt med litteratur som ger stöd till att enas om att den intellektuella flexibiliteten möjliggör språkinlärning i mycket ung ålder och att detta är gynnsamt för senare inlärningskapacitet, men dessutom ger detta genvägar till nära besläktade språk. Därför måste man på längre perspektiv inse att det inte går att upprätthålla det språkliga arvet genom att överföra det i unga år eller genom att utvidga dess domän inom den privata eller den offentliga sektorn, utan ett språk kan inte överleva om det inte talas och har en omgivning där dess offentliga och sociala existens gynnas. Det tjänar ingenting till att lära sig språk i låg- och mellanstadiet som sedan måste överges i högstadiet på grund av att fortsatt undervisning inte kan ordnas (12). Den ekonomiska nyttan kan beaktas i undervisningssystemet om man inför en nödvändig övergång till andra språk och om inlärningen av minoritetsspråket eller det regionala språket kan möjliggöra senare utbildning som stöd för ett andra språk. Studiet av vilka språk som är besläktade är i detta sammanhang lika viktigt som att redovisa antalet talade språk (13). f) Närhet innebär inte bara att göra officiella eller institutionella texter tillgängliga på nätet utan även att ge EU-medborgarna möjlighet att bättre lära känna sina grannländer och de språk som talas i dessa samt att idka utbyte eftersom språket är såväl ett kommunikationsmedel som ett sätt att se på världen. Språket delar denna beskaffenhet med andra vektorer som måleri, musik, grafik, pantomimer, dans, bildkonst osv. Det är viktigt att dessa medborgare kan känna till och idka utbyte på sina språk även om de tillhör olika språkgrupper, med hänsyn till kulturer och identiteter som utgör en europeisk identitet eller värdering. Kommittén vill lyfta fram den positiva roll som spelas av utbyten och vänortsverksamheter som Regionkommittén (14) hänvisar till och understryker att efterfrågan är lika viktig som utbudet när det gäller språkinlärning, oberoende av vilken strategi som följs. Motivationen till att lära sig språk måste också sökas på annat håll än genom nyttoargument (ekonomi och sysselsättning). g) Behoven när det gäller europeisk sammanhållning och identitet berör inte bara handeln och identitetsfrågor. Det finns även reella behov av att förstå varandra bland människor som kommer från olika geografiska platser, sociala sammanhang eller kulturella bakgrunder, där utvecklingen ibland har gått åt samma håll och ibland åt olika. Det finns ingen studie om återverkningarna av att beakta även små faktorer som kan visa sig vara viktiga på lång sikt. Utbudet och efterfrågan av språkundervisning måste nämligen ses i ett tidsperspektiv av många år och generationer. Generellt sett återger meddelandet inte hur åtagandena skall genomföras tidsmässigt med hänsyn till det förgångna, framtiden på kort sikt, framtiden på medellång sikt och åtaganden inför kommande generationer. Detta berör humanitära och kulturella frågor samt frågor i anslutning till asyl och invandring, de lokala och regionala myndigheternas behov och roll i sammanhanget samt samhälleliga och yrkesmässiga aspekter. Arbetsmarknadens parter (Unice, CEEP, Europeiska fackliga samorganisationen) och medborgarorganisationer på området för mänskliga, sociala och kulturella rättigheter samt forskare och myndigheter bör kunna rådfrågas på lika grunder, det vill säga genomföra en strategi som fastslagits tillsammans med dem och av dem och inte en strategi som tillämpas utan dem. Detta vore det bästa sättet att försäkra sig om ett deltagande på bred bas, vilket är nödvändigt för att de ambitiösa målen skall kunna uppnås. Genomförandet av och framgången för rådets strategi ”1+2” (15) kräver resurser som överstiger den institutionella ramen och fordrar att ett så stort antal medborgare och invånare i EU som möjligt deltar och känner sig berörda och delaktiga. Kommittén ställer sig bakom handlingsramen för undervisning och inlärning av språk samt konstaterar att framgången av denna beror på om de främst berörda kan delta, det vill säga undervisningspersonalen