1984L0005 — SV — 18.05.1990 — 002.001 — 1
Detta dokument är endast avsett som dokumentationshjälpmedel och institutionerna ansvarar inte för innehållet
►B RÅDETS ANDRA DIREKTIV
av den 30 december 1983
om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om ansvarsförsäkring för motorfordon
(84/5/EEG)
(EGT L 8, 11.1.1984, s. 17)
Ändrat genom:
Officiellatidningen
nr sidada tum
►M1Rådets tredje direktiv 90/232/EEG av den 14 maj 1990 L 129 33 19.5.1990
Ändrat genom:
►A1Anslutningsakten för Spanien och Portugal L 302 23 15.11.1985
Anm.: I denna konsoliderade utgåva förekommer hänvisningar till den europeiska omräkningsenheten och/eller ecun. Från och
med den 1 januari 1999 skall båda benämningarna förstås som hänvisningar till euron — rådets förordning (EEG) nr3308/80 (EGT L 345, 20.12.1980, s. 1) och rådets förordning (EG) nr 1103/97 (EGT L 162, 19.6.1997, s. 1).
▼B
RÅDETS ANDRA DIREKTIV
av den 30 december 1983
om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om ansvarsförsä-
kring för motorfordon
(84/5/EEG)
EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT DETTA
DIREKTIV
med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekono-
miska gemenskapen, särskilt artikel 100 i detta,
med beaktande av kommissionens förslag(1),
med beaktande av Europaparlamentets yttrande(2),
med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande(3), och
med beaktande av följande:I rådets direktiv 72/166/EEG(
4), ändrat genom direktiv 72/430/EEG(5),
har rådet föreskrivit tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andraförfattningar om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av attförsäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet.
Enligt artikel 3 i direktiv 72/166/EEG skall varje medlemsstat vidta de
åtgärder som är nödvändiga för att fordon som är normalt hemma-
hörande inom dess territorium skall omfattas av ansvarsförsäkring.Försäkringens omfattning och villkor skall bestämmas inom ramen fördessaåtgärder.
Det föreligger emellertid fortfarande väsentliga skillnader mellan de
olika medlemsstaternas lagstiftning rörande omfattningen av dennaobligatoriska försäkring. Dessa skillnader har en direkt inverkan på
genomförandet av den gemensamma marknaden och dess funktion.
Särskilt är det berättigat att utsträcka den obligatoriska försäkringen till
att omfatta ansvarighet för sakskada.
Den obligatoriska försäkringen skall ha en sådan omfattning, att utfal-
lande ersättningsbelopp under alla omständigheter tillförsäkrar deskadelidande en adekvat ersättning, oavsett i vilken medlemsstatskadan inträffat.
Det är nödvändigt att tillskapa ett organ som garanterar att skadeli-
dande inte blir utan ersättning, när det fordon som orsakat skadan är
oförsäkrat eller oidentifierat. Det är viktigt att den skadelidande får
möjlighet att direkt och i första hand vända sig till detta organ, dockutan att ändring sker i de bestämmelser som tillämpas i medlemssta-terna med avseende på om den ersättning som utbetalas av detta organär subsidiär eller ej eller beträffande bestämmelser som gäller vid
subrogation. Medlemsstaterna bör emellertid ha möjlighet att förordna
om vissa begränsade undantag beträffande utbetalning av ersättningfrån detta organ och att ersättning för sakskador orsakade av oidentifi-erade fordon skall begränsas eller innehållas, detta med hänsyn tillrisken för bedrägeri.
Det ligger i de skadelidandes intresse att rättsverkningarna av särskilda
friskrivningsklausuler begränsas till förhållandet mellan försäkringsgi-
varen och den person som varit vållande till olyckshändelsen. För fall
då ett fordon stulits eller tillgripits med våld får medlemsstaternaföreskriva att ersättning skall utbetalas av det ovannämnda organet.1984L0005 — SV — 18.05.1990 — 002.001 — 2
(1) EGT nr C 214, 21.8.1980, s. 9 och
EGT nr C 78, 30.3.1982, s. 17.
(2) EGT nr C 287, 9.11.1981, s. 44.
(3) EGT nr C 138, 9.6.1981, s. 15.
(4) EGT nr L 103, 2.5.1972, s. 1.
(5) EGT nr L 291, 28.12.1972, s. 162.
▼B
För att lätta den ekonomiska bördan för detta organ får medlemssta-
terna införa bestämmelser om viss självrisk i de fall organet svarar förersättning för sakskador orsakade av oförsäkrade fordon eller, där det
är motiverat, fordon som stulits eller tillgripits med våld.
Familjemedlemmar till försäkringstagaren, till föraren eller till annan
person som är ansvarig bör beredas samma skydd som annan tredjeman, i vart fall beträffande personskador.
