Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om försäljning och garantier avseende konsumtionsvaror" () (97/C 66/04)

Rådet beslutade den 1 oktober 1996 att begära Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande enligt EG-fördragets artikel 100a över ovannämnda förslag.

Sektionen för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor fick i uppdrag att bereda ärendet och antog sitt yttrande den 8 november 1996. Föredragande var Harald Ettl, medföredragande var Christos Folias.

Vid sin 340:e plenarsession den 27-28 november 1996 (sammanträdet den 27 november 1996) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande, med 106 röster för, 1 emot och 5 nedlagda röster.

1. Inledning

1.1. Kommissionens direktivförslag bör medföra en miniminivå av harmonisering av de enskilda staternas rättsregler om legal garanti. Dessutom planeras rambestämmelser för marknadsgarantier, men förslaget innefattar ingen harmonisering av rättsreglerna för marknadsgarantierna eller garantier beträffande tjänster.

1.2. Ansträngningarna att lösa konsumentproblem på garanti- och kundserviceområdet med ett initiativ på Europanivå har pågått i dryga två decennier och resulterat i en rad rådsbeslut och åtgärdsprogram från kommissionens sida (). När kommissionen lade fram grönboken om konsumtionsvarugarantier och kundservice () inleddes en bredare rådfrågningsprocedur om möjliga och önskvärda åtgärder på gemenskapsnivå.

1.3. I sitt yttrande över grönboken () noterade kommittén att det var ett önskvärt steg att göra rättsreglerna om konsumtionsvarugarantier och kundservice mer likformiga, men att det innebar svårigheter att genomföra en sådan tillnärmning. I princip talade kommittén för en successiv harmonisering av miniminivåerna på den legala garantins område, men avvisade en fullständig och obligatorisk harmonisering av marknadsgarantierna.

1.4. Föreliggande direktivförslag är betydligt mindre omfattande än man kunde vänta sig efter den långa beredningsfasen. Man konstaterar särskilt att frågor som diskuterats i kommissionens interna arbeten inte kommit med i förslaget, som producentens direkta ansvar för anspråk på grundval av den legala garantin, ett uttryckligt fastställande av ett ansvar även för bristande hållbarhet samt hela kundservicekomplexet.

1.5. Kommittén ser positivt på direktivförslagets målsättning att garantera konsumenten ett minimum av rättigheter när han eller hon köper en bristfällig produkt på inre marknaden. Vi delar kommissionens uppfattning () att ordentliga framsteg på konsumtionsvarugarantiernas område är av största betydelse och att detta är ett viktigt bidrag till att förverkliga inre marknaden ur konsumentens synvinkel.

1.6. Dessutom betonar kommittén att kvalitetsaspekten är betydelsefull; den är tätt sammankopplad med alla bestämmelser om legal och kommersiell garanti. Klara regler för konsumentvarugarantier som ligger i linje med konsumenternas förväntningar och den höga europeiska kvalitetsnivån bidrar till att höja kvaliteten helt allmänt.

2. Allmänna kommentarer

2.1. Från europeiska konsumenters synpunkt är en fungerande inre marknad ett faktum först när man vid ett inköp i en annan medlemsstat kan vara säker på att man, om det visar sig vara fel på den införskaffade produkten, har ett skydd som är jämförbart med det egna landets. Att det nuvarande rättsläget avskräcker många konsumenter från att göra inköp över gränserna för att de befarar svårigheter vid eventuella byten eller reparationer, framgår med all önskvärd tydlighet av de rapporter som kommissionen citerar. Detta medför emellertid inte bara att konsumenterna går miste om fördelar av den inre marknaden, utan även att säljare går miste om en del möjligheter som den fria varuhandeln ger upphov till.

2.2. För att rätta till detta missförhållande, som särskilt kritiseras av konsumentföreträdare, behöver rättsreglerna harmoniseras genom ett direktiv, som grundas på EG-fördragets artikel 100a. I det sammanhanget skall det erinras om att medlemsstaternas civilrättsliga bestämmelser förvisso uppvisar många likheter, men på det stora hela bygger på vitt skilda principer. En fullständig harmonisering av såväl legala garantier som marknadsgarantier ter sig därför inte förnuftig och är inte heller nödvändig för att nå målet, dvs. att säkerställa minimala grundläggande rättigheter för konsumenterna. Därför skall harmoniseringen - även enligt ESK:s uppfattning - begränsas till de centrala delarna av de legala garantierna, särskilt som dessa inte kan regleras effektivt vare sig i den internationella civilrätten eller genom icke-bindande instrument som till exempel rekommendationer eller uppförandekodex.

