2009R0987 — SV — 01.01.2014 — 004.001

Detta dokument är endast avsett som dokumentationshjälpmedel och institutionerna ansvarar inte för innehållet

►B EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING (EG) 987/2009 av den 16 september 2009 om tillämpningsbestämmelser till förordning (EG) nr 883/2004 om samordning av de sociala trygghetssystemen (Text av betydelse för EES och Schweiz) (EGT L 284, 30.10.2009, p.1)

Ändrad genom:









▼B

EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING (EG) 987/2009

av den 16 september 2009

om tillämpningsbestämmelser till förordning (EG) nr 883/2004 om samordning av de sociala trygghetssystemen

(Text av betydelse för EES och Schweiz)







EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA FÖRORDNING med beaktande av fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artiklarna 42 och 308, med beaktande av Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 883/2004 av den 29 april 2004 om samordning av de sociala trygghetssystemen ( 1 ), särskilt artikel 89, med beaktande av kommissionens förslag, med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande ( 2 ), i enlighet med förfarandet i artikel 251 i fördraget ( 3 ), och av följande skäl: (1) I förordning (EG) nr 883/2004 moderniseras reglerna för samordning av medlemsstaternas sociala trygghetssystem genom att det preciseras vilka åtgärder och förfaranden som behövs för tillämpningen och förenklingen av dessa system till nytta för alla berörda parter. Det bör fastställas tillämpningsbestämmelser för detta. (2) En viktig förutsättning för att de personer som omfattas av förordning (EG) nr 883/2004 så snabbt som möjligt och på bästa villkor ska kunna utnyttja sina rättigheter, är att ett effektivare och närmare samarbete organiseras mellan socialförsäkringsinstitutionerna. (3) Elektroniska hjälpmedel är lämpliga att använda för ett snabbt och tillförlitligt informationsutbyte mellan institutionerna i medlemsstaterna. Den elektroniska behandlingen av informationen bör bidra till att påskynda förfarandena för de berörda personerna. De berörda personerna bör dessutom ges alla garantier som föreskrivs i gemenskapsbestämmelserna om skydd för enskilda med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter. (4) Tillhandahållandet av kontaktuppgifter, inklusive i elektronisk form, från organ i medlemsstaterna som kan komma att medverka i tillämpningen av förordning (EG) nr 883/2004, i en form som gör att de kan uppdateras i realtid, borde underlätta utbytet mellan institutionerna i medlemsstaterna. Detta tillvägagångssätt, som lägger tyngdpunkten på rena faktauppgifter och medborgarnas omedelbara tillgång till dessa, är en viktig förenkling som bör införas genom denna förordning. (5) För att kunna uppnå en så smidig funktion och effektiv hantering som möjligt av de komplicerade förfarandena för tillämpning av bestämmelserna om samordning av de sociala trygghetssystemen, krävs det ett system för omedelbar uppdatering av bilaga 4. Förberedelserna och tillämpningen av bestämmelserna i detta avseende kräver ett nära samarbete mellan medlemsstaterna och kommissionen, och bestämmelserna bör genomföras snabbt med tanke på de konsekvenser förseningar har för såväl medborgare som administrativa myndigheter. Kommissionen bör därför bemyndigas att upprätta och förvalta en databas och säkerställa att databasen kan tas i bruk senast från och med denna förordnings ikraftträdande. Kommissionen bör särskilt vidta nödvändiga åtgärder för att införa de uppgifter som förtecknas i bilaga 4 i denna databas. (6) Uppstramningen av vissa förfaranden bör leda till större rättssäkerhet och ökad insyn för dem som använder förordning (EG) nr 883/2004. Till exempel fastställandet av enhetliga tidsfrister för fullgörandet av vissa skyldigheter eller administrativa förfaranden bör kunna bidra till att klargöra och strukturera kontakterna mellan de försäkrade och institutionerna. (7) De personer som omfattas av denna förordning bör i god tid erhålla ett svar på sin begäran från den behöriga institutionen. Svaret bör ges senast inom de tidsfrister som i förekommande fall fastställs i den aktuella medlemsstatens lagstiftning om social trygghet. Det vore önskvärt att de medlemsstater vars lagstiftning om social trygghet inte innehåller sådana tidsfrister övervägde att fastställa sådana och göra dem tillgängliga för berörda personer. (8) Medlemsstaterna, deras behöriga myndigheter och socialförsäkringsinstitutionerna bör ha möjlighet att komma överens med varandra om förenklade förfaranden och administrativa rutiner som de anser vara effektivare och bättre anpassade till förhållandena i sina respektive sociala trygghetssystem. Sådana överenskommelser bör dock inte påverka rättigheterna för de personer som omfattas av förordning (EG) nr 883/2004. (9) Eftersom det sociala trygghetsområdet i sig är komplext måste alla institutioner i medlemsstaterna uppmanas att göra en särskild insats för att stöda de försäkrade, så att berörda personer inte missgynnas om de inte lämnar sin ansökan eller viss information till den institution som ansvarar för behandlingen av den berörda ansökan enligt de regler och förfaranden som föreskrivs i förordning (EG) nr 883/2004 och i den här förordningen. (10) Vid fastställandet av behörig institution, dvs. den institution vars lagstiftning är tillämplig eller den institution som ska betala ut vissa förmåner, måste den försäkrades och familjemedlemmarnas faktiska situation utredas av institutioner i flera än en medlemsstat. För att skydda den berörda personen under den tid detta nödvändiga informationsutbyte mellan institutionerna pågår, bör det föreskrivas att personen i fråga provisoriskt ska omfattas av ett socialt trygghetssystem. (11) Medlemsstaterna bör samarbeta för att fastställa bosättningsorten för en person som omfattas av denna förordning och förordning (EG) nr 883/2004, och i händelse av tvist bör de beakta alla relevanta kriterier för att lösa denna. Dessa kan omfatta kriterier som hänvisas till i den relevanta artikeln i den förordningen. (12) Många åtgärder och förfaranden som föreskrivs i denna förordning syftar till att öka öppenhet och insyn när det gäller de kriterier som institutionerna i medlemsstaterna måste tillämpa enligt förordning (EG) nr 883/2004. Sådana åtgärder och förfaranden följer av rättspraxis från Europeiska gemenskapernas domstol, administrativa kommissionens beslut och erfarenheterna från mer än 30 års tillämpning av samordningen av de sociala trygghetssystemen inom ramen för de grundläggande friheter som föreskrivs i fördraget. (13) Denna förordning omfattar åtgärder och förfaranden för att främja rörligheten bland arbetstagare och arbetslösa personer. Gränsarbetare som blivit helt arbetslösa kan ställa sig till arbetsförmedlingens förfogande både i bosättningslandet och i den medlemsstat där de senast arbetat. De bör dock endast ha rätt till förmåner från bosättningsmedlemsstaten. (14) Det krävs vissa särskilda regler och förfaranden för att fastställa den lagstiftning som är tillämplig för beaktande av perioder för vård av barn under vilka försäkrade personer har tagit hand om barn i de olika medlemsstaterna. (15) Vissa förfaranden bör också återspegla kravet på jämn fördelning av kostnaderna mellan medlemsstaterna. När det gäller förmåner vid sjukdom bör sådana förfaranden ta hänsyn till situationen, dels för de medlemsstater som står för kostnaderna för att ge de försäkrade personerna tillgång till sin hälso- och sjukvård, dels för de medlemsstater vars institutioner står för kostnaderna för de vårdförmåner som deras försäkrade personer får i en annan medlemsstat än den där de är bosatta. (16) Inom ramen för förordning (EG) nr 883/2004 måste villkoren klargöras för ersättning av utgifter för sjukvårdsförmåner som utges i samband med planerad vård, dvs. vård som en försäkrad person söker i en annan medlemsstat än den medlemsstat där personen är försäkrad eller bosatt. Den försäkrade personens skyldigheter när det gäller ansökan om förhandstillstånd bör preciseras, liksom institutionens skyldigheter gentemot patienten när det gäller villkoren för tillstånd. Det bör också preciseras vilka följderna blir för ersättningen av utgifter för vård som på grundval av ett tillstånd tillhandahålls i en annan medlemsstat. (17) Denna förordning, särskilt bestämmelserna om vistelse utanför den behöriga medlemsstaten och om planerad vård, bör inte hindra tillämpningen av gynnsammare nationella bestämmelser, särskilt beträffande återbetalning av kostnader som uppstått i en annan medlemsstat. (18) Bindande förfaranden som förkortar betalningsfristerna mellan medlemsstaternas institutioner måste införas i större utsträckning för att kunna bibehålla förtroendet för detta utbyte, och för att uppfylla kravet på god förvaltningssed i medlemsstaternas sociala trygghetssystem. De förfaranden som rör behandlingen av fordringar som avser förmåner vid sjukdom och arbetslöshet bör därför stärkas. (19) Förfarandena mellan institutionerna vid ömsesidigt bistånd i fråga om indrivning av fordringar som rör social trygghet bör stärkas i syfte att garantera att indrivningen blir effektivare och att samordningsreglerna fungerar smidigt. Effektiv indrivning är också ett medel för att hindra och angripa missbruk och bedrägerier och ett sätt att garantera de sociala systemens hållbarhet. Detta innebär att nya förfaranden måste antas med utgångspunkt från ett antal befintliga bestämmelser i rådets direktiv 2008/55/EG av den 26 maj 2008 om ömsesidigt bistånd för indrivning av fordringar som har avseende på vissa avgifter, tullar, skatter och andra åtgärder ( 4 ). Sådana nya indrivningsförfaranden bör ses över mot bakgrund av erfarenheterna efter fem års tillämpning och anpassas vid behov, särskilt för att säkerställa att de fungerar fullt ut. (20) Vid tillämpningen av bestämmelser om ömsesidigt bistånd rörande återkrav av felaktigt utbetalda förmåner, återbetalning av provisoriska utbetalningar, avräkning och bistånd vid indrivning är den anmodade medlemsstatens behörighet begränsad till verkställighetsåtgärder. Alla andra åtgärder faller under den begärande medlemsstatens behörighet. (21) Det faktum att verkställighetsåtgärder vidtas i den anmodade medlemsstaten innebär inte att den medlemsstaten erkänner fordringens sak eller grund. (22) Information till berörda personer om deras rättigheter och skyldigheter är en viktig aspekt när det gäller förtroendet för behöriga myndigheter och medlemsstaternas institutioner. Informationen bör omfatta riktlinjer i fråga om de administrativa förfarandena. Beroende på situationen kan de berörda personerna vara de försäkrade personerna, deras familjemedlemmar och/eller deras efterlevande eller andra personer. (23) Eftersom målet för denna förordning, nämligen antagandet av samordningsbestämmelser för att kunna garantera att rätten till fri rörlighet för personer utövas effektivt, inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna och det därför på grund av dess omfattning och verkningar bättre kan uppnås på gemenskapsnivå, kan gemenskapen vidta åtgärder i enlighet med subsidiaritetsprincipen i artikel 5 i fördraget. I enlighet med proportionalitetsprincipen i samma artikel går denna förordning inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål. (24) Denna förordning bör ersätta rådets förordning (EEG) nr 574/72 av den 21 mars 1972 om tillämpning av förordning (EEG) nr 1408/71 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen ( 5 ). av följande skäl: HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.







AVDELNING I

ALLMÄNNA BESTÄMMELSER







KAPITEL I

Definitioner

Artikel 1

Definitioner

1. I denna förordning gäller följande:

a) Med grundförordning avses förordning (EG) nr 883/2004.

b) Med tillämpningsförordning avses den här förordningen.

c) Definitionerna i grundförordningen ska gälla.

2. Utöver definitionerna som avses i punkt 1 gäller följande definitioner:

a) kontaktpunkt: en enhet som tillhandahåller i) en elektronisk kontaktpunkt, ii) automatisk routing baserad på adressen, och iii) intelligent routing baserad på programvara som möjliggör automatisk kontroll och routing (till exempel ett program för artificiell intelligens) och/eller mänsklig inblandning.

b) förbindelseorgan: ett organ som utsetts av en medlemsstats behöriga myndighet för en eller flera av grenarna av social trygghet enligt artikel 3 i grundförordningen för att reagera på ansökningar om upplysningar och bistånd när det gäller tillämpningen av grundförordningen och tillämpningsförordningen och som ska fullgöra de uppgifter som det har tilldelats enligt avdelning IV i tillämpningsförordningen.

c) handling: en samling uppgifter på vilket medium som helst, vars struktur möjliggör elektroniskt utbyte och som måste tillhandahållas för tillämpningen av grundförordningen och tillämpningsförordningen.

d) strukturerad elektronisk handling: en strukturerad handling i ett format som skapats för elektroniskt informationsutbyte mellan medlemsstaterna.

e) överföring på elektronisk väg: överföring av uppgifter med hjälp av elektronisk utrustning för behandling (inbegripet digital signalkompression) av uppgifter via ledning, radio, optiska medel eller andra elektromagnetiska medel.

f) revisionskommittén: den kommitté som avses i artikel 74 i grundförordningen.







