Detta dokument är endast avsett som dokumentationshjälpmedel och institutionerna ansvarar inte för innehållet
"BRÅDETS DIREKTIV 93/16/EEG
av den 5 april 1993
om underlättande av läkares fria rörlighet och ömsesidigt erkännande av deras utbildnings-,
examens- och andra behörighetsbevis
(EGT L 165, 7.7.1993, s. 1)
Ändrat genom:
Officiella tidningen
nr sida datum
"M1 Europaparlamentets och rådets direktiv 97/50/EG av den 6
oktober 1997 L 291 35 24.10.1997
Ändrat genom:
"A1 Anslutningsakten för Österrike, Finland och Sverige C 241 21 29.8.1994
(anpassad genom rådets beslut 95/1/EG, Euratom, EKSG) L 1 1 1.1.19951993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 1
RÅDETS DIREKTIV 93/16/EEG
av den 5 april 1993
om underlättande av läkares fria rörlighet och ömsesidigt erkän-
nande av deras utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis
EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT DETTA
DIREKTIV
med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska
gemenskapen, särskilt artiklarna 49, 57.1, 57.2 första och andra
meningen samt 66 i detta,
med beaktande av kommissionens förslag,i samarbete med Europaparlamentet (
1),
med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande (2), och
med beaktande av följande:Rådets direktiv 75/362/EEG av den 16 juni 1975 om ömsesidigt
erkännande av utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis för
läkare inklusive åtgärder för att underlätta det faktiska utövandet av
etableringsrätten och friheten att tillhandahålla tjänster (
3) och direktiv
75/363/EEG av den 16 juni 1975 om samordning av bestämmelserna i
lagar och andra författningar om verksamhet som läkare (4) har ändrats
ett flertal gånger och i väsentliga delar. För att förtydliga och
rationalisera bör därför de nämnda direktiven slås samman. Vid
sammanslagningen av dessa direktiv till en enda text är det dessutom
lämpligt att även låta rådets direktiv 86/457/EEG av den 15 september
1986 om särskild utbildning för allmänpraktiserande läkare (5) ingå.
Enligt fördraget är all särbehandling som grundar sig på nationalitet när
det gäller etablering och tillhandahållande av tjänster förbjuden fr.o.m.
övergångsperiodens utgång. Principen om sådan behandling som grundar
sig på nationalitet förekommer särskilt vid beviljande av de tillstånd som
krävs för att vara verksam som läkare samt vid inregistrering eller
medlemskap i yrkesorganisationer eller motsvarande organ.
Det förefaller ändå önskvärt att vissa bestämmelser införs för att
underlätta det faktiska utövandet av etableringsrätten och friheten att
tillhandahålla tjänster för läkare.
Enligt fördraget får medlemsstaterna inte bevilja någon form av stöd som
skulle kunna snedvrida etableringsvillkoren.
I artikel 57.1 i fördraget föreskrivs att direktiv skall utfärdas för
ömsesidigt erkännande av utbildnings-, examens- och andra behörighets-
bevis. Syftet med detta direktiv är att erkänna utbildnings-, examens- och
andra behörighetsbevis som innebär rätt att påbörja och utöva verk-
samhet som läkare, samt motsvarande bevis för specialister.
När det gäller utbildning av specialister bör ett ömsesidigt erkännande av
utbildningsbevis genomföras, om dessabevis utan att utgöra ett villkor
för att påbörja och utöva verksamhet som specialist berättigar läkaren att
använda en specialisttitel.
Förändringar i medlemsstaternas lagstiftning har gjort det nödvändigt att
genomföra vissa tekniska ändringar av hänsyn till bl.a. förändringar i
benämningarna på utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis för
dessa yrken eller i benämningarna på vissa medicinska specialiteter, samt
av hänsyn till att man i vissa medlemsstater har infört nya medicinska
specialiteter eller har avskaffat tidigare specialiteter.!B
(1) EGT nr C 125, 18.5.1992, s. 170 och EGT nr C 72, 15.3.1993.
(2) EGT nr C 98, 24.4.1992, s. 6.
(3) EGT nr L 167, 30.6.1975, s. 1. Direktivet är senast ändrat genom direktiv
90/658/EEG (EGT nr L 353, 17.12.1990, s. 73).
(4) EGT nr L 167, 30.6.1975, s. 14. Direktivet är senast ändrat genom direktiv
90/658/EEG (EGT nr L 353, 17.12.1990, s. 73).
(5) EGT nr L 267, 19.9.1986, s. 26.1993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 2
Bestämmelser bör antas, när det gäller förvärvade rättigheter, för
ömsesidigt erkännande av utbildnings-, examens- och andra behörighets-
bevis för läkare som utfärdats av medlemsstaterna för utbildning som
påbörjades före genomförandet av detta direktiv.
Då ett direktiv om ömsesidigt erkännande av examensbevis inte
nödvändigtvis innebär likvärdighet när det gäller den utbildning som
dessa bevis avser, bör rätten att använda yrkestitlar på grundval av
utbildningen endast vara tillåten på språket i läkarens ursprungsland eller
senaste hemvistland.
För att underlätta tillämpningen av detta direktiv för de nationella
myndigheterna får en medlemsstat föreskriva att den person som
uppfyller utbildningsvillkoren enligt detta direktiv, samtidigt med de
formella utbildningsbevisen skall förete ett intyg från de behöriga
myndigheterna i ursprungslandet eller det senaste hemvistlandet som
visar att dessa bevis är de som avses i direktivet.
Detta direktiv påverkar inte bestämmelserna i lagar och andra författ-
ningar i medlemsstaterna, som förbjuder bolag eller firmor att utöva
verksamhet som läkare eller ålägger dem vissa villkor för att utöva sådan
verksamhet.
När det gäller tillhandahållande av tjänster utgör tveklöst det krav på
inregistrering eller medlemskap i yrkesorganisationer eller motsvarande
organ som är förknippat med utövandet av en stadigvarande verksamhet i
den medlemsstat som är värdland ett hinder för den som vill tillfälligt
tillhandahålla tjänsten i fråga i det landet. Detta krav bör därför
upphävas. Under sådana förhållanden bör emellertid tillsyn garanteras
över det yrkesansvar som faller inom dessa yrkesorganisationers eller
organs verksamhetsområde. Därför bör det med tillämpning av artikel 62
i fördraget erbjudas en möjlighet att ålägga personen i fråga att till den
behöriga myndigheten i värdlandet inkomma med särskilda uppgifter
som hänför sig till tillhandahållandet av tjänster.
När det gäller kraven på god vandel och gott anseende bör skillnad göras
mellan de krav som ställs för att påbörja verksamhet inom yrket och de
krav som ställs för att få utöva yrket.
I syfte att uppnå ömsesidigt erkännande av utbildnings-, examens- och
andra behörighetsbevis för specialister och för att jämställa samtliga
yrkesutövare som är medborgare i medlemsstaterna med varandra, har
viss samordning av utbildningsvillkoren för specialister visat sig vara
nödvändig. Vissa minimikriterier bör fastställas för rätten att påbörja
specialistutbildning, minimitiden för utbildningen, utbildningsformen
och den plats där den skall genomföras samt den tillsyn som bör utövas
över utbildningen. Dessa kriterier berör endast de specialiteter som är
gemensamma för samtliga medlemsstater eller för två eller flera
medlemsstater.
Den samordning som avses i detta direktiv utesluter inte samordning vid
en senare tidpunkt.
Den tidpunkten har nu kommit då det är i stort sett allmänt erkänt att det
finns behov av en särskild utbildning för allmänpraktiserande läkare så
att de bättre kan fullgöra sina uppgifter. Dessa uppgifter, som i hög grad
beror på läkarens personliga kännedom om sina patienters miljö, består
dels i att ge råd om sjukdomsförebyggande åtgärder och om åtgärder för
att skydda patientens hälsa, dels i att ge lämplig behandling.
Detta behov av särskild utbildning för allmänpraktiserande läkare har
huvudsakligen uppstått som ett resultat av utvecklingen inom den
medicinska vetenskapen, som lett till att klyftan mellan medicinsk
forskning och utbildning å ena sidan och verksamhet
som allmänpraktiserande läkare å andra sidan har vidgats så att det inte
längre är möjligt att på ett tillfredsställande sätt undervisa om viktiga
aspekter för den allmänpraktiserande läkaren inom ramen för den
traditionella medicinska grundutbildningen i medlemsstaterna.!B1993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 3
Förutom de direkta fördelarna för patienterna är det allmänt erkänt att en
bättre anpassning av utbildningen till de allmänpraktiserande läkarnas
speciella funktion skulle bidra till att förbättra hälso- och sjukvården,
särskilt genom att verka för en mer selektiv konsultation av specialister,
användning av laboratorier och andra högspecialiserade inrättningar och
utrustningar.
En förbättrad utbildning för allmänpraktiserande läkare kommer att höja
dessas status.
Även om denna utveckling förefaller vara oundviklig har den inte ägt
rum i samma takt i de olika medlemsstaterna. Utan att forcera den
pågående utvecklingen är det önskvärt att det sker en etappvis
samordning av de olika utvecklingslinjerna för att garantera en lämplig
utbildning för alla allmänpraktiserande läkare, som tillgodoser de
speciella krav som ställs på dessa.
För att garantera att denna reform införs gradvis är det nödvändigt att det
i varje medlemsstat i ett inledningsskede införs en särskild utbildning för
allmänpraktiserande läkare som uppfyller vissa minimikrav både vad
gäller kvalitet och kvantitet och som kompletterar dengrundläggande
minimiutbildning som läkare skall ha i enlighet med detta direktiv. Det är
utan betydelse om denna utbildning för allmänpraktiserande läkare
genomförs som del av den nationella medicinska grundutbildningen eller
separat. I ett andra skede bör det dessutom fastställas att villkoret för att
verka som allmänpraktiserande läkare inom ramen för ett socialförsäk-
ringssystem skall vara att den särskilda utbildningen till allmänprakti-
serande läkare är avslutad. Ytterligare förslag i syfte att slutföra reformen
skall läggas fram vid en senare tidpunkt.
Detta direktiv påverkar inte medlemsstaternas rätt att själva utforma sina
nationella socialförsäkringssystem och att bestämma vilken verksamhet
som skall bedrivas inom ramen för dessa system.
Den samordning som införs genom detta direktiv av de minimikrav som
ställs för utfärdande av utbildnings-, examens- och andra behörighets-
bevis för den särskilda utbildningen för allmänpraktiserande läkare ger
medlemsstaterna möjlighet att ömsesidigt erkänna dessa utbildnings-,
examens- och andra behörighetsbevis.
I enlighet med detta direktiv får en medlemsstat som är värdland inte
kräva att läkare, som har examensbevis som förvärvats i en annan
medlemsstat och erkänts i enlighet med detta direktiv, skall genomgå
kompletterande utbildning för att kunna arbeta som läkare inom ramen
för värdlandets socialförsäkringssystem, även om det landet kräver sådan
utbildning av innehavare av examensbevis för läkare som förvärvats
inom dess eget territorium. Denna konsekvens av detta direktiv kan inte
när det gäller verksamhet som allmänpraktiserande läkare inom ramen
för ett socialförsäkringssystem undanröjas förrän den 1 januari 1995, då
samtliga medlemsstater enligt detta direktiv i fortsättningen endast får
tillåta läkare som genomgått särskild utbildning för allmänpraktiserande
läkare att utöva verksamhet som sådan läkare inom ramen för deras
socialförsäkringssystem. Läkare som etablerat sig före denna tidpunkt i
enlighet med detta direktiv skall ha rätt att fortsätta att utöva verksamhet
som allmänpraktiserande läkare enligt värdlandets socialförsäkrings-
system, även om de inte har genomgått särskild utbildning för
allmänpraktiserande läkare.
När det gäller den samordning av utbildningen som avses i detta direktiv,
gör flertalet medlemsstater f.n. inte någon skillnad mellan utbildningen
av läkare som utövar sin verksamhet som anställda och dem som är
självständigt verksamma yrkesutövare. Regler om god vandel eller gott
anseende, yrkesansvar eller användningen av titlar för de berörda yrkena
tillämpas eller får tillämpas beroende på den enskilda medlemsstaten på
såväl anställda som självständigt verksamma yrkesutövare. Ett villkor för
rätten att utöva verksamhet som läkare är i alla medlemsstater innehav av
utbildnings-, examens- eller andra behörighetsbevis för läkare. Denna
verksamhet utövas såväl av anställda som självständigt verksamma
yrkesutövare eller av samma personer omväxlande som anställd eller
som självständigt verksam yrkesutövare under deras yrkeskarriär. För att!B1993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 4
i möjligaste mån uppmuntra dessa yrkesutövares fria rörlighet inom
gemenskapen förefaller det vara nödvändigt att utvidga detta direktiv till
att även omfatta anställda läkare.
