Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Sociala allmännyttiga tjänster utförda av privata företag utan vinstsyfte"

(2001/C 311/08)

Den 1 mars 2001 beslutade Ekonomiska och sociala kommittén att i enlighet med artikel 23.3 i arbetsordningen utarbeta ett yttrande om "Sociala allmännyttiga tjänster utförda av privata företag utan vinstsyfte".

Sektionen för sysselsättning, sociala frågor och medborgarna, som ansvarat för det förberedande arbetet, antog sitt yttrande den 18 juli 2001. Föredragande var Jean-Michel Bloch-Lainé.

Vid sin 384:e plenarsession den 12-13 september 2001 (sammanträdet den 12 september) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 92 röster för och en nedlagd röst.

1. Inledning

1.1. Det är ingen tillfällighet att kommittén har tagit initiativ till att utarbeta detta yttrande. Yttrandet har sin upprinnelse i de allt starkare strömningar som tillsammans successivt formar och berikar det man kallar den "europeiska sociala modellen". Det är fråga om lovande trender vars huvudpunkter kan sammanfattas enligt följande:

a) En strävan att göra Europeiska unionen till något mer än en ekonomisk och monetär sammanslutning med en gemensam marknad, något mer än en "plats för frihet, trygghet och lika rättigheter". Målet i dag är att visa att socialpolitiken inte är ett bihang, ett sekundärt verksamhetsområde vid sidan av och underkastad den ekonomiska politiken, utan en effektiv och produktionskraftig faktor särskilt på grund av att den främjar sammanhållningen.

b) En strävan att så effektivt som möjligt kontrollera den ständigt skiftande mångfalden i det moderna samhället, att på bästa sätt utnyttja samhällets många och varierande resurser, värden, dess styrka, dess rikedom av engagemang och generositet, att se dess pluralism snarare som en fördel än en nackdel och därigenom skapa ett så stort fält som möjligt för det "organiserade civila samhällets" olika roller och ansvarsområden.

c) En strävan att bringa i samklang sådana begrepp som union och subsidiaritet, skillnader och gemensamma regler samt konkurrens och allmännytta, vilka inte bör anses stå i strid med varandra utan utgöra krav som kompletterar varandra.

1.2. På begäran av Europeiska rådet i Lissabon(1) uppdaterade kommissionen den 20 september 2000 sitt meddelande från 1996 om "tjänster i allmänhetens intresse i Europa". I detta klargörande dokument hänvisas, särskilt i punkt 30, i enlighet med synpunkterna ovan till sådana tjänster i allmänhetens intresse vars "verksamhet är av huvudsakligen social och icke-vinstdrivande karaktär och inte har för avsikt att delta i kommersiella aktiviteter". Detta avser här bl.a. verksamhet som bedrivs av "fackliga organisationer, politiska partier, kyrkliga organisationer, konsumentsammanslutningar, akademiska och vetenskapliga sammanslutningar samt välgörenhets- och hjälporganisationer".

1.3. I detta yttrande behandlas - såsom namnet antyder - "sociala tjänster". De är bara en del av helheten men omfattar vissa särdrag som karakteriserar "den europeiska sociala modellen".

Med termen(2) avses i detta sammanhang en kategori av privata organisationer utan vinstsyfte, vilkas ställning varierar från en stat till en annan (föreningar och stiftelser), vilka verkar inom hälsovårdssektorn och den sociala sektorn men vid behov även kan idka ekonomisk verksamhet som är underordnad deras huvudsakliga sociala mål. Termen "utan vinstsyfte" innebär här att eventuella vinster inte delas ut, utan investeras i utvecklandet av organisationernas sociala, allmännyttiga verksamhet. Detta innebär naturligtvis också att det huvudsakliga målet för dessa organ inte är en maximering av vinsten.