KAPITEL II

Bestämmelser om samarbete och informationsutbyte

Artikel 2

Omfattningen av och formerna för informationsutbytet mellan institutionerna

1. För att kunna genomföra tillämpningsförordningen ska utbyte mellan medlemsstaternas myndigheter och institutioner och personer som omfattas av grundförordningen grundas på principerna för offentliga tjänster, effektivitet, aktivt stöd, snabbt tillhandahållande och tillgänglighet, inklusive e-tillgänglighet, särskilt för äldre och funktionshindrade personer.

2. Institutionerna ska utan dröjsmål tillhandahålla eller utbyta alla uppgifter som är nödvändiga för att kunna fastställa rättigheter och skyldigheter för de personer som omfattas av grundförordningen. Sådana uppgifter mellan medlemsstaterna ska överlämnas direkt mellan institutionerna eller indirekt via förbindelseorganen.

3. Om en person av misstag lämnar in uppgifter, handlingar eller ansökningar till en institution på territoriet för en annan medlemsstat än den där den institution som har utsetts i enlighet med tillämpningsförordningen befinner sig, ska den förstnämnda institutionen utan dröjsmål vidarebefordra dessa uppgifter, handlingar eller ansökningar till den institution som utsetts enligt tillämpningsförordningen samt ange vilken dag de ursprungligen lämnades in. Den dagen ska gälla för den sistnämnda institutionen. Institutionerna i en medlemsstat ska dock inte hållas ansvariga eller anses ha fattat ett beslut genom att förhålla sig passiva enbart på grund av en försening i överföringen av uppgifter, handlingar eller ansökningar från andra medlemsstaters institutioner.

4. Om uppgifter överförs indirekt, via bestämmelsemedlemsstatens förbindelseorgan, ska tidsfristerna för svar på ansökningar börja löpa från och med den dag då förbindelseorganet mottog ansökningen, som om den hade mottagits av institutionen i den medlemsstaten.

Artikel 3

Omfattningen av och formerna för informationsutbytet mellan de berörda personerna och institutionerna

1. Medlemsstaterna ska se till att nödvändiga upplysningar görs tillgängliga för de personer som omfattas av grundförordningen för att informera dem om de förändringar som införts genom grundförordningen och tillämpningsförordningen, så att de kan hävda sina rättigheter. De ska också tillhandahålla användarvänliga tjänster.

2. Personer som omfattas av grundförordningen ska vara skyldiga att till den berörda institutionen lämna in de uppgifter, handlingar eller styrkande underlag som är nödvändiga för att fastställa deras eller familjemedlemmarnas situation, fastställa eller vidmakthålla deras rättigheter och skyldigheter samt för att fastställa tillämplig lagstiftning och deras skyldigheter enligt densamma.

3. När medlemsstaterna samlar in, överför eller behandlar personuppgifter enligt den egna lagstiftningen för att kunna tillämpa grundförordningen, ska de se till att de berörda personerna fullt ut kan utöva sina rättigheter i fråga om skydd av personuppgifter, i enlighet med gemenskapsbestämmelserna om skydd för enskilda med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter.

4. I den mån det är nödvändigt för att tillämpa grundförordningen och tillämpningsförordningen ska de berörda institutionerna överlämna uppgifterna och utfärda handlingarna till de berörda personerna, utan dröjsmål och i samtliga fall inom de tidsfrister som fastställs i den berörda medlemsstatens lagstiftning.

Den berörda institutionen ska underrätta sökanden som är bosatt eller vistas i en annan medlemsstat om sitt beslut direkt eller genom förbindelseorganet i bosättnings- eller vistelsemedlemsstaten. Om förmåner vägras ska den också ange skälen för avslag samt förfaranden och tidsfrister för överklagande. En kopia av beslutet ska skickas till andra berörda institutioner.

Artikel 4

Format och metod för informationsutbytet

1. Administrativa kommissionen ska fastställa struktur, innehåll, format och detaljerade arrangemang för utbyte av handlingar och strukturerade elektroniska handlingar.

2. Överföringen av uppgifter mellan institutionerna eller förbindelseorganen ska göras på elektronisk väg, direkt eller indirekt via kontaktpunkterna, inom gemensamma säkerhetsramar som garanterar sekretessen och skyddar informationsutbytet.

3. I sina kontakter med de berörda personerna ska de berörda institutionerna använda det arrangemang som lämpar sig i det enskilda fallet och i största möjliga utsträckning använda elektroniska metoder. Administrativa kommissionen ska fastställa de praktiska bestämmelser som reglerar hur uppgifter, handlingar eller beslut på elektronisk väg ska sändas till den berörda personen.

Artikel 5

Rättsverkan för handlingar och styrkande underlag som utfärdats i en annan medlemsstat

1. De handlingar som en medlemsstats institution utfärdar för att intyga en persons ställning vid tillämpningen av grundförordningen och tillämpningsförordningen samt de styrkande underlag som ligger till grund för utfärdandet av handlingarna, ska godtas av de andra medlemsstaternas institutioner så länge som de inte dras tillbaka eller förklaras ogiltiga av den medlemsstat där de har utfärdats.

2. När det råder tvivel om handlingens giltighet eller huruvida de faktiska omständigheter som ligger till grund för de uppgifter som anges i handlingen är korrekta, ska institutionen i den medlemsstat som tar emot handlingen vända sig till den utfärdande institutionen och begära nödvändiga förtydliganden och, i förekommande fall, att den handlingen dras tillbaka. Den utfärdande institutionen ska ompröva grunderna för utfärdandet av handlingen och, vid behov, dra tillbaka denna.

3. I enlighet med punkt 2 ska institutionen på vistelse- eller bosättningsorten, om det råder tvivel om den information som lämnats av den berörda personen, giltigheten av en handling eller styrkande underlag eller riktigheten när det gäller de faktiska omständigheter som ligger till grund för de uppgifter som anges däri, på begäran av den behöriga institutionen göra en nödvändig kontroll av informationen eller handlingen, så långt detta är möjligt.

4. Om de berörda institutionerna inte kommer överens får de behöriga myndigheterna hänskjuta frågan till administrativa kommissionen tidigast en månad efter den dag då begäran lämnades av den institution som tog emot handlingen. Administrativa kommissionen ska försöka jämka samman ståndpunkterna inom sex månader efter det att ärendet hänsköts till den.

Artikel 6

Provisorisk tillämpning av lagstiftning och provisoriskt beviljande av förmåner

1. Om två eller flera medlemsstaters institutioner eller myndigheter har olika åsikter om fastställandet av vilken lagstiftning som ska tillämpas ska den berörda personen, om inget annat föreskrivs i tillämpningsförordningen, provisoriskt omfattas av lagstiftningen i någon av dessa medlemsstater, varvid prioritetsordningen ska avgöras enligt följande:

a) Lagstiftningen i den medlemsstat där personen faktiskt är anställd eller utövar verksamhet som egenföretagare, om denne är anställd eller utövar verksamhet i en enda medlemsstat.

▼M2

b) Lagstiftningen i bosättningsmedlemsstaten, om den berörda personen är anställd eller bedriver verksamhet som egenföretagare i två eller flera medlemsstater samt utövar en del av sin verksamhet i bosättningsmedlemsstaten, eller om den berörda personen varken är anställd eller egenföretagare.

c) I alla övriga fall, lagstiftningen i den medlemsstat vars tillämpning först begärdes om personen utför arbete i två eller flera medlemsstater.

▼B

2. Om två eller flera medlemsstaters institutioner eller myndigheter har skilda uppfattningar om vilken institution som ska utge kontant- eller vårdförmånerna, ska den berörda personen, som hade kunnat göra anspråk på förmåner om skilda uppfattningar inte hade förelegat, provisoriskt få de förmåner som föreskrivs i den lagstiftning som institutionen på bosättningsorten tillämpar eller, om personen inte är bosatt inom någon av dessa medlemsstaters territorium, de förmåner som föreskrivs i den lagstiftning som tillämpas av den institution till vilken begäran först lämnades in.

3. Om de berörda institutionerna eller myndigheterna inte kommer överens får de behöriga myndigheterna hänskjuta frågan till administrativa kommissionen tidigast en månad efter den dag då åsiktsskillnaden enligt punkt 1 eller 2 uppstod. Administrativa kommissionen ska försöka jämka samman ståndpunkterna inom sex månader efter det att ärendet hänsköts till den.

4. Om det antingen fastställs att den tillämpliga lagstiftningen inte är lagstiftningen i medlemsstaten för den provisoriska försäkringstillhörigheten, eller att den institution som har beviljat de provisoriska förmånerna inte är den behöriga institutionen, ska den institution som har fastställts som behörig anses ha varit retroaktivt behörig som om denna åsiktsskillnad aldrig hade funnits, senast antingen från och med dagen för den provisoriska försäkringstillhörigheten eller från och med det första provisoriska beviljandet av de berörda förmånerna.

5. Vid behov ska den institution som har fastställts som behörig och den institution som preliminärt har betalat ut kontantförmåner eller preliminärt tagit ut avgifter, i förekommande fall reglera den berörda personens ekonomiska situation i fråga om avgifter och kontantförmåner som utbetalats preliminärt, i enlighet med bestämmelserna i avdelning IV kapitel III i tillämpningsförordningen.

Vårdförmåner som provisoriskt beviljats av en institution i enlighet med punkt 2 ska, i enlighet med bestämmelserna i avdelning IV i tillämpningsförordningen, återbetalas av den behöriga institutionen.

Artikel 7

Provisorisk beräkning av förmåner och avgifter

1. Om en person i enlighet med grundförordningen är berättigad till en förmån eller skyldig att betala en avgift och den behöriga institutionen inte har alla de uppgifter om situationen i en annan medlemsstat som krävs för att slutgiltigt beräkna beloppet för förmånen eller avgiften, ska institutionen, om inte något annat föreskrivs i tillämpningsförordningen, på den berörda personens begäran provisoriskt fastställa denna förmån eller beräkna denna avgift, om detta är möjligt på grundval av de uppgifter som den institutionen förfogar över.

2. En ny beräkning av förmånen eller avgiften ska göras när alla de styrkande underlag eller handlingar som krävs har överlämnats till den berörda institutionen.







KAPITEL III

Andra allmänna bestämmelser för tillämpningen av grundförordningen

Artikel 8

Administrativa överenskommelser mellan två eller flera medlemsstater

1. Bestämmelserna i tillämpningsförordningen ska ersätta de bestämmelser som anges i de överenskommelser för tillämpning av de konventioner som avses i artikel 8.1 i grundförordningen, med undantag av de bestämmelser som rör överenskommelser om de konventioner som avses i bilaga II till grundförordningen, förutsatt att bestämmelserna i dessa överenskommelser anges i bilaga 1 till tillämpningsförordningen.

2. Medlemsstater får vid behov ingå överenskommelser med varandra om tillämpningen av de konventioner som avses i artikel 8.2 i grundförordningen, förutsatt att dessa överenskommelser inte negativt påverkar de berörda personernas rättigheter och skyldigheter, och att de anges i bilaga 1 till tillämpningsförordningen.

Artikel 9

Andra förfaranden mellan myndigheter och institutioner

1. Två eller flera medlemsstater, eller deras behöriga myndigheter, får komma överens om andra förfaranden än de som fastställs i tillämpningsförordningen, under förutsättning att sådana förfaranden inte negativt påverkar de berörda personernas rättigheter eller skyldigheter.

2. Administrativa kommissionen ska underrättas om de överenskommelser som ingås för detta ändamål och de ska tas upp i bilaga 1 till tillämpningsförordningen.

3. Bestämmelser i tillämpningsavtal som har ingåtts mellan två eller flera medlemsstater och som har samma syfte eller som liknar de avtal som avses i punkt 2, vilka är i kraft dagen före tillämpningsförordningens ikraftträdande och ingår i bilaga 5 till förordning (EEG) nr 574/72, ska fortsätta att tillämpas på förbindelser mellan de medlemsstaterna under förutsättning att de också ingår i bilaga 1 till tillämpningsförordningen.