Detta direktiv får inte påverka medlemsstaternas förpliktelser vad gäller
de tidsfrister för genomförande som fastställs i bilaga 3 del B.
HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.
A VDELNING I
RÄCKVIDD
Artikel 1
Detta direktiv skall tillämpas på verksamhet som bedrivs av självständigt
yrkesverksamma eller anställda läkare som är medborgare i någon av
medlemsstaterna.
A VDELNING II
ÖMSESIDIGT ERKÄNNANDE A V UTBILDNINGS-, EXAMENS-
OCH ANDRA BEHÖRIGHETSBEVIS FÖR LÄKARE
KAPITEL I
UTBILDNINGS-, EXAMENS- OCH ANDRA BEHÖRIGHETS-
BEVIS FÖR LÄKARE
Artikel 2
Varje medlemsstat skall erkänna de utbildnings-, examens- och andra
behörighetsbevis som tilldelas medborgare i medlemsstaterna av övriga
medlemsstater i enlighet med artikel 23 och som finns uppräknade i
artikel 3 genom att ge dessa bevis — när det gäller rätten att påbörja och
utöva verksamhet som läkare — samma innebörd inom sitt territorium
som dem som medlemsstaten själv utfärdar.
Artikel 3
De utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis som avses i artikel
2 är följande:
a)i Belgien:
”Diplôme légal de docteur en médecine, chirurgie et accouche-
ments — Wettelijk diploma van doctor in de genees-, heel- en
verloskunde” (lagstadgat examensbevis som doktor i medicin,
kirurgi och obstetrik) som utfärdas av medicinska universitets-
fakulteter, centrala examensnämnden eller Statens examensnämnd
för universitetsundervisningen.
b)i Danmark:
”Bevis for bestået lægevidenskabelig embedseksamen” (lagstadgat
examensbevis som doktor i medicin) som utfärdas av medicinsk
universitetsfakultet samt ”dokumentation for gennemført praktisk
uddannelse” (intyg över praktisk utbildning) som utfärdas av den
behöriga hälsovårdsmyndigheten.
c)i Tyskland:
1. ”Zeugnis über die ärztliche Staatsprüfung” (statligt examens-
bevis för läkare) som utfärdas av de behöriga myndigheterna
samt ”Zeugnis über die V orbereitungszeit als Medizinalas-
sistent” (intyg över avslutad praktikperiod som biträdande
läkare) i den mån tysk lagstiftning fortfarande kräver en sådan
period som komplettering till läkarutbildningen.!B1993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 5
2. ”Zeugnis über die ärztliche Staatsprüfung” (statligt examens-
bevis för läkare) som utfärdats av de behöriga myndigheterna
efter den 30 juni 1988 och det intyg som bekräftar verksamhet
som läkare under praktikperiod (”Arzt im Praktikum”).
d)i Grekland:
”πτυ/khiί/omikronιατρικής»( examensbevis i medicin) som utfärdas av
— medicinska fakulteten vid ett universitet eller— hälsofakulteten, institutionen för medicin, vid ett universitet,
e)i Spanien:
”Título de Licenciado en Medicina y Cirugía” (examensbevis för
läkare i medicin och kirurgi) som utfärdas av ministeriet för
utbildning och vetenskap eller av en universitetsrektor,
f)i Frankrike:
1. ”diplôme d’État de docteur en médecine” (statligt examensbevis
som doktor i medicin) som utfärdas av medicinska universitets-
fakulteter, fakulteter gemensamma för medicin och farmaci eller
av universiteten,
2. ”diplôme d’université de docteur en médecine” (examensbevis
som doktor i medicin utfärdat av universitet), i den mån detta
utbildningsbevis erkänner samma utbildningsplan som den som
fastställts för statligt examensbevis för läkare,
g)i Irland:
ett grundläggande kompetensbevis som i Irland utfärdas efter
examen som avläggs inför en behörig examensnämnd samt ett
praktikintyg som utfärdas av samma examensnämnd och som
medför rätt att registrera sig som ”fully registered medical
practitioner”,
h)i Italien:
”diploma di laurea in medicina e chirurgia” (utbildningsbevis i
medicin och kirurgi) som utfärdas av ett universitet tillsammans med
ett ”diploma di abilitazione all’esercizio della medicina e chirurgia”
(utbildningsbevis som medför rätt att utöva verksamhet inom
medicin och kirurgi) som utfärdas av den statliga examensnämnden,
i)i Luxemburg:
”diplôme d’État de docteur en médecine, chirurgie et accouche-
ments” (statligt examensbevis som doktor i medicin, kirurgi och
obstetrik) som utfärdas av den statliga examensnämnden och
bestyrks av utbildningsministern samt ”certificat de stage” (intyg
om praktiktjänstgöring) som bestyrks av hälsovårdsministern,
j)i Nederländerna:
”universitair getuigschrift van arts” (examensbevis för läkare från ett
universitet),
k)i Portugal:
”carta de curso de licenciatura em medicina” (utbildningsbevis för
genomgångna studier i medicin) som utfärdas av ett universitet samt
”Diploma comprovativo da concluso do internato geral” (utbild-
ningsbevis för genomgången allmän klinisk tjänstgöring) som
utfärdas av hälsoministeriets behöriga myndigheter,
l)i Storbritannien:
”certificate of primary qualification”, ett grundläggande kompetens-
bevis som i Storbritannien utfärdas efter examen som avläggs inför
en behörig examensnämnd samt ett intyg över genomgången praktik
som utfärdas av samma examensnämnd och som medför rätt att
registrera sig som legitimerad praktiserande läkare,!B1993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 6
m)i Österrike:
”Doktor der gesamten Heilkunde” (examensbevis som läkare) som
utfärdas av en medicinsk universitetsfakultet samt ”Diplom über die
spezifische Ausbildung in der Allgemeinmedizin” (bevis om
specialistutbildning i allmänmedicin) eller ”Facharztdiplom” (exa-
mensbevis som specialistläkare) som utfärdas av en behörig
myndighet,
n)i Finland:
”Todistus lääketieteen lisensiaatin tutkinnosta — bevis om medicine
licentiat examen” (utbildningsbevis som medicine licentiat) som
utfärdas av en medicinsk universitetsfakultet samt ett utbildnings-
bevis om praktisk utbildning som utfärdas av de behöriga hälso- och
sjukvårdsmyndigheterna,
o)i Sverige:
”Läkarexamen” ett examensbevis som utfärdas av en medicinsk
universitetsfakultet samt ett intyg om praktisk utbildning som
utfärdas av Socialstyrelsen.
KAPITEL II
UTBILDNINGS-, EXAMENS- OCH ANDRA BEHÖRIGHETS-
BEVIS FÖR SPECIALISTER SOM ÄR GEMENSAMMA FÖR
SAMTLIGA MEDLEMSSTATER
Artikel 4
Varje medlemsstat skall erkänna de utbildnings-, examens- och andra
behörighetsbevis för specialister som tilldelas medborgare i medlems-
staterna av andra medlemsstater i enlighet med artikel 24, 25, 26 och 29
och som finns uppräknade i artikel 5 genom att ge dessa bevis samma
innebörd inom sitt territorium som dem som medlemsstaten själv
utfärdar.
Artikel 5
1. De utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis som avses i
artikel 4 skall ha utfärdats av de behöriga myndigheter eller organ som
finns uppräknade i punkt 2 och motsvara de slag av specialistkompetens
som erkänns i de olika medlemsstaterna och som finns uppräknade i
punkt 3.
2. De utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis som utfärdas
av de behöriga myndigheter och organ som avses i punkt 1 är följande:
i Belgien:
”titre d’agrégation en qualité de médecin spécialisteerkenningstitel van
geneersheer specialist” (kompetensbevis för specialister) som utfärdas av
den minister som är ansvarig för folkhälsan,
i Danmark:”bevis for tilladelse til at betegne sig som speciallæge” (intyg rörande
specialisttiteln) som utfärdas av den behöriga hälsovårdsmyndigheten,
i Tyskland:
”fachärztliche Anerkennung” (intyg som specialist) utfärdat av ”Lande-
särztekammer” (läkarföreningen i delstaten i fråga),
i Grekland:
”Τίτλ/omikronςΙατρικήςΕιδικ/omikronacuteτητας»( intyg som specialist) som utfärdas av
”Ν/omikronµαρ/khiίες»( länsstyrelserna),
i Spanien:”título de Especialista” (behörighet som specialist) som utfärdas av
ministeriet för utbildning och vetenskap,!A1
!B1993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 7
i Frankrike:
— ”certificat d’études spéciales de médecine” (intyg om specialist-
studier i medicin) som utfärdas av medicinsk universitetsfakultet,
universitetsfakulteter gemensamma för medicin och farmaci eller av
universitet,
— intyg som legitimerad specialist som utfärdas av ”Ordre des
médecins”,
— ”certificat d’études spéciales de médecine” (intyg om specialist-
studier i medicin) som utfärdas av medicinsk universitetsfakultet,
universitetsfakulteter gemensamma för medicin och farmaci eller
likvärdiga intyg utfärdade i enlighet med en förordning från
utbildningsministern,
— ”diplome d’études spécialisées de médecine délivré par les
universités” (utbildningsbevis om specialiststudier i medicin som
utfärdas av ett universitet),
i Irland:
”Certificate of specialist doctor” (intyg som specialist) som utfärdas av
den behöriga myndighet som erkänts för detta ändamål av hälsovårds-
ministern,
i Italien:
”diploma di medico specialista, rilasciati dal rettore di una università”
(utbildningsbevis som specialist utfärdat av en universitetsrektor),
i Luxemburg:
”Certificat de médecin spécialiste” (intyg som specialist) som utfärdas
av hälsovårdsministern efter yttrande från läkarsällskapet,
i Nederländerna:
— ”Getuigschrift van erkenning en inschrijving in het Specialistenre-
gister” (intyg om erkännande och registrering i specialistregistret)
som utfärdas av ”Specialisten-Registratiecommissie (SRC)” (Nämn-
den för specialistregistrering),
— ”Getuigschrift van erkenning en inschrijving in het Register von
Sociaal-Geneeskundigen” (intyg om godkännande och inregistre-
ring) som utfärdas av ”Sociaal-geneeskundigen Registratie-Com-
missie (SGRC)” (Nämnden för registrering av läkare i social-
medicin),
i Portugal:
”Grau de Assistente” (assistentgrad) som utfärdas av hälsoministeriets
behöriga myndigheter, eller ”Título de Especialista” (behörighet som
specialist) som utfärdas av läkarnas yrkessammanslutning,
i Storbritannien:
”Certificate of completion of specialist training” (intyg över genom-
gången specialistutbildning) som utfärdas av den behöriga myndigheten,
i Finland:
”Todistus erikoislääkärin tutkinnosta — betyg över specialläkarexamen”
(bevis om specialistkompetens som läkare) som utfärdas av de behöriga
myndigheterna,
i Sverige:
”Bevis om specialistkompetens för läkare utfärdat av Socialstyrelsen”,
i Österrike:
”Facharztdiplom” (examensbevis som specialistläkare) som utfärdas av
en behörig myndighet.