2.3. Mot bakgrund av att flera medlemsstater arbetar med lagändringar hade ESK väntat sig att även kommissionen skulle ta med mer innovativa tankar i sitt förslag till direktiv. I motiveringen till förslaget till direktiv hänvisar kommissionen uttryckligen till förnyelsen på nationell nivå i bl.a. Storbritannien, Grekland och Finland på områden som bristande hållbarhet eller livslängd, service efter försäljning och producentansvar. ESK betonar att bestämmelser om hållbarhet och livslängd och om service efter försäljningen samt reservdelslagerhållning klart skulle signalera förväntningar om lång hållbarhet och skonsam användning av resurser, vilket även skulle ligga i linje med kommissionens mål om en hållbar förbrukning ().

2.4. Från konsumentens synpunkt skall de legala garantiernas och marknadsgarantiernas bestämmelser även fungera som ett säkrande av en investering. Konsumentvaror, särskilt sådana som är tänkta att användas under flera år, är investeringar som blir "lönsamma" för den berörda konsumenten först efter flera år. Även många tillverkare uppfattar saken så och använder detta som ett marknadsföringsargument, t.ex. genom att framhäva att produkten har särskilt lång livslängd eller är mer hållbar än genomsnittet. Om det emellertid, sedan den legala garantin gått ut, skulle visa sig att den långa livslängd som utlovas i reklamen inte gäller, finns det ingen hjälp att hämta från föreliggande förslag till direktiv. ESK yrkar därför på att hållbarhetsbegreppet på nytt skall tas under övervägande, bl.a. mot bakgrund av ovanstående.

2.5. Även om det som regel inte finns något avtalsförhållande mellan producent och konsument är det förtroende som konsumenten har för producentens märke ofta avgörande för köpet. Förslaget till direktiv ger emellertid inte konsumenten någon direkt möjlighet att ställa krav på tillverkaren. ESK är förvisso inte omedveten om de problem som kan uppstå om konsumenten skulle ges rätt att ställa direkta anspråk på tillverkaren, särskilt vad gäller valet av kompensationsmetod. Erfarenheterna från vissa medlemsstater där motsvarande bestämmelser redan har prövats visar emellertid att det kan finnas praktiska lösningar på dessa problem. ESK föreslår därför att konsumenterna vid eventuella fel, som orsakats i tillverkningsledet, skulle få rätt att vända sig direkt till producenten eller dennes regionala representant. En sådan bestämmelse vore av särskilt betydelse när det skulle vålla konsumenten svårigheter att kontakta handlaren, som t.ex. vid inköp över gränserna.

2.6. ESK understryker att frågan om legal garanti eller marknadsgaranti, samt om service efter försäljning, inte får ses isolerat som ett konsumentproblem, utan tvärtom är relevant genom hela distributionskedjan från tillverkaren över grossisterna och detaljhandeln. Relationerna inom distributionskedjan, särskilt detaljisternas ofta otillfredsställande avtalsmässiga eller faktiska förhållande till sina leverantörer förtjänar därför särskild uppmärksamhet. Den slutliga säljarens regressmöjligheter gentemot det led i distributionskedjan som bär ansvaret för felet har i regel också avgörande betydelse för hans vilja att hitta en lösning som gör konsumenten nöjd.

2.7. Förslaget till direktiv omfattar uteslutande köp av konsumtionsvaror och täcker inte frågan om legala garantier eller marknadsgarantier i samband med tjänster.

3. Legala garantier

3.1. I förslaget till direktiv har kommissionen beslutat sig för en minsta möjliga harmonisering, som endast omfattar ett fåtal, centrala element i den legala garantin, särskilt felbegreppet, garantitiden och kompensationsmöjligheterna. Kommissionen har alltså låtit bli att reglera andra avtalsrättsliga aspekter och att genomföra en fullständig harmonisering av de berörda områdena.

3.2. I yttrandet om grönboken förespråkade ESK en gradvis harmonisering, baserad på en gemensam miniminivå av rättigheter. ESK opponerade sig uttryckligen emot att nationella bestämmelser skulle upphävas eller luckras upp. Därför måste det välkomnas att kommissionen har valt att föreslå ett direktiv som strävar mot en minimiharmonisering framför en fullständig harmonisering.