Avskaffandet av kontroll av försäkring förutsätter att den nationella
försäkringsbyrån i värdlandet garanterar att ersättning utbetalas förskador orsakade av fordon som är normalt hemmahörande i en annan
medlemsstat. Det lämpligaste kriteriet för att avgöra om ett fordon är
normalt hemmahörande i en viss medlemsstat är om det är försett meden registreringsskylt från den staten. Artikel 1.4 första strecksatsen idirektiv 72/166/EEG bör därför ändras i överensstämmelse härmed.
Med hänsyn till situationen i vissa medlemsstater rörande å ena sidan
de lägsta ersättningsbeloppen och å andra sidan det försäkringsansvaroch de självrisker som gäller för det ovannämnda organet vid
sakskador, bör övergångsbestämmelser finnas för ett gradvis genom-
förande i dessa medlemsstater av direktivets bestämmelser om lägstaersättningsbelopp och ersättning för sakskador som utbetalas avorganet.
HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.
Artikel 1
1. Den försäkring som avses i artikel 3.1 i direktiv 72/166/EEG skall
obligatoriskt omfatta både sakskador och personskador.
2. Varje medlemsstat skall, om högre garantier inte gäller där, kräva
att den obligatoriska försäkringen ger ersättning med minst följande:
— 350 000 ecu för personskador, om det finns endast en skadelidande.
Om mer än en skadelidande omfattas av samma skadehändelse skall
detta belopp multipliceras med antalet skadelidande.
— 100 000 ecu för sakskador vid varje skadehändelse, oavsett antalet
skadelidande.
Medlemsstaterna får, i stället för nämnda minimibelopp, föreskriva ett
minimibelopp om 500 000 ecu för personskador, om mer än en skade-lidande omfattas av samma skadehändelse, eller ett minstasammantaget belopp om 600 000 ecu för personskador och sakskadorvid varje skadetillfälle, oavsett antalet skadelidande eller skadornas art.
3. I dettadirektiv a vses med ecuden monetäraenhet som är defini-
erad i artikel 1 i förordning (EEG) nr 3180/78(
1). Värdet i nationell
valuta skall fastställas för fyraårsperioder och från den 1 januari förstaåret i varje period vara det värde som gällde den sista dagen i närmastföregående september månad för vilken dag värden för ecu finns note-rade i samtliga valutor inom gemenskapen. Den första perioden skall
börja löpa den 1 januari 1984.
4. Varje medlemsstat skall inrätta eller auktorisera ett organ med
uppgift att svara för ersättning, åtminstone upp till den gräns som den
obligatoriska försäkringen skall ersätta, för sakskador och personskadororsakade av oidentifierade fordon eller av fordon för vilka sådan obli-gatorisk försäkring som avses i punkt 1 inte tecknats. Dennabestämmelse skall inte påverka medlemsstaternas rätt att anse ersätt-
ning från detta organ som subsidiär eller ej och inte heller rätten att
införa regler om skadereglering mellan detta organ och den person ellerde personer som är ansvariga för olyckshändelsen och andraförsäkringsgivare eller socialförsäkringsorgan som skall ersätta denskadelidande för samma skada. ►
M1Medlemsstaterna får dock inte
tillåta att organet, som villkor för betalning av ersättning, ställer krav1984L0005 — SV — 18.05.1990 — 002.001 — 3
(1) EGT nr L 379, 30.12.1978, s. 1.
▼B
på att den skadelidande kan visa att den som vållat skadan inte har
förmåga eller vägrar att betala. ◄
Den skadelidande skall under alla omständigheter kunna vända sig
direkt till detta organ, som skall ha skyldighet att, på grundval av
uppgifter som inhämtats från den skadelidande, lämna honom ett moti-
verat besked angående utbetalning av ersättning.
Medlemsstaterna får dock förordna att ersättning från detta organ inte
skall ske till förmån för personer som frivilligt färdats i det fordonsom orsakat skadorna, om organet kan bevisa att dessa personer känttill att fordonet var oförsäkrat.
Medlemsstaterna får begränsa eller utesluta ersättning från detta organ
såvitt gäller sakskador orsakade av oidentifierade fordon.
De får också, i fråga om sakskador orsakade av oförsäkrade fordon,
tillåta en självrisk om högst 500 ecu, som den skadelidande har attsvara för.
Härutöver skall varje medlemsstat tillämpa sina lagar och andra författ-
ningar vid utbetalning av ersättning från detta organ, dock inte i stridmed annan praxis som är förmånligare för den skadelidande.
Artikel 2
1. Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för
att lagregler och villkor i vissa försäkringsavtal inte skall, såvitt avsertillämpningen av artikel 3.1 i direktiv 72/166/EEG, tillämpas på ersätt-
ningskrav från tredje man som orsakats skador vid en trafikolycka.