3. De benämningar som f.n. används i medlemsstaterna och som
motsvarar specialistutbildningarna i fråga är följande:
—anestesi och intensivvård:
Belgien: anesthésiologie / anesthesiologie!B
!A1
!B1993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 8
Danmark: anæstesiologi
Tyskland: Anästhesiologie
Grekland: αναισθησι/omikronλ/omikronγία
Spanien: anestesiología y reanimación
Frankrike: anesthésiologie-réanimation chirurgicale
Irland: anaesthetics
Italien: anestesia e rianimazione
Luxemburg: anesthésie-réanimationNederländerna: anesthesiologie
Portugal: anestesiologia
Storbritannien: anaesthetics
Finland: anestesiologia / anestesiologi
Sverige: anestesi och intensivvård
Österrike: Anästhesiologie und Intensivmedizin
—allmän kirurgi:
Belgien: chirurgie / heelkunde
Danmark: kirurgi eller kirurgiske sygdomme
Tyskland: Chirurgie
Grekland: /khiειρ/omikronυργική
Spanien: cirugía general y del aparato digestivo
Frankrike: chirurgie généraleIrland: general surgery
Italien: chirurgia generale
Luxemburg: chirurgie générale
Nederländerna: heelkunde
Portugal: cirurgia geral
Storbritannien: general surgery
Finland: kirurgia / kirurgi
Sverige: kirurgi
Österrike: Chirurgie
—neurokirurgi:
Belgien: neurochirurgie / neurochirurgie
Danmark: neurokirurgi eller kirurgiske nervesygdomme
Tyskland: Neurochirurgie
Grekland: νευρ/omikron/khiειρ/omikronυργική
Spanien: neurocirugíaFrankrike: neurochirurgie
Irland: neurological surgery
Italien: neurochirurgia
Luxemburg: neurochirurgie
Nederländerna: neurochirurgie
Portugal: neurocirurgia
Storbritannien: neurological surgery
Finland: neurokirurgia / neurokirurgi
Sverige: neurokirurgi
Österrike: Neurochirurgie
—obstetrik och gynekologi:
Belgien: gynécologie-obstétrique /
gynaecologie-verloskunde
Danmark: gynækologi og obstetrik eller kvindesygdomme
og fødselshjælp
Tyskland: Frauenheilkunde und Geburtshilfe!B
!A1
!B
!A1
!B
!A1
!B1993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 9
Grekland: µαιευτική-γυναικ/omikronλ/omikronγία
Spanien: obstetricía y ginecología
Frankrike: gynécologie-obstétrique
Irland: obstetrics and gynaecology
Italien: ostetricia e ginecologia
Luxemburg: gynécologie-obstétrique
Nederländerna: verloskunde en gynaecologie
Portugal: ginecologia e obstetriciaStorbritannien: obstetrics and gynaecology
Finland: naistentaudit ja synnytykset / kvinnosjukdomar
och förlossningar
Sverige: obstetrik och gynekologi
Österrike: Frauenheilkunde und Geburtshilfe
—allmän internmedicin:
Belgien: médecine interne / inwendige geneeskunde
Danmark: intern medicin eller medicinske sygdomme
Tyskland: Innere Medizin
Grekland: παθ/omikronλ/omikronγία
Spanien: medicina interna
Frankrike: médecine interne
Irland: general (internal) medicine
Italien: medicina interna
Luxemburg: maladies internesNederländerna: inwendige geneeskunde
Portugal: medicina interna
Storbritannien: general medicine
Finland: sisätaudit / inremedicin
Sverige: internmedicin
Österrike: Innere Medizin
—oftalmologi:
Belgien: ophtalmologie / ophtalmologie
Danmark: oftalmologi eller øjensygdomme
Tyskland: Augenheilkunde
Grekland: /omikronφθαλµ/omikronλ/omikronγία
Spanien: oftalmología
Frankrike: opthalmologieIrland: ophtalmology
Italien: oculistica
Luxemburg: ophtalmologie
Nederländerna: oogheelkunde
Portugal: oftalmologia
Storbritannien: ophtalmology
Finland: silmätaudit / ögonsjukdomar
Sverige: ögonsjukdomar (oftalmologi)Österrike: Augenheilkunde und Optometrie
—oto-rhino-laryngologi:
Belgien: oto-rhino-laryngologie / otorhinolaryngologie
Danmark: oto-rhino-laryngologi eller
øre-næse-halssygdomme
Tyskland: Hals-Nasen-Ohrenheilkunde
Grekland: ωτ/omikronριν/omikronλαρυγγ/omikronλ/omikronγία
Spanien: otorrinolaringología!B
!A1
!B
!A1
!B
!A1
!B1993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 10
Frankrike: oto-rhino-laryngologie
Irland: otolaryngology
Italien: otorinolaringoiatria
Luxemburg: oto-rhino-laryngologie
Nederländerna: keel-, neus- en oorheelkunde
Portugal: otorrinolaringologia
Storbritannien: otolaryngology
Finland: korva-, nenä- ja kurkkutaudit / öron-, näs- och
strupsjukdomar
Sverige: öron-, näs- och halssjukdomar
(oto-rhino-laryngologi)
Österrike: Hals-, Nasen- und Ohrenkrankheiten
—pediatrik:
Belgien: pédiatrie / kindergeneeskunde
Danmark: pædiatri eller børnesygdomme
Tyskland: KinderheilkundeGrekland: παιδιατρική
Spanien: pediatría sus áreas específicas
Frankrike: pédiatrie
Irland: paediatrics
Italien: pediatria
Luxemburg: pédiatrie
Nederländerna: kindergeneeskundePortugal: pediatria
Storbritannien: paediatrics
Finland: lastentaudit / barnsjukdomar
Sverige: barn- och ungdomsmedicin
Österrike: Kinder- und Jugendheilkunde
—pneumonologi:
Belgien: pneumologie / pneumologie
Danmark: medicinske lungesygdomme
Tyskland: Lungen- und Bronchialheilkunde
Grekland: φυµατι/omikronλ/omikronγία-πνευµ/omikronν/omikronλ/omikronγία
Spanien: neumologia
Frankrike: pneumologie
Irland: respiratory medicine
Italien: tisiologia e malattie dell’apparato respiratorio
Luxemburg: pneumo-phtisiologieNederländerna: longziekten en tuberculose
Portugal: pneumologia
Storbritannien: respiratory medicine
Finland: keuhkosairaudet / lungsjukdomar
Sverige: lungsjukdomar (pneumonologi)
Österrike: Lungenkrankheiten
—urologi:
Belgien: urologie / urologie
Danmark: urologi eller urinvejenes kirurgiske sygdomme
Tyskland: Urologie
Grekland: /omikronυρ/omikronλ/omikronγία
Spanien: urología
Frankrike: chirurgie urologiqueIrland: urology!B
!A1
!B
!A1
!B
!A1
!B1993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 11
Italien: urologia
Luxemburg: urologie
Nederländerna: urologie
Portugal: urologia
Storbritannien: urology
Finland: urologia / urologi
Sverige: urologi
Österrike: Urologie
—ortopedi:
Belgien: orthopédie / orthopedie
Danmark: ortopædisk kirurgi
Tyskland: Orthopädie
Grekland: /omikronρθ/omikronπεδική
Spanien: traumatología y cirugía ortopédicaFrankrike: chirurgie orthopédique et traumatologie
Irland: orthopaedic surgery
Italien: ortopedia e traumatologia
Luxemburg: orthopédie
Nederländerna: orthopedie
Portugal: ortopedia
Storbritannien: orthopaedic surgery
Finland: ortopedia ja traumatologia /
ortopedi och traumatologi
Sverige: ortopedi
Österrike: Orthopädie und Orthopädische Chirurgie
—patologisk anatomi:
Belgien: anatomie pathologique / pathologische anatomie
Danmark: patologisk anatomi og histologi eller
vævsundersøgelse
Tyskland: Pathologie
Grekland: παθ/omikronλ/omikronγικήανατ/omikronµική
Spanien: anatomía patológica
Frankrike: anatomie et cytologie pathologique
Irland: morbid anatomy and histopathology
Italien: anatomia patologica
Luxemburg: anatomie pathologique
Nederländerna: pathologische anatomie
Portugal: anatomia patológicaStorbritannien: morbid anatomy and histopathology
Finland: patologia / patologi
Sverige: klinisk patologi
Österrike: Pathologie
—neurologi:
Belgien: neurologie / neurologie
Danmark: neuromedicin eller medicinske nervesygdomme
Tyskland: Neurologie
Grekland: νευρ/omikronλ/omikronγία
Spanien: neurología
Frankrike: neurologie
Irland: neurology
Italien: neurologiaLuxemburg: neurologie!B
!A1
!B
!A1
!B
!A1
!B1993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 12
Nederländerna: neurologie
Portugal: neurologia
Storbritannien: neurology
Finland: neurologia / neurologi
Sverige: neurologi
Österrike: Neurologie
—psykiatri:
Belgien: psychiatrie / psychiatrie
Danmark: psykiatri
Tyskland: Psychiatrie
Grekland: ψυ/khiιατρική
Spanien: psiquiatría
Frankrike: psychiatrie
Irland: psychiatryItalien: psichiatria
Luxemburg: psychiatrie
Nederländerna: psychiatrie
Portugal: psiquiatria
Storbritannien: psychiatry
Finland: psykiatria / psykiatri
Sweden: psykiatri
Österrike: Psychiatrie
4. Förteckningen över benämningar i punkt 3 skall ändras i enlighet
med förfarandet i artikel 44a.2.
KAPITEL III
UTBILDNINGS-, EXAMENS- OCH ANDRA BEHÖRIGHETS-
BEVIS FÖR SPECIALISTER SOM ÄR GEMENSAMMA FÖR
TVÅ ELLER FLERA MEDLEMSSTATER
Artikel 6
Varje medlemsstat, där det på detta område finns bestämmelser i lagar
och andra författningar, skall erkänna de utbildnings-, examens- och
andra behörighetsbevis för specialister som tilldelas medborgare i
medlemsstaterna avandra medlemsstater i enlighet med artikel 24, 25,
27 och 29 och som finns uppräknade i artikel 7 genom att ge dessa bevis
samma innebörd inom sitt territorium som dem som medlemsstaten själv
utfärdar.
Artikel 7
1. De utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis för specia-
lister som avses i artikel 6 skall ha utfärdats av de behöriga myndigheter
eller organ som finns uppräknade i artikel 5.2 och motsvara de
benämningar som finns uppräknade i punkt 2 i denna artikel med
avseende på de medlemsstater som tillhandahåller specialistutbildningen
i fråga.