1.4. De omständigheter som har lett till detta initiativ är lika grundläggande som komplicerade:

a) De faktiska förhållanden som denna definition täcker varierar stort i unionens olika medlemsstater. De är resultatet av olika länders historia och kulturer som inte kan reduceras till en entydig identitet, vilket komplicerar situationen. Då man granskar de olika förhållandena närmare kan man dock inte undgå att upptäcka gemensamma, beständiga drag beträffande deras mål, verksamhetssätt, ställning och de tjänster de erbjuder. Av denna orsak kan de inte betraktas enbart som en marginell samling splittrade faktorer som enbart utgör ett stöd, utan de måste tas för vad de är, dvs. en helhet som samtidigt är både stark och sårbar, bekant och främmande.

b) Då man på detta område, liksom på andra områden, försöker förstå de faktiska förhållandena hindras man av vaga termer och definitioner: "allmännyttig", "sociala tjänster", "den sociala marknaden", "ekonomisk, välgörenhet", "social nytta" osv. Ingen av dessa termer betyder vare sig i praktiken eller juridiskt sett exakt samma sak i de olika medlemsstaterna (inte ens inom de olika staterna). Detta är dock ingen orsak till att undvika problemet eller till att inte vidta åtgärder. Förnuftet säger att man måste beakta de semantiska inexaktheterna och anpassa sig efter dem så väl som möjligt, samtidigt som man naturligtvis kontinuerligt bör försöka minska dem och koncentrera sig på en verklighet som är säker i och med att den är upplevd och verifierad.

1.5. Detta är avsikten med yttrandet, vars mål är att

- betona det de sociala tjänsterna kan bidra med (punkt 2),

- kartlägga de problem som berör dem (punkt 3),

- föreslå åtgärder (punkt 4).

2. De sociala tjänsternas bidrag till allmänhetens intresse i Europa

2.1. Genom förklaring nr 23 till Maastrichtfördraget erkänner Europeiska unionen "frivilliga organisationer och stiftelser, såsom institutioner med ansvar för sociala inrättningar och tjänster" samt behovet av samarbete med institutioner inom den sociala sektorn. Betydelsen av detta samarbete betonas för övrigt i vitboken om framtiden för europeisk socialpolitik. Av någon orsak är dock den mycket viktiga uppgift dessa organisationer fyller relativt okänd. De innehar olika roller i olika medlemsstater beroende på hur medborgarnas politiska, medborgerliga, ekonomiska och sociala rättigheter har säkerställts i respektive land och hur det sociala trygghetssystemet är uppbyggt. Organisationernas ställning beror på den historiska, kulturella och ideologiska bakgrunden i landet samt på hur staten, de lokala myndigheterna samt den privata kommersiella respektive icke-vinstdrivande sektorn fungerar. Oavsett hur oenhetliga strukturerna är förekommer det dock ändå alltid vissa oföränderliga faktorer.

a) Det främsta gemensamma draget är att de sociala organisationer som verkar inom det civila samhället i många länder de facto ansvarar för att erbjuda tjänster och förvalta inrättningar som verkar inom hälsovården och den sociala sektorn, t.ex. ålderdomshem, vårdanstalter för funktionshindrade, instanser för ungdomsskydd, social utbildningsverksamhet, härbärgen, anpassningscenter, daghem, barnpassning, vårdcentraler, sociala centra, privata vårdinrättningar utan vinstsyfte, hemtjänster, sjukvårdstjänster, basvårdstjänster, hemvårdstjänster, personlig assistans etc.

b) I många EU-länder har de offentliga myndigheterna klokt nog valt att i tiotals år förlita sig på privata men icke-kommersiella aktörer inom hälsovårdssektorn och den sociala sektorn. De kan definieras som privata aktörer som verkar inom allmännyttan utan vinstsyfte, och deras faktiska och potentiella roll stärks i och med att det är och under överskådlig tid kommer att förbli nödvändigt att minska de offentliga utgifterna (dvs. minska deras tillväxttakt) i förhållande till allt större och allt mer komplicerade behov.

c) Dessa privata icke-vinstdrivande organisationer bidrar till den ekonomiska tillväxten och landets välstånd. De spelar en viktig roll för skapandet av arbetsplatser samt utvecklingen på lokal nivå.

2.2. De sociala tjänster som omfattas av yttrandet utgör en väsentlig del av de sociala trygghetssystemen i alla medlemsstater. Utan dessa tjänster skulle inte ens de bäst planerade och mest omfattande ekonomiska bidragen effektivt nå sina mål och få den verkan som eftersträvas, eftersom lämpliga redskap skulle saknas. För att de ekonomiska bidragen skall ha så stor verkan som möjligt behövs olika former av kanaler som garanterar konsultation, stöd, uppmuntran, kompletterande åtgärder, närhet och flexibilitet. Det är även viktigt att de offentliga myndigheterna i största möjliga utsträckning låter de berörda sociala tjänsterna omfattas av myndigheternas strategiska riktlinjer.