själv å ena sidan och studerandena å den andra. Innan nya åtgärder vidtas bör kommissionen och rådet även förankra sin strategi genom att sprida kunskap bland allmänheten och bland unga om varför man gått in för denna unika språkmångfald i stället för att uppmuntra användandet av ett enda gemensamt språk, oberoende om det vore ett levande språk eller ett språk som inte längre talas, ett modernt språk eller ett konstgjort språk. De djupliggande orsakerna kan kort och schematiskt sammanfattas som följer: — Att uppmuntra bruket och spridningen av ett enda levande språk i ledarställning skulle ge landet där det talas orättvisa ekonomiska fördelar och kan leda till att de kulturella rättigheterna och kulturarvet inskränks. — Att lära sig och sprida ett europeiskt språk som konstruerats genom forskning på ett konstgjort sätt, till exempel esperanto, skulle kosta mindre (undervisningsperiodens längd och omställning av det befintliga språket) (16) än ett existerande levande språk, men de politiska och kulturella kriterier som har rått i EU har inte varit gynnsamma fram till detta århundrade (17). — Under tiden behöver spridningen av de språk som man känner till och talar inom det europeiska geografiska och politiska området förstärkas genom en ökning av antalet personer som talar dessa språk. Därför rekommenderar kommittén att nuvarande generation av unga vuxna och unga i högre grad skall beaktas i riktlinjerna med hänsyn till livslångt lärande och till deras kulturella rättigheter då kommissionens programperiod inleds. Unga skall uppmärksammas på moderna kommunikationsyrken på en mångspråkig eller flerspråkig bas (18) och uppmuntras att välja ett sådant yrke. Yrken som kräver djupgående yrkeskunskaper i språk (lingvister, tolkar, översättare och språklärare) bör tillmätas större betydelse, vilket vore ett första steg mot erkänsla för deras roll i samhället och samtidigt engagera dem som behärskar språk. Inlärning i ett tidigt skede i den form som kommissionen förespråkar förutsätter lämpliga medel och utbildad personal – vilket kommissionen inte har övervägt – men också föräldrarnas engagemang i utbudet, det vill säga diversifiering i valet av språk. Kommittén är likaledes medveten om familjens roll som uppmuntran när det gäller att underlätta språkinlärning i ett tidigt skede, och understryker det kulturella tillskott som finns i familjer med olika kulturbakgrund, till exempel då föräldrarna härstammar från två olika länder. Dessa familjer bär vanligen på en kultur av öppenhet och tolerans som spänner över flera generationer, vilket har påvisats i flera europeiska och kanadensiska studier. h) I fråga om kapitlet om översättare och tolkar understryker kommittén att behoven inte bara är institutionella eller yrkesmässiga och ekonomiska, och att även andra berörda parter måste höras. De sociala och kulturella behoven bör uppmärksammas eftersom de är sammankopplade med såväl grundläggande mänskliga rättigheter som med genomförandet av inre marknaden. Då man till exempel ständigt får höra att behoven av översättning och tolkning inte kan tillgodoses antingen på grund av brist på tolkar och översättare eller på grund av ekonomiska orsaker, vill kommittén stämma till eftertanke om EU-ländernas ansvar: ett alltför lågt antal utbildade, ett större spridning på olika språk, kostnader för utbildning, löner och status. Kommittén hänvisar till alla ovan nämnda aspekter och vill tillägga att detta inte är den enda sektor som saknar tillgängliga yrkeskunniga och att det demografiska underskottet inte kan användas som argument för alla brister. Balansen mellan utbud och efterfrågan i denna nisch av arbetsmarknaden har inte övervägts i ett tillräckligt tidigt skede av det europeiska bygget och de upprepade utvidgningarna samt av globaliseringen av handeln. Detta borde ha gett möjligheter att dra slutsatser av tidigare erfarenheter. Sammanfattningsvis rekommenderar kommittén att medlemsstaterna aktivt bidrar till att organisera sig bättre i framtiden på detta område och ger sitt stöd till kommissionen i denna fråga.