2. De benämningar som allmänt används i medlemsstaterna och som
motsvarar specialistutbildningarna i fråga är följande:
—klinisk biologi:
Belgien: biologie clinique / klinische biologie
Spanien: análisis clínicos
Frankrike: biologie médicale
Italien: patologia diagnostica di laboratorio!B
!A1
!B
!A1
!M1
!B1993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 13
Portugal: patologia clinica
Österrike: Medizinische Biologie
—biologisk hematologi:
Danmark: klinisk blodtypeserologi
Frankrike: hématologieLuxemburg: hématologie biologique
Portugal: hematologia clinica
Finland: hematologiset laboratoriotutkimukset /
hematologiska laboratorieundersökningar
—klinisk bakteriologi:
Danmark: klinisk mikrobiologi
Tyskland: Mikrobiologie und Infektionsepidemiologie
Grekland: µικρ/omikron/betatwoι/omikronλ/omikronγία
Spanien: microbiología y parasitología
Irland: microbiology
Italien: microbiologia
Luxemburg: microbiologie
Nederländerna: medische mikrobiologie
Storbritannien: medical microbiology
Finland: kliininen mikrobiologia / klinisk mikrobiologi
Sverige: klinisk bakteriologi
Österrike: Hygiene und Mikrobiologie,
—klinisk kemi:
Danmark: klinisk kemi
Spanien: bioquímica clínica
Irland: chemical pathology
Luxemburg: biochimie
Nederländerna: klinische chemie
Storbritannien: chemical pathology
Finland: kliininen kemia / klinisk kemi
Sverige: klinisk kemi
Österrike: Medizinische und Chemische Labordiagnostik
—klinisk immunologi:
Spanien: immunología
Irland: clinical immunology
Storbritannien: immunology
Finland: immunologia / immunologi
Sverige: klinisk immunologiÖsterrike: Immunologie
—plastikkirurgi:
Belgien: chirurgie plastique / plastische heelkunde
Danmark: plastikkirurgi
Grekland: πλαστική/khiειρ/omikronυργική
Spanien: cirurgía plástica y reparadora
Frankrike: chirurgie plastique, reconstructive et esthétique!B
!A1
!B
!A1
!B
!A1
!B
!A1
!B
!A1
!B1993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 14
Irland: plastic surgery
Italien: chirurgia plastica
Luxemburg: chirurgie plastique
Nederländerna: plastische chirurgie
Portugal: cirurgia plástica e reconstrutiva
Storbritannien: plastic surgery
Finland: plastiikkakirurgia / plastikkirurgi
Sverige: plastikkirurgi
Österrike: Plastische Chirurgie
—thoraxkirurgi:
Belgien: chirurgie thoracique / heelkunde op de thorax
Danmark: thoraxkirurgi eller brysthulens kirurgiske
sygdomme
Grekland: /khiειρ/omikronυργικήθώρακ/omikronς
Spanien: cirurgía torácica
Frankrike: chirurgie thoracique et cardio-vasculaire
Irland: thoracic surgery
Italien: chirurgia toracica
Luxemburg: chirurgie thoracique
Nederländerna: cardio-pulmonale chirurgie
Portugal: cirurgia cárdio-torácica
Storbritannien: thoracic surgery
Finland: thorax- ja verisuonikirurgia /
thorax- och kärlkirurgiafi
Sverige: thoraxkirurgi
—barn- och ungdomskirurgi:
Grekland: /khiειρ/omikronυγικήπαίδων
Spanien: cirurgía pediátrica
Frankrike: chirurgie infantileIrland: paediatric surgery
Italien: chirurgia pediatrica
Luxemburg: chirurgie infantile
Portugal: cirurgia pediátrica
Storbritannien: paediatric surgery
Finland: lastenkirurgia / barnkirurgi
Sverige: barn- och ungdomskirurgi
Österrike: Kinderchirurgie
—kärlkirurgi:
Belgien: chirurgie des vaisseaux / bloedvatenheelkunde
Spanien: angiología y cirugía vascular
Frankrike: chirurgie vasculaire
Italien: chirurgia vascolareLuxemburg: chirurgie cardio-vasculaire
Portugal: cirurgia vascular
—kardiologi:
Belgien: cardiologie / cardiologie
Danmark: cardiologi eller hjerte- og kredsløbssygdommeGrekland: καρδι/omikronλ/omikronγία
Spanien: cardiología
Frankrike: pathologie cardio-vasculaire
Irland: cardiology!B
!A1
!B
!A1
!B
!A1
!B1993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 15
Italien: cardiologia
Luxemburg: cardiologie et angiologie
Nederländerna: cardiologie
Portugal: cardiologia
Storbritannien: cardio-vascular diseases
Finland: kardiologia / kardiologi
Sverige: kardiologi
—medicinsk gastroenterologi och hepatologi:
Belgien: gastro-entérologie / gastro-enterologie
Danmark: medicinsk gastroenterologi eller medicinske
mave-tarmsygdomme
Grekland: γαστρεντερ/omikronλ/omikronγία
Spanien: aparato digestivo
Frankrike: gastro-entérologie et hépatologieIrland: gastro-enterology
Italien: malattie dell’apparato digerente della nutrizione
e del ricambio
Luxemburg: gastro-entérologie
Nederländerna: gastro-enterologie
Portugal: gastrenterologia
Storbritannien: gastro-enterology
Finland: gastroenterologia / gastroenterologi
Sverige: medicinsk gastro-enterologi och hepatologi
—reumatologi:
Belgien: rhumatologie / reumatologie
Danmark: reumatologi
Grekland: ρευµατ/omikronλ/omikronγία
Spanien: reumatología
Frankrike: rhumatologieIrland: rheumatology
Italien: reumatologia
Luxemburg: rhumatologie
Nederländerna: reumatologie
Portugal: reumatologia
Storbritannien: rheumatology
Finland: reumatologia / reumatologi
Sverige: reumatologi
—hematologi:
Grekland: αιµατ/omikronλ/omikronγία
Spanien: hematología y hemoterapía
Irland: haematology
Italien: ematologiaLuxemburg: hématologie
Portugal: imuno-hemoterapia
Storbritannien: haematology
Finland: kliininen hematologia / klinisk hematologi
Sverige: hematologi!B
!A1
!B
!A1
!B
!A1
!B
!A11993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 16
—endokrinologi:
Grekland: ενδ/omikronκριν/omikronλ/omikronγία
Spanien: endocrinología y nutrición
Frankrike: endocrinologie — maladies
Irland: endocrinology and diabetes mellitusItalien: endocrinologia
Luxemburg: endocrinologie, maladies du métabolisme et de
la nutrition
Portugal: endocrinologia-nutrição
Storbritannien: endocrinology and diabetes mellitus
Finland: endokrinologia / endokrinologi
Sverige: endokrinologi!B
!A11993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 17
—rehabiliteringsmedicin:
Belgien: médecine physique / fysische geneeskunde
Danmark: fysiurgi og rehabilitering
Grekland: φυσικήιατρικήκαιαπ/omikronκατάσταση
Spanien: rehabilitación
Frankrike: rééducation et réadaptation fonctionnelles
Italien: fisioterapia
Nederländerna: revalidatie
Luxemburg: rééducation et réadaptation fonctionelles
Portugal: fisiatria
Finland: fysiatria / fysiatri
Sverige: rehabiliteringsmedicinÖsterrike: Physikalische Medizin
—stomatologi:
Spanien: estomatología
Frankrike: stomatologie
Italien: odontostomatologiaLuxemburg: stomatologie
Portugal: estomatologia
—neuropsykiatri:
Belgien: neuropsychiatrie / neuropsychiatrie
Tyskland: Nervenheilkunde (Neurologie und Psychiatrie)Grekland: νευρ/omikronλ/omikronγία—ψυ/khiιατρική
Frankrike: neuropsychiatrie
Italien: neuropsichiatria
Luxemburg: neuropsychiatrie
Nederländerna: zenuw- en zielsziekten
—hud- och könssjukdomar:
Belgien: dermato-vénéréologie / dermato-venereologie
Danmark: dermato-venerologi eller hud- og
kønssygdomme
Tyskland: Dermatologie und Venerologie
Grekland: δερµατ/omikronλ/omikronγία—αφρ/omikronδισι/omikronλ/omikronγία
Spanien: dermatología médico-quirúrgica y venereología
Frankrike: dermatologie et vénéréologie
Italien: dermatologia e venerologia
Luxemburg: dermato-vénéréologie
Nederländerna: dermatologie en venerologiePortugal: dermatovenereologia
Finland: iho- ja sukupuolitaudit / hud- och
könssjukdomar
Sverige: hud- och könssjukdomar
Österrike: Haut- und Geschlechtskrankheiten
—dermatologi:
Irland: dermatology
Storbritannien: dermatology
—venereologi:
Irland: venereology
Storbritannien: venereology
—radiologi:
Tyskland: Radiologie!B
!A1
!B
!A1
!B1993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 18
Grekland: ακτιν/omikronλ/omikronγία—ραδι/omikronλ/omikronγία
Spanien: electrorradiología
Frankrike: électroradiologie
Italien: radiologia
Luxemburg: électroradiologie
Nederländerna: radiologie
Portugal: radiologia
—medicinsk radiologi:
Belgien: radiodiagnostic / röntgendiagnose
Danmark: diagnostik radiologi eller røntgenundersøgelse
Tyskland: Radiologische Diagnostik
Grekland: ακτιν/omikronδιαγνωστικη
Spanien: radiodiagnósticoFrankrike: radiodiagnostic et imagerie médicale
Irland: diagnostic radiology
Luxemburg: radiodiagnostic
Nederländerna: radiodiagnostiek
Portugal: radiodiagnóstico
Storbritannien: diagnostic radiology
Finland: radiologia / radiologi
Sverige: medicinsk radiologiÖsterrike: Medizinische Radiologie-Diagnostik
—onkologi:
Belgien: radio- et radiumthérapie / radio- en
radiumtherapie
Danmark: terapeutisk radiologi eller strålebehandling
Tyskland: Strahlentherapie
Grekland: ακτιν/omikronθεραπευτική
Spanien: oncología radioterápica
Frankrike: oncologie, option radiothérapie
Irland: radiotherapy
Luxemburg: radiothérapie
Nederländerna: radiotherapie
Portugal: radioterapia
Storbritannien: radiotherapy
Finland: syöpätaudit ja sädehoito /
cancersjukdomar och radioterapi
Sverige: onkologiÖsterrike: Strahlentherapie — Radio-onkologie,
—tropikmedicin:
Danmark: tropemedicin
Irland: tropical medicine
Italien: medicina tropicalePortugal: medicina tropical
Storbritannien: tropical medicine
—barn- och ungdomspsykiatri:
Danmark: børnepsykiatri
Tyskland: Kinder- und JugendpsychiatrieGrekland: παιδ/omikronψυ/khiιατρική
Frankrike: pédo-psychiatrie
Irland: child and adolescent psychiatry
Italien: neuropsichiatria infantile
Luxemburg: psychiatrie infantile
Portugal: pedopsiquiatria!B
!A1
!B
!A1
!B1993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 19
Storbritannien: child and adolescent psychiatry
Finland: lasten psykiatria / barnspsykiatri
Sverige: barn- och ungdomspsykiatri
—geriatrik:
Spanien: geriatría
Irland: geriatrics
Nederländerna: klinische geriatrie
Storbritannien: geriatrics
Finland: geriatria / geriatri
Sverige: geriatrik
—medicinska njursjukdomar (nefrologi):
Danmark: nefrologi eller medicinske nyresygdomme
Grekland: νεφρ/omikronλ/omikronγία
Spanien: nefrología
Frankrike: néphrologie
Irland: nephrology
Italien: nefrologia
Luxemburg: néphrologiePortugal: nefrologia
Storbritannien: renal diseases
Finland: nefrologia / nefrologi
Sverige: medicinska njursjukdomar (nefrologi)
—infektionssjukdomar:
Irland: communicable diseases
Italien: malattie infettive
Storbritannien: communicable diseases
Finland: infektiosairaudet / infektionssjukdomar
Sverige: infektionssjukdomar
—samhällsmedicin:
Frankrike: santé publique et médecine sociale
Irland: community medicine
Storbritannien: community medicine
Finland: terveydenhuolto / hälsovård
Österrike: Sozialmedizin
—klinisk farmakologi:
Tyskland: Pharmakologie
Spanien: farmacología clínica
Irland: clinical pharmacology and therapeutics
Storbritannien: clinical pharmacology and therapeutics
Finland: kliininen farmakologia / klinisk farmakologi
Sverige: klinisk farmakologi
Österrike: Pharmakologie und Toxikologie!B
!A1
!B
!A1
!B
!A1
!B
!A1
!B
!A1
!B
!A11993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 20
—yrkes- och miljömedicin:
Danmark: samfundsmedicin/arbejdsmedicin
Tyskland: Arbeitsmedizin
Grekland: ιατρικήτηςεργασίας
Frankrike: médecine du travail
Irland: occupational medicine
Italien: medicina del lavoroNederländerna: arbeids- en bedrijfsgeneeskunde
Portugal: medicina do trabalho
Storbritannien: occupational medicine
Finland: työterveyshuolto / företagshälsovård
Sverige: yrkes- och miljömedicin
Österrike: Arbeits- und Betriebsmedizin
—allergisjukdomar:
Grekland: αλλεργι/omikronλ/omikronγία
Spanien: alergología
Italien: allergologia ed immunologia clinica
Nederländerna: allergologie
Portugal: imunoalergologia
Finland: allergologia / allergologi
Sverige: allergisjukdomar
—gastroenterologisk kirurgi:
Belgien: chirurgie abdominale / heelkunde op het
abdomen
Danmark: kirurgisk gastroenterologi eller kirurgiske
mave-tarmsygdomme
Spanien: cirugía del aparato digestivo
Frankrike: chirurgie viscérale
Italien: chirurgia dell’apparato digerente
Finland: gastroenterologia / gastroenterologi
—nukleärmedicin:
Belgien: médecine nucléaire / nucleaire geneeskunde
Tyskland: Nuklearmedizin
Grekland: πυρηνικήιατρική
Spanien: medicina nuclear
Frankrike: médecine nucléaire
Italien: medicina nucleare
Nederländerna: nucleaire geneeskunde
Portugal: medicina nuclear
Storbritannien: nuclear medicine
Finland: isotooppitutkimukset / isotopundersökningar
Österrike: Nuklearmedizin
—käk- och ansiktskirurgi (grundutbildning för läkare):
Spanien: cirugía oral y maxilofacial
Frankrike: chirurgie maxillo-faciale et stomatologie
Italien: chirurgia maxillo-facciale!B
!A1
!B
!A1
!B
!A1
!B
!A1
!B1993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 21
—tand-, mun-, käk- och ansiktskirurgi (grundutbildning för läkare och
tandläkare):
Belgien: stomatologie, chirurgie orale et maxillo-faciale /
stomatologie, orale en maxillo-faciale chirurgie
Tyskland: Zahn-, Mund-, Kiefer- und Gesichtschirurgie
Irland: oral and maxillo-facial surgery
Storbritannien: oral and maxillo-facial surgery
Finland: leukakirurgia / käkkirurgi
3. Förteckningen över benämningar i punkt 2 skall ändras i enlighet
med förfarandet i artikel 44a.2.
Artikel 8
1. Medborgare i medlemsstaterna som vill förvärva utbildnings-,
examens- eller andra behörighetsbevis för specialister som inte nämns
i artikel 4 och 6 eller som inte utfärdas i ursprungslandet eller det senaste
hemvistlandet, trots att de nämns i artikel 6, får av värdlandet åläggas att
uppfylla de utbildningsvillkor som fastställts för specialiteten i fråga i
dess egna lagar och andra författningar.
2. Värdlandet skall emellertid helt eller delvis ta hänsyn till de
utbildningar som avslutats av de medborgare som avses i punkt 1 och
som styrkts genom utbildnings-, examens- eller andra behörighetsbevis
utfärdade av de behöriga myndigheterna i ursprungslandet eller det
senaste hemvistlandet, förutsatt att villkoren för dessa utbildningar
motsvarar dem som i värdlandet krävs för specialistutbildningen i fråga.