2.3. De "sociala tjänster" som behandlas här främjar de allmännyttiga tjänsterna framför allt på tre sätt:

a) De avspeglar ständigt föränderliga sociala behov och försvarar de mest utsatta folkgrupperna:

- Tack vare en bra utblick över läget upptäcker och klarlägger de ständigt ökande brister, sociala behov och nödlägen, vilkas källor blir allt fler och vilka till innehållet och uttrycket blir allt komplexare.

- De påverkar de offentliga myndigheterna för att säkerställa att alla beviljas och garanteras grundläggande rättigheter.

- De strävar efter att nå utanför det strikta begreppet hjälp och sporrar de människor som omfattas av tjänsterna att ta sitt liv i egna händer och själva ta ansvar för det.

- De har en stor förmåga till innovation för att fylla behoven.

b) De skapar eller förnyar de sociala nätverken:

- Utöver att erbjuda tjänster gynnar de begreppet växelverkan genom att involvera individer och familjer i den offentliga verksamheten.

- De utvecklar nätverksanda genom att se längre än till det omedelbara resultatet.

- De bildar ett system där människor från olika sociala miljöer - såväl frivilliga, anställda som användarna av tjänsterna - delar med sig av sina kunskaper och erfarenheter.

c) De väcker en känsla av solidaritet hos medborgarna:

- De stimulerar samhällets förmåga att ta ansvar och föra en dialog med beslutsfattarna (offentliga myndigheter, ekonomiska aktörer).

- De är öppna för alla och inte enbart för vissa folkgrupper.

- De vittnar om att sammanhållning, solidaritet och kampen mot utslagning inte är beroende av enbart de offentliga myndigheterna, även om dessa fortsättningsvis bör ha en viktig roll som garant i det sammanhanget, samt om vilka uppgifter det civila samhället bör uppfylla på frivillig och samstämmig basis.

- De stöder sig i olika hög grad på frivilligt arbete, på verksamhet som inte finansieras enbart med skatter eller donationer.

- Det finns dock risk för att vissa av de aktörer som erbjuder sociala tjänster mister en del av sin innovationsförmåga och sin förmåga att bekämpa utslagning till följd av att de är beroende av offentlig finansiering.

3. Orosmoment

De som tillhandahåller "sociala allmännyttiga tjänster", som föreliggande yttrande handlar om, känner i dag stor oro(3). Är denna grundad och i så fall varför?

I flera medlemsstater är tre aktörer verksamma inom området hälsa och socialpolitik, nämligen offentliga myndigheter, vinstdrivande företag och privata icke-vinstdrivande organisationer. På grund av denna konkurrenssituation (som inte gäller vissa för vinstdrivande företag ointressanta sektorer) måste man se till att den tredje sortens aktörers särdrag inte glöms bort eller helt negligeras. Man måste också verka för en inte alltför sträng tillämpning av reglerna för offentlig upphandling.

Det är inte den relativa okunskapen eller underskattningen av sektorns vikt eller roll som är skäl till oron. Det som utgör problemet - och det är verkligen ett problem - är frågan om dess framtid med hänsyn till EU:s konkurrenslagstiftning.

3.1. I förstone kan man ifrågasätta huruvida oron är berättigad.

a) I kommissionens meddelande om "tjänster i allmänhetens intresse" anges (punkt 30): "Enligt domstolens rättspraxis finns det ytterligare en del verksamhet som inte omfattas av gemenskapslagstiftningen för konkurrens och inre marknad, i fall där de organisationer som bedriver verksamheten är av huvudsakligen social och icke-vinstdrivande karaktär och inte har för avsikt att delta i kommersiella aktiviteter"(4).

b) I meddelandet anges att när de organisationer som det gäller börjar bedriva ekonomisk verksamhet, skall vid tillämpningen av gemenskapsbestämmelserna "hänsyn tas till den sociala och kulturella kontext där verksamheten bedrivs".

c) Enligt meddelandet skall konkurrensreglerna i princip inte tillämpas när de berörda organisationernas verksamhet bl.a. rör:

- Tjänster knutna till kravet på anslutning till de obligatoriska socialförsäkringen.