Detta gäller de avtal, utfärdade i enlighet med artikel 3.1 i direktiv72/166/EEG, som föreskriver att försäkringen inte omfattar fordonsom nyttjas eller förs av
— personer som inte har uttryckligt eller underförstått tillstånd härtill,
— personer som inte har körkort för det ifrågavarande fordonet, eller— personer som bryter mot lagstadgade tekniska föreskrifter rörande
fordonets skick och säkerhet.
Bestämmelser eller villkor som avses i första stycket får dock göras
gällande gentemot personer som frivilligt färdats i det fordon somorsakat skadorna, om försäkringsgivaren kan bevisa att dessa personerkänt till att fordonet var stulet.
Medlemsstaterna skall kunna avstå från att tillämpa bestämmelserna i
första stycket beträffande olyckshändelser som inträffar inom derasterritorium, om och i den utsträckning den skadelidande kan erhållaersättning för skadan från ett socialförsäkringsorgan.
2. Om ett fordon har stulits eller tillgripits med våld, får medlems-
staterna föreskriva att det organ som avses i artikel 1.4 skall betala
ersättning i försäkringsgivarens ställe under de förutsättningar som
anges i punkt 1 i denna artikel. Om fordonet är normalt hemmahörandei en annan medlemsstat, kan detta organ inte framställa krav mot någotorgan i den medlemsstaten.
Medlemsstater som föreskriver att det organ som avses i artikel 1.4
skall betala ersättning i de fall där fordonet har stulits eller tillgripitsmed våld, får beträffande sakskador bestämma en självrisk om högst
250 ecu, som den skadelidande har att svara för.
Artikel 3
Familjemedlemmar till försäkringstagaren, till föraren eller till annan
person som är civilrättsligt ansvarig vid en trafikolycka, och varsansvarighet omfattas av en sådan försäkring som avses i artikel 1.1,
får inte på grund av sådan släktskap undantas från försäkringsskydd
för personskador.
Artikel 4
Artikel 1.4 första strecksatsen i direktiv 72/166/EEG skall ersättas med
följande:1984L0005 — SV — 18.05.1990 — 002.001 — 4
▼B
”— territoriet för den stat med vars registreringsskylt fordonet är
försett, eller”.
Artikel 5
1. Medlemsstaterna skall senast den 31 december 1987 vidta de
ändringar i sina nationella bestämmelser som behövs för att följa detta
direktiv. De skall genast underrätta kommissionen om detta.
2. De sålunda ändrade bestämmelserna skall börja tillämpas senast
den 31 december 1988.
3. Trots bestämmelsen i punkt 2 gäller följande:
a) Spanien, Grekland och Portugal skall ha en frist, som löper fram till
den 31 december 1995, för att höja försäkringstäckningen till de iartikel 1.2 fastställda beloppen. Om de utnyttjar denna möjlighet,skall försäkringstäckningen enligt de i nämnda artikel fastställda
beloppen utgöra
— mer än 16 % senast 31 december 1988,
— 31 % senast 31 december 1992.
b) Övriga medlemsstater har en frist som löper ut den 31 december
1990 för att höja försäkringstäckningen till den nivå som krävs
enligt artikel 1.2. De medlemsstater som utnyttjar denna möjlighetskall fram till det datum som anges i punkt 1 höja täckningen medminst hälften av skillnaden mellan den nivå som gällde den 1januari 1984 och de i artikel 1.2 föreskrivna beloppen.
4. Trots bestämmelsen i punkt 2 gäller följande:
a) Italien får föreskriva att den självrisk som avses i artikel 1.4 femte
stycket skall uppgå till 1 000 ecu för tiden till och med den 31
december 1990, att
b) Spanien, Grekland, Irland och Portugal kan bestämma
— att det i artikel 1.4 angivna organet inte får utge ersättning för
sakskada förrän den 31 december 1992,
— att den i artikel 1.4 femte stycket och den i artikel 2.2 andra
stycket angivna självrisken skall utgöra 1 500 ecu fram till den31 december 1995.
Artikel 6
1. Senast den 31 december 1989 skall kommissionen till rådet
överlämna en rapport om situationen i de medlemsstater som omfattasav övergångsbestämmelserna enligt artikel 5.3 a och 5.4 b, och vidbehov föreslå de ändringar av dessa bestämmelser som utvecklingenmotiverar.
2. Senast den 31 december 1993 skall kommissionen till rådet
överlämna en rapport om genomförandet av detta direktiv samt, vid
behov, förslag till åtgärder, särskilt i fråga om justering av de i artikel1.2 och 1.4 angivna beloppen.
Artikel 7
Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.1984L0005 — SV — 18.05.1990 — 002.001 — 5
▼A1
▼B
▼A1
▼B