3. Sedan de behöriga myndigheterna eller organen i värdlandet på
grundval av företedda utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis
har kontrollerat den utbildning som läkaren genomgått med avseende på
dess längd och innehåll, skall de informera läkaren om den kom-
pletterande utbildning som krävs och vilka områden den skall omfatta.
KAPITEL IV
NUV ARANDE FÖRHÅLLANDEN
Artikel 9
1. Utan att det påverkar tillämpningen av punkt 3 skall varje
medlemsstat, när det gäller medborgare i medlemsstaterna vars utbild-
nings-, examens- och andra behörighetsbevis för läkare inte uppfyller
minimikraven för utbildningen enligt artikel 23, som tillräckligt bevis
godta de utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis för läkare
som utfärdats av dessa medlemsstater för utbildning som påbörjades före
— den 1 januari 1986 för Spanien och Portugal,— den 1 januari 1981 för Grekland,
— den 20 december 1976 för de övriga medlemsstaterna,
— dagen för Österrikes, Finlands och Sveriges anslutning.
Dessa utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis skall åtföljas
av ett intyg som visar att dessa medborgare faktiskt och på föreskrivet
sätt utövat verksamheten i fråga i minst tre år i följd under en
femårsperiod före dagen för utfärdandet av intyget.
2. Utan att det påverkar tillämpningen av punkt 4 skall varje
medlemsstat, när det gäller medborgare i medlemsstaterna vars utbild-
nings-, examens- och andra behörighetsbevis för specialister inte
uppfyller minimikraven för utbildningen enligt artikel 24 och 27, som
tillräckligt bevis godta de utbildnings-, examens- och andra behörighets-!B
!A1
!M1
!B
!A1
!B1993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 22
bevis för specialister som utfärdats av medlemsstaterna för utbildning
som påbörjades före
— den 1 januari 1986 för Spanien och Portugal,
— den 1 januari 1981 för Grekland,
— den 20 december 1976 för de övriga medlemsstaterna,
— dagen för Österrikes, Finlands och Sveriges anslutning.
Medlemsstaten får emellertid kräva att dessa utbildnings-, examens- och
andra behörighetsbevis åtföljs av ett intyg utfärdat av de behöriga
myndigheterna eller organen i ursprungslandet eller det senaste hemvist-
landet, som visar att personen i fråga har utövat verksamhet som
specialist under en period som motsvarar två gånger skillnaden mellan
specialistutbildningens längd i ursprungslandet eller det senaste hemvist-
landet och den minimitid för utbildningen som avses i avdelning III, om
dessa perioder inte uppfyller de minimikrav för utbildningens längd som
fastställts i artikel 26 och 27.
Om det emellertid före de tidpunkter som anges i det första stycket
krävts en minimitid för utbildningen som är kortare än den tid som avses
i artikel 26 och 27 i värdlandet, får den skillnad som omnämns i andra
stycket dock endast bestämmas med hänvisning till den minimitid för
utbildningen som föreskrivits av det landet.
3. När det gäller medborgare i medlemsstaterna vars utbildnings-,
examens- och andra behörighetsbevis för läkare som förvärvats inom f.d.
Tyska demokratiska republikens territorium och som inte uppfyller
samtliga minimivillkor för utbildningen enligt artikel 23, skall medlems-
staterna förutom Tyskland erkänna dessa utbildnings-, examens- och
andra behörighetsbevis som tillräckligt bevis, om
— de intygar utbildning som påbörjats före det tyska enandet,
— de berättigar innehavarna att utöva verksamhet som läkare inom
Tysklands hela territorium på samma villkor som enligt de bevis som
utfärdats av de behöriga tyska myndigheterna och som avses i
punkterna 1 och 2 i artikel 3 c,
och
— de åtföljs av ett intyg utfärdat av de behöriga tyska myndigheterna
som visar att dessa medborgare faktiskt och författningsenligt har
utövat verksamheten i fråga i Tyskland i minst tre år i följd under en
femårsperiod före tidpunkten för utfärdandet av intyget.
4. När det gäller medborgare i medlemsstaterna vars utbildnings-,
examens- och andra behörighetsbevis för specialister intygar att utbild-
ning som fullgjorts inom f.d. Tyska demokratiska republikens territorium
och som inte uppfyller minimikraven för utbildningen enligt artiklarna
24 - 27, skall medlemsstaterna förutom Tyskland erkänna dessa
utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis som tillräckligt
bevis, om
— de intygar utbildning som påbörjats före den 3 april 1992,
och
— de innebär tillstånd att som specialist utöva verksamheten i fråga
inom Tysklands hela territorium på samma villkor som enligt de
bevis som utfärdats av de behöriga tyska myndigheterna och som
avses i artiklarna 5 och 7.
Medlemsstaterna får emellertid kräva att dessa utbildnings-, examens-
och andra behörighetsbevis åtföljs av ett intyg utfärdat av de behöriga
tyska myndigheterna eller organen som visar att innehavarna av bevis för
specialister har utövat verksamheten i fråga under en tid som motsvarar
två gånger skillnaden mellan den specialistutbildning som fullgjorts
inom tyskt territorium och den minimitid för utbildningen som fastställts
i avdelning III, om de inte uppfyller minimikraven för utbildningen när
det gäller utbildningens längd som fastställts i artikel 26 och 27.!B
!A1
!B1993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 23
5. När det gäller medborgare i medlemsstater vars utbildnings-,
examens- och andra behörighetsbevis för läkare eller specialister inte
överensstämmer med den kompetens eller de benämningar som anges i
artikel 3, 5 och 7, skall varje medlemsstat som tillräckligt bevis godta de
utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis som utfärdas av de
medlemsstaterna tillsammans med ett intyg utfärdat av de behöriga
myndigheterna eller organen. Av intyget skall framgå att dessa utbild-
nings-, examens- och behörighetsbevis för läkare eller specialister
utfärdats efter avslutad utbildning i enlighet med de bestämmelser i
avdelning III som avses i artikel 2, 4 eller 6 och att de av den
medlemsstat som utfärdat dem jämställs med den kompetens eller de
benämningar som avses i artikel 3, 5 eller 7.
6. De medlemsstater som har upphävt bestämmelserna i lagar och
andra författningar som hänför sig till utfärdandet av utbildnings-,
examens- och andra behörighetsbevis i neuropsykiatri, radiologi,
thoraxkirurgi, kärlkirurgi, gastroenterologisk kirurgi, biologisk hemato-
logi, medicinsk rehabilitering eller tropikmedicin och som har vidtagit
åtgärder med avseende på de egna medborgarnas rättigheter, skall
tillerkänna medborgare i medlemsstaterna rätten att dra nytta av samma
åtgärder, förutsatt att deras utbildnings-, examens- och andra behörig-
hetsbevis i neuropsykiatri, radiologi, thoraxkirurgi, kärlkirurgi, gas-
troenterologisk kirurgi, biologisk hematologi, medicinsk rehabilitering
eller tropikmedicin uppfyller de villkor som anges antingen i punkt 2 i
denna artikel eller i artikel 24, 25 och 27 och i den mån nämnda
utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis beviljats före den
tidpunkt då värdlandet upphörde med att utfärda sådana utbildnings-,
examens- och andra behörighetsbevis för specialiteten i fråga.
7. De tidpunkter då medlemsstaterna i fråga upphävde bestämmelserna
i lagar och andra författningar om de utbildnings-, examens- och andra
behörighetsbevis som avses i punkt 6 anges i bilaga 2.
KAPITEL V
ANVÄNDNING A V AKADEMISK TITEL
Artikel 10
1. Med beaktande av artikel 19 skall värdlandet se till att medborgare i
medlemsstaterna som uppfyller villkoren i artikel 2, 4, 6 och 9 får rätt att
använda den erkända akademiska titeln eller en eventuell förkortning av
denna i ursprungslandet eller det senaste hemvistlandet på språket eller
språken i det landet. Värdlandet får kräva att denna titel åtföljs av namnet
på och platsen för den institution eller examensnämnd som utfärdat den.
2. Om den akademiska titel som används i ursprungslandet eller det
senaste hemvistlandet kan förväxlas med en titel som i värdlandet kräver
kompletterande utbildning, som personen i fråga inte har genomgått, får
värdlandet kräva att denne använder den först nämnda titeln i en lämplig
form som värdlandet anger.!B1993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 24
KAPITEL VI
BESTÄMMELSER FÖR ATT UNDERLÄTTA DET FAKTISKA
UTÖV ANDET A V ETABLERINGSÄTTEN OCH FRIHETEN ATT
TILLHANDAHÅLLA TJÄNSTER NÄR DET GÄLLER VERK-
SAMHET SOM LÄKARE
A. Särbestämmelser om etableringsrätten
Artikel 11
1. Ett värdland som kräver bevis om god vandel eller bevis om gott
anseende av de egna medborgare som vill påbörja verksamhet som läkare
skall när det gäller medborgare från andra medlemsstater som tillräckligt
bevis godta ett intyg utfärdat av en behörig myndighet i ursprungslandet
eller det senaste hemvistlandet, som visar att det landets krav på god
vandel eller gott anseende för att påbörja verksamheten i fråga är
uppfyllda.
2. Om det i ursprungslandet eller det senaste hemvistlandet inte krävs
bevis om god vandel eller bevis om gott anseende för att påbörja
verksamheten i fråga, får värdlandet kräva att personen i fråga företer
utdrag ur kriminalregistret eller eventuellt motsvarande handling
utfärdad av en behörig myndighet i ursprungslandet eller det senaste
hemvistlandet.
3. Om värdlandet har ingående kunskap om ett allvarligt sakförhållande
som har uppstått utanför dess territorium, innan personen i fråga
etablerade sig i det landet, och som sannolikt kommer att påverka rätten
att påbörja verksamheten i fråga inom dess territorium, får värdlandet
underrätta ursprungslandet eller det senaste hemvistlandet om detta.
Ursprungslandet eller det senaste hemvistlandet skall kontrollera
riktigheten av sakförhållandena. Myndigheterna i det landet skall avgöra
vilket slags utredningar som skall göras och i vilken omfattning och skall
underrätta värdlandet om eventuella åtgärder som de vidtar med
avseende på de intyg eller handlingar som de har utfärdat.
4. Medlemsstaterna skall garantera de lämnade upplysningarnas
konfidentiella natur.
Artikel 12
1. Om det i värdlandet finns bestämmelser i lagar och andra
författningar om krav på god vandel eller gott anseende samt
bestämmelser om disciplinpåföljd i händelse av allvarligt fel i yrkes-
utövningen eller om fällande dom på grund av lagöverträdelser i
samband med yrkesutövning som läkare, skall ursprungslandet eller det
senaste hemvistlandet till värdlandet överlämna alla upplysningar som
behövs om de åtgärder eller disciplinpåföljder av yrkesmässig eller
administrativ karaktär som vidtagits mot personen i fråga, eller om de
straffrättsliga påföljder på grund av lagöverträdelser som denne dömts
till under yrkesutövningen i ursprungslandet eller det senaste hemvist-
landet.
2. Om värdlandet har ingående kunskap om ett allvarligt sakförhållande
som har uppstått utanför dess territorium, innan personen i fråga
etablerade sig i det landet, och som sannolikt kommer att påverka rätten
att utöva verksamheten i fråga inom dess territorium, får värdlandet
underrätta ursprungslandet eller det senaste hemvistlandet om detta.
Ursprungslandet eller det senaste hemvistlandet skall kontrollera
riktigheten av sakförhållandena. Myndigheterna i det landet skall avgöra
vilket slags utredningar som skall göras och i vilken omfattning och skall
underrätta värdlandet om eventuella åtgärder som de vidtar med
avseende på de upplysningar som de har överlämnat enligt punkt 1.
3. Medlemsstaterna skall garantera de lämnade upplysningarnas
konfidentiella natur.!B1993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 25
Artikel 13
Om värdlandet kräver intyg om den fysiska eller psykiska hälsan av de
egna medborgare som vill påbörja eller utöva verksamhet som läkare,
skall det landet som tillräckligt bevis godta den handling som krävs i
ursprungslandet eller det senaste hemvistlandet.
Om det i ursprungslandet eller det senaste hemvistlandet inte krävs några
handlingar av detta slag för att påbörja eller utöva verksamheten i fråga,
skall värdlandet godta ett intyg som utfärdats av en behörig myndighet i
det andra landet och som motsvarar de intyg som utfärdas i värdlandet.
Artikel 14
Handlingar som utfärdats i enlighet med artikel 11, 12 och 13 får när de
företes inte vara äldre än tre månader räknat från dagen för utfärdandet.