- Verksamhet vid institutioner med sociala uppdrag som till största delen är icke-vinstdrivande och vars syfte inte är att utöva kommersiell verksamhet.

- Verksamhet som i alla avseenden är begränsad till främst en medlemsstat och som därigenom inte hindrar handeln mellan medlemsstaterna.

Efter sådana upplysningar frestas man att fråga sig: Varför denna oro? Är inte faran inbillad?

3.2. Vid närmare beskådan har det inget med inbillning att göra och rädslan hos företagen för de berörda sociala tjänsterna är inte spelad, och det av följande skäl:

a) För att kunna uppfylla sina uppdrag bedriver flera av dem ekonomisk verksamhet på områden där vinstdrivande företag verkar som anser sig utsatta för riskerna av en viss form av illojal konkurrens.

b) I flera medlemsländer har staten med rätta ansett det som sin plikt att noggrant - särskilt på skatteområdet - granska enhetligheten i de undantag från nationella och europeiska konkurrensregler som beviljas för sociala allmännyttiga tjänster. Denna granskning har gett upphov till diskussioner som är långt ifrån avslutade. Ty den principiella ståndpunkt som antagits av staten i denna debatt kan beskrivas som följer: "Det viktiga är inte vem ni är, utan vad ni gör".

c) När det gäller tillämpningen av konkurrensreglerna nämns i kommissionens meddelande tre principer:

- Neutralitet i fråga om huruvida de företag som utför tjänsterna är offentliga eller privata.

- Det är medlemsstaternas ansvar att avgöra om en tjänst ligger i allmänhetens intresse.

- De begränsningar som medlemsstatens ingrepp innebär för konkurrenspolitiken måste vara proportionella, dvs. får inte gå utöver vad som är nödvändigt för att garantera att tjänsten genomförs på ett effektivt sätt.

Men detta räcker inte som förklaring till allt.

3.3. Man kan förstå att organisationerna för de "sociala tjänster" som det handlar om är så angelägna om att bli upplysta om de "spelregler" som i framtiden skall gälla för dem i unionen. För dessa organisationer är det en fråga om en synlig rättssäkerhet på ett område som minst sagt är en tämligen stor gråzon.

4. Några förslag till åtgärder

Efter att ha erinrat om och förordat några hållpunkter vill kommittén föreslå en handlingsplan.

4.1. Hållpunkter

a) Om så krävs är det viktigt att påminna om att Europeiska unionen och var och en av dess medlemsstater har valt principen om en öppen marknadsekonomi (art. 4 och 98 i EG-fördraget), grundad på fri konkurrens (art. 3.1 g i fördraget), som skall skyddas mot otillbörlig snedvridning. Konkurrensprincipen är inte den enda princip som har fastställts av EU, utan det finns även andra. EU-länderna har också ställt sig bakom genomförandet av en socialpolitik (art. 136 i fördraget), stärkandet av ekonomisk och social sammanhållning (art. 158 i fördraget) och en hög nivå i fråga om socialt skydd (art. 2 i fördraget).

b) Den sociala tryggheten är medlemsstaternas ansvar. Kommissionen är emellertid "fördragens väktare". Dess uppgift att ingripa vad gäller tillämpningen av "konkurrensreglerna" och "inre marknaden" får inte ifrågasättas.

c) Det åligger kommissionen att efter att ha rådfrågat medlemsstaterna vinnlägga sig om att så långt som möjligt främja klarhet och rättssäkerhet, att beakta de sociala allmännyttiga tjänsternas ställning med hänsyn till den allmänna utvecklingen och till främjandet av det civila samhället. Av de skäl som framhållits i den första delen av detta yttrande har de som tillhandahåller dessa tjänster rätt att förvänta sig tydligare gränser för konkurrensrelaterad ekonomisk verksamhet, för att därmed få större klarhet och effektivt kunna utföra sina uppdrag.

d) Kommittén anser att sociala tjänster måste behandlas annorlunda än tjänster som tillhandahålls av aktörer med andra uppdrag i allmänhetens intresse (transporter, energi, kommunikationer, etc.)

e) Den fråga som förvisso är svår men grundläggande vad gäller den europeiska sociala modellen är att veta hur man för de sociala tjänsterna i unionen skall bereda en legitim och meningsfull plats mellan det "rent offentliga" och det "rent vinstdrivande". De organisationer som erbjuder sociala tjänster tvingas normalt att inom vissa sektorer bedriva ekonomisk verksamhet. Men vill man respektera deras bidrag och deras verksamhet måste man akta sig för att underskatta dem och för att utan urskillning behandla dem som vinstdrivande företag, med vilka de arbetar sida vid sida eller på vissa områden parallellt.