Artikel 10

Förhindrande av sammanträffande av förmåner

Utan att det påverkar övriga bestämmelser i grundförordningen ska, om förmåner som utges enligt två eller flera medlemsstaters lagstiftning ömsesidigt minskas, hålls inne eller dras in, de belopp som inte skulle utbetalas vid en strikt tillämpning av bestämmelserna om minskning, innehållande eller indragning enligt de berörda medlemsstaternas lagstiftning, delas med antalet förmåner som ska minskas, hållas inne eller dras in.

Artikel 11

Kriterier för fastställande av bosättningsort

1. Om två eller flera medlemsstaters institutioner har skilda uppfattningar när det gäller att fastställa bosättningsorten för en person som omfattas av grundförordningen, ska dessa institutioner i samförstånd fastställa var den berörda personen har sina huvudsakliga intressen, på grundval av en samlad bedömning av alla tillgängliga uppgifter om relevanta fakta, vilket skulle kunna omfatta följande:

a) Vistelsens varaktighet och kontinuitet på de berörda medlemsstaternas territorier.

b) Personens situation, inbegripet: i) Verksamhetens art och särskilda karaktär, särskilt platsen där verksamheten vanligtvis utövas, verksamhetens stadigvarande karaktär och ett anställningsavtals varaktighet. ii) Personens familjesituation och personens familjeband. iii) Utövandet av oavlönad verksamhet. iv) När det gäller studerande, deras inkomstkälla. v) Personens bostadsförhållanden, särskilt huruvida bostaden har permanent karaktär. vi) Den medlemsstat där personen anses vara bosatt för skatteändamål.

2. Om de berörda institutionerna efter övervägande av olika kriterier som grundar sig på relevanta fakta enligt punkt 1 inte kan komma överens, ska den berörda personens avsikt såsom den framgår av sådana fakta och omständigheter, särskilt skälen till att personen har flyttat, anses vara avgörande för fastställandet av personens faktiska bosättningsort.

Artikel 12

Sammanläggning av perioder

1. När artikel 6 i grundförordningen tillämpas ska den behöriga institutionen vända sig till institutionerna i de medlemsstater vars lagstiftning den berörda personen även har omfattats av för att fastställa alla perioder som fullgjorts enligt deras lagstiftning.

2. Till de respektive försäkringsperioder, anställningsperioder, perioder med verksamhet som egenföretagare eller bosättningsperioder som har fullgjorts enligt en medlemsstats lagstiftning, ska läggas de som har fullgjorts enligt varje annan medlemsstats lagstiftning, i den mån det behövs för att tillämpa artikel 6 i grundförordningen och under förutsättning att dessa perioder inte sammanfaller.

3. Om en försäkrings- eller bosättningsperiod, som har fullgjorts i enlighet med ett system för obligatorisk försäkring enligt en medlemsstats lagstiftning, sammanfaller med en försäkringsperiod enligt ett system för frivillig försäkring eller frivillig fortsättningsförsäkring enligt en annan medlemsstats lagstiftning, ska endast den period som har fullgjorts enligt systemet för obligatorisk försäkring beaktas.

4. Om en annan försäkrings- eller bosättningsperiod än en period som likställs med en sådan, har fullgjorts enligt en medlemsstats lagstiftning och sammanfaller med en period som likställs med en försäkrings- eller bosättningsperiod enligt en annan medlemsstats lagstiftning, ska endast den förstnämnda perioden beaktas.

5. Varje period som betraktas som likställd enligt två eller flera medlemsstaters lagstiftning ska beaktas endast av institutionen i den medlemsstat vars lagstiftning den berörda personen senast obligatoriskt omfattades av före den perioden. Om den berörda personen inte obligatoriskt omfattades av en medlemsstats lagstiftning före den perioden, ska perioden beaktas av institutionen i den medlemsstat vars lagstiftning den berörda personen första gången efter den perioden obligatoriskt omfattades av.

6. Om det inte är möjligt att exakt fastställa den tidsperiod inom vilken vissa försäkrings- eller bosättningsperioder har fullgjorts enligt en medlemsstats lagstiftning, ska dessa perioder inte anses sammanfalla med försäkrings- eller bosättningsperioder som har fullgjorts enligt en annan medlemsstats lagstiftning, och de ska, om detta är rimligt, beaktas om det kan vara till fördel för den berörda personen.

Artikel 13

Regler för omvandling av perioder

1. Om perioder som har fullgjorts enligt en medlemsstats lagstiftning anges i andra tidsenheter än de som används i en annan medlemsstats lagstiftning, ska den omvandling som behövs för sammanläggning enligt artikel 6 i grundförordningen göras enligt följande regler:

a) Den period som har meddelats av institutionen i den medlemsstat enligt vars lagstiftning perioden fullgjordes ska ligga till grund för omvandlingen.

b) I system där perioderna anges i dagar ska omvandlingen från dagar till andra enheter och omvänt samt mellan olika system som utgår från dagar, beräknas enligt följande tabell:



System som grundas på 1 dag motsvarar 1 vecka motsvarar 1 månad motsvarar 1 kvartal motsvarar Maximalt antal dagar under ett kalenderår 5 dagar 9 timmar 5 dagar 22 dagar 66 dagar 264 dagar 6 dagar 8 timmar 6 dagar 26 dagar 78 dagar 312 dagar 7 dagar 6 timmar 7 dagar 30 dagar 90 dagar 360 dagar

c) I system där perioderna anges i andra enheter än dagar i) ska tre månader eller 13 veckor motsvara ett kvartal och omvänt, ii) ska ett år motsvara fyra kvartal, tolv månader eller 52 veckor och omvänt, iii) ska, för omvandling av veckor till månader och omvänt, veckor och månader omvandlas till dagar i enlighet med omvandlingsreglerna för systemen grundade på sex dagar i tabellen i led b.

d) Om perioderna anges i delar ska dessa siffror omvandlas till närmaste hela enhet varvid bestämmelserna i leden b och c ska tillämpas. Delar av år ska omvandlas till månader såvida det berörda systemet inte är grundat på kvartal.

e) Om omvandlingen enligt denna punkt resulterar i en del av en enhet ska närmaste högre hela enhet användas som resultat av omvandlingen enligt denna punkt.

2. Tillämpningen av punkt 1 får inte, för det totala antalet perioder som fullgjorts under ett kalenderår, resultera i ett totalbelopp som överskrider antalet dagar enligt den sista kolumnen i tabellen i punkt 1 b, 52 veckor, tolv månader eller fyra kvartal.

Om de perioder som ska omvandlas motsvarar det maximala årliga antalet perioder enligt lagstiftningen i den medlemsstat där de har fullgjorts, får tillämpningen av punkt 1 inom ett kalenderår inte resultera i perioder som är kortare än det möjliga maximala årliga antalet perioder enligt den berörda lagstiftningen.

3. Omvandlingen ska genomföras antingen i en enda beräkning för alla de perioder som meddelades tillsammans, eller per år om perioderna har meddelats på årsbasis.

4. Om en institution meddelar perioder som anges i dagar ska den samtidigt meddela om dess system grundar sig på fem, sex eller sju dagar.







AVDELNING II

FASTSTÄLLANDE AV TILLÄMPLIG LAGSTIFTNING

Artikel 14

Närmare bestämmelser för artiklarna 12 och 13 i grundförordningen

1. Vid tillämpningen av artikel 12.1 i grundförordningen menas med ”en person som är anställd i en medlemsstat hos en arbetsgivare som vanligen bedriver sin verksamhet där, när personens arbetsgivare sänder ut denne för att för arbetsgivarens räkning utföra ett arbete i en annan medlemsstat”, bl.a. en person som anställs i syfte att sändas ut till en annan medlemsstat under förutsättning att den berörda personen, omedelbart innan denne tillträder anställningen, redan omfattas av lagstiftningen i den medlemsstat där personens arbetsgivare är etablerad.

2. Vid tillämpningen av artikel 12.1 i grundförordningen ska uttrycket ”som normalt bedriver sin verksamhet där”, avse en arbetsgivare som vanligtvis bedriver annan omfattande verksamhet än rent intern administrativ verksamhet på territoriet i den medlemsstat där företaget är etablerat, med beaktande av alla kriterier som kännetecknar den verksamhet som bedrivs av det berörda företaget. De relevanta kriterierna måste vara anpassade till varje arbetsgivares särdrag och den verkliga arten av den verksamhet som bedrivs.

3. När artikel 12.2 i grundförordningen ska tillämpas, ska uttrycket ”en person som normalt bedriver verksamhet som egenföretagare” avse en person som stadigvarande utövar omfattande verksamhet på territoriet i den medlemsstat där personen är etablerad. Denna person måste framför allt redan ha utövat sin verksamhet under en viss tid innan denne önskar utnyttja bestämmelserna i den artikeln och måste, under alla perioder av tillfällig verksamhet i en annan medlemsstat fortsätta att, i den medlemsstat där personen är etablerad, uppfylla kraven för utövande av sin verksamhet i syfte att kunna återuppta denna vid återkomsten.

4. När artikel 12.2 i grundförordningen tillämpas, ska kriteriet för att fastställa om den verksamhet som en egenföretagare ska utöva i en annan medlemsstat är ”liknande” den verksamhet som egenföretagaren normalt utövar, vara verksamhetens faktiska karaktär, och inte att verksamheten eventuellt betraktas som anställning eller egenföretagande i den andra medlemsstaten.

▼M2

5. Vid tillämpning av artikel 13.1 i grundförordningen ska en person som ”normalt arbetar som anställd i två eller flera medlemsstater” avse en person som samtidigt eller omväxlande har en eller flera separata anställningar hos samma företag eller arbetsgivare, eller för olika företag eller arbetsgivare i två eller flera medlemsstater.

▼M2

5a. Vid tillämpning av avdelning II i grundförordningen ska ”säte eller verksamhetsställe” avse det säte eller verksamhetsställe där företagets väsentliga beslut fattas och där dess centrala förvaltningsfunktioner utförs.

Vid tillämpning av artikel 13.1 i grundförordningen ska en medlem av den flygbesättning eller kabinbesättning som normalt utför tjänster som rör passagerar- eller godsbefordran i två eller flera medlemsstater omfattas av lagstiftningen i den medlemsstat där stationeringsorten enligt definitionen i bilaga III i rådets förordning (EEG) nr 3922/91 av den 16 december 1991 om harmonisering av tekniska krav och administrativa förfaranden inom området civil luftfart ( 6 ) är belägen.

5b. Marginellt arbete ska inte räknas med vid fastställandet av tillämplig lagstiftning enligt artikel 13 i grundförordningen. Artikel 16 i tillämpningsförordningen ska också tillämpas i dessa fall.

▼B

6. När artikel 13.2 i grundförordningen tillämpas, ska en person som ”normalt bedriver verksamhet som egenföretagare i två eller flera medlemsstater” särskilt avse en person som samtidigt eller omväxlande utövar en eller flera separata verksamheter som egenföretagare, oberoende av dessa verksamheters art, i två eller flera medlemsstater.

7. För att kunna skilja anställningarna och verksamheterna enligt punkterna 5 och 6 från de fall som anges i artikel 12.1 och 12.2 i grundförordningen ska varaktigheten för anställningen eller verksamheten i en eller flera medlemsstater vara avgörande (dvs. om den är permanent eller av mer exceptionell eller tillfällig natur). I detta syfte ska det genomföras en samlad bedömning av alla relevanta fakta, däribland – när det gäller en anställd person – särskilt arbetsplatsen såsom den fastställs i anställningsavtalet.

8. När artikel 13.1 och 13.2 i grundförordningen tillämpas, ska uttrycket ”väsentlig del av arbetet som anställd eller av verksamheten som egenföretagare i en medlemsstat” anses innebära att en kvantitativt omfattande del av allt arbete som anställd eller av all verksamhet som egenföretagare i den medlemsstaten, utan att det nödvändigtvis behöver röra sig om den största delen av arbetet eller verksamheten.

För att kunna avgöra huruvida en väsentlig del av arbetet som anställd eller verksamheten utförs i en medlemsstat, ska följande vägledande kriterier beaktas:

a) När det gäller anställning, arbetstid och/eller lön.

b) När det gäller verksamhet som egenföretagare, omsättning, arbetstid, antal tillhandahållna tjänster och/eller inkomst.

Inom ramen för en samlad bedömning ska en andel som understiger 25 % av ovannämnda kriterier vara en indikator på att en väsentlig del av arbetet som anställd eller verksamheten inte utförs i den berörda medlemsstaten.