Artikel 15
1. Det förfarande som genomförs enligt artikel 11, 12 och 13 för att
personen i fråga skall beviljas tillstånd att utöva verksamhet som läkare
skall avslutas snarast möjligt och senast tre månader efter det att samtliga
handlingar som rör denna person inlämnats med beaktande av de
förseningar som kan uppstå på grund av eventuella överklaganden efter
det att detta förfarande genomförts.
2. I de fall som avses i artikel 11.3 och artikel 12.2 skall en begäran om
utredning medföra att den tidsfrist som fastställs i punkt 1 förlängs.
Den medlemsstat som rådfrågats skall avge svar inom tre månader.
Efter att ha mottagit svaret eller efter tidsfristens utgång skall värdlandet
fortsätta det förfarande som avses i punkt 1.
Artikel 16
Om ett värdland kräver att de egna medborgare som vill påbörja eller
utöva verksamhet som läkare avlägger ed eller avger en högtidlig
försäkran och om formen för en sådan ed eller försäkran inte kan
användas av medborgarna i andra medlemsstater, skall värdlandet se till
att en lämplig och likvärdig form av ed eller försäkran erbjuds personen i
fråga.
B. Särbestämmelser om tillhandahållande av tjänster
Artikel 17
1. Om en medlemsstat av de egna medborgare som vill påbörja eller
utöva verksamhet som läkare kräver antingen ett tillstånd eller
medlemskap eller inregistrering i yrkesorganisation eller motsvarande
organ, skall det landet undanta medlemsstaternas medborgare från detta
krav när det gäller att tillhandahålla tjänster.
Personen i fråga skall tillhandahålla tjänster med samma rättigheter och
skyldigheter som medborgarna i värdlandet; han skall särskilt vara
underkastad de administrativa reglerna för yrkesutövningen som till-
lämpas i värdlandet.
För detta ändamål och som komplement till förklaringen i punkt 2
rörande de tjänster som skall tillhandahållas, får medlemsstaterna för att
göra det möjligt att tillämpa de föreskrifter om yrkesetiska regler som
gäller inom deras territorium kräva antingen en automatisk tillfällig
registrering eller proformamedlemskap i en yrkesorganisation eller ett
motsvarande organ eller registrering, förutsatt att denna registrering eller
detta medlemskap inte på något sätt försenar eller komplicerar
tillhandahållandet av tjänster eller medför extrakostnader för den person
som tillhandahåller tjänster.!B1993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 26
Om ett värdland beslutar om en åtgärd enligt andra stycket eller blir
uppmärksam på sakförhållanden som strider mot dessa bestämmelser,
skall det landet genast underrätta medlemsstaten där personen i fråga har
etablerat sig.
2. Värdlandet får kräva att personen i fråga lämnar ett förhands-
meddelande till de behöriga myndigheterna att han tillhandahåller
tjänster, i den mån dessa innebär tillfällig vistelse inom den statens
territorium.
I brådskande fall får detta meddelande lämnas så snart som möjligt efter
det att tjänsterna har börjat tillhandahållas.
3. Enligt punkt 1 och 2 får värdlandet kräva att personen i fråga företer
en eller flera handlingar med följande upplysningar:
— det meddelande som avses i punkt 2,— ett intyg som visar att personen i fråga på föreskrivet sätt utövar
verksamheten i fråga i den medlemsstat där han har etablerat sig,
— ett intyg att personen i fråga innehar ettdera av de utbildnings-,
examens- eller andra behörighetsbevis som krävs för att till-
handahålla tjänsterna i fråga och som avses i detta direktiv.
4. Den handling eller de handlingar som nämns i punkt 3 får när de
företes inte vara äldre än tolv månader räknat från dagen för utfärdandet.
5. Om en medlemsstat, tillfälligt eller varaktigt, helt eller delvis,
berövar en av de egna medborgarna eller en medborgare från en annan
medlemsstat som etablerat sig inom dess territorium rätten att utöva
verksamhet som läkare, skall det landet där så är lämpligt se till att det
intyg som avses i punkt 3 andra strecksatsen tillfälligt eller varaktigt
återkallas.
Artikel 18
Om inregistrering i socialförsäkringen krävs i ett värdland för att med ett
försäkringsorgan göra avräkning för tjänster som tillhandahålls personer
som är försäkrade inom ramen för ett socialförsäkringssystem, skall det
landet undanta de yrkesutövare i medlemsstaterna som etablerat sig i en
annan medlemsstat från detta krav, om tillhandahållandet av tjänster
medför resor för personen i fråga.
Denne skall emellertid på förhand eller, i brådskande fall, efteråt lämna
upplysningar till detta organ om de tjänster som tillhandahålls.
C. Bestämmelser som är gemensamma för etableringsrätten och
friheten att tillhandahålla tjänster
Artikel 19
Om användningen av yrkestiteln för sådan verksamhet som avses i artikel
1 är reglerad i ett värdland, skall medborgare från andra medlemsstater
som uppfyller villkoren i artikel 2, 9.1, 9.3 och 9.5 använda den titel i
värdlandet, som i det landet motsvarar denna utbildningsnivå, även i dess
förkortade form.
Första stycket skall även tillämpas på användningen av yrkestiteln som
specialist för de läkare som uppfyller villkoren i artikel 4 och 6 samt
artikel 9.2, 9.4, 9.5 och 9.6.
Artikel 20
1. Medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att göra det
möjligt för personerna i fråga att erhålla upplysningar om hälso- och
socialförsäkringslagstiftningen och, där så är tillämpligt, om de yrkese-
tiska reglerna för läkare i värdlandet.
För detta ändamål får medlemsstaterna upprätta informationskontor där
dessa personer kan få de upplysningar som behövs. Vid etablering får
värdländerna kräva att personerna i fråga kontaktar dessa kontor.!B1993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 27
2. Medlemsstaterna får upprätta de kontor som avses i punkt 1 vid de
behöriga myndigheter och organ, som de måste utse.
3. Medlemsstaterna skall se till att personerna i fråga, där så är
lämpligt, i sitt eget och sina patienters intresse förvärvar de språkkun-
skaper som krävs för att utöva yrket i värdlandet.
Artikel 21
De medlemsstater som kräver att de egna medborgarna avslutar en
förberedande praktiktjänstgöring för att kunna förordnas till läkare inom
socialförsäkringen får ålägga medborgare från andra medlemsstater
samma krav under en tid av fem år med början den 20 juni 1975.
Praktiktjänstgöringen får emellertid inte överskrida sex månader.
Artikel 22
Om det finns skälig grund för tvivel får värdlandet kräva att de behöriga
myndigheterna i en annan medlemsstat styrker äktheten av de utbild-
nings-, examens- och andra behörighetsbevis som utfärdats i den andra
medlemsstaten och som avses i kapitel I - IV i avdelning II samt intygar
att personen i fråga har uppfyllt utbildningsvillkoren i avdelning.
A VDELNING III
SAMORDNING A V BESTÄMMELSERNA I LAGAR OCH AN-
DRA FÖRFATTNINGAR OM VERKSAMHET SOM LÄKARE
Artikel 23
1. Medlemsstaterna skall av de personer som vill påbörja och utöva
läkaryrket kräva att de innehar något av de utbildnings-, examens- eller
andra behörighetsbevis för läkare som avses i artikel 3 och som
garanterar att personen i fråga under den samlade utbildningstiden har
förvärvat
a) nöjaktiga kunskaper om de vetenskaper som medicinen bygger på
och god insikt i vetenskapliga metoder inklusive principerna för
värdering av biologiska funktioner, utvärdering av vetenskapligt
vedertagna fakta och analys av data,
b) nöjaktiga kunskaper om friska och sjuka människors anatomi,
funktioner och beteende samt sambandet mellan människans hälso-
tillstånd och hennes fysiska och sociala miljö,
c) nöjaktiga kunskaper om kliniska ämnen och behandlingar, som ger
en sammanhängande bild av de psykiska och fysiska sjukdomarna,
medicinen sedd ur förebyggande, diagnostisk och terapeutisk
synvinkel samt människans fortplantning,
d) lämplig klinisk erfarenhet på sjukhus under lämplig handledning.
2. Den samlade medicinska utbildningen skall omfatta minst sex års
studier eller 5 500 timmars teoretisk och praktisk undervisning vid ett
universitet eller under tillsyn av ett universitet.
3. För att bli antagen till denna utbildning skall den studerande inneha
ett examensbevis eller intyg som berättigar honom att antas till den
aktuella utbildningen vid ett universitet i en medlemsstat.
4. När det gäller personer som påbörjat sin utbildning före den 1
januari 1972 får den utbildning som avses i punkt 2 omfatta sex
månaders praktisk heltidsutbildning på universitetsnivå under tillsyn av
de behöriga myndigheterna.
5. Detta direktiv inskränker på intet sätt medlemsstaternas möjligheter
att inom sitt eget territorium och enligt sin egen lagstiftning tillåta
innehavare av sådana utbildnings-, examens- eller andra behörighets-
bevis som inte erhållits i en medlemsstat att påbörja och utöva
verksamhet som läkare.!B1993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 28
Artikel 24
1. Medlemsstaterna skall se till att den utbildning som leder fram till ett
utbildnings-, examens- eller annat behörighetsbevis för specialister
uppfyller minst följande krav:
a) Den skall innebära avslutad och godkänd sexårig utbildning inom
ramen för den utbildning som avses i artikel 23. Den utbildning som
leder fram till utbildnings-, examens- eller andra behörighetsbevis
för specialister i tand-, mun-, käk- och ansiktskirurgi (grundutbild-
ning för läkare och tandläkare) innebär även att personen i fråga
innehar ett av de utbildnings-, examens- eller andra behörighetsbevis
för tandläkare som avses i artikel 1 i rådets direktiv 78/687/EEG av
den 25 juli 1978 om samordning av bestämmelserna i lagar och
andra författningar om verksamhet som tandläkare (1).
b) Den skall omfatta teoretisk och praktisk undervisning.c) Den skall omfatta studier på heltid under tillsyn av de behöriga
myndigheterna eller organen i enlighet med punkt 1 i bilaga 1.
d) Den skall ha fullgjorts vid ett universitet eller en högskola, ett
undervisningssjukhus eller eventuellt vid en vårdinrättning som av
de behöriga myndigheterna eller organen godkänts för detta
ändamål.
e) Den skall innebära att läkaren som utbildar sig till specialist
personligen tar del i ifrågavarande inrättnings verksamhet och
ansvar.
2. Medlemsstaterna skall som villkor för rätten till utbildnings-,
examens- eller andra behörighetsbevis för specialister kräva innehav av
de utbildnings-, examens- eller andra behörighetsbevis för läkare som
avses i artikel 23. Utfärdandet av utbildnings-, examens- eller andra
behörighetsbevis för specialister i tand-, mun-, käk- och ansiktskirurgi
(grundutbildning för läkare och tandläkare) förutsätter även innehav av
ett av de utbildnings-, examens- eller andra behörighetsbevis för
tandläkare som avses i artikel 1 i direktiv 78/687/EEG.
Artikel 25
1. Med beaktande av principen om utbildning på heltid, som nämns i
artikel 24.1 c, och till dess rådet fattar beslut i enlighet med punkt 3 får
medlemsstaterna tillåta specialistutbildning på deltid på de villkor som
godkänts av de behöriga nationella myndigheterna, när utbildning på
heltid av välgrundade individuella skäl inte skulle vara genomförbar.
2. Utbildning på deltid skall ske i enlighet med punkt 2 i bilaga 1 och
på en nivå som är kvalitativt likvärdig med utbildning på heltid. Denna
utbildningsnivå får inte försämras vare sig på grund av att den sker på
deltid eller på grund av att privat arvoderad yrkesverksamhet utövas.
Den samlade utbildningstiden till specialist får inte förkortas i de fall då
den är organiserad som en deltidsutbildning.
3. Senast den 25 januari 1989 skall rådet på grundval av en översyn av
situationen och efter förslag från kommissionen besluta, huruvida
bestämmelserna i punkt 1 och 2 skall bibehållas eller ändras med
beaktande av att det även i fortsättningen skall vara möjligt att genomgå
utbildning på deltid under vissa omständigheter efter prövning av varje
specialitet för sig.
Specialistutbildning på deltid som påbörjades före den 1 januari 1983 får
slutföras i enlighet med de bestämmelser som gällde före denna tidpunkt.!B
(1) EGT nr L 233, 24.8.1978, s. 10.1993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 29
Artikel 26
Medlemsstaterna skall se till att nedannämnda specialistutbildningar inte
får vara kortare än följande:
Första gruppen (fem år)
— kirurgi— neurokirurgi— internmedicin— urologi— ortopedi.