När organisationerna för sociala tjänster, främst sammanslutningar, stiftelser och välgören-hetsorganisationer, är verksamma på det ekonomiska området nöjer de sig inte med att erbjuda segmenterade kommersiella tjänster som vinstdrivande företag, som faktiskt gör detta på ett meningsfullt och ändamålsenligt sätt. Med sitt parallella arbete skapar de också en social struktur.

f) Unionen måste respektera de regler som den grundar sig på, och särskilt konkurrensreglerna. Det kommer inte på fråga att föreslå att dessa skulle förbigås, kringgås eller ändras. Målet är att tolka dem, förvalta dem och tillämpa dem på bästa sätt och därigenom att utveckla bestämmelserna för deras genomförande. Det vore beklagligt om man när det gäller denna fråga skulle låta gemenskapens konkurrensregler och strävan att ge de sociala allmännyttiga tjänsterna en passande, specifik och ändamålsenlig behandling gå på kollisionskurs. De aktörer som utan vinstsyfte tillhandahåller privata sociala tjänster kräver inte "särskilda jaktmarker". De vägrar inte att konkurrera med alla andra aktörer när det gäller tjänsternas kvalitet. Men de begär att kvalitetskriterierna inte skall innebära en begränsning. De hävdar - och de behöver ständigt göra det - att man förutom de normala säkerhets- och yrkes-kompetenskrav som ställs på alla aktörer på området, måste se till den särskilda förmågan att behandla människor som individer. Ordet "person" betyder inte exakt samma sak som "individ", "person i upptagningsområdet", "vård- eller bidragstagare", "användare", "kund" osv.

Dessa aktörer begär även att man i en konkurrenssituation tar hänsyn till att de är verksamma på ett svårt och kostsamt område som knappast intresserar privata aktörer med vinstsyfte. De vill peka på nackdelen med att de aktörer som bedriver verksamhet med vinstsyfte - och som för övrigt utövar sitt yrke på ett bra sätt och självklart gör stor nytta - endast (och med åtnjutande av offentlig finansiering) skulle ägna sig åt personer med god betalningsförmåga, samtidigt som de skulle begära strikt likabehandling i konkurrenshänseende.

"Den europeiska sociala modellen" skulle därmed försvagas på lång sikt.

g) Ett sådant misstag skulle bara kunna leda till det som logikerna kallar en apori, dvs. en logiskt olöslig motsägelse, eller med ett mer lättfattligt ord - en återvändsgränd. Det vore beklagligt. En av förutsättningarna för att kunna komma över denna apori är att man när det gäller villkoren för konkurrensreglernas genomförande erkänner den ökade betydelse som unionens sociala mål fått i och med Amsterdamfördraget.

4.2. Handlingsplan

För att fortsätta vägen mot en tydligare avgränsning av konkurrensreglerna för sociala allmännyttiga tjänster och vinstdrivande företag finns två tänkbara strategier.

4.2.1. Den första vore att ändra artikel 16 i fördraget genom att sätta upp en allmän undantagsprincip för de kategorier av sociala allmännyttiga tjänster som enbart erbjuds av privata icke-vinstdrivande aktörer. Denna rekommendation är logisk och har sina förespråkare, vilka gärna hänvisar till EG-domstolens dom av den 17 juni 1997 (rättsfall Sodemare):

- En sådan åtgärd skulle medföra tydlighet och vara tecken på en vilja att i unionens grundläggande texter skriva in en strävan efter jämvikt mellan konkurrensprincipen och önskan att undvika de farliga effekterna av en alltför strikt tillämpning av denna princip, nämligen en försvagning av den sociala sammanhållningen, avskräckande av icke vinstdrivande aktörer, "utgallring" av enbart "goda risker", etc.