9. När artikel 13.2 b i grundförordningen tillämpas, ska en egenföretagares verksamhets ”huvudsakliga intressen” fastställas med beaktande av alla aspekter av egenföretagarens förvärvsverksamhet, bland annat den ort som är det fasta och permanenta sätet för egenföretagarens verksamhet, verksamhetens stadigvarande karaktär eller dess varaktighet, antalet tillhandahållna tjänster samt egenföretagarens preferens såsom den framgår av samtliga omständigheter.

10. För att kunna fastställa tillämplig lagstiftning enligt punkterna 8 och 9 ska de berörda institutionerna beakta den situation som kan förväntas uppstå under de följande tolv kalendermånaderna.

11. Om en person arbetar som anställd i två eller flera medlemsstater för en arbetsgivare som är etablerad utanför unionens territorium och personen är bosatt i en medlemsstat där han inte utför en väsentlig del av sitt arbete, ska personen omfattas av lagstiftningen i bosättningsmedlemsstaten.

Artikel 15

Förfaranden vid tillämpningen av artikel 11.3 b och 11.3 d, 11.4 samt artikel 12 i grundförordningen (information till de berörda institutionerna)

1. När en person arbetar som anställd eller utövar verksamhet i en annan medlemsstat än den behöriga medlemsstaten enligt avdelning II i grundförordningen ska, om inte något annat anges i artikel 16 i tillämpningsförordningen, arbetsgivaren eller när det gäller en person som inte arbetar som anställd den berörda personen själv, om möjligt i förväg informera den behöriga myndigheten i den medlemsstat vars lagstiftning är tillämplig. ►M2 Den institutionen ska till den berörda personen utfärda det intyg som avses i artikel 19.2 i genomförandeförordningen, och utan dröjsmål göra information om den lagstiftning som enligt artikel 11.3 b eller 12 i grundförordningen ska tillämpas på den berörda personen tillgänglig för den institution som har utsetts av den behöriga myndigheten i den medlemsstat där arbetet utförs. ◄

2. Punkt 1 ska även gälla för personer som omfattas av artikel 11.3 d i grundförordningen.

3. En arbetsgivare i den mening som avses i artikel 11.4 i grundförordningen som har en anställd ombord på ett fartyg som för en annan medlemsstats flagg ska, om möjligt i förväg, informera den behöriga institutionen i den medlemsstat vars lagstiftning är tillämplig om detta. Den institutionen ska utan dröjsmål göra information om den lagstiftning som i enlighet med artikel 11.4 i grundförordningen är tillämplig på den berörda personen tillgänglig för den institution som har utsetts av den behöriga myndigheten i den medlemsstat vars flagg förs av det fartyg på vilket arbetstagaren ska arbeta som anställd.

Artikel 16

Förfarande vid tillämpningen av artikel 13 i grundförordningen

1. En person som arbetar som anställd eller utövar verksamhet i två eller flera medlemsstater ska informera den institution som utsetts av den behöriga myndigheten i personens bosättningsmedlemsstat om detta.

2. Den utsedda institutionen i bosättningsorten ska, med beaktande av artikel 13 i grundförordningen och artikel 14 i tillämpningsförordningen, utan dröjsmål fastställa vilken lagstiftning som är tillämplig på den berörda personen. Det inledande beslutet ska vara provisoriskt. Institutionen ska underrätta de utsedda institutionerna i varje medlemsstat där anställning utförs eller verksamhet utövas om det provisoriska beslutet.

3. Det provisoriska beslutet om tillämplig lagstiftning enligt punkt 2 ska bli slutgiltigt inom två månader efter det att den institution som har utsetts av de behöriga myndigheterna i de berörda medlemsstaterna har informerats om det i enlighet med punkt 2, om inte denna lagstiftning på grundval av punkt 4 redan slutgiltigt har fastställts, eller minst en av de berörda institutionerna i slutet av denna tvåmånadersperiod meddelar den institution som utsetts av den behöriga myndigheten i bosättningsmedlemsstaten att den ännu inte kan godkänna beslutet, eller att den har en avvikande åsikt om detta.

4. När osäkerhet vid fastställandet av tillämplig lagstiftning kräver kontakter mellan två eller flera medlemsstaters institutioner eller myndigheter ska, på begäran av en eller flera av de institutioner som utsetts av de behöriga myndigheterna i de berörda medlemsstaterna eller av de behöriga myndigheterna själva, den lagstiftning som är tillämplig på den berörda personen fastställas i samförstånd, med beaktande av artikel 13 i grundförordningen och de relevanta bestämmelserna i artikel 14 i tillämpningsförordningen.

Om de berörda institutionerna eller berörda behöriga myndigheterna har olika uppfattningar ska dessa organ söka enighet enligt ovannämnda villkor, och artikel 6 i tillämpningsförordningen ska tillämpas.

5. Den behöriga institutionen i den medlemsstat vars lagstiftning, antingen provisoriskt eller slutgiltigt, har fastställts vara tillämplig ska utan dröjsmål underrätta den berörda personen om detta.

6. Om den berörda personen underlåter att lämna den information som avses i punkt 1 ska, på initiativ av den institution som har utsetts av den behöriga myndigheten i personens bosättningsmedlemsstat, denna artikel tillämpas så snart som institutionen, eventuellt genom en annan berörd institution, fått kännedom om denna persons situation.

Artikel 17

Förfarande för tillämpning av artikel 15 i grundförordningen

Kontraktsanställda vid Europeiska gemenskaperna ska utöva sin rätt att välja enligt artikel 15 i grundförordningen när anställningsavtalet undertecknas. Den myndighet som är behörig att ingå detta avtal ska underrätta den institution som har utsetts av den medlemsstat vars lagstiftning den kontraktsanställde vid Europeiska gemenskaperna har valt.

Artikel 18

Förfarande för tillämpning av artikel 16 i grundförordningen

En begäran från arbetsgivaren eller den berörda personen om undantag från artiklarna 11–15 i grundförordningen ska, om möjligt i förväg, lämnas till den behöriga myndigheten eller det organ som utsetts av myndigheten i den medlemsstat vars lagstiftning arbetstagaren eller den berörda personen begär att få omfattas av.

Artikel 19

Tillhandahållande av information till berörda personer och arbetsgivare

1. Den behöriga institutionen i den medlemsstat vars lagstiftning enligt avdelning II i grundförordningen blir tillämplig, ska underrätta den berörda personen och, i förekommande fall, personens arbetsgivare, om de skyldigheter som föreskrivs i den lagstiftningen. Den behöriga institutionen ska ge dem den hjälp som behövs för fullgörandet av de formaliteter som krävs enligt den lagstiftningen.

2. På begäran av den berörda personen eller av arbetsgivaren, ska den behöriga institutionen i den medlemsstat vars lagstiftning är tillämplig enligt avdelning II i grundförordningen, utfärda ett intyg om att sådan lagstiftning är tillämplig och, i förekommande fall, ange till och med vilken dag och på vilka villkor.

Artikel 20

Samarbete mellan institutionerna

1. De berörda institutionerna ska till den behöriga institutionen i den medlemsstat vars lagstiftning enligt avdelning II i grundförordningen är tillämplig på en person, lämna de uppgifter som behövs för att fastställa den dag då den lagstiftningen blir tillämplig samt de avgifter som personen och dennes arbetsgivare ska betala enligt den lagstiftningen.

2. Den behöriga institutionen i den medlemsstat vars lagstiftning enligt avdelning II i grundförordningen blir tillämplig på en person, ska göra informationen om den dag då den lagstiftningen ska börja tillämpas tillgänglig för den institution som har utsetts av den behöriga myndigheten i den medlemsstat vars lagstiftning personen senast omfattades av.

Artikel 21

Arbetsgivarens skyldigheter

1. En arbetsgivare som har sitt säte eller driftsställe utanför den behöriga medlemsstaten, ska fullgöra alla skyldigheter som föreskrivs enligt den lagstiftning dess anställda omfattas av, särskilt skyldigheten att betala de avgifter som föreskrivs enligt den lagstiftningen, som om arbetsgivaren hade sitt säte eller driftsställe i den behöriga medlemsstaten.

2. En arbetsgivare som inte har något driftställe i den medlemsstat vars lagstiftning är tillämplig, får komma överens med en anställd om att den anställde ska fullgöra arbetsgivarens skyldigheter att betala avgifter för dess räkning utan att arbetsgivarens underliggande skyldigheter åsidosätts. Arbetsgivaren ska meddela den behöriga institutionen i den medlemsstaten om sådana överenskommelser.







AVDELNING III

SÄRSKILDA BESTÄMMELSER AVSEENDE DE OLIKA FÖRMÅNSKATEGORIERNA







KAPITEL I

Förmåner vid sjukdom, moderskaps- och likvärdiga faderskapsförmåner

Artikel 22

Allmänna genomförandebestämmelser

1. De behöriga myndigheterna eller institutionerna ska se till att försäkrade personer lämnas all nödvändig information om förfarandena och villkoren för beviljandet av vårdförmåner när sådana förmåner tas emot inom territoriet för en annan medlemsstat än den behöriga institutionens medlemsstat.

2. Utan hinder av artikel 5 a i grundförordningen kan en medlemsstat bli ansvarig för kostnaderna för förmåner i enlighet med artikel 22 i grundförordningen endast om den försäkrade personen antingen har ansökt om pension enligt lagstiftningen i den medlemsstaten, eller enligt artiklarna 23–30 i grundförordningen uppbär pension enligt den medlemsstatens lagstiftning.

Artikel 23

Tillämpliga bestämmelser när det finns flera än ett system i bosättnings- eller vistelsemedlemsstaten

Om bosättnings- eller vistelsemedlemsstatens lagstiftning omfattar flera än ett försäkringssystem vid sjukdom, moderskap eller faderskap för flera än en kategori av försäkrade personer, ska de tillämpliga bestämmelserna enligt artiklarna 17, 19.1, 20, 22, 24 och 26 i grundförordningen vara bestämmelserna i lagstiftningen om det allmänna systemet för anställda.

Artikel 24

Bosättning i en annan medlemsstat än den behöriga medlemsstaten

1. Vid tillämpningen av artikel 17 i grundförordningen ska den försäkrade personen och/eller hans eller hennes familjemedlemmar vara skyldiga att registrera sig vid institutionen på bosättningsorten. Deras rätt till vårdförmåner i bosättningsmedlemsstaten ska intygas genom en handling utfärdad av den behöriga institutionen på begäran av den försäkrade personen eller på begäran av institutionen på bosättningsorten.

2. Den handling som avses i punkt 1 ska förbli giltig till dess att den behöriga institutionen informerar institutionen på bosättningsorten om att den inte längre gäller.

Institutionen på bosättningsorten ska underrätta den behöriga institutionen om varje registrering som den har gjort enligt punkt 1 och om varje ändring eller upphävande av denna registrering.

3. Denna artikel ska även gälla de personer som avses i artiklarna 22, 24, 25 och 26 i grundförordningen.

Artikel 25

Vistelse i en annan medlemsstat än den behöriga medlemsstaten

A. Förfarande och rättigheternas omfattning

1. När artikel 19 i grundförordningen tillämpas ska den försäkrade personen tillhandahålla vårdgivaren i den medlemsstat där han eller hon vistas en handling som utfärdats av dennes behöriga institution och i vilken det anges att personen har rätt till vårdförmåner. Om den försäkrade personen inte har en sådan handling, ska institutionen på vistelseorten, på begäran eller om det av andra skäl är nödvändigt, vända sig till den behöriga institutionen för att erhålla handlingen.

2. Denna handling ska visa att den försäkrade personen har rätt till vårdförmåner enligt artikel 19 i grundförordningen på samma villkor som dem som gäller för personer som är försäkrade enligt lagstiftningen i vistelsemedlemsstaten.

3. De vårdförmåner som avses i artikel 19.1 i grundförordningen ska avse de vårdförmåner som utges i vistelsemedlemsstaten, enligt dess lagstiftning, och som av medicinska skäl är nödvändiga för att den försäkrade personen inte ska vara tvungen att före slutet av sin planerade vistelse återvända till den behöriga medlemsstaten för att få den nödvändiga behandlingen.

B. Förfaranden och arrangemang för ersättning av utgifter för vårdförmåner

4. Om den försäkrade personen faktiskt har betalat hela eller delar av kostnaden för vårdförmåner som utgivits enligt artikel 19 i grundförordningen, och om en försäkrad person kan få ersättning för dessa kostnader enligt den lagstiftning som tillämpas av institutionen på vistelseorten, får den försäkrade personen lämna in sin ansökan om ersättning till institutionen på vistelseorten. Denna institution ska i så fall direkt ersätta den berörda personen för de kostnader som motsvarar dessa förmåner inom de ramar och på de taxevillkor för ersättning som föreskrivs i dess lagstiftning.