Andra gruppen (fyra år)
— obstetrik och gynekologi
— barn- och ungdomssjukdomar
— lungsjukdomar (pneumonologi)— patologisk anatomi— neurologi— psykiatri
Tredje gruppen (tre år)
— anestesi och intensivvård— ögonsjukdomar (oftalmologi)— öron-, näs- och halssjukdomar (oto-rhino-laryngologi).
Förteckningen över minimitiderna för de specialistutbildningar som
nämns i denna artikel skall ändras i enlighet med förfarandet i artikel
44a.3.
Artikel 27
De medlemsstater som i sina lagar och andra författningar fastställt
bestämmelser inom detta område skall se till att nedannämnda
specialistutbildningar inte får vara kortare än följande:
Första gruppen (fem år):
— plastikkirurgi— thoraxkirurgi
— kärlkirurgi
— neuropsykiatri— barn- och ungdomskirurgi— gastroenterologisk kirurgi.— käk- och ansiktskirurgi (grundutbildning för läkare)
Andra gruppen (fyra år):
— kardiologi— matsmältningsorganens medicinska sjukdomar (medicinsk gastroen-
terologi och hepatologi)
— reumatologi— klinisk biologi— radiologi
— medicinsk radiologi
— onkologi— tropikmedicin— klinisk farmakologi— barn- och ungdomspsykiatri— klinisk bakteriologi
— yrkes- och miljömedicin
— klinisk kemi— klinisk immunologi— hudsjukdomar!B
!M1
!B1993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 30
— veneriska sjukdomar
— geriatrik— medicinska njursjukdomar— infektionssjukdomar— samhällsmedicin— biologisk hematologi— nukleärmedicin— tand-, mun- samt käk- samt ansiktskirurgi (grundutbildning för
läkare och tandläkare).
Tredje gruppen (tre år):
— allmän hematologi— endokrinologi— rehabiliteringsmedicin— stomatologi— hud- och könssjukdomar— allergisjukdomar.
Förteckningen över minimitiderna för de specialistutbildningar som
nämns i denna artikel skall ändras i enlighet med förfarandet i artikel
44a.3.
Artikel 28
Som en övergångsåtgärd och utan hinder av artikel 24.1 c och artikel 25
får de medlemsstater vars bestämmelser i lagar och andra författningar
tillät specialistutbildning på deltid den 20 juni 1975 fortsätta att tillämpa
dessa bestämmelser på läkare som har påbörjat sin specialistutbildning
senast den 31 december 1983.
Varje värdland skall ha rätt att av de läkare som fullgjort sin
specialistutbildning med stöd av ovanstående punkt, förutom deras
utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis, kräva ett intyg, som
visar att de under de fem år som föregår tidpunkten för utfärdande av
intyget faktiskt har varit verksamma på föreskrivet sätt som specialister
på området i fråga i minst tre år i följd.
Artikel 29
Som övergångsåtgärd och utan hinder av artikel 24.2:
a) gäller för Luxemburg och endast med avseende på luxemburgska
examensbevis som omfattas av lagen från 1939 om tilldelning av
akademiska examina och universitetsexamina, att intyg som
specialist endast utfärdas till den som innehar utbildningsbevis
som medicine doktor i medicin, kirurgi och obstetrik som utfärdas av
Luxemburgs statliga examensnämnd,
b) gäller för Danmark och endast med avseende på de danska
examensbevis över avlagd läkarexamen som utfärdas av dansk
medicinsk universitetsfakultet i enlighet med inrikesministeriets
förordning av den 14 maj 1970, att intyg som specialist endast kan
utfärdas till den som innehar ovannämnda bevis.
De examensbevis som avses under a och b får tilldelas läkare som
påbörjat sin utbildning före den 20 december 1976.!B
!M1
!B1993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 31
AVDELNING IV
SÄRSKILD UTBILDNING FÖR ALLMÄNPRAKTISERANDE
LÄKARE
Artikel 30
Varje medlemsstat som inom sitt territorium erbjuder den fullständiga
utbildning som avses i artikel 23 skall införa särskild utbildning för
allmänpraktiserande läkare som uppfyller minst de krav som fastställts i
artikel 31 och 32 i detta direktiv på så sätt att de första utbildnings-,
examens- och andra behörighetsbevisen efter genomgången utbildning
utfärdas senast den 1 januari 1990.
Artikel 31
1. Den särskilda utbildning för allmänpraktiserande läkare som avses i
artikel 30 måste uppfylla följande minimikrav:
a) den får påbörjas först efter genomgången och godkänd sexårig
utbildning i enlighet med artikel 23,
b) den skall omfatta minst två års studier på heltid och genomföras
under tillsyn av de behöriga myndigheterna eller organen,
c) den skall snarare ha en praktisk än en teoretisk inriktning. Den
praktiska utbildningen skall dels äga rum i minst sex månader på
godkänt sjukhus eller godkänd klinik som förfogar över lämplig
utrustning och har lämplig inriktning, dels i minst sex månader hos
godkänd allmänpraktiserande läkare eller på godkänd institution
inom primärvården. Utbildningen skall ske i samarbete med andra
vårdinrättningar eller motsvarande organ med inriktning mot
primärvård. Med beaktande av ovannämnda minimiperioder får
emellertid den praktiska utbildningen ges under högst sex månader
på andra godkända vårdinrättningar eller motsvarande organ med
inriktning mot primärvård
d) den skall innebära att läkaren personligen tar del i de arbetsuppgifter
och det ansvar som åligger de personer som han arbetar tillsammans
med.
2. Medlemsstaterna får uppskjuta tillämpningen av bestämmelserna i
punkt 1 c om minimiperioderna för utbildningen till senast den 1 januari
1995.
3. Medlemsstaterna skall som villkor för utfärdande av utbildnings-,
examens- eller andra behörighetsbevis efter den särskilda utbildningen
för allmänpraktiserande läkare kräva att läkarna har något av de
utbildnings-, examens- eller andra behörighetsbevis som avses i artikel 3.
Artikel 32
Om det den 22 september 1986 i en medlemsstat förekom utbildning för
allmänpraktiserande läkare baserad på erfarenhet som allmänpraktise-
rande läkare som läkaren förvärvat i sin egen praktik under tillsyn av en
godkänd handledare, får den medlemsstaten behålla denna typ av
utbildning på försök under förutsättning att
— den överensstämmer med artikel 31.1 a och b samt artikel 31.3,
— den varar under en period som motsvarar två gånger skillnaden
mellan den period som fastställts i artikel 31.1 b och summan av de
perioder som fastställts i tredje strecksatsen,
— den omfattar en period på godkänt sjukhus eller godkänd klinik som
förfogar över lämplig utrustning och har lämplig inriktning och en
period hos godkänd allmänpraktiserande läkare eller på godkänd
institution inom primärvården; fr.o.m. den 1 januari 1995 skall var
och en av dessa perioder omfatta minst sex månader.!B1993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 32
Artikel 33
På grundval av de förvärvade erfarenheterna och med beaktande av
utvecklingen inom utbildningen för allmänpraktiserande läkare skall
kommissionen senast den 1 januari 1996 för rådet lägga fram en rapport
om genomförandet av artikel 31 och 32 samt förslag till lämpliga
åtgärder i syfte att uppnå fortsatt harmonisering av utbildningen för
allmänpraktiserande läkare.
Rådet skall före den 1 januari 1997 vidta åtgärder med anledning av
dessa förslag i enlighet med förfarandet i fördraget.
Artikel 34
1. Utan att det påverkar tillämpningen av principen om utbildning på
heltid enligt artikel 31.1 b får medlemsstaterna tillåta särskild utbildning
för allmänpraktiserande läkare även på deltid, om följande särskilda
villkor är uppfyllda
— den samlade utbildningstiden får inte förkortas på grund av att den
sker på deltid,
— utbildningen på deltid per vecka får inte underskrida 60 % av
utbildningen på heltid per vecka,
— utbildningen på deltid skall omfatta ett visst antal perioder med
utbildning på heltid, både när det gäller den del som genomförs på
sjukhus eller klinik ochden del som genomförs hos en godkänd
allmänpraktiserande läkare eller på en godkänd institution inom
primärvården. Dessa perioder med utbildning på heltid skall vara så
många och ha pågått så länge att de utgör en tillräcklig grund för att
på ett effektivt sätt kunna vara verksam som allmänpraktiserande
läkare.
2. Utbildningen på deltid skall kvalitativt ligga på samma nivå som
utbildningen på heltid. Den skall leda fram till ett sådant utbildnings-,
examens- eller annat behörighetsbevis som avses i artikel 30.
Artikel 35
1. Oavsett de regler om förvärvade rättigheter som medlemsstaterna
antar får de utfärda det utbildnings-, examens- eller annat behörighets-
bevis som avses i artikel 30 till en läkare som inte har genomgått den
utbildning som avses i artikel 31 och 32 men som innehar ett
utbildnings-, examens- eller annat behörighetsbevis som utfärdats av
de behöriga myndigheterna i en medlemsstat och som visar att läkaren
genomgått en annan kompletterande utbildning. Medlemsstaterna får
emellertid utfärda detta utbildnings-, examens- eller annat behörighets-
bevis endast om det intygar att kunskaperna kvalitativt ligger på samma
nivå som de som förvärvas genom den utbildning som avses i artikel 31
och 32.
2. När medlemsstaterna beslutar om föreskrifter i enlighet med punkt 1
skall de närmare ange i vilken utsträckning den kompletterande
utbildning som läkaren redan genomgått och dennes yrkeserfarenhet
får ersätta den utbildning som avses i artikel 31 och 32.
Medlemsstaterna får endast utfärda sådant utbildnings-, examens- och
annat behörighetsbevis som avses i artikel 30 om läkaren har förvärvat
minst sex månaders erfarenhet som allmänpraktiserande läkare hos
allmänpraktiserande läkare eller vid en institution inom primärvården
som nämns i artikel 31.1 c.
Artikel 36
1. Fr.o.m. den 1 januari 1995 skall varje medlemsstat, om inte annat
följer av de bestämmelser om förvärvade rättigheter som antagits, som
villkor för rätten att utöva verksamhet som allmänpraktiserande läkare
inom ramen för dess socialförsäkringssystem kräva innehav av det
utbildnings-, examens- eller annat behörighetsbevis som avses i artikel
30.!B1993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 33
Medlemsstaterna får emellertid undanta personer som genomgår särskild
utbildning för allmänpraktiserande läkare från detta villkor.
2. Varje medlemsstat skall fastställa närmare regler för de förvärvade
rättigheter som de erkänner. Medlemsstaterna skall emellertid betrakta
rätten att utöva verksamhet som allmänpraktiserande läkare inom ramen
för dess socialförsäkringssystem som förvärvad för de läkare som utan
att ha något av de utbildnings-, examens- eller andra behörighetsbevis
som avses i artikel 30, den 31 december 1994 har denna rätt enligt artikel
1 - 20 och som vid nämnda tidpunkt är etablerade inom det landets
territorium med stöd av artikel 2 eller artikel 9.1.
3. Varje medlemsstat får tillämpa punkt 1 före den 1 januari 1995 på
det villkoret att varje läkare, som i en annan medlemsstat har genomgått
den utbildning som avses i artikel 23, före den 31 december 1994 med
stöd av artikel 2 eller artikel 9.1, får etablera sig inom dess territorium
och vara verksam inom ramen för dess socialförsäkringssystem.
4. De behöriga myndigheterna i varje medlemsstat skall på begäran
utfärda ett intyg som visar att läkare som har förvärvat rättigheter med
stöd av punkt 2 har rätt att verka som allmänpraktiserande läkare inom
ramen för den statens socialförsäkringssystem utan att ha förvärvat de
utbildnings-, examens- eller andra behörighetsbevis som avses i artikel
30.
5. Punkt 1 skall på intet sätt inskränka medlemsstaternas möjligheter att
inom sitt eget territorium och i enlighet med den egna lagstiftningen ge
tillstånd att utöva verksamhet som allmänpraktiserande läkare inom
ramen för ett socialförsäkringssystem till läkare, som inte innehar några
utbildnings-, examens- eller andra behörighetsbevis för läkare eller
allmänpraktiserande läkare i en medlemsstat men som innehar utbild-
nings-, examens- eller andra behörighetsbevis för endera av eller båda
dessa utbildningar från ett land som inte är medlemsstat.
Artikel 37
1. Varje medlemsstat skall inom ramen för dess eget socialförsäkrings-
system när det gäller rätten att utöva verksamhet som allmänpraktise-
rande läkare erkänna de utbildnings-, examens- och andra behörighets-
bevis som avses i artikel 30 och som utfärdats till medlemsstaternas
medborgare av övriga medlemsstater i enlighet med artikel 31, 32, 34
och 35.