3.3. Den långtgående uppstramningen av direktivet och dess begränsning till enskilda centrala aspekter innebär emellertid en risk för att vissa aspekter som i praktiken har stor betydelse för både konsumenter och företagare fortsätter att vara oklara eller att konsumenterna kommer att uppfatta den uteblivna minimiharmoniseringen av dessa aspekter som ett hinder för inköp över gränserna. Det gäller alltså frågan om garantitidens natur och fristen för anmälan av felen, samt de juridiska följderna i de fall där den kompensationsmetod som konsumenten valt inte leder till att felen avhjälps. Om konsumenten skall ges bättre möjligheter att reklamera krävs det att även dessa frågor besvaras i direktivet.

3.4. Det är positivt att kommissionen i vid bemärkelse strävar efter att definiera begreppen och avlägsna vissa oklarheter, som även kritiserades i ESK:s yttrande om grönboken. Definitionerna utgår från en pragmatisk uppfattning av begreppen, som kommer att vara logiska också för konsumenten. Enligt ESK:s uppfattning bör begreppet konsument inte endast omfatta fysiska, utan även juridiska personer, under förutsättning att dessa inte utövar sitt yrke eller sin näringsverksamhet, så att man undviker olika behandling med hänsyn till det skydd som direktivet ger.

3.5. Under rådfrågningsförfarandet om grönboken visade det sig att övervägandena om felbegreppet var mycket kontroversiella. Från konsumentsidan såg man positivt på den ganska subjektiva grundprincipen att överensstämmelsen med konsumenternas rättmätiga förväntningar skulle vara det viktigaste kriteriet. Åtskilliga näringsidkare reste emellertid invändningar mot denna princip. Deras invändningar har i stor utsträckning beaktats i föreliggande förslag till direktiv. I artikel 2, andra stycket, som behandlar de kriterier som skall läggas till grund för bedömningen av om en konsumentvara är avtalsenlig, talas det följaktligen inte längre uttryckligen om konsumenternas rättmätiga förväntningar.

3.6. Som första kriterium vid bedömningen av konsumentvarans avtalsenlighet föreskrivs i artikel 2, andra stycket, överensstämmelsen med säljarens beskrivning (eller ett varuprov eller en modell) och varans lämplighet för den användning en sådan vara vanligtvis har eller det ändamål som köparen har givit säljaren kännedom om. Som enda ytterligare kriterium krävs det under bokstav d) att varorna "har en kvalitet och prestanda som är tillfredsställande med hänsyn till varornas art och det pris som betalats och med beaktande av de förklaringar avsedda för allmänheten som gjorts angående dessa av säljaren, tillverkaren eller av dennes företrädare".

3.7. Enligt ESK:s uppfattning är det inte ett tillräckligt villkor för avtalsenligheten att en vara är "tillfredsställande" på ovannämnda punkter, eftersom detta definitivt inte utesluter förekomsten av åtminstone mindre fel. Varan kan normalt endast vara avtalsenlig om den levereras utan några typer av fel alls, såvida inte konsumenten förklarar sig villig att godta ett mindre fel mot ett avdrag på priset.

3.8. Som angivet i artikel 2, andra stycket, bokstav d), kan köpesumman enligt ESK:s uppfattning endast vara ett avgörande kriterium för en varas avtalsenlighet i de fall där det av den övriga varubeskrivningen framgår att konsumenten skall räkna med en lägre kvalitet (t.ex. om det hänvisas till "andrasortering"). Om en vara bjuds ut till ett lägre pris, men med samma beskrivning, kan det på intet vis vara liktydigt med att konsumenten skall förvänta sig en lägre kvalitet på den produkt som är billigare. Om förslaget till direktiv skulle användas konsekvent skulle det resultera i att om två säljare bjuder ut en och samma produkt skulle den säljare som har det lägsta priset inte kunna ställas till ansvar under den legala garantin i samma utsträckning som den säljare som kräver ett högre pris. Just vid inköp över gränserna, som ofta orsakas av befintliga prisskillnader, skulle kommissionens förslag således snarare motverka målet om öppen tillgång för konsumenterna till den inre marknaden.