5. Om ersättning för sådana kostnader inte begärs direkt vid institutionen på vistelseorten, ska den behöriga institutionen ersätta den berörda personen för hans eller hennes kostnader i enlighet med de taxevillkor för ersättning som gäller för institutionen på vistelseorten, eller utge de belopp som institutionen på vistelseorten skulle ha fått ersättning för, om artikel 62 i tillämpningsförordningen hade tillämpats i det berörda fallet.

Institutionen på vistelseorten ska på begäran lämna den behöriga institutionen alla nödvändiga upplysningar om dessa taxor och belopp.

6. Genom undantag från punkt 5 får den behöriga institutionen ersätta kostnaderna inom de tidsfrister och på de taxevillkor för ersättning som föreskrivs i dess lagstiftning, under förutsättning att den försäkrade personen har samtyckt till att denna bestämmelse tillämpas på honom eller henne.

7. Om det i vistelsemedlemsstatens lagstiftning inte föreskrivs någon ersättning enligt punkterna 4 och 5 i det berörda fallet, får den behöriga institutionen lämna ersättning för kostnaderna inom de tidsfrister och på de taxevillkor som föreskrivs i dess lagstiftning utan att den försäkrade personen har lämnat sitt samtycke.

8. Ersättningen till den försäkrade personen ska inte i något fall överskrida personens faktiska kostnader.

9. Vid betydande utgifter får den behöriga institutionen betala ut ett lämpligt förskott till den försäkrade personen, så snart som denne lämnar in en ansökan om ersättning till institutionen.

C. Familjemedlemmar

10. Punkterna 1–9 ska även gälla för den försäkrade personens familjemedlemmar.

Artikel 26

Planerad vård

A. Tillståndsförfarande

1. När artikel 20.1 i grundförordningen tillämpas ska den försäkrade personen för institutionen på vistelseorten uppvisa en handling som har utfärdats av den behöriga institutionen. I denna artikel avses med behörig institution den institution som bär kostnaden för den planerade vården; i de fall som avses i artiklarna 20.4 och 27.5 i grundförordningen, där de vårdförmåner som tillhandahålls bosättningsmedlemsstaten ersätts på grundval av fasta belopp, ska institutionen på bosättningsorten anses vara den behöriga institutionen.

2. Om en försäkrad person inte är bosatt i den behöriga medlemsstaten, ska denne söka tillstånd från institutionen på bosättningsorten, vilken ska vidarebefordra den till den behöriga institutionen utan dröjsmål.

I dessa fall ska institutionen på bosättningsorten intyga huruvida villkoren i artikel 20.2 andra meningen i grundförordningen är uppfyllda i bosättningsmedlemsstaten.

Den behöriga institutionen får vägra att bevilja det begärda tillståndet endast om, enligt en bedömning från institutionen på bosättningsorten, villkoren enligt artikel 20.2 andra meningen i grundförordningen inte är uppfyllda i den försäkrade personens bosättningsmedlemsstat, eller om samma vård kan tillhandahållas i den behöriga medlemsstaten inom en tid som är medicinskt försvarbar med hänsyn till personens aktuella hälsotillstånd och sjukdomens sannolika förlopp.

Den behöriga institutionen ska informera bosättningsorten om sitt beslut.

Om inget svar lämnas inom den tidsfrist som fastställs i den nationella lagstiftningen ska den behöriga institutionen anses ha beviljat tillståndet.

3. Om en försäkrad person som inte är bosatt i den behöriga medlemsstaten är i behov av akut livsnödvändig vård, och tillståndet inte kan vägras enligt artikel 20.2 andra meningen i grundförordningen ska tillståndet beviljas av institutionen på bosättningsorten för den behöriga institutionens räkning, som omedelbart ska underrättas av institutionen på bosättningsorten.

Den behöriga institutionen ska godta de undersöknings- och behandlingsbeslut som fastställts av läkare som har godkänts av den institution på bosättningsorten som utfärdar tillståndet beträffande behovet av akut livsnödvändig vård.

4. Den behöriga institutionen ska när som helst under förfarandet för beviljande av tillståndet ha rätt att kräva att den försäkrade personen undersöks av en läkare i vistelse- eller bosättningsmedlemsstaten som institutionen själv väljer.

5. Institutionen på vistelseorten ska, utan att det påverkar något beslut om tillstånd, informera den behöriga institutionen för det fall det förefaller medicinskt lämpligt att komplettera den vård som omfattas av det gällande tillståndet.

B. Ersättning av den försäkrade personens utgifter för vårdförmåner

6. Artikel 25.4 och 25.5 i tillämpningsförordningen ska även gälla, dock utan att det påverkar tillämpningen av punkt 7.

7. Om den försäkrade personen faktiskt har betalat alla eller en del av kostnaderna för den läkarvård som omfattas av tillståndet och de kostnader som den behöriga institutionen är skyldig att ersätta institutionen på vistelseorten eller den försäkrade personen enligt punkt 6 (faktisk kostnad) är lägre än de kostnader som den hade varit tvungen att betala för samma behandling i den behöriga medlemsstaten (fiktiv kostnad), ska den behöriga institutionen, på begäran, ersätta den försäkrade personens vårdkostnader upp till det belopp med vilket den fiktiva kostnaden överstiger den faktiska kostnaden. Ersättningsbeloppet får dock inte överstiga beloppet av den försäkrade personens faktiska utgifter, och hänsyn får tas till det belopp som den försäkrade personen skulle ha fått betala om behandlingen hade getts i den behöriga medlemsstaten.

C. Ersättning av utgifter för resor och uppehälle i samband med planerad vård

8. Om det i den nationella lagstiftning som är tillämplig på den behöriga institutionen föreskrivs om ersättning för de utgifter för resor och uppehälle som har direkt samband med behandlingen av den försäkrade personen, ska institutionen stå för sådana kostnader för den berörda personen och, om nödvändigt, för en medföljande person, när ett tillstånd beviljas för behandling i en annan medlemsstat.

D. Familjemedlemmar

9. Punkterna 1–8 ska även gälla för de försäkrade personernas familjemedlemmar.

Artikel 27

Kontantförmåner vid arbetsoförmåga vid vistelse eller bosättning i en annan medlemsstat än den behöriga medlemsstaten

A. Förfarande som den försäkrade personen ska följa

1. Om den försäkrade personen enligt lagstiftningen i den behöriga medlemsstaten måste uppvisa ett intyg för att ha rätt till kontantförmåner i samband med arbetsoförmåga enligt artikel 21.1 i grundförordningen, ska den försäkrade personen begära att den läkare i bosättningsmedlemsstaten som fastställde personens hälsotillstånd intygar dennes arbetsoförmåga och anger dess troliga varaktighet.

2. Den försäkrade personen ska sända intyget till den behöriga institutionen inom den tid som fastställs i den behöriga medlemsstatens lagstiftning.

3. Om de behandlande läkarna i bosättningsmedlemsstaten inte utfärdar intyg om arbetsoförmåga, och sådana intyg krävs enligt den behöriga medlemsstatens lagstiftning, ska den berörda personen lämna en begäran direkt till institutionen på bosättningsorten. Denna institution ska omedelbart se till att arbetsoförmågan blir medicinskt bedömd och att det intyg som avses i punkt 1 utfärdas. Intyget ska utan dröjsmål översändas till den behöriga institutionen.

4. Översändandet av den handling som avses i punkterna 1, 2 och 3 ska inte frita den försäkrade personen från att fullgöra de skyldigheter som föreskrivs i den tillämpliga lagstiftningen, särskilt gentemot sin arbetsgivare. Arbetsgivaren eller den behöriga institutionen kan i förekommande fall anmoda arbetstagaren att delta i aktiviteter som syftar till att främja och stödja den försäkrade personens återvändande till arbetsmarknaden.

B. Förfarande som institutionen i bosättningsmedlemsstaten ska följa

5. På den behöriga institutionens begäran ska institutionen på bosättningsorten genomföra nödvändiga administrativa kontroller eller läkarundersökningar av den berörda personen i överensstämmelse med den lagstiftning som den ska tillämpa. Institutionen på bosättningsorten ska till den behöriga institutionen utan dröjsmål vidarebefordra den undersökande läkarens utlåtande om i synnerhet arbetsoförmågans troliga varaktighet.

C. Förfarande som ska följas av den behöriga institutionen

6. Den behöriga institutionen ska under alla omständigheter ha rätt att kräva att den försäkrade personen undersöks av en läkare som institutionen själv har valt.

7. Utan att det påverkar artikel 21.1 andra meningen i grundförordningen ska den behöriga institutionen direkt till den berörda personen utge kontantförmånerna och, om nödvändigt, underrätta institutionen på bosättningsorten om detta.

8. Vid tillämpningen av artikel 21.1 i grundförordningen ska de uppgifter i ett intyg om arbetsoförmåga, som utfärdats i en annan medlemsstat för en försäkrad person på grundval av den undersökande läkarens eller institutionens utlåtande om hälsotillståndet, ha samma rättsverkan som ett intyg som upprättas i den behöriga medlemsstaten.

9. Om den behöriga institutionen vägrar att utge kontantförmåner, ska den meddela den försäkrade personen om sitt beslut och samtidigt meddela institutionen på bosättningsorten om beslutet.

D. Förfarande vid vistelse i en annan medlemsstat än den behöriga medlemsstaten

10. Punkterna 1–9 ska även gälla när den försäkrade personen vistas i en annan medlemsstat än den behöriga medlemsstaten.

Artikel 28

Kontantförmåner vid långvarigt vårdbehov vid vistelse eller bosättning i en annan medlemsstat än den behöriga medlemsstaten

A. Förfarande som den försäkrade personen ska följa

1. För att få rätt till kontantförmåner vid långvarigt vårdbehov enligt artikel 21.1 i grundförordningen, ska den försäkrade personen vända sig till den behöriga institutionen. Den behöriga institutionen ska vid behov underrätta institutionen på bosättningsorten om detta.

B. Förfarande som institutionen på bosättningsorten ska följa

2. På begäran av den behöriga institutionen ska institutionen på bosättningsorten undersöka om den försäkrade personen har långvarigt vårdbehov. Den behöriga institutionen ska lämna alla upplysningar som behövs för en sådan undersökning till institutionen på bosättningsorten.

C. Förfarande som den behöriga institutionen ska följa

3. För att kunna fastställa omfattningen av behovet av långvarig vård ska den behöriga institutionen ha rätt att kräva att den försäkrade personen undersöks av en läkare eller en annan sakkunnig som institutionen har valt.

4. Artikel 27.7 i tillämpningsförordningen ska även gälla.

D. Förfarande vid vistelse i en annan medlemsstat än den behöriga medlemsstaten

5. Punkterna 1–4 ska även gälla när den försäkrade personen vistas i en annan medlemsstat än den behöriga medlemsstaten.

E. Familjemedlemmar

6. Punkterna 1–5 ska även gälla för den försäkrade personens familjemedlemmar.

Artikel 29

Tillämpning av artikel 28 i grundförordningen

Om den medlemsstat där den tidigare gränsarbetaren senast arbetade som anställd eller utövade sin verksamhet inte längre är den behöriga medlemsstaten, och den tidigare gränsarbetaren eller en medlem av dennes familj reser dit för att erhålla vårdförmåner i enlighet med artikel 28 i grundförordningen, ska personen för institutionen på vistelseorten uppvisa en handling utfärdad av den behöriga institutionen.

Artikel 30

Pensionstagares avgifter

Om en person erhåller pension från mer än en medlemsstat, ska det avgiftsbelopp som dras från samtliga utbetalda pensioner under inga omständigheter överstiga det belopp som ska dras av när det gäller en person som erhåller samma pensionsbelopp från den behöriga medlemsstaten.

Artikel 31

Tillämpning av artikel 34 i grundförordningen

A. Förfarande som den behöriga institutionen ska följa

1. Den behöriga institutionen ska informera den berörda personen om bestämmelserna i artikel 34 i grundförordningen om förhindrande av sammanträffande av förmåner. Tillämpningen av dessa regler ska säkerställa att den person som inte är bosatt i den behöriga medlemsstaten är berättigad till förmåner motsvarande minst samma totalbelopp eller värde som personen skulle vara berättigad till om denna var bosatt i den medlemsstaten.