2. Varje medlemsstat skall erkänna de intyg enligt artikel 36.4, som av
övriga medlemsstater utfärdas till medborgare i medlemsstaterna, och
skall inom sitt territorium betrakta dem som likvärdiga med de
utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis som det landet själv
utfärdar och som tillåter verksamhet som allmänpraktiserande läkare
enligt dess socialförsäkringssystem.
Artikel 38
De medborgare i medlemsstaterna som av en medlemsstat tilldelats
sådana utbildnings-, examens- eller andra behörighetsbevissom avses i
artikel 30 eller artikel 36.4 skall ha rätt att i värdlandet använda den
yrkestitel som används i det landet, även i förkortad form.
Artikel 39
1. Med beaktande av artikel 38 skall värdlandet se till att medborgare i
medlemsstaterna som omfattas av artikel 37 får rätt att använda den
erkända akademiska titeln eller den eventuella förkortningen av denna i
ursprungslandet eller det senaste hemvistlandet på det landets språk.
Värdlandet får kräva att denna titel åtföljs av namnet på och platsen för
den institution eller examensnämnd som utfärdat den.!B1993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 34
2. Om den akademiska titel som används i ursprungslandet eller det
senaste hemvistlandet kan förväxlas med en titel som i värdlandet kräver
kompletterande utbildning, som personen i fråga inte har genomgått, får
värdlandet kräva att denne använder den först nämnda titeln i en lämplig
form som värdlandet anger.
Artikel 40
På grundval av förvärvade erfarenheter och med beaktande av utveck-
lingen inom utbildningen för allmänpraktiserande läkare skall kommis-
sionen senast den 1 januari 1997 för rådet lägga fram en rapport om
genomförandet av denna avdelning och eventuellt lämpliga förslag på
fullgod utbildning för alla allmänpraktiserande läkare för att tillgodose
de speciella krav som utövandet av detta yrke innebär. Rådet skall vidta
åtgärder med anledning av dessa förslag i enlighet med de förfaringssätt
som fastställts i fördraget.
Artikel 41
Så snart en medlemsstat har underrättat kommissionen om tidpunkten då
de åtgärder som det landet vidtagit i enlighet med artikel 30 har satts i
kraft, skall kommissionen offentliggöra ett meddelande i Europeiska
gemenskapernas officiella tidning med uppgift om de benämningar på
utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis som den medlems-
staten antagit och eventuellt yrkestiteln i fråga.
AVDELNING V
SLUTBESTÄMMELSER
Artikel 42
Medlemsstaterna skall utse de myndigheter och organ som är behöriga
att utfärda eller ta emot utbildnings-, examens- och andra behörighets-
bevis samt de handlingar och upplysningar som avses i detta direktiv och
skall genast underrätta övriga medlemsstater och kommissionen om
detta.
Artikel 43
Om det vid genomförandet av detta direktiv skulle uppstå allvarligare
svårigheter för en medlemsstat inom vissa områden, skall kommissionen
i samverkan med det landet undersöka dessa svårigheter och begära
yttrande från den kommitté bestående av högre tjänstemän inom
hälsoväsendet som upprättats enligt beslut 75/365/EEG (1).
I mån av behov skall kommissionen föreslå rådet lämpliga åtgärder.
Artikel 44
Direktiven i bilaga 3 del A skall upphöra att gälla, utan att det påverkar
medlemsstaternas förpliktelser vad gäller de tidsfrister för genomförande
som fastställs i bilaga 3 del B.
Artikel 44a
1. När förfarandena i denna artikel skall tillämpas skall kommissionen
biträdas av Kommittén bestående av högre tjänstemän med ansvar för
hälso- och sjukvårdsfrågor, inrättad genom beslut 75/365/EEG (2).!B
(1) EGT nr L 167, 30.6.1975, s. 19.
(2) EGT L 167, 30.6.1975, s. 19. Beslutet senast ändrat genom beslut
80/157/EEG (EGT L 33, 11.2.1980, s. 15).!M11993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 35
2. Kommissionens företrädare skall förelägga kommittén ett förslag till
åtgärder. Kommittén skall yttra sig över förslaget inom den tid som
ordföranden bestämmer med hänsyn till hur brådskande frågan är, i
förekommande fall genom omröstning.
Yttrandet skall tas in i protokollet och dessutom har varje medlemsstat
rätt att begära att få sin uppfattning tagen till protokollet.
Kommissionen skall ta största hänsyn till det yttrande som kommittén
har avgett. Den skall underrätta kommittén om det sätt på vilket dess
yttrande har beaktats.
3. Kommissionens företrädare skall förelägga kommittén ett förslag till
åtgärder. Kommittén skall yttra sig över förslaget inom den tid som
ordföranden bestämmer med hänsyn till hur brådskande frågan är.
Kommittén skall fatta sitt beslut med den majoritet som enligt artikel
148.2 i fördraget skall tillämpas vid beslut som rådet skall fatta på
förslag av kommissionen. Medlemsstaternas röster skall vägas enligt
bestämmelserna i nämnda artikel. Ordföranden får inte rösta.
Kommissionen skall besluta med omedelbar verkan. Om beslutet inte är
förenligt med kommitténs yttrande skall kommissionen emellertid genast
underrätta rådet.
I sådana falla) skall kommissionen uppskjuta verkställandet av de beslutade
åtgärderna under en tid av två månader räknat från tidpunkten för
denna underrättelse,
b) får rådet fatta ett annat beslut med kvalificerad majoritet inom den
tid som anges under a.
Artikel 45
Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.!M1
!B1993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 36
BILAGA I
Karakteristiska egenskaper för den specialistutbildning på heltid och deltid
som avses i artikel 24.1 c och 25
1. Specialistutbildning på heltid
Denna utbildning skall äga rum i vissa bestämda befattningar som
godkänts av den behöriga myndigheten.
Utbildningen skall innebära att läkaren deltar i all medicinsk verksamhet
på den avdelning där den äger rum, inklusive jourtjänstgöring, så attläkaren under specialistutbildningen ägnar all sin yrkesverksamhet åtdenna praktiska och teoretiska utbildning under hela arbetsveckan och
under hela året enligt de bestämmelser som fastställts av de behöriga
myndigheterna. I enlighet därmed skall skälig ersättning utgå för dessabefattningar.
Utbildningen får avbrytas av vissa skäl, t.ex. militärtjänstgöring, förflytt-
ningar, havandeskap eller sjukdom. Den samlade utbildningstiden får inte
reduceras på grund av sådana avbrott.
2. Specialistutbildning på deltid
Villkoren är desamma som för utbildningen på heltid med den enda
skillnaden att den medicinska verksamheten får begränsas till minst hälftenav den tid som fastställts i punkt 1 andra stycket.
De behöriga myndigheterna skall se till att den samlade specialistutbild-
ningen på deltid motsvarar utbildningen på heltid såväl när det gäller
längden som kvaliteten.
Skälig ersättning skall följaktligen utgå för denna utbildning på deltid.!
B1993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 37
BILAGA II
Tidpunkter då vissa medlemsstater upphävt bestämmelserna i lagar och andra författningar om utfärdande av de
utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis som avses i artikel 9.7
BELGIEN
Thoraxkirurgi: 1 januari 1983
Kärlkirurgi: 1 januari 1983
Neuropsykiatri: 1 augusti 1987, utom för personer som påbörjat utbildning före den
tidpunkten
Gastroenterologisk kirurgi: 1 januari 1983
DANMARK
Biologisk hematologi: 1 januari 1983, utom för personer som påbörjat utbildning före den
tidpunkten och som har avslutat den senast före
utgången av 1988
Medicinsk rehabilitering: 1 januari 1983, utom för personer som påbörjat utbildning före den
tidpunkten och som har avslutat den senast före
utgången av 1988
Tropikmedicin: 1 augusti 1987, utom för personer som påbörjat utbildning före den
tidpunkten
FRANKRIKE
Radiologi: 3 december 1971
Neuropsykiatri: 31 december 1971
LUXEMBURG
Radiologi Utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis
utfärdas inte längre när det gäller utbildning som
påbörjades efter den 5 mars 1982
Neuropsykiatri: Utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis
utfärdas inte längre när det gäller utbildning som
påbörjades efter den 5 mars 1982
NEDERLÄNDERNA
Radiologi 8 juli 1984
Neuropsykiatri: 9 juli 1984!B1993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 38
BILAGA III
Del A
Upphävda direktiv
(som avses i artikel 44)
1. Direktiv 75/362/EEG
2. Direktiv 75/363/EEG
och deras efterföljande ändringar:
— direktiv 81/1057/EEG: endast de hänvisningar som görs i artikel 1
till bestämmelserna i de upphävda direk-
tiven 75/362/EEG och 75/363/EEG
— direktiv 82/76/EEG
— direktiv 89/594/EEG: endast artikel 1 - 9
— direktiv 90/658/EEG: endast artikel 1.1 och 1.2 samt artikel 2
3. Direktiv 86/457/EEG
Del B
Tidsfrister för genomförande i nationell lagstiftning
(enligt artikel 44)
Direktiv Sista dag för genomförande
75/362/EEG (EGT nr L 167, 30.6.1975, s. 1) 20 december 1976 (*)
81/1057/EEG (EGT nr L 385, 31.12.1981, s. 25) 30 juni 1982
75/363/EEG (EGT nr L 167, 30.6.1975, s. 14) 20 december 1976 (**)
82/76/EEG (EGT nr L 43, 15.2.1982, s. 21) 31 december 1982
89/594/EEG (EGT nr L 341, 23.11.1989, s. 19) 8 maj 1991
90/658/EEG (EGT nr L 353, 17.12.1990, s. 73) 1 juli 1991
86/457/EEG (EGT nr L 267, 19.9.1986, s. 26) 1 januari 1985!B
(*) 1 januari 1981 för Grekland, 1 januari 1986 för Spanien och Portugal.
(**) 1 januari 1981 för Grekland, 1 januari 1986 för Spanien och Portugal. För
tidigare Tyska Demokratiska Republiken skall Tyskland vidta nödvändiga
åtgärder för genomförandet av artikel 2 - 5 i direktiv 75/363/EEG (artikel
24 - 27 i det här direktivet) senast den 3 april 1992 (direktiv 90/658/EEG,artikel 2).1993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 39
BILAGA IV
Avstämningstabell
Detta direktivDirektiv
75/362/EEGDirektiv
75/363/EEGDirektiv
86/457/EEGDirektiv
81/1057/EEGDirektiv
89/594/EEGDirektiv
82/76/EEG
Artikel 1 Artikel 1 och
24
Artikel 2 Artikel 2
Artikel 3 Artikel 3
Artikel 4 Artikel 4
Artikel 5 Artikel 5
Artikel 6 Artikel 6
Artikel 7 Artikel 7
Artikel 8 Artikel 8
Artikel 9.1 Artikel 9.1 Artikel 1
Artikel 9.2 Artikel 9.2 Artikel 1
Artikel 9.3 Artikel 9a.1
Artikel 9.4 Artikel 9a.2
Artikel 9.5 Artikel 9.3
Artikel 9.6 Artikel 9.1
Artikel 9.7 Artikel 9.2
Artikel 10 Artikel 10
Artikel 11 Artikel 11
Artikel 12 Artikel 12
Artikel 13 Artikel 13
Artikel 14 Artikel 14
Artikel 15 Artikel 15
Artikel 16 Artikel 15a
Artikel 17 Artikel 16
Artikel 18 Artikel 17
Artikel 19 Artikel 18
Artikel 20 Artikel 20
Artikel 21 Artikel 21
Artikel 22 Artikel 22
Artikel 23 Artikel 1
Artikel 24 Artikel 2
Artikel 25.1 Artikel 3.1
Artikel 25.2 Artikel 3.2
Artikel 25.3
första stycketArtikel 3.3
första stycket
Artikel 25.3
andra stycketArtikel 14
Artikel 26 Artikel 4
Artikel 27 Artikel 5
Artikel 28 Artikel 7
Artikel 29 Artikel 8
Artikel 30 Artikel 1
Artikel 31 Artikel 2.1, 2.2
och 2.3
Artikel 32 Artikel 3
Artikel 33 Artikel 4
Artikel 34 Artikel 5
Artikel 35 Artikel 6
Artikel 36 Artikel 7
Artikel 37 Artikel 8
Artikel 38 Artikel 9
Artikel 39 Artikel 10
Artikel 40 Artikel 11
Artikel 41 Artikel 12.2
Artikel 42 Artikel 23 Artikel 2.4
Artikel 43 Artikel 26 Artikel 10
Artikel 44
Artikel 45 Artikel 27
Bilaga I Bilaga
Bilaga II Bilaga!B1993L0016 — SV — 25.10.1997 — 002.001 — 40