3.9. Om inte något annat uttryckligen avtalats eller en rättelse gjorts (i enlighet med artikel 3, andra stycket, andra ledet), skall konsumtionsvaror vara i överensstämmelse med information avsedd för allmänheten som producenten avgivit (t.ex. i reklam och på etiketter). Detta krav svarar mot konsumentens förväntningar, eftersom man i praktiken inte gör någon skillnad mellan uppgifter från producenten och uppgifter från säljaren. Därtill kommer att ett sådant system också kommer att gynna handelsmoralen, eftersom det motverkar risken att ansvaret bollas fram och tillbaka till förfång för konsumenten. Kommittén anser dock att det klart skall framgå att information till allmänheten som lämnas av producenter eller deras företrädare i enlighet med artikel 3.2 endast skall ses som information om produktegenskaper och inte som en allmän säljinformation.

3.10. Den legala garantitiden på två år motsvarar garantitiden i FN:s konvention om internationella köp av varor (Wienkonventionen) och utgör en kompromiss mellan de mycket olika garantitider som tillämpas i medlemsstaterna. Eftersom det är fråga om en minimiharmonisering är denna frist även godtagbar från konsumentsynpunkt. Det skall emellertid inte bortses ifrån att den fastställda tvåårsfristen utgör en betydande förlängning i några medlemsstater. Eftersom den kommer att gälla samtliga produkter förefaller det kommittén tillrådligt att införa en viss flexibilitet vad gäller kontraktsmässiga avtal (jfr punkt 5.1).

3.10.1. Denna tvåårsperiod innebär inte - som det ofta felaktigt antas - att konsumentvaran skall förbli felfri hela garantitiden. Den möjliggör emellertid att ett fel som finns redan vid leveranstillfället, men kan konstateras först vid en senare tidpunkt, kan göras gällande upp till två år efter leveransen. Från konsumentens synpunkt är det ett problem att vara i ett sämre läge vid inköp över gränserna och med tvåårsgarantin kommer detta bekymmer att försvinna. Där det nu gäller en tvåårsfrist för reklamationer vid gränsöverskridande köpeavtal mellan två näringsidkare som omfattas av de internationella bestämmelserna om köp av varor, har konsumenterna ofta endast en garantitid på 6 månader eller ett år beroende på den nationella lagstiftningen där inköpet görs.

3.10.2. Kommittén påpekar att den tvåårsfrist som fastställs i artikel 3 stycke 1 för anmälan av ett fel som fanns redan vid inköpstillfället men som inte uppträtt förrän senare, inte utgör något prejudikat för marknadsgarantiers varaktighet. I motsats till den legala garantin omfattar marknadsgarantierna i regel alla fel som uppträder inom en viss tid efter köpet av konsumtionsvaran, oavsett om felet fanns redan vid leveransen. En marknadsgaranti som garanterar en felfri vara under exempelvis ett år är även fortsättningsvis möjlig enligt direktivförslagets artikel 5 stycke 1, under förutsättning att garantigivaren också är beredd att uppfylla de mindre stränga krav som åligger honom enligt den legala garantin.

3.11. Tvåårsperiodens början är bestämd till tidpunkten för varans leverans. Direktivförslaget är formulerat på ett sätt som gör att det inte är möjligt att skjuta upp tvåårsperiodens början, även för sådana fel som redan fanns (eller höll på att uppstå) vid leveransen, men som på grund av sin art kunde konstateras först senare. Vissa problem är till exempel kopplade till sådana konsumtionsvaror som det ställs minimikrav på i fråga om livslängd, när varorna inte motsvarar kraven på grund av konstruktionsfel.

3.12. Åsikterna går isär inom ESK när det gäller "antaganderegeln" i artikel 3.3. Även i de fall en sådan regel saknas i den nationella lagstiftningen visar erfarenheten att den näringsidkare som är intresserad av att behålla sina kunder frivilligt tillämpar denna princip. ESK påpekar att antaganderegeln inte är tillämplig på fel som uppstår till följd av normalt bruk av konsumtionsvaran eller som på annat sätt är oförenliga med varans beskaffenhet. Eftersom den legala garantin endast omfattar fel som fanns vid leveransen, kan antaganderegeln inte gälla när varans "defekta tillstånd" beror på normalt slitage. Det skall dock tillstås att detta arrangemang mycket väl kan resultera i en situation där försäljare under de sex första månaderna efter leverans kan få svårt att skaffa fram de nödvändiga bevisen. ESK anser att man bör överväga att tillämpa antaganderegeln endast i de fall då producenten normalt sett är bättre skickad än konsumenten att avgöra huruvida ett fel föreligger.