2. Den behöriga institutionen ska även informera institutionen på bosättnings- eller vistelseorten om utbetalning av kontantförmåner vid långvarigt vårdbehov, om det i den lagstiftning som den senare institutionen tillämpar föreskrivs vårdförmåner vid långvarigt vårdbehov, vilka ingår i den förteckning som avses i artikel 34.2 i grundförordningen.

B. Förfarande som institutionen på bosättnings- eller vistelseorten ska följa

3. Institutionen på bosättnings- eller vistelseorten ska, efter att ha mottagit uppgifterna enligt punkt 2, utan dröjsmål informera den behöriga institutionen om eventuella vårdförmåner vid långvarigt vårdbehov avsedda för samma ändamål som den enligt sin lagstiftning beviljar den berörda personen, och om tillämplig taxa för ersättning.

4. Administrativa kommissionen ska vid behov besluta om tillämpningsåtgärder för denna artikel.

Artikel 32

Särskilda genomförandeåtgärder

1. Om en person eller en grupp av personer på begäran har undantagits från obligatorisk sjukförsäkring och alltså inte omfattas av ett system för sjukförsäkring på vilket grundförordningen är tillämplig, ska inte institutionen i en annan medlemsstat, uteslutande på grund av detta undantag, bli ansvarigt för att bära kostnaderna för vård- eller kontantförmåner till sådana personer eller en familjemedlem enligt avdelning III kapitel I i grundförordningen.

2. För de medlemsstater som avses i bilaga 2 ska bestämmelserna om vårdförmåner i avdelning III kapitel I i grundförordningen tillämpas på personer som har rätt till vårdförmåner endast på grundval av en särskild ordning för enbart offentligt anställda i den omfattning som där anges.

En annan medlemsstats institution ska då inte, uteslutande på grund av detta, bli ansvarig för att bära kostnaderna för vård- eller kontantförmåner till dessa personer eller deras familjemedlemmar.

3. När de personer som avses i punkterna 1 och 2 och deras familjemedlemmar är bosatta i en medlemsstat där rätten till vårdförmåner inte förutsätter försäkring, eller verksamhet som anställd eller egenföretagare, ska de vara skyldiga att betala hela kostnaden för vårdförmåner som utgivits i deras bosättningsland.







KAPITEL II

Förmåner vid olycksfall i arbetet och arbetssjukdomar

Artikel 33

Rätt till vårdförmåner och kontantförmåner vid bosättning eller vistelse i en annan medlemsstat än den behöriga medlemsstaten

1. Vid tillämpningen av artikel 36 i grundförordningen ska de förfaranden som anges i artiklarna 24–27 i tillämpningsförordningen även gälla.

2. Vid tillhandahållandet av särskilda förmåner i samband med olycksfall i arbetet och arbetssjukdomar enligt nationell lagstiftning i vistelse- eller bosättningsmedlemsstaten, ska den medlemsstatens institution omedelbart informera den behöriga institutionen.

Artikel 34

Förfarande vid olycksfall i arbetet eller arbetssjukdomar som uppkommer i en annan medlemsstat än den behöriga medlemsstaten

1. Om ett olycksfall i arbetet inträffar eller en arbetssjukdom först konstateras i en annan medlemsstat än den behöriga medlemsstaten, ska olycksfallet eller sjukdomen deklareras eller anmälas i enlighet med den behöriga medlemsstatens lagstiftning, om en sådan deklaration eller anmälan ska göras enligt nationell lagstiftning, utan att det, i förekommande fall, påverkar tillämpningen av alla andra lagbestämmelser i den medlemsstat där olycksfallet inträffade eller där arbetssjukdomen först konstaterades, som i ett sådant fall ska fortsätta att tillämpas. Denna deklaration eller anmälan ska skickas till den behöriga institutionen.

2. Institutionen i den medlemsstat inom vars territorium olycksfallet i arbetet inträffade eller arbetssjukdomen först konstaterades ska till den behöriga institutionen översända de läkarintyg som har utfärdats på den medlemsstatens territorium.

3. Om ett olycksfall har inträffat på väg till eller från arbetet inom en annan medlemsstats territorium än den behöriga medlemsstaten och det är nödvändigt att göra en utredning inom den förstnämnda medlemsstatens territorium för att fastställa eventuell rätt till förmåner, kan en person utses för det ändamålet av den behöriga institutionen som då ska underrätta myndigheterna i denna medlemsstat om detta. Institutionerna ska samarbeta vid bedömningen av all relevant information och genomgången av rapporter och alla andra handlingar som rör olycksfallet.

4. När behandlingen har avslutats ska, på begäran av den behöriga institutionen, en detaljerad rapport skickas tillsammans med läkarintyg om de bestående följderna av olycksfallet eller sjukdomen, särskilt den skadade personens aktuella hälsotillstånd och hans tillfrisknande eller bestående men av skadorna. Arvoden i samband med detta ska betalas av institutionen på bosättningsorten, eller, i förekommande fall, på vistelseorten, enligt den taxa som institutionen tillämpar och ska debiteras den behöriga institutionen.

5. Den behöriga institutionen ska, på begäran av institutionen på bosättnings- eller vistelseorten, underrätta den om det beslut i vilket dagen för tillfrisknande eller för fastställande av att skadan är bestående anges och om ett eventuellt beslut om beviljande av pension.

Artikel 35

Tvist om ett olycksfalls eller en sjukdoms samband med arbete

1. Om den behöriga institutionen i de fall som avses i artikel 36.2 i grundförordningen inte anser att lagstiftningen om olycksfall i arbetet eller arbetssjukdomar är tillämplig, ska den utan dröjsmål underrätta den institution på bosättnings- eller vistelseorten som har utgett vårdförmånerna om detta, och vårdförmånerna ska då anses utgöra sjukförsäkringsförmåner.

2. När ett slutgiltigt beslut har fattats i det ärendet ska den behöriga institutionen utan dröjsmål underrätta den institution på bosättnings- eller vistelseorten som har utgett vårdförmånerna om detta.

Om det inte kan fastställas att det rör sig om ett olycksfall i arbetet eller en arbetssjukdom ska vårdförmåner fortsätta att utgå som sjukförsäkringsförmåner om den berörda personen har rätt till sådana förmåner.

Om det fastställs att det rör sig om ett olycksfall i arbetet eller en arbetssjukdom ska de vårdförmåner som personen har fått enligt sjukförsäkringen, från och med den tidpunkt då olycksfallet inträffade eller då arbetssjukdomen först fastställdes, anses som förmåner vid ett olycksfall i arbetet eller en arbetssjukdom.

3. Artikel 6.5 andra stycket i tillämpningsförordningen ska även tillämpas.

Artikel 36

Förfarande vid exponering för risk för en arbetssjukdom i flera än en medlemsstat

1. I det fall som avses i artikel 38 i grundförordningen ska deklarationen eller anmälan om arbetssjukdomen översändas till den behöriga institutionen för arbetssjukdomar i den medlemsstat enligt vars lagstiftning den berörda personen senast arbetade som anställd eller utövade verksamhet som kan ha förorsakat sjukdomen.

Om den institution till vilken deklarationen eller anmälan översänts, konstaterar att personen senast arbetade som anställd eller utövade verksamhet som kan ha förorsakat arbetssjukdomen enligt en annan medlemsstats lagstiftning, ska den översända deklarationen eller anmälan och alla bifogade handlingar till motsvarande institution i den medlemsstaten.

2. Om institutionen i den medlemsstat enligt vars lagstiftning den berörda personen senast arbetade som anställd eller utövade verksamhet som kan ha förorsakat arbetssjukdomen, konstaterar att personen i fråga eller dennes efterlevande inte uppfyller kraven i den lagstiftningen, bland annat på grund av att den berörda personen i den medlemsstaten aldrig har arbetat som anställd eller utövade verksamhet som förorsakat arbetssjukdomen eller på grund av att den medlemsstaten inte erkänner sjukdomen som arbetssjukdom, ska denna institution utan dröjsmål översända deklarationen eller anmälan med alla bifogade handlingar, inklusive undersökningsresultat och specialistutlåtanden från de läkarundersökningar som gjorts genom den förstnämnda institutionen, till institutionen i den medlemsstat enligt vars lagstiftning den berörda personen tidigare arbetade som anställd eller utövade verksamhet som kan ha förorsakat arbetssjukdomen.

3. Vid behov ska institutionerna upprepa förfarandet som anges i punkt 2 och återföra ärendet till motsvarande institution i den medlemsstat enligt vars lagstiftning den berörda personen först arbetade som anställd eller utövade verksamhet som kan ha förorsakat arbetssjukdomen.

Artikel 37

Informationsutbyte mellan institutionerna och utbetalning av förskott vid överklagande av ett beslut om avslag

1. Vid överklagande av ett beslut om avslag på en ansökan som fattats av institutionen i en av de medlemsstater enligt vars lagstiftning den berörda personen arbetade som anställd eller utövade verksamhet som kan ha förorsakat arbetssjukdomen, ska den institutionen lämna en underrättelse om överklagandet till den institution till vilken deklarationen eller anmälan har översänts, i enlighet med det förfarande som anges i artikel 36.2 i tillämpningsförordningen, och därefter underrätta den när ett slutgiltigt beslut har fattats.

2. Om en person har rätt till förmåner enligt den lagstiftning som tillämpas av den institution till vilken deklarationen eller anmälan har översänts, ska denna institution betala ut förskott med ett belopp som vid behov ska fastställas, efter samråd med den institution vars beslut har överklagats, på ett sätt som gör att för stora utbetalningar undviks. Den sistnämnda institutionen ska återbetala förskottsbeloppet om den efter överklagandet är skyldig att utge de förmånerna. Detta belopp ska sedan dras av från de förmåner som personen har rätt till, i enlighet med det förfarande som anges i artiklarna 72 och 73 i tillämpningsförordningen.

3. Artikel 6.5 andra stycket i tillämpningsförordningen ska även gälla.

Artikel 38

Förvärrande av en arbetssjukdom

I de fall som avses i artikel 39 i grundförordningen är den sökande skyldig att lämna alla upplysningar om förmåner som tidigare har beviljats för den berörda arbetssjukdomen till institutionen i den medlemsstat hos vilken denne ansöker om förmåner. Denna institution får vända sig till alla andra institutioner som tidigare har varit behöriga för att få de upplysningar som den anser nödvändiga.

Artikel 39

Bedömning av graden av arbetsoförmåga vid tidigare eller senare olycksfall i arbetet eller arbetssjukdom

Om en tidigare eller senare arbetsoförmåga förorsakats av ett olycksfall som inträffade då personen i fråga omfattades av lagstiftningen i en medlemsstat där frågan om arbetsoförmågans ursprung saknar betydelse, ska den behöriga institutionen eller det organ som den behöriga myndigheten i den berörda medlemsstaten har utsett

a) på begäran av en annan medlemsstats behöriga institution, lämna upplysningar om graden av den tidigare eller senare arbetsoförmågan och, i möjligaste mån, upplysningar som gör det möjligt att fastställa om arbetsoförmågan var en följd av ett olycksfall i arbetet enligt den lagstiftning som tillämpas av institutionen i den sistnämnda medlemsstaten, och

b) i enlighet med tillämplig lagstiftning beakta graden av arbetsoförmåga som de tidigare eller senare fallen har förorsakat när rätten till förmåner och förmånsbelopp fastställs.

Artikel 40

Inlämnande och behandling av ansökningar om pension eller tilläggsbidrag

För att få rätt till en pension eller ett tilläggsbidrag enligt lagstiftningen i en medlemsstat, ska den berörda personen eller dennes efterlevande som är bosatta inom en annan medlemsstats territorium, i tillämpliga fall, ansöka om detta antingen hos den behöriga institutionen eller hos institutionen på bosättningsorten, som ska vidarebefordra ansökan till den behöriga institutionen.

Ansökan ska innehålla all information som krävs enligt den lagstiftning som den berörda institutionen tillämpar.

Artikel 41

Särskilda genomförandebestämmelser

1. Såvitt avser de medlemsstater som anges i bilaga 2 ska de bestämmelser i avdelning III kapitel 2 i grundförordningen som gäller vårdförmåner tillämpas på personer som har rätt till vårdförmåner, endast på grundval av en särskild ordning för enbart offentligt anställda i den omfattning som där anges.