- Men denna lösning skulle kunna innebära risker. Den skulle kunna bana väg för allvarligt missbruk, mana till "missnöjesyttringar" från vinstdrivande aktörer, och genom villkorslösa undantag erbjuda de sociala tjänsterna fördelar som vore skadliga först och främst för dem själva. Detta skulle innebära att man med hänsyn till den etiska tydlighet som de åberopar skulle erbjuda dem ett slags "förgiftat äpple" och därmed göra dem en otjänst.

4.2.2. En annan strategi, av pragmatiskt slag, som redan tämligen framgångsrikt har införts i vissa av unionens länder, vore att på grundval av en fördjupad analys av och diskussion om frågan upprätta tydligare kriterier för den vinstdrivande verksamheten i de organisationer som erbjuder sociala tjänster och därmed göra det möjligt att bättre bedöma vad som rör tillämpningen av konkurrensreglerna och vad som kan undantas från dessa.

4.2.2.1. Detta kan prövas på ett tämligen enkelt sätt, utan att det förlamar processen, och efter ett samråd som skulle kunna förordas av kommissionen, som också skulle precisera målet, de generella linjerna och i vilken anda detta skall ske. En sådan process skulle leda till att de europeiska organisationerna formulerade en tydlig och samstämmig tolkning, där man erkänner vissa omständigheter som skulle medföra att vissa konkurrensregler, såsom de i kapitel I och II i EG-fördragets avdelning VI, inte tillämpas. Vid en lämplig tidpunkt skulle kommissionen kunna upprätta undantagsförordningar efter bemyndigande från rådet (art. 89, rådets förordning 7 maj 1998, art. 83, rådets förordningar (EEG) nr. 19/65 och (EEG) nr. 2821/71), och/eller utfärda direktiv (art. 86.3 i EG-fördraget, t.ex. direktivet om öppenhet).

4.2.2.2. Kommittén underskattar inte vidden av det fördjupningsarbete som måste genomföras för att gå framåt i denna fråga. Den anser emellertid att tidsfristerna inte får bli för långa. Om man beslutar sig för att genomföra detta arbete, skulle kommittén vara beredd att bidra aktivt.

5. Slutsats

5.1. Det är uppenbart att det inte är lätt att förena respekten för konkurrensreglerna med den speciella ekonomiska verksamhet som bedrivs av organisationer för sociala allmännyttiga tjänster.

5.2. De privata sociala allmännyttiga tjänsterna hör varken till den offentliga sektorn eller till den kommersiella. De är emellertid intimt förknippade med den förstnämnda genom det samråd som de deltar i och genom det finansiella stöd som de erhåller. De ingriper också allt oftare i den kommersiella sektorn. De tjänster som de erbjuder kan likväl inte reduceras till offentliga normer och inskränker sig inte till ett utbud av kommersiella tjänster.

5.3. I många medlemsstater är dessa organisationer rädda både för att bli utnyttjade och att negligeras. Dessa farhågor är inte obefogade, snarare tvärtom. Det är skälet till att de kräver undantag, vilka ibland kan vara kontroversiella.

5.4. Genom att kräva att deras speciella förhållanden skall beaktas är det inte förnuftet de utmanar, utan fantasin. Det är två skilda ting, och det ena utesluter inte det andra. Kommittén anser - och det är själva syftet med detta yttrande - att det vore fel att i detta fall inte göra ett försök i den riktningen, med tanke på vad som står på spel, som t.ex. den sociala sammanhållningen och kampen mot social utslagning.

Bryssel den 12 september 2001.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Göke Frerichs

(1) Europeiska rådet i Nice har bekräftat de allmännyttiga tjänsternas roll, och antagandet av stadgan om grundläggande rättigheter innebär att det faktiska utövandet av dessa rättigheter stärks, särskilt i fråga om sociala tjänster.

(2) Man bör här komma ihåg att sociala tjänster som bygger på solidaritet i vissa länder i unionen (särskilt Italien och Sverige) ofta handhas av kooperativa organ.

(3) Det är inte den enda oro de känner, utan de oroar sig även för att de skall "mekaniseras" och att deras uppgift skall reduceras till att verkställa beslut, tillhandahålla tjänster och vara ett komplement på grund av den offentliga finansiering som kommer dem till del. Men det problemet skiljer sig från det som behandlas i detta yttrande, och det skulle med fördel kunna behandlas i ett annat yttrande.

(4) KOM(2000) 580 slutlig.