3.13. Det visade sig i samband med konsultationen om grönboken att frågan om konsumenternas fria val mellan de olika kompensationsmöjligheterna var kontroversiell. ESK stöder principen att konsumenten måste kunna utöva sin rätt att kräva överensstämmelse med kontraktet så snabbt och effektivt som möjligt. Därför bör konsumenterna ges rätten att välja mellan olika kompensationsmöjligheter, så länge det är ekonomiskt försvarbart ur försäljarens perspektiv. I enskilda fall kan avtal tillåtas, oavsett om det rör sig om en såld produkts specifika egenskaper eller om särskilda försäljningsvillkor, inte minst i konsumentens eget intresse, men också utifrån ekonomiska hänsyn. Kommissionen bör undersöka en sådan möjlighet.

3.14. Kommittén har dock förståelse för att ett omedelbart upphävande av köpeavtalet vid mindre fel kan innebära en orimlig belastning för försäljaren. Om det föreslagna direktivet ger medlemsstaterna möjlighet att vid mindre fel utesluta vissa kompensationsformer kommer det dock att leda till förnyad rättsosäkerhet bland konsumenter och försäljare. Därför rekommenderar ESK att det skall fastslås i själva direktivet vilka kompensationsmöjligheter som kan bli aktuella vid mindre fel. Man kan tänka sig att direktivet, vilket antyds i artikel 3.4 första meningen, ger konsumenten ett helt fritt val, men att det tillåts att en klausul förs in i köpeavtalet om att rätten att häva köpet upphör när det rör sig om mindre fel.

3.15. I direktivförslaget skiljer man strikt på rätten till reparation och rätten till byte. När det gäller konsumtionsvaror som produceras industriellt i långa serier är den bästa typen av kompensation för konsumenten i regel byte (då den defekta varan bytes mot en felfri). I de fall medlemsstaterna ges möjlighet att utesluta vissa kompensationsformer (artikel 3.4 sista meningen), eller vissa avtalstyper, bör byte endast uteslutas till förmån för reparation om detta inte minskar varans värde.

3.16. Direktivförslaget tar inte upp vad som sker om en kunds krav inte tillmötesgås. Detta är en särskilt viktig aspekt när en konsument först begär en reparation, men ingen reparation utförs av säljaren. Konsumenten måste ha rätten att begära att avtalet hävs om reparationer inte utförs, även om leveransen ägde rum mer än ett år tidigare.

3.17. Också när ett försök till reparation från näringsidkarens sida misslyckas skall konsumenten ha rätt att häva avtalet, även om den frist som avses i artikel 3.4 andra meningen under tiden har löpt ut.

3.18. Direktivförslaget lämnar också frågan öppen om huruvida den lagstadgade garantiperioden börjar löpa från början igen efter en reparation eller ett byte. Det måste antagas att det rimliga är att näringsidkaren inte bara kontinuerligt skall reparera en vara tills dess att garantitiden löpt ut, utan att konsumenten skall ha en felfri vara även därefter. När ett fel avhjälps skall garantitiden för detta specifika fel börja om från början. ESK anser att det också bör preciseras att den tid som går åt till att reparera varan inte skall medräknas i garantitiden och att reparationen är en kontraktsenlig skyldighet som även omfattas av övriga avtalsrättsliga regler - till exempel de nationella bestämmelserna om legala garantier för tjänster.

3.19. En annan problematisk aspekt av den legala garantin som inte behandlas i direktivförslaget är att bestämma den plats där de legala garantiförpliktelserna skall uppfyllas. Detta är särskilt viktigt när varan inte kan transporteras problemfritt, exempelvis när den har installerats och inte längre kan flyttas. ESK anser att det skulle vara till stor praktisk hjälp om man uttryckligen tog ställning till denna fråga i direktivet.

3.20. ESK stöder bestämmelsen i artikel 3.5 om vem som bär ansvaret i kontraktskedjan (regressmöjligheterna i förhållandet mellan en slutgiltig försäljare och tidigare leverantörer i kedjan), som är särskilt utformad för att ge små och medelstora företag en tydlig juridisk grund i deras förhållande till leverantörer. Formuleringen är dock fortfarande oklar på två punkter: för det första är "den ansvariga personen" inte definierad och för det andra är det oklart i vilken utsträckning de nationella lagstiftningarna kan begränsa denna regressrätt. ESK anser att regressrätten inte skall kunna begränsas vare sig genom nationella bestämmelser eller avtal. Bestämmelsernas tvingande karaktär som är utformad för att gynna konsumenterna, och som de slås fast i artikel 6.1 och 6.2, bör också gälla när den slutliga försäljaren utövar sin regressrätt i enlighet med artikel 3.5.