2. Artikel 32.2 andra stycket och 32.3 i tillämpningsförordningen ska även gälla.







KAPITEL III

Ersättning vid dödsfall

Artikel 42

Ansökan om ersättning vid dödsfall

Vid tillämpningen av artiklarna 42 och 43 i grundförordningen ska ansökan om ersättning vid dödsfall lämnas till antingen den behöriga institutionen eller till institutionen på den sökandes bosättningsort, som därefter ska vidarebefordra ansökan till den behöriga institutionen.

Ansökan ska innehålla all information som krävs enligt den lagstiftning som den behöriga institutionen tillämpar.







KAPITEL IV

Invaliditetsförmåner, ålderspension och efterlevandepension

Artikel 43

Tilläggsbestämmelser för beräkning av förmånerna

1. Vid beräkningen av det teoretiska och det faktiska förmånsbeloppet enligt artikel 52.1 b i grundförordningen ska de regler som föreskrivs i artikel 12.3, 12.4, 12.5 och 12.6 i tillämpningsförordningen tillämpas.

2. Om perioder av frivillig försäkring eller frivillig fortsättningsförsäkring inte har beaktats enligt artikel 12.3 i tillämpningsförordningen, ska institutionen i den medlemsstat enligt vars lagstiftning de perioderna har fullgjorts, beräkna det belopp som de perioderna motsvarar enligt den lagstiftning som den tillämpar. Det faktiska förmånsbeloppet, beräknat enligt artikel 52.1 b i grundförordningen, ska ökas med det belopp som motsvarar perioderna av frivillig försäkring eller frivillig fortsättningsförsäkring.

3. Institutionen i varje medlemsstat ska, enligt den lagstiftning som den tillämpar, beräkna det belopp som svarar mot de perioder av frivillig försäkring eller frivillig fortsättningsförsäkring som enligt artikel 53.3 c i grundförordningen inte ska omfattas av en annan medlemsstats bestämmelser om indragning, minskning eller innehållande.

Om den lagstiftning som tillämpas av den behöriga institutionen inte medger att institutionen fastställer detta belopp direkt på grund av att försäkringsperioder tilldelas olika värden enligt lagstiftningen, får ett fiktivt belopp fastställas. Administrativa kommissionen ska fastställa detaljerade arrangemang för fastställande av detta fiktiva belopp.

Artikel 44

Beaktande av perioder för vård av barn

1. I denna artikel avses med ”period för vård av barn” perioder som enligt en medlemsstats lagstiftning tillgodoräknas eller ger ett tillägg till en pension uttryckligen på grund av att en person har haft vård om ett barn, oavsett vilken metod som används för att beräkna perioderna och oavsett om de intjänas under vårdtiden eller erkänns retroaktivt.

2. Om en period för vård av barn inte beaktas enligt lagstiftningen i den medlemsstat som är behörig enligt avdelning II i grundförordningen, ska institutionen i den medlemsstat vars lagstiftning var tillämplig på den berörda personen, på grundval av att personen hade anställning eller bedrev verksamhet som egenföretagare vid den tidpunkt då perioden för vård av barn enligt den lagstiftningen började beaktas för det berörda barnet, fortsatt vara ansvarig för att beakta denna period som en period för vård av barn enligt dess egen lagstiftning, som om vården av barnet ägt rum på dess territorium.

3. Punkt 2 ska inte tillämpas om den berörda personen omfattas eller börjar omfattas av lagstiftningen i en annan medlemsstat på grund av att personen har anställning eller bedriver verksamhet som egenföretagare.

Artikel 45

Ansökan om förmåner

A. Inlämning av ansökan om förmåner enligt typ A-lagstiftning, enligt artikel 44.2 i grundförordningen

1. För att få rätt till förmåner enligt typ A-lagstiftning, enligt artikel 44.2 i grundförordningen, ska den sökande lämna in en ansökan till institutionen i den medlemsstat vars lagstiftning denne omfattades av när den arbetsoförmåga som följts av invaliditet eller förvärrad invaliditet uppkom, eller till institutionen på bosättningsorten, som ska vidarebefordra ansökan till den första institutionen.

2. Om kontantförmåner vid sjukdom har utgetts, ska den dag då ansökan om pension lämnades in i förekommande fall anses som den sista dag då dessa förmåner kan utgå.

3. I det fall som avses i artikel 47.1 i grundförordningen ska den institution hos vilken den berörda personen senast var försäkrad underrätta den institution som först svarade för utbetalningen av förmånerna om beloppet och den dag från och med vilken förmånerna betalats ut enligt den lagstiftning som den tillämpar. Från och med den dagen ska de förmåner som personen hade rätt till innan invaliditeten förvärrades dras in eller minskas till det belopp som motsvarar det tillägg som avses i artikel 47.2 i grundförordningen.

B. Inlämning av andra ansökningar om förmåner

4. I andra fall än de som avses i punkt 1 ska den sökande lämna in ansökan till institutionen på sin bosättningsort eller till institutionen i den medlemsstat vars lagstiftning han senast omfattades av. Om den berörda personen inte vid någon tidpunkt omfattades av den lagstiftning som institutionen på bosättningsorten tillämpar, ska denna institution vidarebefordra ansökan till institutionen i den medlemsstat vars lagstiftning han senast omfattades av.

5. Dagen för inlämning av ansökan gäller för alla berörda institutioner.

6. Om den sökande, trots uppmaning att göra detta, inte har meddelat att han har varit anställd eller bosatt i andra medlemsstater, ska, med avvikelse från punkt 5, den dag då den sökande kompletterade sin ursprungliga ansökan eller lämnade in en ny ansökan för de anställnings- och/eller bosättningsperioder som saknades, anses som den dag då ansökan lämnades in till den institution som tillämpar den berörda lagstiftningen, om inte förmånligare bestämmelser gäller enligt den lagstiftningen.

Artikel 46

Handlingar och uppgifter som den sökande ska bifoga sin ansökan

1. Den sökande ska lämna in sin ansökan enligt bestämmelserna i den lagstiftning som tillämpas av den institution som avses i artikel 45.1 eller 45.4 i tillämpningsförordningen, och den ska åtföljas av de styrkande handlingar som krävs i den lagstiftningen. Den sökande ska särskilt tillhandahålla alla tillgängliga relevanta uppgifter och styrkande handlingar som gäller försäkringsperioder (institutioner, identifieringsnummer), anställning (arbetsgivare) eller verksamhet som egenföretagare (art av verksamhet samt plats) och bosättning (adresser), vilka kan ha fullgjorts enligt annan lagstiftning samt dessa perioders längd.

2. Om den sökande enligt artikel 50.1 i grundförordningen begär att beviljandet av åldersförmåner enligt lagstiftningen i en eller flera medlemsstater skjuts upp, ska den sökande meddela detta i sin ansökan och ange enligt vilken lagstiftning han ansöker om uppskjutet uttag. För att den sökande ska kunna utnyttja denna rätt, ska de berörda institutionerna på begäran av den sökande lämna alla uppgifter de har till denne så att han kan bedöma följderna av samtidiga eller på varandra följande förmåner som han kan ansöka om.

3. Om en sökande återkallar en ansökan om förmåner när detta medges i en viss medlemsstats lagstiftning, ska det inte betraktas som ett samtidigt återkallande av ansökningar om förmåner enligt andra medlemsstaters lagstiftning.

Artikel 47

De berörda institutionernas handläggning av ansökningar

A. Kontaktinstitution

1. Den institution till vilken ansökan om förmåner lämnas eller vidarebefordras i enlighet med artikel 45.1 eller 45.4 i tillämpningsförordningen ska nedan kallas ”kontaktinstitution”. Institutionen på bosättningsorten ska inte kallas kontaktinstitution om den berörda personen inte någon gång har omfattats av den lagstiftning som den institutionen tillämpar.

Denna institution ska, förutom att behandla ansökan om förmåner enligt den lagstiftning som den tillämpar, i sin egenskap av kontaktinstitution främja utbyte av uppgifter, meddelande av beslut och de insatser som är nödvändiga för de berörda institutionernas handläggning av ansökan och på begäran förse den sökande med varje uppgift av betydelse för gemenskapsaspekten av denna handläggning och hålla den sökande underrättad om hur handläggningen fortskrider.

B. Behandling av ansökningar om förmåner enligt typ A-lagstiftning, enligt artikel 44 i grundförordningen

2. I det fall som avses i artikel 44.3 i grundförordningen ska kontaktinstitutionen vidarebefordra alla handlingar som gäller den berörda personen till den institution hos vilken personen tidigare var försäkrad, vilken i sin tur ska handlägga ärendet.

3. Artiklarna 48–52 i tillämpningsförordningen ska inte tillämpas vid handläggningen av de ansökningar som avses i artikel 44 i grundförordningen.

C. Handläggning av andra ansökningar om förmåner

4. I andra fall än de som avses i punkt 2 ska kontaktinstitutionen utan dröjsmål vidarebefordra ansökningarna om förmåner och alla handlingar som den har tillgängliga och, vid behov, de relevanta handlingar som den sökande har tillhandahållit, till alla berörda institutioner så att de kan påbörja handläggningen av ansökan samtidigt. Kontaktinstitutionen ska underrätta de övriga institutionerna om de försäkrings- eller bosättningsperioder som fullgjorts enligt dess lagstiftning. Den ska också ange vilka handlingar som ska lämnas in vid ett senare datum och komplettera ansökan snarast möjligt.

5. Var och en av de berörda institutionerna ska snarast möjligt underrätta kontaktinstitutionen och de övriga berörda institutionerna om de försäkrings- eller bosättningsperioder som fullgjorts enligt den lagstiftning som den tillämpar.

6. Var och en av de berörda institutionerna ska beräkna förmånsbeloppet i enlighet med artikel 52 i grundförordningen och underrätta kontaktinstitutionen och de övriga berörda institutionerna om sitt beslut, om förmånsbeloppet och om uppgifter som behövs för artiklarna 53–55 i grundförordningen.

7. Om en institution, på grundval av de upplysningar som avses i punkterna 4 och 5 i den här artikeln, konstaterar att artikel 46.2 eller artikel 57.2 eller 57.3 i grundförordningen ska tillämpas, ska den underrätta kontaktinstitutionen och de andra berörda institutionerna om detta.

Artikel 48

Meddelande av beslut till sökanden

1. Varje institution ska meddela sökanden om det beslut som den har fattat i enlighet med den tillämpliga lagstiftningen. Varje beslut ska innehålla uppgift om de förfaranden och tidsfrister som gäller för överklagan. När kontaktinstitutionen har underrättats om samtliga beslut som fattats av varje institution, ska den skicka en sammanfattning av de besluten till sökanden och de övriga berörda institutionerna. Mallen till sammanfattningen ska utarbetas av administrativa kommissionen. Sammanfattningen ska skickas till sökanden på institutionens språk eller, på begäran av sökanden, på ett språk som denne väljer och som är erkänt som ett av gemenskapsinstitutionernas officiella språk i enlighet med artikel 290 i fördraget.

2. Om sökanden efter mottagandet av sammanfattningen anser att hans rättigheter kan ha påverkats negativt av sambandet mellan beslut som fattats av två eller flera institutioner, ska sökanden ha rätt till en omprövning av de berörda institutionernas beslut inom de tidsfrister som föreskrivs i respektive nationell lagstiftning. Tidsfristerna ska börja löpa från och med dagen för mottagandet av sammanfattningen. Sökanden ska skriftligen meddelas om resultatet av omprövningen.

Artikel 49

Fastställande av invaliditetsgraden

1. När artikel 46.3 i grundförordningen är tillämplig ska enbart kontaktinstitutionen vara behörig att fatta beslut om sökandens invaliditetsgrad, om den lagstiftning som den institutionen tillämpar finns med i bilaga VII till grundförordningen, eller, om så inte är fallet, den institution vars lagstiftning finns med i den bilagan och som sökanden senast omfattades av. Den ska fatta det beslutet så snart som den kan avgöra, i förekommande fall med beaktande av artiklarna 6 och 51 i grundförordningen, om de villkor för rätt till förmåner som anges i den lagstiftning som den tillämpar har uppfyllts. Den ska utan dröjsmål underrätta de andra berörda institutionerna om det beslutet.

Om andra villkor för rätt till förmåner än villkor som avser invaliditetsgrad i den lagstiftning som kontaktinstitutionen tillämpar inte är uppfyllda, med beaktande av artiklarna 6 och 51 i grundförordningen, ska den utan dröjsmål underrätta den behöriga institutionen i den medlemsstat vars lagstiftning sökanden senast omfattades av om detta. Om villkoren för rätt till förmåner enligt den lagstiftning som den sistnämnda institutionen tillämpar är uppfyllda, ska denna institution vara behörig att fatta beslut om sökandens invaliditetsgrad. Den ska utan dröjsmål underrätta de andra berörda institutionerna om det beslutet.

När rätten till förmåner fastställs kan det bli nödvändigt att enligt samma villkor återföra frågan till den behöriga institutionen när det gäller invaliditet i den medlemsstat vars lagstiftning sökanden först omfattades av.

2. Om artikel 46.3 i grundförordningen inte är tillämplig, ska varje institution, i enlighet med sin lagstiftning, ha möjlighet att låta sökanden genomgå en undersökning av en läkare eller annan sakkunnig som den själv väljer för fastställandet av invaliditetsgraden. En medlemsstats institution ska dock beakta de handlingar, läkarutlåtanden och administrativa upplysningar som den fått från institutionen i en annan medlemsstat som om de hade upprättats i den egna medlemsstaten.

Artikel 50

Provisorisk utbetalning av förmåner och förskott på förmåner

1. Utan hinder av artikel 7 i tillämpningsförordningen, ska varje institution som under behandlingen av en ansökan om förmåner konstaterar att sökanden har rätt till en oberoende förmån enligt den lagstiftning som institutionen tillämpar, i enlighet med artikel 52.1 a i grundförordningen, utan dröjsmål betala ut den förmånen. Den utbetalningen ska betraktas som provisorisk om det beviljade beloppet skulle kunna påverkas av utgången av handläggningen av ansökan.

2. När det framgår av de tillgängliga uppgifterna att sökanden har rätt till en utbetalning från en institution enligt artikel 52.1 b i grundförordningen, ska den institutionen betala ut ett förskott, vars belopp ska ligga så nära som möjligt det belopp som sannolikt kommer att betalas enligt artikel 52.1 b i grundförordningen.

3. Varje institution som ska betala ut de provisoriska förmånerna eller förskottet enligt punkt 1 eller 2, ska utan dröjsmål underrätta sökanden om detta och då särskilt göra personen uppmärksam på att den åtgärd som vidtagits är provisorisk och på rätten att överklaga i enlighet med den lagstiftning den omfattas av.

Artikel 51

Ny beräkning av förmåner

1. Vid en ny beräkning av förmåner enligt artiklarna 48.3 och 48.4, 50.4 och 59.1 i grundförordningen ska artikel 50 i tillämpningsförordningen även gälla.

2. Vid ny beräkning, indragning eller innehållande av en förmån ska den institution som har fattat detta beslut utan dröjsmål underrätta den berörda personen om detta samt informera varje institution hos vilken personen har rätt till en förmån.

Artikel 52

Åtgärder för att påskynda processen för pensionsberäkning

1. För att underlätta och påskynda behandlingen av ansökningar och utbetalningen av förmåner ska de institutioner vars lagstiftning en person har omfattats av

a) utbyta eller tillhandahålla institutioner i andra medlemsstater de uppgifter för identifiering av personer som varierar mellan en tillämplig nationell lagstiftning och en annan och tillsammans säkerställa att dessa identifieringsuppgifter bevaras och motsvarar varandra eller, om det inte är möjligt, ge dessa personer möjligheter att komma åt sina identifieringsuppgifter direkt,

b) i tillräckligt god tid före tidigast möjliga tidpunkt för uttag av pensionsrättigheter eller före en ålder som ska fastställas enligt nationell lagstiftning, utbyta med eller tillhandahålla den berörda personen och institutioner i andra medlemsstater information (fullgjorda perioder eller andra viktiga uppgifter) om pensionsrättigheterna för de personer som har bytt tillämplig lagstiftning eller, om det inte är möjligt, informera dessa personer om eller ge dem möjligheter att sätta sig in i sin framtida rätt till förmåner.

2. Vid tillämpningen av punkt 1 ska administrativa kommissionen avgöra vilken information som ska utbytas eller tillhandahållas samt fastställa lämpliga förfaranden och mekanismer, med beaktande av särdragen, den administrativa och tekniska organisationen och de tekniska hjälpmedel som står till de nationella pensionssystemens förfogande. Administrativa kommissionen ska säkerställa genomförandet av dessa pensionssystem genom att följa upp de åtgärder som vidtagits och deras tillämpning.

3. Vid tillämpningen av punkt 1 bör den institution i den medlemsstat där den berörda personen för första gången fått ett personligt identifieringsnummer för socialförsäkringsadministrationen erhålla den information som avses i denna artikel.

Artikel 53

Samordningsåtgärder i medlemsstater

1. Om den nationella lagstiftningen innehåller regler för att fastställa ansvarig institution eller tillämpligt system, eller för att hänföra försäkringsperioder till ett specifikt system, ska, utan att tillämpningen av artikel 51 i grundförordningen påverkas, dessa regler tillämpas endast med beaktande av de försäkringsperioder som fullgjorts enligt lagstiftningen i den berörda medlemsstaten.

2. Om den nationella lagstiftningen innehåller regler om samordning mellan de särskilda systemen för offentligt anställda och det allmänna systemet för anställda, ska dessa regler inte påverkas av bestämmelserna i grundförordningen och tillämpningsförordningen.







KAPITEL V

Arbetslöshetsförmåner

Artikel 54

Sammanläggning av perioder och beräkning av förmåner

1. Artikel 12.1 i tillämpningsförordningen ska även gälla för artikel 61 i grundförordningen. Utan att de berörda institutionernas underliggande skyldigheter åsidosätts, får den berörda personen till den behöriga institutionen lämna en handling som har utfärdats av den institution i medlemsstaten vars lagstiftning denne omfattades av under sin senaste period av arbete som anställd eller verksamhet som egenföretagare, vilken anger de perioder som personen har fullgjort enligt den lagstiftningen.

▼M2

2. Vid tillämpning av artikel 62.3 i grundförordningen ska den behöriga institutionen i den medlemsstat vars lagstiftning den berörda personen omfattades av under sin senaste period av arbete som anställd eller verksamhet som egenföretagare, på begäran av institutionen på bosättningsorten utan dröjsmål förse den institutionen med alla uppgifter som den kan få fram i den medlemsstat där institutionen är belägen och som behövs för beräkningen av arbetslöshetsförmånerna, särskilt lön eller förvärvsinkomst.

▼B

3. När artikel 62 i grundförordningen tillämpas och utan hinder av artikel 63 i denna, ska den behöriga institutionen i en medlemsstat, enligt vars lagstiftning beräkningen av förmånerna skiljer sig åt beroende på antalet familjemedlemmar, också beakta den berörda personens familjemedlemmar som är bosatta i en annan medlemsstat som om de vore bosatta i den behöriga medlemsstaten. Denna bestämmelse ska inte tillämpas när en annan person i den medlemsstat där familjemedlemmarna är bosatta har rätt till arbetslöshetsförmåner som beräknas med beaktande av dessa familjemedlemmar.

Artikel 55

Villkor och begränsningar för bibehållande av rätt till förmåner för en arbetslös person som beger sig till en annan medlemsstat

▼M2

1. För att omfattas av bestämmelserna i artikel 64 eller 65a i grundförordningen ska en arbetslös person som beger sig till en annan medlemsstat, före avresan underrätta den behöriga institutionen och begära en handling som styrker att han eller hon fortfarande har rätt till förmåner enligt de villkor som anges i artikel 64.1 b i grundförordningen.

▼B

Den institutionen ska informera personen om dennes skyldigheter och översända ovannämnda handling som ska innehålla följande information:

a) Vilken dag den arbetslösa personen upphörde att stå till arbetsförmedlingens förfogande i den behöriga staten.

b) Tidsfristen enligt artikel 64.1 b i grundförordningen för registrering som arbetssökande i den medlemsstat till vilken den arbetslösa personen har begett sig.

c) Den längsta tid under vilken rätten till förmåner kan bibehållas i enlighet med artikel 64.1 c i grundförordningen.

d) Förhållanden som kan påverka rätten till förmåner.

2. Den arbetslösa personen ska registrera sig som arbetssökande hos arbetsförmedlingen i den medlemsstat till vilken personen beger sig i enlighet med artikel 64.1 b i grundförordningen och överlämna den handling som avses i punkt 1 till institutionen i den medlemsstaten. Om personen har underrättat den behöriga institutionen enligt punkt 1, men inte överlämnar denna handling, ska institutionen i den medlemsstat till vilken den arbetslösa personen har begett sig vända sig till den behöriga institutionen för att få de upplysningar som krävs.

3. Arbetsförmedlingen i den medlemsstat till vilken den arbetslösa personen har begett sig för att söka arbete ska informera den arbetslösa personen om dennes skyldigheter.

4. Institutionen i den medlemsstat till vilken den arbetslösa personen har begett sig ska omedelbart översända en handling till den behöriga institutionen med uppgift om vilken dag personen registrerades hos arbetsförmedlingen och om dennes nya adress.

Om det under den tid som den arbetslösa personen har rätt att behålla förmånerna inträffar något som kan påverka rätten till förmåner, ska institutionen på den ort till vilken den arbetslösa personen har begett sig omedelbart översända en handling med relevanta upplysningar till den behöriga institutionen och till den berörda personen.

På begäran av den behöriga institutionen ska institutionen i den medlemsstat till vilken den arbetslösa personen har begett sig varje månad lämna relevanta upplysningar om uppföljningen av den arbetslösa personens situation och särskilt ange om personen fortfarande är registrerad hos arbetsförmedlingen och om denne följer de kontrollförfaranden som fastställts.

5. Institutionen i den medlemsstat till vilken den arbetslösa personen har begett sig ska företa eller låta företa kontroller som om det gällde en arbetslös person med rätt till förmåner enligt den lagstiftning som institutionen tillämpar. Vid behov ska den omedelbart underrätta den behöriga institutionen om någon sådan omständighet som avses i punkt 1 d uppstår.

6. De behöriga myndigheterna eller de behöriga institutionerna i två eller flera medlemsstater får komma överens med varandra om särskilda förfaranden och tidsfrister när det gäller uppföljningen av den arbetslösa personens situation, och om andra åtgärder som syftar till att underlätta arbetssökandet för arbetslösa personer som beger sig till en av dessa medlemsstater, i enlighet med artikel 64 i grundförordningen.

▼M2

7. Punkterna 2–6 ska även tillämpas på den situation som omfattas av artikel 65a.3 i grundförordningen.

▼B

Artikel 56

Arbetslösa personer som har varit bosatta i en annan medlemsstat än i den behöriga medlemsstaten

▼M2

1. När en arbetslös person beslutar att, i enlighet med artikel 65.2 eller artikel 65a.1 i grundförordningen, ställa sig till arbetsförmedlingens förfogande även i den medlemsstat som inte utger förmånerna genom att registrera sig som arbetssökande där, ska personen underrätta institutionen och arbetsförmedlingen i den medlemsstat som utger förmånerna om detta.

På begäran av arbetsförmedlingen i den medlemsstat som inte utger förmånerna, ska arbetsförmedlingen i den medlemsstat som utger förmånerna överlämna relevanta upplysningar om den arbetslösa personens registrering och arbetssökande.

2. Om det enligt tillämplig lagstiftning i de berörda medlemsstaterna krävs att den arbetslösa personen fullgör vissa skyldigheter och/eller vidtar vissa åtgärder för att söka arbete, ska de skyldigheter och/eller åtgärder som ska fullgöras respektive vidtas i den medlemsstat som utger förmånerna äga företräde.

Det faktum att den arbetslösa personen inte har fullgjort alla de skyldigheter och/eller vidtagit alla de åtgärder som krävs i den medlemsstat som inte utger förmånerna, ska inte påverka de förmåner som beviljats i den andra medlemsstaten.

▼B

3. Vid tillämpningen av artikel 65.5 b i grundförordningen ska institutionen i den medlemsstat vars lagstiftning arbetstagaren senast omfattades av, på begäran av institutionen på bosättningsorten, meddela den institutionen om arbetstagaren har rätt till förmåner enligt artikel 64 i grundförordningen.

Artikel 57

Bestämmelser om tillämpningen av artiklarna 61, 62, 64 och 65 i grundförordningen rörande personer som omfattas av ett särskilt system för offentligt anställda

1. Artiklarna 54 och 55 i tillämpningsförordningen ska även gälla personer som omfattas av särskilda arbetslöshetssystem för offentligt anställda.

2. Artikel 56 i tillämpningsförordningen ska inte tillämpas på personer som omfattas av särskilda arbetslöshetssystem för offentligt anställda. En arbetslös person som omfattas av ett särskilt arbetslöshetssystem för offentligt anställda, och som är delvis eller helt arbetslös och som under sin senaste