3.21. Den reklamationsplikt som fastställs i artikel 4 är mycket problematisk för konsumenten, inte minst på grund av att den en månad långa tidsfristen för reklamation inte börjar löpa vid den tidpunkt då konsumenten faktiskt upptäcker felet, utan redan då felet borde ha upptäckts.

3.22. Reklamationsplikten har hämtats från FN:s köprätt, som emellertid också stipulerar att en köpare (som i FN:s köprätt alltid klassas som köpman!) i enlighet med återförsäljartraditioner har en undersökningsplikt (jfr artikel 38 i FN:s konvention). En sådan undersökningsplikt föreligger inte vid köp av konsumtionsvaror, och ESK anser att den inte bör införas, ej heller indirekt. Det skulle vara mycket märkligt om konsumenten blev tvungen att företa en omfattande och omedelbar undersökning av alla varor han köper, något som han för övrigt i många fall inte är kapabel att göra.

3.23. En reklamationsplikt för konsumenten är därför bara rimlig under den period då antaganderegeln med omvänd bevisbörda gäller, vilket enligt det aktuella direktivförslaget innebär de första sex månaderna efter leveransen. Denna plikt bör inte förlängas. En konsument som inte reklamerar i tid försämrar hursomhelst sina juridiska möjligheter, eftersom det då ankommer på honom att bevisa att ett fel förelåg redan vid leveransen. Detta blir svårare ju längre tid som går. Underlåtelse att reklamera bör under alla omständigheter bara begränsa de rättigheter som följer av den legala garantin, då underlåtelsen har påverkat felet (dvs. felet har förvärrats, vilket kunde ha undgåtts om felet anmälts i tid).

4. Marknadsgarantier

4.1. I yttrandet om grönboken gick ESK uttryckligen emot en fullständig harmonisering av marknadsgarantierna, samt pekade på möjligheten att utveckla en praxis på området.

4.2. Kommissionen har nu beslutat sig för att inte gå vidare med en detaljerad harmonisering av marknadsgarantierna och man begränsar sig i direktivförslaget till endast två aspekter: kravet att marknadsgarantierna måste vara fördelaktigare än de legala, samt att de grundläggande procedurkraven måste uppfyllas (dessa omfattar i stort sett befintlig god handelspraxis).

4.3. Kommittén stöder kommissionens angreppssätt. Den "fördelaktighetsprincip" som läggs fram i artikel 5.1 skall skydda konsumenten från att vilseledas samt säkra en god handelsmoral. Kravet att tillhandahålla en miniminivå av legala garantier bidrar till att marknadsgarantierna på nytt blir ett reellt konkurrensmedel och inte bara ett innehållslöst reklamverktyg.

5. Bestämmelsernas bindande karaktär

I ljuset av punkt 3.10 ovan bör följande mening läggas till artikel 6.1 i direktivförslaget:

"Avtal om garantins varaktighet skall dock undantas från denna bestämmelse i de fall då det med hänsyn till varans specifika egenskaper ter sig lämpligt att begränsa garantin till ett år."

Bryssel den 27 november 1996.

Ekonomiska och sociala kommitténs ordförande

Tom JENKINS

() EGT nr C 307, 16.10.1996, s. 8.

() - Rådets beslut av den 14 april 1975, EGT nr C 92, 25.4.1975, samt av den 19 maj 1985, EGT nr C 133, 3.6.1981.

- Framtida prioriteringar för utbyggnad av konsumentskyddspolitiken, EGT nr C 186, 23.7.1992 [ej på svenska].

- Konsumentpolitisk, treårig åtgärdsplan (1990-1992), KOM(90) 98 slutlig [ej på svenska], (1993-1995), KOM(93) 378 slutlig [ej på svenska], Konsumentpolitiska prioriteringar (1996-1998), KOM(95) 519 slutlig.

() Dok. KOM(93) 509 slutlig [ej på svenska].

() EGT nr C 295, 22.10.1994 [ej på svenska].

() "Konsumentpolitiska prioriteringar (1996-1998)", dok KOM(95) 519 slutlig.

() "Konsumentpolitiska prioriteringar (1996-1998)", punkt 7 under de viktigaste åtgärderna.